Hārdijs Tomass

Tesa no d'Erbervilu cilts

Tomass Hārdijs

Tesa no d'Erbervilu cilts

Tīra sieviete, patiesīgi aprakstīta

Tu nabags nopelts vārds! Pie manas sirds

Sev atradīsi pajumti.

V.Šekspīrs

.

PIRMĀ FĀZE Vaiņags

I

Kādu vakaru maija pēdējā pusē pusmūža vīrs devās no Šestonas mājup uz Marlotas ciemu, kas atradās tuvīnajā Bleikmoras jeb Blekmūras ielejā. Viņa kājas bija nedrošas un gaitai tieksme nosvērties no taisnās līnijas uz kreiso pusi. Pa laikam viņš enerģiski locīja galvu, it kā apstiprinādams kādu domu, lai gan nemaz nedomāja par kaut ko noteiktu. Uz rokas viņš nesa tukšu olu grozu, galvā viņam bija apspūrusi platmale, kuras mala bija gluži izdilusi tai vietā, kur, platmali noņemot, pieskārās īkšķis. Pēc brītiņa viņš sastapās ar pavecāku garīdznieku, kas jāja uz pelēkas ķēves un dungoja kādu pazīstamu melodiju.

— Labsvakars, — teica vīrs ar grozu.

— Labvakar, ser Džon, — atsaucās garīdznieks. Gājējs, paspēris vēl kādu soli, apstājās un apgriezās.

— Lūgtu piedošanu, ser; pagājušajā tirgus dienā mēs satikāmies uz šā ceļa ap šo pašu laiku, un es padevu labvakaru, un jūs atbildējāt «Labvakar, ser Džon» kā nupat.

— Tā es teicu, — garīdznieks apstiprināja.

— Un vēl vienu reizi — pirms kāda mēneša.

— Iespējams.

— Tad ko jūs īpaši domājat, nosaukdami mani vairākas reizes par seru Džonu, kaut es esmu tikai Džeks Darbeifīlds, preču piegādātājs?

Garīdznieks piejāja kādu soli tuvāk.

— Man gluži vienkārši tā iegribējās, — viņš sacīja un, mirkli pavilcinājies, piebilda: — Tas ir sakarā ar kādu manu nesenu atklājumu, kad meklēju rokā ciltsrakstus, lai sastādītu mūsu grāfistei jaunu vēsturi. Es, mācītājs Tringhems no Stegfūtleinas, taču esmu senatnes pētnieks. Vai jūs, Darbeifīld, patiesi nezināt, ka esat tiešs senās un dižciltīgās d'Erbervilu dzimtas pēcnācējs, kuras pamatlicējs ir slavenais bruņinieks sers Pegans d'Erbervils, kas ieradies no Normandijas kopā ar Viljamu Iekarotāju, kā to apstiprina Betla abatijas hronikas?

— Nekad neesmu par to dzirdējis, ser!

— Bet tā tas ir. Paceliet mazliet augstāk zodu, lai varu labāk saskatīt jūsu profilu. Jā, tas ir d'Erbervilu deguns un zods — mazdrusciņ vulgarizēts. Jūsu sencis bija viens no tiem divpadsmit bruņiniekiem, kuri palīdzēja Estremavillas lordam iekarot Normandijā Glemorganširu. Jūsu cilts atzarojumiem piederējušas muižas visā šai Anglijas daļā; viņu vārdi sastopami karaļa Stīvena mantziņu sarakstos. Karaļa Džona valdīšanas laikā viens no viņiem bijis tik bagāts, ka varējis uzdāvināt muižu Maltas Ordeņa bruņiniekiem, un Edvarda Otrā laikā jūsu senci Braianu aicinājuši uz Vestminsteru piedalīties lielajā valsts padomē. Jūsu cilts mazliet pagrima, kad nāca pie varas Olivers Kromvels, taču neko sevišķi, un Čārlza Otrā valdīšanas laikā jūsu senčus par viņu uzticību iecēla par Karaliskā Ozola bruņiniekiem. Jā, katrā jūsu cilts paaudzē ir bijis savs sers Džons, un, ja bruņinieka nosaukums būtu mantojams tāpat kā baroneta tituls, kā tas senos laikos arī patiesībā bija, kad bruņinieka dēls tāpat bija bruņinieks, tad jūs tagad būtu sers Džons no visas tiesas.

— Ko jūs neteiksiet!

— Īsi sakot, — garīdznieks nobeidza stāstu, iespaidīgi plīkšķinādams ar jājamo pātagu pa savu stilbu, — diezin vai Anglijā vēl atradīsies otra tāda dzimta kā jūsējā.

— Kad tevi vilki, un patiešām ne? — Darbeifīlds brīnījās. — Un es te nodauzos gads gadā kā dieva nepieņemts, it kā es būtu pats pēdīgais plikata visā draudzē … Un cik sen tas par mani jau ir bijis zināms, mācītāj Tringhem?

Garīdznieks paskaidroja, ka, ciktāl viņš par to pārliecinājies, tas sen jau izgaisis no ļaužu atmiņas un diezin vai kāds vispār vēl to atceras. Viņa paša pētījumi sākušies pērnajā pavasarī, kad, izsekojot d'Erbervilu cilts likteņus, viņš reiz izlasījis uz jautātāja ratiem Darbeifīlda vārdu, Un tas viņu ierosinājis ievākt ziņas par Darbeifīlda tēvu un vectēvu, līdz visas šaubas izbeigušās.

— Sākumā es domāju netraucēt jūsu mieru ar šādām nederīgām ziņām, — viņš sacīja, — taču dažkārt mūsu dziņas ir stiprākas par mūsu prātu. Man šķita, ka varbūt jums tomēr kaut kas ir zināms.

— Jā, tiesa, es pāris reižu tiku dzirdējis, ka mana ģimene pazinusi labākas dienas, pirms pārcēlusies uz Blekmūru. Taču es nelikos par to daudz zinis, domādams — runa laikam par to, ka mums kādreiz bijuši divi zirgi, kamēr tagad tikai viens. Man ir mājās veca sudraba karote un vecs izgriezts zīmogs, bet, ak kungs, kāda vērte karotei un zīmogam! … Taču, kad tā padomā, ka es un tie dižciltīgie d'Erbervili — ka mēs allažiņ esam bijuši viena miesa un asins! Tika jau stāstīts, ka manam tēvatēvam esot bijis kāds noslēpums un ka viņš ne labprāt runājis par to, no kurienes te ieradies … Bet kur tagad paceļas mūsu pavarda dūmi, mācītāj, ja es drīkstu to jautāt, tas ir, kur mēs, d'Erbervili, tagad mītam?

— Nekur. Kā dižciltīga dzimta jūs esat iznīkuši.

— Bēdīga būšana.

— Jā … kā melīgās ģimenes hronikas saka, dzimtas vīriešu līnija ir izbeigusies — tas ir, dzimta ir izmirusi, izgaisusi.

— Kur tad mēs atdusamies?

— Kingsbīrsabgrīnhilā; tur jūsu kapenes ir no vietas vien un jūsu attēli novietoti zem Purbekas marmora velvēm.

— Un kur mūsu dzimtas muižas un īpašumi?

— Jums tādu nav.

— O! Un zemes arī nav?

— It nekā, kaut gan kādreiz jums tās bija papilnam, jo, kā jau sacīju, jūsu dzimtai bijuši daudzi atzarojumi. Šai grāfistē viņiem bijis miteklis Kingsbirā, vēl viens Šertonā, bez tam vēl Milpondā, Lalstedā un Velbridžā.

— Vai kādreiz mēs atkal tiksim pie saviem īpašumiem?

— Nu, to es jums nevaru pateikt!

— Un ko man vajadzētu šai lietā darīt, ser? — Darbeifīlds, brītiņu klusējis, ievaicājās.

— Neko, neko, vienīgi paturēt prātā domas par to, «kā paiet šīs pasaules godība». Šis fakts var modināt zināmu interesi cilvēkā, kurš pievērsies vietējai vēsturei un ģenealoģijai, tas ir viss. Starp šīs grāfistes iedzīvotājiem ir vēl dažas ģimenes, kas gandrīz tikpat dižciltīgas kā jūs. Arlabvakar!

— Vai jūs nebūtu ar mieru griezties atpakaļ un iedzert kopā ar mani kausu alus šim gadījumam par godu, mācītāj Tringhem? Traktierī Dzidrā Lāse ir mucās tīri brangs alus, — zināms, tik labs jau nav kā pie Rolivera.

— Nē, paldies, šovakar ne, Darbeifīld. Jūs jau esat pietiekami daudz dzēris. — To pateicis, mācītājs aizjāja savu ceļu, klusībā šaubīdamies, vai prātīgi rīkojies, atklādams Darbeifīldam šīs interesantās ziņas.

Kad viņš bija aizjājis, Darbeifīlds, iegrimis dziļās domās, paspēra dažus soļus uz priekšu, tad apsēdās ceļmalā uz zāļainā uzbēruma, nolicis grozu sev priekšā. Pēc mirkļa parādījās kāds jauneklis, iedams tai pašā virzienā, kādā bija gājis Darbeifīlds. Pamanījis viņu, Darbeifīlds pacēla roku; jauneklis paātrināja soļus un pienāca tuvāk.

— Puika, paņem to grozu! Es tev došu kādu uzdevumu. Izstīdzējušais jauneklis sarauca pieri.

— Kas jūs tāds esat, Džon Darbeifīld, ka saucat mani par puiku un gribat izrīkot? Jūs tikpat labi zināt manu vārdu kā es jūsējo.

— Ak tu domā, ka zini manējo? Lika pagaidīt, lika pagaidīt! Bet tagad uzklausi, ko tev teikšu, un izpildi, ko uzdošu … Nu, Fred, es jau varu tev arī pateikt, ap ko lieta grozās: nule kā atklājās, ka esmu cēlies no dižciltīgiem ļaudīm, — es to nupat noskaidroju, taisni šovakar. — Un, to pavēstīdams, Darbeifīlds pārmainīja sēdošo stāvokli pret guļošu un ērti izlaidās zālītē starp pīpenēm.

Jauneklis stāvēja viņa priekšā un noskatīja viņu no galvas līdz kājām.

— Sers Džons d'Erbervils — tas es esmu, — gulētājs turpināja. — Tas ir, es tas būtu, ja bruņinieki būtu baroneti, kā tas agrāk bijis. Visas ziņas par mani atrodamas vēsturē. Vai tu, zēn, labi pazīsti tādu vietu kā Kingsbirsabgrīnhila?

— Jā. Esmu bijis Grīnhilas gada tirgū.

— Nu, bet zem šīs pilsētas baznīcas atdusas …

— Tad tā jau nav nekāda pilsēta, tikai miestiņš, vismazais, kad es tur biju, — tāds mazs nieka miestelis, vairāk nekas.

— Nav svarīgi, pilsēta vai miestiņš, puis, tas te nav galvenais. Zem turienes draudzes baznīcas atdusas mani senči — veseliem simtiem — dārgakmeņiem izrotātos bruņu kreklos, milzīgos svina zārkos, kas sver nez cik tonnas. Visā Dienvidveseksas grāfistē nav neviena cilvēka, kura dzimtā būtu augstmanīgāki un dižciltīgāki ģindeņi nekā manējā.

— Jā?

— Tagad ņem grozu un ej uz Marlotu, un, kad ieiesi Dzidrajā Lāsē, tad saki, lai tūliņ sūta pēc manis zirgu un ekipāžu, ka var aizvest mani uz mājām. Un ratos lai ieliek pudelīti ar mēriņu ruma un pieraksta uz mana rēķina. Un, kad tas būs padarīts, tad ej ar grozu uz manām mājām un pasaki manai sievai, lai met veļas mazgāšanu pie malas, jo viņai nav nekādas vajadzības ar to noņemties, un lai gaida, kamēr ieradīšos, jo man būs kas jauns, ko pastāstīt.

Tā kā jauneklis vēl nogaidoši stāvēja, Darbeifīlds iebāza roku kabatā un pasniedza viņam šiliņu — vienu no tiem nedaudzajiem, kas viņam vispār mēdza būt.

— Tas būs tev par pūlēm, zēn.

Tagad jauneklis tūliņ novērtēja stāvokli citādi.

— Jā, ser Džon! Pateicos jums! Vai vēl ko varu izdarīt jūsu labā, ser Džon?

— Pasaki tur mājās, ka es gribētu vakariņās — nu, teiksim, ceptu jērgaļu, ja var sadabūt; ja ne, tad asins desu, un, ja arī tās nav, tad pietiks ar ķidiņām.

— Jā, ser Džon!

Jauneklis paņēma grozu un dzīrās doties tālāk, kad pēkšņi no ciema puses atplūda pūtēju orķestra skaņas.

— Kas tad tas? — Darbeifīlds ieprasījās. — Vai tam būtu kāds sakars ar mani?

— Sieviešu kluba zaļumsvētki, ser Džon. Jūsu meita jau arī sastāv šai klubā.

— Pareizi, es to pavisam biju piemirsis, domādams par augstākām lietām. Labi, šaujies uz Marlotu un pasūti man ratus, es varbūt apmetīšu līkumu un ieskatīšos, kas notiek tai klubā.

Jauneklis aizgāja, un Darbeifīlds palika gaidot, atlaidies zālē un pīpenēs novakara saules staros. Labu laiku neviena dzīva dvēsele neparādījās uz šā ceļa, vienīgi tālīnā orķestra tūtojums liecināja par cilvēku klātbūtni šai zilu pakalnu ieslēgtajā ielejā.

II

Marlotas ciems atrodas starp skaistās Bleikmoras jeb Blekmūras (kā jau iepriekš minēts) ielejas ziemeļaustrumu augstienēm, kuras ielenc šo savrupo apvidu, kas pa lielākajai daļai vēl nav tūristu un ainavistu apstaigāts, lai gan atrodas tikai četru stundu braucienā no Londonas.

Tā ir ieleja, ar kuru vislabāk var iepazīties, vērojot to no apkārtējo pakalnu virsotnēm, — tas nebūtu ieteicams varbūt vienīgi vasaras sausuma periodā. Tāpat nav ieteicams klaiņot bez pavadoņa pa tās nostūriem sliktā laikā, jo šaurās, līkumotās un dubļainās takas prieku nesagādā.

Šo auglīgo un aizsargāto novadu, kur tīrumus nekad neizdedzina saule un avoti nekad neizžūst, dienvidos norobežo krīta klinšu grēda, kas ieskauj Hembldonhilas, Balberovas, Netlkomtautas, Dogberijas, Haistojas un Babdaunas augstienes. Ceļinieks, nākdams no piekrastes, nostaigājis dažus desmitus jūdžu pa kaļķakmens pauguriem un kaļķainajiem tīrumiem, pēkšņi, sasniedzis šādas plakankalnes kori, pārsteigumā un sajūsmā vēro apgabalu, kas izplešas viņa priekšā kā ģeogrāfiska karte un pilnīgi atšķiras no tā, kam nule nācis cauri. Aiz muguras paliek klaji pakalni, saule apstaro tik plašus laukus, ka ainava šķiet bez kāda ietvara, ceļi viz balti, dzīvžogi ir zemi un savijušies, bet gaiss bez krāsas. Tur ielejā pasaule šķiet veidota pēc cita — mazāka un smalkāka mēroga; lauciņi labu aploku lielumā un izskatās tik tālu no šīs augstienes, ka to dzīvžogi atgādina tumšzaļu pavedienu pinumu, kas izklāts gaišāki zaļā zālē. Gaiss lejā ir snaudas pilns un tik koši zils, ka vidējais atstatums, kā to dēvē mākslinieki, arī ir zilgans, bet apvārsnī jau tumst dziļi ultramarīna toņi. Tīrumu maz, jo aramzemes trūkst; gandrīz visur izklājusies plaša, krāšņa zālēs un koku seģene, ietērpdama zemākos pakalnus un ieplakas, ko iekļauj augstākie pakalni. Tāda ir Blekmūras ieleja,

Šis apvidus ir interesants ne vien no topogrāfijas, bet arī no vēstures viedokļa. Senos laikos šo ieleju dēvēja par Baltā Aļņa mežu, jo ar to saistīta interesanta leģenda par karali Henriju Trešo, kurš savā valdīšanas laikā te medībās vajājis, bet pēc tam atstājis dzīvu skaistu, baltu alni, kuru vēlāk nogalinājis kāds Tomass de la Linds, par ko dabūjis samaksāt lielu soda naudu. Tolaik un arī vēl netik sen te pleties meža biezoknis. Arī tagad vēl vērojamas tā pēdas — vecu ozolu skupsnas un lielmeža strēles, kas sedz nogāzes, kā arī dobumaini koki, kuri sniedz pavēni tik daudzās ganībās.

Mežu vairs nav, toties saglabājušās dažas senās parašas, kas dzimušas to ēnā. Daudzas gan pastāv tikai izmainītā vai maskotā veidā. Piemēram, Maija dejas varētu noskatīties šai pēcpusdienā, lai arī tās maskojušās kā kluba svinības vai «kluba zaļumsvētki», kā tās te sauc.

Tas bija ievērības cienīgs notikums gados jaunāko Marlotas iemītnieku dzīvē, lai gan tā īsto jēgu šās ceremonijas dalībnieki vairs neapzinājās. Svinību īpatnība mazāk izpaudās parašā ik gadus maijā rīkot gājienu un dejas, bet vairāk tai apstāklī, ka dalībnieces bija tikai sievietes. Vīriešu klubos šādus svētkus rīkoja biežāk, kaut arī tie vairs nebija modē, bet vai nu aiz maigā dzimuma dabiskās kautrības, vai. aiz vīriešu kārtas tuvinieku sarkastiskās izturēšanās atlikušajiem sieviešu klubiem (ja tādi vēl pastāvēja) bija zudis to spožums un līksme. Vienīgi Marlotas klubs vēl turējās un rīkoja svētkus vietējai Cererai par godu. Gadu simteņiem ilgi tas bija rīkojis savas procesijas ja ne kā labdarības biedrība, tad kā zināma veida sieviešu apvienība — un darīja to arī šodien.

Visas procesijas dalībnieces bija baltos tērpos — tālo, līksmo dienu atskaņas, kad maijs un jautrība bija sinonīmi, to dienu, kad paraša ielūkoties tālu nākotnē vēl nebija apdzēsusi jūtu kvēli. Vispirms pāros sastājušās sievietes apgāja visapkārt ciemam. Ideāls un īstenība sanāca zināmā pretrunā, kad saule apmirdzēja gājēju stāvus zaļo dzīvžogu un vīteņiem apaugušo māju fonā, jo, kaut gan visi tērpi bija balti, starp tiem nebija divu vienādā baltumā. Daži tuvojās ideāli baltai krāsai, daži atsita zilganu toni; daži, kas ietērpa vecākās sievietes (un droši vien bija gulējuši salocīti gadiem ilgi), izskatījās nedzīvi pelēki un bija šūti pēc Džordžu laikmeta modes.

Bez atšķirīgās pazīmes — baltā tērpa — katra sieviete un meitene nesa labajā rokā nomizotu vītola zaru un kreisajā baltu ziedu pušķi. Katrai pašai bija vajadzējis tiklab nomizot zaru, kā arī saplūkt ziedus pušķim.

Procesijā piedalījās dažas pusmūža un pat vēl vecākas sievietes — viņu sudrabotie, nedzīvie mati un grumbotās, laika un likstu izvagotās sejas izskatījās teju pat groteskas un neapšaubāmi aizkustinošas šai līksmajā gājienā. Īstenībā par katru no šīm raižu un pieredzes sloga māktajām sievietēm, kuras gadi bija noveduši līdz tai robežai, aiz kuras viņas sacīs: «Dzīve nesniedz man vairs prieku,» — varētu pastāstīt daudz vairāk nekā par viņu jaunavīgajām biedrenēm. Tomēr šoreiz paiesim vecākajām garām to dēļ, zem kuru ņieburiem sirdis pukst strauji un karsti.

Patiešām, jaunās meitenes te bija vairākumā, un viņu krāšņie mati laistījās saulē zeltainos, melnos un brūnos toņos. Citām bija skaistas acis, citām glīts deguns, citām daiļa mute un augums, bet tikai retai (ja vispār kādai) piemita visas šīs īpašības. Tas, ka meitenēm nācās grūti nesakniebt lūpas, noturēt taisni galvu un izdzēst no vaibstiem apziņu, ka viņas novēro, liecināja, ka viņas ir vienkāršas lauku meičas, kuras nav paradušas, ka uz tām blenž.

Tāpat kā viņas visas sildīja viena un tā pati saule, tā arī katras dvēseli sildīja sava īpaša saulīte: kāds sapnis, kāda pieķeršanās, kāda iedoma vai vismaz kāda miglaina, tāla cerība, kura varbūt nolemta bojā ejai, taču ir dzīva joprojām, kā tas ar cerībām mēdz būt. Tāpēc visas bija bezrūpīgas un daudzas pat jautras.

Viņas apgāja apkārt Dzidrās Lāses traktierim un patlaban griezās nost no lielceļa, lai caur zedeņu vārtiem dotos uz pļavu, kad viena sieviete iesaucās:

— Žēlīgais dievs! Vai tas nav tavs tēvs, Tesa Darbeifīlda, kas tur brauc uz mājām karietē?

Izdzirdējusi šos vārdus, kāda jauna procesijas dalībniece atskatījās. Tā bija pievilcīga un skaista meitene; varbūt viņa nebija skaistāka par citām, bet viņas kustīgās košsārtās lūpas un lielās nevainīgās acis sevišķi pasvītroja viņas piemīlību. Matos viņa bija iesējusi sarkanu lenti un bija vienīgā balti tērpto sieviešu barā, kura varēja lepoties ar tik spilgtu izrotājumu. Kad viņa atskatījās, Darbeifīlds brauca garām pa ceļu faetonā, kurš bija Dzidrās Lāses īpašums un kuru vadīja cirtaina, muskuļota meiča, atrotījusi piedurknes virs elkoņiem. Tā bija traktiera jautrā kalpone, kura, pildot saimnieka «labās rokas» lomu, dažkārt pārvērtās par zirgkopi un kučieri. Darbeifīlds, atlaidies sēdeklī un svētlaimīgi aizvēris acis, vēcināja pacelto roku un vilka gausā rečitatīvā:

— Man — ir — Kingsbirā — lielas — dzimtas — kapenes — un — tur — svina — zārkos — atdusas — mani — senči — bruņinieki!

Kluba locekles sāka ķiķināt, atskaitot Tesu, kurai, šķiet, sametas karsti, apzinoties, ka viņas tēvs padara sevi par apsmieklu citu acīs.

— Tēvs ir piekusis, tas ir viss, — viņa steigšus sacīja, — un viņu aizvedīs uz mājām, jo mūsu zirgam šodien jāatpūšas.

— Ak tu vientiesīte Tesa! — biedrenes atsaucās. — Viņš šodien pavairāk iemetis tirgū. Ha, ha!

— Zināt, ka es ne soli neiešu tālāk, ja jūs sāksiet zoboties par viņu! — Tesa iesaucās, un sārtums no viņas vaigiem izplūda pa visu seju un kaklu. Viņas acīs mirklī sariesās asaras, un viņa nolaida skatienu. Meitenes, nopratušas, ka sāpinājušas viņu, neteica vairs nekā un aprimās.

Lepnums neatļāva Tesai pagriezt galvu, lai ieklausītos Un uzzinātu, ko viņas tēvs domājis teikt ar saviem vārdiem, ja vispār ko domājis, un tā viņa devās kopā ar biedrenēm uz iežogoto laukumu, kur bija paredzēts dejot. Kad viņas tur nonāca, Tesa jau bija atguvusi zaudēto līdzsvaru, jokodama sita kaimiņienei ar vītola zizli un tērzēja, kā parasts.

Šai sava mūža posmā Tesa Darbeifīlda bija tikai pieredzes neskartu jūtu pilns trauks. Par spīti ciema skolas apmeklēšanai, viņa visbiežāk runāja izloksnē; šā apvidus izloksni raksturo pārmērīga patskaņa «ā» uzsvēršana, lai gan šī skaņa ir tikpat izteiksmīga kā jebkura cita cilvēku valodā. Pilnīgās koši sārtās lūpas, pār kurām tik bieži plūda šī skaņa, vēl nebija ieguvušas stingras aprises, un apakšlūpa mazliet pacēla virsējo uz augšu, kad meitene apklustot aizvēra muti.

Viņas sejā vēl joprojām izpaudās kaut kas bērnišķs. Kad viņa šodien tā soļoja, tad ar visu savu līksmo, valdzinošo sievišķību brīžam viņas sejas izteiksme atsauca atmiņā divpadsmitgadīgu meiteni, acu mirdzums — deviņgadīgu, bet lūpu izliekums — piecgadīgu mazuli.

Tikai retais to zināja, un gandrīz neviens par to nedomāja. Nedaudzi, galvenokārt svešinieki, sastopoties mēdza ilgi nolūkoties viņā, vienā mirklī nokļūdami viņas meitenīguma gūstā, un prātoja, vai izdosies vēlreiz šo meiteni satikt. Taču gandrīz visiem viņa bija tikai skaista, gleznaina lauku meiča — un vairāk nekas.

Darbeifīlds savos triumfa ratos, kurus vadīja sieviešu kārtas kučieris, vairs nebija ne redzams, ne dzirdams, un kluba locekles, sasniegušas izraudzīto vietu, uzsāka dejas. Tā kā vīriešu starp dalībniekiem nebija, tad meitenes sākumā dejoja cita ar citu, bet, darba dienai beidzoties, pie žoga sāka sapulcēties ciema vīriešu kārtas iedzīvotāji kopā ar dažādiem dīkdieņiem un garāmgājējiem un izrādīja vēlēšanos piedalīties izpriecā.

Skatītāju vidū atradās trīs jauni labāko aprindu pārstāvji ar somām pār pleciem un resnām nūjām rokās. Viņu ārējā līdzība un gadu pakāpenība lika domāt, ka viņi ir brāļi, kā tas arī īstenībā bija. Vecākais valkāja baltu kaklasaiti, augsti sapogātu vesti un palīgmācītāja cepuri ar šaurām malām; vidējais bija students; trešo, jaunāko, bija grūti raksturot pēc ārējām pazīmēm — tiklab viņa skatiens, kā apģērbs pauda kaut ko brīvu, ietvaros neieslēgtu, kas lika secināt, ka viņš vēl nav atradis savu profesionālo gultni, ka viņš, acīm redzot, gatavs stāties pie jebkura darba, kas piesaistīs viņa interesi.

Šie trīs brāļi izsacījās saviem nejaušajiem sarunu biedriem, ka pavadot vasarsvētku brīvdienas gājienā cauri Blekmūras ielejai un ka viņu ceļš vedot no dienvidrietumiem — no Šestonas pilsētas uz ziemeļaustrumiem.

Viņi atbalstījās pret vārtiem žogā un apvaicājās, ko nozīmējot šīs dejas un balti tērptās meitenes. Abi vecākie brāļi nebija diezin kā noskaņoti uzkavēties šeit, bet jaunāko redzami uzjautrināja šis meiteņu bariņš, kas dejo bez kavalieriem, un viņš nesteidzās doties tālāk. Viņš noraisīja somu, nolika kopā ar nūju pie dzīvžoga un atdarīja vārtiņus.

— Ko tu esi sadomājis, Endžel? — vecākais jautāja.

— Man gribas iet un izlaist kādu loku ar viņām. Vai mēs visi to nevarētu … tikai mazu brītiņu … Tas jau nevilksies ilgi!

— Ne, nē, kas par blēņām! — vecākais attrauca. — Dejot, visiem redzot, ar tādiem lauku skuķiem — un ja nu mūs kāds te ierauga! Nāc iesim, citādi uznāks tumsa, iekams vēl būsim sasnieguši Stourkāsli, un nekur tuvāk mēs naktsmājas dabūt nevaram; bez tam pirms gulētiešanas mums vēl jāizlasa nodaļa no «Pretspars agnosticismam», ja jau esmu uzņēmies pūles nest šo grāmatu līdzi.

— Labi, es panākšu tevi un Katbertu pēc piecām minūtēm; negaidiet mani, es dodu goda vārdu, ka jūs panākšu, Fēliks.

Abi vecākie ar nepatiku pameta viņu un devās tālāk, paņēmuši brāļa somu, lai viņam būtu vieglāk sekot, kamēr jaunākais iegāja pie dejotājām.

— Cik bēdīgi, manas dārgās, — viņš galanti uzrunāja divas trīs tuvāk stāvošās meitenes deju starpbrīdī. — Kur tad jūsu kavalieri?

— Vēl nav pārnākuši no darba, — drošākā atbildēja. — Drīz būs klāt. Vai tikmēr jūs negribat būt par mūsu kavalieri, ser?

— Labprāt. Bet kas ir viens pret tik daudzām!

— Labāk viens nekā neviens. Ir taču garlaicīgi mīņāties un grozīties citai pret citu, kad nav neviena, kas apskauj un piespiež sev klāt. Nu, izvēlieties!

— Csst! … Neesi tik uzmācīga! — kāda kautrīgāka apsauca.

Tā uzaicināts, jauneklis pārlaida viņām skatienu un mēģināja izvēlēties, bet tas nebija viegli, jo viņš šīs meitenes agrāk nebija redzējis. Viņš uzlūdza gandrīz pirmo, kas patrāpījās acīs, kaut gan tā nebija runātāja, kas jau loloja cerības, un arī ne Tesa Darbeifīlda. Ciltskoks, senču ģindeņi, monumentālie senatnes pieminekļi, d'Erbervilu raksturīgās iezīmes — nekas pagaidām nepalīdzēja Tesai dzīves cīņā un nesagādāja viņai vairāk kavalieru nekā vienkāršajām zemniecēm. Ko līdz normaņu asinis, ja nav viktoriāniešu bagātības!

Izraudzītās meitenes vārds nav saglabājies pēcnācējiem, bet tovakar visas viņu apskauda, jo viņai pirmajai uzsmaidīja laime dabūt kavalieri. Tomēr piemērs ir lipīgs, un ciema jaunieši, kuri nesteidzās iet iekšā pa vārtiem, kamēr neviens nestāvēja ceļā, tagad trauktin traucās deju laukumā, un drīz vien to piepildīja daudzi lauku jauniešu pāri, un beidzot pat visneizskatīgākajai kluba loceklei nevajadzēja dejā izpildīt vīrieša vietu.

Baznīcas pulkstenis nosita, un students pēkšņi paziņoja, ka viņam jāiet… Viņš pavisam piemirsis … viņam taču jāpanākot ceļa biedri. Atstājis dejotājus, viņš strauji uzmeta skatienu Tesai Darbeifīldai, kuras lielajos redzokļos lasīja teju pat pārmetumu, ka jauneklis nav izraudzījies viņu. Arī viņš izjuta nožēlu, ka nav meiteni pamanījis aiz viņas bikluma, un ar šo domu devās projām no deju vietas.

Lai iedzītu zaudēto laiku, viņš metās teciņiem pa lauku ceļu rietumu virzienā, drīz vien bija pāri ieplakai un kāpa nākošajā uzkalnā. Viņš vēl nebija panācis brāļus, taču apstājas atvilkt elpu un atskatījās. Viņš varēja saredzēt meiteņu baltos augumus virpuļojam tāpat, kā tie virpuļoja tad, kad viņš bija tur. Šķita, dejotājas jau paguvušas aizmirst svešo jaunekli.

Visas, varbūt atskaitot vienu. Šis baltais tēls stāvēja nomaļus pie žoga. Pēc stājas viņš pazina glīto meiteni, ar kuru nebija dejojis. Lai gan tas bija sīkums, tomēr Endžels instinktīvi sajuta, ka viņa nevērība meiteni aizvainojusi. Viņš nožēloja, ka nav uzlūdzis meiteni dejot, nožēloja, ka nav apvaicājies pēc viņas vārda. Viņa bija tik kautra, tik piemīlīga, izskatījās tik maiga savā plānajā baltajā tērpā. Viņš juta, ka rīkojies muļķīgi.

Lai nu kā, bet labot to vairs nevarēja, tāpēc apgriezies viņš uzsāka strauju gaitu un aizdzina domas par šo tēmu.

III

Tesa Darbeifīlda gan nevarēja tik viegli aizmirst šo gadījumu. Labu laika sprīdi viņai nemaz negribējās dejot, kaut gan kavalieru netrūka, bet — ak vai! — tie neprata tik jauki sarunāties kā svešais jauneklis. Tikai kad jaunā svešinieka stāvs uz pakalna bija izgaisis saules staros, viņa nokratīja īslaicīgās skumjas un sekoja kārtējam aicinātājam uz deju.

Viņa palika pie biedrenēm līdz krēslai un dejoja ar zināmu patiku, taču kustības mūzikas taktī iepriecināja viņas neskarto sirdi pašas par sevi; vērojot «saldās mokas, rūgtos priekus, tvīksmīgās sāpes un tīkamo smeldzi», ko izbaudīja meitenes, ap kurām lakstojās un kuras centās iekarot, Tesa diezin vai apzinājās, uz ko pati spējīga šai jomā. Jauniešu sacensība un ķīviņi par to, kas turēs viņu aiz rokas, dejojot džigu, Tesai bija tikai laika kavēklis, nekas vairāk, un, kad jaunekļi iekarsa, viņa tos apsauca.

Iespējams, ka viņa būtu palikusi ilgāk, bet no prāta neizgāja tēva dīvainais izskats un izturēšanās, un, nesaprazdama, kas viņam uznācis, meitene pameta dejotājus un devās uz ciema viņu galu, kur atradās vecāku māja.

Vēl būdama labu gabalu no tās, Tesa izdzirdēja pamesto ritmisko skaņu vietā citas; tās viņa pazina ļoti ļoti labi. Tie bija nepārtraukti klaudzieni, un to iemesls bija šūpuļa atsišanās pret akmens kulu; un šiem klaudzieniem pievienojās sievietes balss, galopa tempā dziedot iemīļoto dziesmu par raibo govi:

Es redzēju guļam to birztaliņā; Nāc, mīlulīt, mājās to dzīt!

Šūpuļa klaudzieni un dziedāšana uz mirkli apklusa, tos aizstāja spalgi saucieni:

— Dievs lai apsvētī tavas dimanta actiņas! Tavus samta vaidziņus! Tavas rožu lūpiņas! Tavas eņģeļa kājiņas! Visu tavu dārgo augumiņu!

Pēc šādas svētības piesaukšanas klaudzieni un dziedāšana atsākās un raibā govs turpināja savas gaitas. Tāda bija situācija, kad Tesa atvēra durvis un ienākusi apstājās uz kājslauķa, pārlaizdama skatienu telpai.

Par spīti jautrajai dziesmai, istaba uzdvesa meitenei neizsakāmas skumjas. Pēc svētku līksmes zaļumos, baltajiem tērpiem, puķu pušķiem, vītolzaru zižļiem, deju virpuļa pļavā, pēkšņi uzplūdušā maiguma pret svešo jaunekli, šī dzeltenā grūtsirdība, ko viesa vienīgā svece šai telpā, — kāda negaidīta pāreja! Turklāt Tesa izjuta ne vien šo pretstatu, bet arī saltus pašpārmetumus, ka nav pārnākusi agrāk, lai palīdzētu mātei apdarīt mājas darbus, bet baudījusi priekus zaļumos.

Te stāvēja viņas māte bērnu pulciņā, kā Tesa bija viņu atstājusi, noliekusies pār pirmdien iemērkto veļu, kuras mazgāšanu, kā vienmēr, bija atlikusi uz nedēļas galu. Tesai iedūrās sirdī sāpīga nožēla, atceroties, ka no veļas tovera šodien tika izvilkts šis pats baltais tērps, kura stērbeli viņa bija tik nevērīgi notriepusi zaļu, ejot pa rasotu zāli, — māte pati ar savām rokām bija tērpu izgriezusi sausu un izgludinājusi.

Kā parasts, misis Darbeifīlda balansēja uz vienas kājas pie veļas tovera, kamēr ar otru kustināja jaunākā bērna šūpuli. Šūpuļa slieces bija sūri grūti strādājušas ilgus gadus zem tik daudzu bērnu svara un nodilušas uz akmens kula gandrīz plakanas; šūpulis pie katras kustības strauji palēcās, svaidīdams bērnu no vienas puses uz otru kā atspoli, kad dziesmas satrauktā misis Darbeifīlda nospieda paminu ar visu sparu, kas vēl bija atlicis, augu dienu noņemoties ap veļas toveri.

Klik klak, klik, klak — klaudzēja šūpulis; sveces liesma izstiepās jo gara un sāka raustīties; ūdens ritēja mātei gar elkoņiem, un dziesma lēkšiem traucās uz beigām, kamēr misis Darbeifīlda lūkojās uz meitu. Pat tagad ar pēcnācējiem apkrautā Džoana Darbeifīlda bija kaislīga dziesmu mīļotāja. Lai kāda dziesma no ārpasaules iekļuva Blekmūras ielejā, — Tesas māte to iegaumēja nedēļas laikā.

Viņas vaibstos vēl tagad atplaiksnīja kaut kas no jaunības svaiguma un piemīlības, tāpēc varēja spriest, ka pievilcība, ar kādu Tesa spēja lepoties, galvenokārt ir mātes dāvana un tātad tai nav sakara ar bruņiniekiem, ar vēsturi.

— Es pakustināšu šūpuli tavā vietā, māt, — meita maigi sacīja. — Jeb vai lai novelku svētdienas drēbes un palīdzu tev izgriezt veļu? Es domāju, ka tu jau sen esi ar visu galā.

Māte neņēma Tesai ļaunā, ka tā bija uz tik ilgu laiku pametusi māju un darbus; viņa reti ko pārmeta meitai, jo nejuta vajadzību pēc tās palīdzības, instinktīvi atvieglodama darbu tā, ka atlika to uz vēlāku laiku. Šovakar viņa bija vēl možākā omā nekā parasti. Mātes skatienā bija gan sapņainība, gan raizes, gan aizgrābtība, ko meitene nesaprata.

— Nu labi vien ir, ka tu pārnāci, — māte noteica, izdziedējusi pēdējo noti. — Man jāiet un jāatved tēvs uz mājām, bet vispirms es tev pastāstīšu, kas noticis. Tie tev būs zili brīnumi, manu dūdiņ, ka es tev saku! — Misis Darbeifīlda parasti runāja izloksnē; viņas meita, kas londonietes skolotājas vadībā bija beigusi vietējo sešklasīgo skolu, runāja divās valodās: ar mājiniekiem lielākoties izloksnē, ārpus ciema robežām un ar augstāk stāvošām personām — pareizā angļu valodā.

— Vai kas noticis, kamēr es biju projām? — Tesa apvaicājās.

— Nu jā!

— Vai tāpēc tēvs šodien brauca karietē kā lielmanis? Kāpēc viņš tā darīja? Es vai zemē ielīdu aiz kauna!

— Skaidrs, ka viss aiz tā paša! Izrādās, ka mēs esam paši dižciltīgākie ļaudis visā grāfistē … Mūsu senči dzīvojuši vel pirms Olivera Kromvela … kad vēl bija tie pagāni turki… Mums ir pieminekļi, kapenes, vairogi, ģerboņi un dievs vien zina kas vēl. Čārlza Svētā laikā mēs esam iecelti par Karaliskā Ozola bruņiniekiem, un mūsu īstais uzvārds ir d'Erbervils! … Nu, vai tev sirsniņa nepukst ātrāk? Aiz to tavs tēvs arī brauca mājās karietē, nevis būdams piedzēris, kā dažs labs domā.

— Man prieks par to. Bet vai no tā mums būs kāds labums, māt?

— O jā! Es domāju, ka te var iznākt lielas lietas, Tiklīdz to uzzinās, tā te brauks šurp kariete pēc karietes — cilvēki no tādas pašas augstas kārtas kā mēs. Tēvs dabūjis to dzirdēt, nākdams mājās no Šestonas, un izklāstīja man visu no viena gala līdz otram.

— Kur tēvs tagad ir? — Tesa pēkšņi iejautājās. Atbildes vietā māte sāka stāstīt ko citu:

— Šodien tēvs bija iegriezies Šestonā pie ārsta. Liekas, diloņa viņam nepavisam nav. Ārsts teicis, ka viņam ap sirdi ir tauki. Tas izskatās šitā. — Džoana Darbeifīlda runājot salieca ziepaino īkšķi un rādītāja pirkstu burta C veidā un ar otras rokas pirkstu rādīja. — Pašlaik, tā ārsts teicis tēvam, jūsu sirds ir aptaukojusies šai vietā un tai vietā; šitā sprauga ir vēl vaļā, tā viņš teicis. Bet, kad arī tā aizaugs cieti šiten tā, — misis Darbeifīlda salieca pirkstus kopā, — tad jūs izgaisīsiet kā ēna, mister Darbeifīld, tā viņš teicis. Jūs varat novilkt vēl desmit gadu, un jūs varat aiziet desmit mēnešos vai desmit dienās.

Tesa kļuva bažīga. Lai viņas tēvs, kas nupat sasniedzis tādu diženuma pakāpi, tik negaidīti aizietu nebūtībā!

— Bet kur tad tēvs ir? — viņa atkārtoti jautāja. Māte lūdzoši pavērās meitā.

— Nesāc nu atkal dusmoties. Nabaga cilvēks — mācītāja pavēstījums bija viņu tā izsitis no sliedēm, ka viņš pirms kādas pusstundas aizgāja līdz Roliveram. Viņam jāiestiprinās, jo rīt agri jāved projām bišu stropi, tie jānodod vietā, vienalga, lai cik smalki ļaudis mēs būtu. Viņam jāizbrauc tūliņ pēc divpadsmitiem, jo ceļš ir krietni garš.

— Jāiestiprinās! — Tesa iekaisusi attrauca, asarām saskrienot acīs. — Ak dievs! Viņš iet uz traktieri, lai iestiprinātos! Un tu viņam izdabā, māt!

Viņas pārmetumi un iekaisums šķita pārņemam visu telpu un iebiedējam tiklab istablietas, sveci, rotaļās aizņemtos bērnus, kā arī māti.

— Nē, — māte aizskarta atbildēja, — es viņam neizdabāju. Es tikai gaidīju tevi pārnākam, lai tu pieskatītu māju, kamēr es aiziešu viņam pakaļ.

— Es pati aiziešu.

— Ak nē, Tesa. Tu zini, ka tas neko nelīdzēs.

Tesa nerunāja pretī. Viņa saprata, ko nozīmē mātes iebildumi. Misis Darbeifīldas virsjaka un cepure jau bija slepeni noliktas uz krēsla un gaidīja uz šo iepriekš iecerēto pastaigu, kuras nepieciešamību misis Darbeifīlda nožēloja mazāk nekā tās iemeslu.

— Bet Pilnīgo nākotnes pareģotāju aiznes uz šķūni, — viņa turpināja, aši slaucīdama rokas un ģērbdamās.

Pilnīgais nākotnes pareģotājs, vecs, biezs sējums, atradās viņai blakus uz galda; grāmata bija tik bieži nēsāta kabatā, ka lapu malas noplīsušas līdz pat burtiem. Tesa paņēma grāmatu, un māte devās ceļā.

Gājiens uz traktieri, lai pievāktu vieglprātīgo vīru, misis Darbeifīldai joprojām bija izklaidēšanās pēc apnicīgās noņemšanās ar bērnu baru. Uzmeklēt vīru pie Rolivera, pasēdēt kopā ar viņu pāris stundu, atmest uz brīdi domas un rūpes par bērniem — tā bija laime. Dīvains oreols kā rieta blāzmojums šķita apstarojam dzīvi. Likstas un citi reāli notikumi kļuva metafiziski netverami, pārvērtās teju pat abstraktās parādībās, kuras varēja mierīgu prātu vērot, nevis konkrētos faktos, kas nomāca miesu un garu. Bērni, nebūdami acu priekšā, šķita drīzāk patīkamas un vēlamas piedevas dzīvei; ikdienas atgadījumi guva zināmu komisku un uzjautrinošu pieskaņu. Džoana jutās gandrīz vai tāpat kā toreiz, kad bija šeit sēdējusi blakus savam saderinātajam un, aizvērdama acis pret viņa trūkumiem, redzējusi viņā tikai ideālu mīlētāju.

Tesa, palikusi viena pie mazākajiem bērniem, vispirms aiznesa uz šķūni pareģojumu grāmatu un noglabāja to salmu jumtā. Dīvainas māņticīgas bailes no šīs grāmatas neļāva mātei atstāt to pa nakti istabā, tāpēc, līdzko grāmatai bija paprasīts padoms, to tūliņ vajadzēja nest atpakaļ. Starp māti ar tās bojā ejai nolemto māņticību, folkloru, izloksni, atmiņā saglabāto balādu krājumu un meitu, kas bija mācījusies standartizētajā sešgadīgajā tautskolā, pēc jaunajām programmām, vajadzēja būt vismaz divsimt gadu lielai plaisai, bet, kad viņas abas bija kopā, Džekoba un Viktorijas laikmeti saskārās.

Nākdama atpakaļ pa dārza taciņu, Tesa prātoja, ko gan māte šodien vēlējusies uzzināt ar šīs grāmatas starpniecību. Viņa noģida, ka tas sakarā ar neseno jauno vēsti, bet neuzminēja, ka tas attiecas tieši uz viņu pašu. Atmetusi domas, viņa sāka apslacīt pa dienu izžuvušo veļu, pie tam viņai palīdzēja deviņus gadus vecais brālis Eibrehems un divpadsmitarpus gadu vecā māsa Eliza-Luīza, kuru saīsināti dēvēja par Lizu-Lu; jaunākie bērni bija jau apguldīti. Starp Tesu un nākamo ģimenes atvasi bija vairāk nekā četri gadi starpības; tie divi bērni, kas aizpildīja šo robu, bija miruši jau agrā bērnībā, tāpēc Tesa, palikdama viena ar mazākajiem, izturējās aizbildnīgi kā māte. Eibrehemam sekoja vēl divas meitenes, Hopa un Modestija, tad trīs gadus vecs zēns un beidzot mazulis, kam nesen bija apritējis gads.

Visas šīs jaunās būtnes bija pasažieri uz Darbeifīldu ģimenes kuģa, pilnīgi atkarīgas no tā, ko abi pieaugušie Darbeifīldi izlems par viņu izpriecām, prasībām, veselību, pat dzīvību. Ja šiem Darbeifīldu ģimenes galvām ienāktu prātā vadīt kuģi pretī grūtībām, katastrofām, badam, slimībām, pazemojumiem, nāvei — ar viņiem būtu spiesti doties kopā arī tilpnē ieslēgtie seši mazie gūstekņi, seši bezspēcīgi radījumi, kuriem neviens nebija jautājis, vai viņi vispār grib dzīvot, turklāt dzīvot tādos grūtos apstākļos, kādi bija neizbēgami Darbeifīldu bezmērķīgajā saimniecībā. Gribētos gan zināt, kas dzejniekam, kura filozofiju mūsdienās uzskata par tikpat dziļu un patiesu, cik viegla un dzidra ir viņa dzeja, piešķīris tiesības runāt par «dabas svēto plānu».

Laiks ritēja uz priekšu, bet ne tēvs, ne māte nerādījās mājās. Tesa palūkojās ārā pa durvīm un domās izgāja cauri Marlotai. Ciems vēra acis ciet. Visur dzēsa nost lampas un sveces. Tesa iztēlojās pastieptu roku un vāciņu, kuru uzspiež uz sveces liesmas.

Māte nevar atgādāt tēvu mājās, vajadzēs vēl vienam iet palīgā. Tesai ienāca prātā, ka cilvēkam ar vāju veselību, kuram pēc pusnakts jādodas ceļā, gan nevajadzētu sēdēt tik vēlā stundā traktierī un dzīrot par godu savai dižciltībai.

— Eibrehem, — viņa uzrunāja brālīti, — uzliec cepuri un aizej līdz Roliveram. Bail jau tev nebūs? Paskaties, kas tur ir ar tēvu un māti.

Zēns aši uzlēca kājās, atvēra durvis, un nakts aprija viņu. Pagāja vēl pusstunda; nerādījās ne vīrs un sieva, ne bērns. Šķita, ka Eibrehemu, tāpat kā viņa vecākus, traktieris ir pievilinājis un notvēris savos tīklos.

— Būs jāiet man pašai, — Tesa noteica.

Liza-Lu aizgāja gulēt, un Tesa, ieslēgusi visus gulētājus, devās tumsā pa līkumoto ceļu jeb ielu, kas nebija piemērota ātrai iešanai, ielu, kas bija ierīkota tolaik, kad vēl nebija tik dārga katra colla zemes un kad pulkstenim pietika ar vienu rādītāju, lai iedalītu dienas gaitas.

IV

Rolivera traktieris, vienīgā dzertuve garā un izklaidus celtā ciema šinī galā, varēja lepoties tikai ar atļauju pārdot alkoholiskus dzērienus promnešanai; tā kā likums noliedza traktierī dzert, tad apmeklētāju ērtības bija stingri ierobežotas ar sešas collas platu un ap divi jardi garu dēli, kas, ar stiepli piestiprināts pie dārza žoga, izveidoja tādu kā plauktu. Izslāpušie ceļinieki, stāvēdami tam blakus uz ceļa un iedzerdami pa malkam, lika uz tā savus kausus; mieles viņi izšļakstīja putekļos, izveidojot tur Polinēzijas arhipelagu, un bēdājās, ka nevar pasēdēt zem jumta un atpūsties.

Tā tas bija ar garāmgājējiem. Taču tāda pati vēlēšanās bija arī vietējiem apmeklētājiem, un, ja labi grib, tad izeju var atrast.

Augšstāva plašajā guļamistabā, kuras logs bija cieši aizsegts ar lielu vilnas lakatu, ko nesen bija nometusi no pleciem traktierniece misis Rolivera, tovakar bija salasījies kāds ducis svētlaimes alkstošo; tie visi bija Marlotas šā gala iemītnieki un šā patvēruma bieži apmeklētāji. Dzidrā Lāse, pilntiesīgais traktieris, atradās garumā izstieptajam ciemam otrā galā un īstenībā bija tikpat kā nesasniedzams šī gala ļaudīm, turklāt pastāvēja arī nopietnāks iebildums, proti, dzērienu kvalitāte, jo vairuma domas bija tādas, ka labāk dzert pie Rolivera kādā pažobelē nekā pie otra traktiernieka ērtā istabā.

Nožēlojama gulta ar četriem pīlāriem, novietota šai telpā, noderēja par sēdekli vairākiem vīriem, kas bija iesēdušies tanī no trim pusēm, divi bija izraudzījušies kumodi, viens uzmeties uz kokgriezumiem rotātas «pūra lādes», divi uz mazgājamā galda, viens uz ķebļa; tātad visumā pietiekami ērti. Garīgā apmierinājuma stadija, ko viņi ap šo stundu bija sasnieguši, lika viņu dvēselēm pamest miesas čaulu un piestrāvot telpu ar siltu omulību. Šai procesā tiklab istaba, kā arī mēbeles šķita iegūstam cildenāku un krāšņāku izskatu; lakats, kas aizsedza logu, pārvērtās greznā gobelēnā, kumodes misiņa rokturi vairs neatšķīrās no zelta, un izmargotie gultas pīlāri likās sastāvam tuvā radniecībā ar Zālamana tempļa diženajām kolonām.

Pametusi Tesu mājās, misis Darbeifīlda ātri sasniedza traktieri, atvēra ārdurvis, izgāja cauri dziļā tumsā iegrimušajam apakšstāvam un tad atdarīja durvis uz augšstāvu, kā jau cilvēks, kura pirksti labi pazīst šejienes aizbīdņus un to untumus. Iešana pa līkumotajām kāpnēm veicās lēnāk, un, kad viņas seja parādījās virs apgaismotā kāpņu laukumiņa, visu sapulcējušos skatieni pievērsās viņai.

— … tāpēc tuvākos draugus es pamieloju uz sava rēķina kluba svētkiem par godu, — traktierniece, padzirdējusi soļus uz kāpnēm, mundri noskaitīja kā bērns katķisma pantiņu un pameta acis uz nācēju. — Ak, tā esat jūs, misis Darbeifīlda! Pasaulīt, kā jūs mani nobiedējāt! Es domāju, tur jau nāk kāds varas vīru sūtīts okšķeris.

Pārējie konklava dalībnieki apsveica misis Darbeifīldu ar skatieniem un galvas palocīšanu, pēc tam viņa pagriezās uz to pusi, kur sēdēja viņas laulātais draugs. Viņš izklaidīgi dudināja savā nodabā:

— Es nebūt neesmu sliktāks par dažu labu citu! Man ir lielas ģimenes kapenes Kingsbirsabgrīnhilā, un visā Veseksā nevienam nav tik smalku ģindeņu kā man!

— Es tev ko pateikšu, kas man iešāvās prātā — lepna prajekte, — čukstēja viņa jautrā sieva. — Ei, Džon, vai tu mani neredzi? — Viņa piebikstīja vīram, bet viņš, lūkodamies sievai cauri kā loga rūtij, turpināja savu skandējumu.

— Kuš! Nedziediet tik skaļi, mīļais draugs, — aizrādīja traktierniece. — Ka vēl, garām ejot, neizdzirž kāds varas vīrs, un tad man atņems patenti.

— Viņš laikam jums pastāstīja, kas mums atgadījies? — misis Darbeifīlda apvaicājās.

— Jā, kaut ko jau gan. Kā jūs domājat, vai no tā jums kas atlēks?

— To vēl grūti pateikt, — Džoana Darbeifīlda apdomīgi atbildēja. — Taču nav slikti būt rados ar karieti, ja arī pašam neiznāk tanī braukt. — Šie vārdi bija domāti visiem klātesošajiem, bet tad viņa klusākā balsī teica vīram:

— Kad tu pastāstīji man tās jaunās ziņas, es iedomājos, ka Trentridžā, Saudzes malā, dzīvo varen bagāta lēdija, kas ari saucas d'Erbervila.

— Ko? Kas? — sers Džons jautāja. Viņa atkārtoja teikto.

— Jādomā, šī lēdija ir mums rada, — viņa piebilda.

— Un man ir tāda prajekte — aizsūtīt pie viņas Tesu, lai piesakās par radinieci.

— Nu man ar ienāk prātā, ka tur ir lēdija ar šādu uzvārdu, — Darbeifīlds atcerējās. — Mācītājs Tringhems nav par to padomājis. Bet viņa ir nieks salīdzinājumā ar mums, — varbūt kāds jaunāks atzarojums, kas radies pēc normaņu ķēniņa laikiem.

Kamēr šo jautājumu apsprieda, neviens no abiem nebija pamanījis, ka istabā ielavījies mazais Eibrehems un gaida izdevību aicināt vecākus uz mājām.

— Viņa ir bagāta un droši vien parūpēsies par meiteni, — misis Darbeifīlda turpināja, — un tas būs dikti labi. Un kāpēc gan vienas dzimtas locekļi nevarētu būt draudzīgās attiecībās?

— Jā, un tad mēs visi būsim radi! — žirgti iejaucās sarunā Eibrehems, pabāzis galvu gar gultas galu. — Un mēs visi ciemosimies pie viņas, kad Tesa aizbrauks uz turieni, mēs vizināsimies viņas karietē un staigāsim melnās drānās!

— Kā tu te gadījies, bērns? Kādas blēņas tu runā! Ej ārā, parotaļājies uz kāpnēm, kamēr tēvs un māte aizņemti … Jā, lai Tesa apciemo šo mūsu dzimtas locekli. Viņa noteikti iepatiksies lēdijai. Tesai tas izdosies, un galu galā vēl kāds dižciltīgs džentlmenis viņu apprecēs. Nav ko runāt, es to zinu.

— Kā tu to zini?

— Es izzīlēju to Nākotnes pareģotājā, un viss sakrita uz mata. Tev vajadzēja redzēt, cik glīta viņa šodien izskatījās; āda viņai maiga kā hercogienei.

— Un ko viņa pati saka par iešanu?

— Neesmu viņai neko teikusi. Viņa nemaz nezina, ka mums rados ir šitāda lēdija. Bet tādā vīzē Tesa var tikt pie labas partijas, tāpēc viņa neatteiksies no iešanas.

— Tesa ir stūrgalve.

— Ar Tesu var tikt galā. Tas lai paliek manā ziņā. Kaut gan šī vārdu apmaiņa notika starp diviem, šis tas no satura sasniedza apkārtējo ausis, un viņi noprata, ka Darbeifīldiem ir svarīgāka viela sarunām nekā pārējiem un ka Tesai, Darbeifīldu glītajai vecākajai meitai, atklājas spožas nākotnes izredzes.

— Tesa ir smalks skuķis, — bez jokiem, tā es šodien nodomāju, kad viņa ar visu to baru apstaigāja ciemu, — pusbalsī piezīmēja kāds no vecajiem iemetējiem. — Bet Džoana Darbeifīlda lai piesargās, ka neietaisa iejavu bez ierauga. — Tā bija vietējā paruna ar sevišķu nozīmi, un neviens uz to neatbildēja.

Saruna kļuva vispārēja, bet drīz vien apakšstāvā atkal atskanēja soļi.

— … tāpēc tuvākos draugus es pamieloju uz sava rēķina kluba svētkiem par godu, — traktierniece ātri atkārtoja nelūgtajiem viesiem domāto formulu, iekams ieraudzīja, ka jaunpienācēja ir Tesa.

Pat mātes acīm bija skaidrs, ka Tesai ar viņas meitenīgo sejiņu nav piemērota vieta šī alkohola dvingas pilnā telpa, kurā iederējās tikai grumbainie pusmūža cilvēku ģīmji, un diezin vai maz bija vajadzīgs Tesas tumšo acu pārmetošais skatiens, lai vecāki pieceltos, aši izdzertu atlikušo un sekotu viņai pa kāpnēm lejup, misis Roliveras brīdinājumu pavadīti:

— Lūgtu, netrokšņojiet, esiet tik laipni, mani dārgie, citādi man atņems patenti, sauks pie tiesas un sazin ko vēl ne! Labu nakti!

Viņi gāja kopā uz mājām, Tesa veda tēvu aiz vienas rokas, misis Darbeifīlda aiz otras. Īstenībā viņš bija dzēris ļoti maz — pat ne ceturto daļu tās devas, ar kādu rūdīts dzērājs var ierasties svētdienas pēcpusdienā baznīcā, sperdams soli un mezdamies ceļos bez grīļošanās, taču sera Džona vājā veselība no viņa grēku cinīšiem izveidoja kalnus. Svaigā gaisā viņa gaita kļuva tik nenoteikta, ka visi trīs griezās pa kārtai te uz Londonu, te uz Batu, kas izskatījās smieklīgi un pietiekami bieži atgadījās šādos ģimeņu nakts gājienos, taču, kā daudzas komiskas ainas, tā arī šī galu galā nemaz tik komiska nebija. Abas sievietes vīrišķīgi slēpa uzspiesto novirzīšanos un atpakaļkāpšanos tiklab no paša vainīgā, kā arī no Eibrehema un pašas no sevis; tā visi pamazām tuvojās savām namdurvīm, un ģimenes galva, pienācis tām klāt, pēkšņi atsāka agrāko piedziedājumu, it kā vēlēdamies spēcināt savu garu, ieraugot pašreizējo bēdīgo mājvietu:

— Man ir dziimtas kapenes Kingsbirā!

— Kuš … neaušojies, Džekij, — sieva apsauca. — Neba nu tava dzimta vien bijusi slavena senos laikos. Paskaties uz Enkteliem, Horzijiem un tāpat uz Tringhemiem, — visi paputējuši gandrīz uz tavu vīzi, kaut arī tava cilts pārāka, tas tiesa. Paldies dievam, es neesmu cēlusies ne no kādiem lielmaņiem, un tagad man nav ko kaunēties.

— To tu nemaz nevari ar tik drošu pieri apgalvot. Kad tā paskatās uz tevi, tad liekas, tu esi grimusi zemāk nekā jebkurš no mums, un tavā ciltī savā laikā bijuši karaļi un karalienes.

Tesa novērsa sarunu uz citu pusi, atgādinādama to, kas šobrīd nodarbināja viņas prātu daudz vairāk nekā valodas par senčiem.

— Diezin vai tēvs varēs rīt tik agri izbraukt ar stropiem?

— Es? Pēc pāris stundām es būšu skaidrs kā zelts, — Darbeifīlds atsaucās.

Pulkstenis bija jau vienpadsmit, kad visi devās pie miera, bet ne vēlāk par pulksten diviem vajadzēja izbraukt no mājas, lai aizvestu Kesterbridžas tirgotājiem bišu stropus pirms sestdienas tirgus sākšanās, jo ceļš jūdžu divdesmit trīsdesmit garumā bija slikts, bet zirgs un rati derīgi tikai lēnai braukšanai. Pusdivos misis Darbeifīlda ienāca lielajā guļamistabā, kur gulēja Tesa ar mazākajiem brāļiem un māsām.

— Nabaga tēvs nevar braukt, — viņa sacīja vecākajai meitai, kuras lielās acis mirklī atvērās, līdzko mātes roka aiztika durvju rokturi.

Tesa piecēlās gultā sēdus, pusmiegā lāgā neaptverdama šo vēsti.

— Bet kādam taču ir jābrauc, — viņa atsaucās. — Stropiem jau tā ir par vēlu. Spietošana drīz beigsies, un, ja mēs atliksim braukšanu līdz nākamajai tirgus dienai, tad stropiem pircēju vairs nebūs un tie paliks nepārdoti.

Misis Darbeifīlda likās nespējīga atrisināt šo jautājumu.

— Varbūt kāds puisis būtu ar mieru aizbraukt? Kāds no tiem, kas ar tevi vakar tik daudz dejoja? — viņa ieteicās.

— O nē, to es neparko negribu! — Tesa lepni paziņoja. — Lai visi dabūtu zināt, kāpēc tēvs pats nebrauc — to kaunu! Es gluži labi varu to izdarīt, ja Eibrehems brauc līdzi biedros.

Māte beidzot bija ar mieru. Mazo Eibrehemu uzmodināja no dziļā miega šās pašas telpas kaktā un piespieda saģērbties, lai gan viņš garā vēl kavējās sapņu pasaulē. Tikmēr Tesa bija steidzīgi saposusies, un abi, paņēmuši lukturi, gāja uz stalli. Izčākstējušie rati bija jau piekrauti, un meitene izveda no staļļa zirgu Princi, kas bija gandrīz tikpat izčākstējis kā rati.

Nabaga zirgs neizpratnē vērās tumsā, lukturī un abos stāvos, it kā negribēdams ticēt, ka šai stundā, kad ikvienai dzīvai būtnei piederas atrasties zem jumta un atpūsties, viņam jādodas atkal darbā. Braucēji ielika lukturī sveču galus rezervei, piesēja lukturi ratu kreisajā pusē pie ilkss un veda zirgu uz priekšu, sākumā iedami tam blakus, lai, pret kalnu braucot, nepārslogotu tik vārgu kustoni. Lai uzmundrinātu viens otru, Tesa un Eibrehems radīja sev mākslīgu rīta noskaņojumu ar luktura, sviestmaižu un sarunu palīdzību, jo īstais rīts vēl bija tālu. Eibrehems, gandrīz pilnīgi pamodies (līdz šim viņš bija kustējies kā pa miegam), sāka runāt par dīvainajām aprisēm, kādas ir tumšiem priekšmetiem debess fonā: tur tas koks atgādina satracinātu tīģeri, kas lec ārā no migas, tur tas — milža galvu.

Aiz Stourkāsles pilsētiņas, kas klusu snauda zem blīvajiem, brūnajiem niedru jumtiem, viņi nonāca augstākā vietā. Vēl augstāk pa kreisi debesīs tūka vaļņu apjoztā Balberovas jeb Bīlberovas augstiene, pats augstākais punkts Veseksas dienvidos. No šejienes garais ceļš labu gabalu veda lejup. Abi iesēdās ores priekšā, un Eibrehems kļuva domīgs.

— Tesa! — tā viņš pēc brītiņa ievadīja sarunu,

— Kas ir, Eibrehem?

— Vai tu priecājies, ka mēs nu esam smalki ļaudis?

— Ne sevišķi.

— Bet tu taču priecājies, ka varēsi precēties ar džentlmeni?

— Ko? — Tesa iesaucās, paceldama galvu.

— Ka mūsu augstie radi palīdzēs tev apprecēties ar džentlmeni.

— Man? Mūsu augstie radi? Mums nav tādu radu. Kas tev to sapūtis?

— Es dzirdēju, ka viņi runāja par to pie Rolivera, kad aizgāju tēvam pakaļ. Trentridžā dzīvojot bagāta lēdija no mūsu dzimtas, un māte teica, ja tu viņai atklāšot mūsu radniecību, viņa pagādāšot tev džentlmeni par vīru.

Māsa spēji aprāva sarunu un klusēdama nodevās pārdomām. Eibrehems tērzēja joprojām, viņu vairāk interesēja pati runāšana nekā klausītāji, tāpēc viņš nelikās zinis par māsas izklaidību. Viņš atbalstījās pret stropiem un, pavērsis seju augšup, sāka runāt par zvaigznēm, kuras salti mirkšķinājās melnos atvaros, tik bezgala vienaldzīgas pret šīm abām zemes dzīvības pītēm. Viņš apvaicājās, cik tālu šie spīdekļi atrodoties un vai dievs esot aiz tiem. Taču atkal un atkal savā bērna pļāpāšanā viņš atgriezās pie jautājuma, kas šķita vairāk nodarbinām viņa iztēli nekā visi pasaules radīšanas brīnumi. Ja Tesa, apprecējusi džentlmeni, kļūšot bagāta, vai viņai pietikšot naudas, lai nopirktu tik lielu tālskati, kurā zvaigznes būtu redzamas tikpat tuvu kā Netlkomtouta?

Atkal atsāktā tēma, kas šķita apsēdusi visu ģimeni, laupīja Tesai pacietību.

— Nerunā vairs par to! — viņa uzsauca.

— Tu teici, ka zvaigznes esot citas pasaules, vai ne, Tesa?

— Jā.

— Tādas pašas kā mūsējā?

— Nezinu, bet domāju gan. Reizēm tās šķiet kā mūsu renetes āboli. Gandrīz visi ir skaisti un nebojāti, bet daži aplipuši ar kraupi.

— Kādā pasaulē mēs dzīvojam — skaistā vai bojātā?

— Bojātā.

— Ļoti slikti, ka mēs neesam apmetušies nebojātā pasaulē, ja to ir daudz vairāk!

— Jā.

— Bet vai tas patiešām tiesa, Tesa? — Eibrehems jautāja, pagriezies pret māsu, jo šī pārsteidzošā ziņa bija zēnu dziļi ietekmējusi. — Kā tad mums klātos, ja mēs būtu apmetušies nebojātā pasaulē?

— Nu, tad tēvs vairs nekāsētu un nebūtu tik stumdāms kā tagad, ne arī tā piesūcies, ka nevarētu šorīt braukt pats, un mātei nevajadzētu mūžīgi noņemties ar veļas mazgāšanu.

— Un tu būtu jau no dzimšanas bagāta lēdija, un tev nevajadzētu precēt džentlmeni, lai tiktu pie naudas.

— Pietiek, Ebij! Nerunā vairs par to!

Palicis viens ar savām domām, Eibrehems drīz kļuva miegains. Tesa nebija diezin cik izveicīga braucēja, tomēr domāja, ka pagaidām varēs pati vadīt zirgu, lai Eibrehems paguļas, ja grib. Viņa iekārtoja zēnam ērtu guļamvietu aiz stropiem, lai viņš nekristu ārā, un, paņēmusi grožus rokās, lēni brauca tālāk.

Princis neprasīja daudz uzmanības, jo viņam trūka enerģijas jebkurām liekām kustībām. Bez sarunu biedra, kas viņu izklaidēja, Tesa vēl dziļāk iegrima sapņos, atbalstījusies pret stropiem. Koku un dzīvžogu apveidu mēmā procesija, kas viņai slīdēja garām, likās piederam fantastiskām ainām ārpus īstenības robežām, un atsevišķās vēja pūsmas atgādināja kādas neaptverami lielas cietējas dvēseles nopūlas, — dvēseles, kas izplatījumā robežojas ar Visumu un vēsturē ar laiku.

Tad, garā vērodama savas dzīves notikumu režģi, viņa šķita saskatām tēva tukšo lepnību, mātes izdomāto džentlmeni precinieku, kas vaibstās, ņirgādamies par Tesas nabadzību un līķautos tērptajiem senčiem bruņiniekiem. Viss likās aizvien jo aplamāks, un viņa vairs nemanīja, kā paiet stundas. Pēkšņs grūdiens pasita Tesu augšup un pamodināja, jo arī viņa bija aizmigusi.

Viņi bija paspējuši nobraukt krietnu gabalu, kopš Tesa bija iemigusi, un ore stāvēja uz vietas. Dobjš vaids, kādu viņa savā mūžā vēl nebija dzirdējusi, atskanēja kaut kur priekšā, un tam sekoja sauciens:

— Ei, jūs tur!

Lukturis pie ilkss bija apdzisis, toties kāds cits spīdēja meitenei sejā — daudz spožāks par viņējo. Bija noticis kaut kas briesmīgs. Iejūgs bija satinies ap kaut ko nezināmu, kas aizsprostoja ceļu.

Šausmās Tesa izlēca no ores un atklāja baigo patiesību. Vaidēja tēva nabaga zirgs Princis. Rīta pasta izvadātāja divriči, kas ripoja bez trokšņa un mēdza traukties pa šiem ceļiem kā bulta, bija uzskrējuši virsū viņu gausajai un neapgaismotajai orei. Asais ilkss gals kā šķēps bija ietriecies nelaimīgajam Princim krūtīs, no brūces straumēm šļācās asinis un sīkdamas izplūda uz ceļa.

Izmisumā Tesa pieskrēja klāt un uzspieda roku uz brūces, bet panāca tikai to, ka sarkanās lāses nošļakstīja viņas seju un drēbes. Viņa palika stāvam un bezspēcīgi lūkojās uz zirgu. Arī Princis stāvēja stīvi un bez kustības, kamēr varēja, un tad pēkšņi sabruka zemē.

Tikmēr bija pienācis klāt pastnieks un sāka raustīt un izjūgt vēl silto ķermeni. Princis jau bija nobeidzies, un pastnieks, redzēdams, ka vairāk neko nevar līdzēt, atgriezās pie sava zirga, kas nebija cietis.

— Jūs braucāt pa nepareizo pusi, — viņš sacīja. — Man jāved tālāk pasts, bet jums pats labākais būtu palikt uz vietas pie savas kravas. Es jums atsūtīšu kādu palīgos, līdzko varēšu. Aust jau gaisma, un jums nav ko baidīties.

Viņš iesēdās divričos un aizjoņoja, kamēr Tesa palika stāvam un gaidām. Tumsa jau bālēja, putni dzīvžogos sāka rosīties, mosties un vīterot; ceļš balti vizēja, bet Tesas seja bija vēl baltāka. Prāvā asins peļķe viņas priekšā sarecot pamazām pārvilkās ar varvīkšņainu plēvi; saulei uzlecot, tā atmirdzēja visās krāsās. Princis gulēja blakus kluss un stings; acis pusviru, caurums krūtīs nemaz nelikās tik liels, ka pa to būtu varējusi reizē ar asinīm izplūst viņa dzīvība.

— Tā visa ir mana vaina, tikai mana! — meitene izsaucās, nespēdama novērst acu no šīs ainas. — Man nav nekāda attaisnojuma — nekāda! No kā tagad dzīvos tēvs ar māti? Ebij, Ebij! — Viņa purināja bērnu, kurš bija gulējis cietā miegā šās nelaimes laikā. — Mēs nekur netiksim ar vezumu — Princis ir pagalam!

Kad Eibrehems to aptvēra, viņa bērna sejiņā iegriezās vecīgsnējas grumbas.

— Un vēl vakar es dejoju un smējos! — Tesa nevarēja rimties. — Kā es varēju būt tāda nelga!

— Tas ir tāpēc, ka mēs dzīvojam uz sabojātas zvaigznes, nevis uz nebojātas, vai ne, Tesa? — Eibrehems murmināja caur asarām.

Viņi klusēdami gaidīja krietnu laika sprīdi, kas likās bezgalīgs. Beidzot pakavu klaboņa un priekšmets, kas ātri tuvojās, pierādīja, ka pastnieks turējis vārdu. No kādas fermas Stourkāsles tuvumā vīrs atjāja spēcīgu ērzeli. To iejūdza Prinča vietā un stropu kravu aizveda uz Kesterbridžu.

Tās pašas dienas vakarā tukšā ore atkal sasniedza notikuma vietu. Princis kopš rīta gulēja grāvī, bet asins peļķe joprojām bija redzama uz ceļa, lai gan daudzie rati bija to izšļakstījuši un izdangājuši. Prinča atliekas tagad iecēla tukšajā orē, kuru līdz šim viņš pats bija vilcis, un ar gaisa uzslietām kājām, pakaviem spīdot rietošās saules staros, viņš nobrauca atlikušās astoņas vai deviņas jūdzes līdz Marlotai.

Tesa bija devusies mājup jau agrāk. Viņa nespēja iedomāties, kā paziņos šo vēsti vecākiem. Bija liels atvieglojums, lasot vecāku sejās, ka viņi jau zina par zaudējumu, lai gan tāpēc nemazinājās pašpārmetumi, ar kuriem Tesa aizvien vēl sevi apkrāva par savu nevīžību.

Taču Darbeifīldiem ar viņu nolaidīgo saimniekošanu nelaime nelikās tik briesmīga kā centīgai ģimenei, lai gan tai šāds gadījums nozīmētu tikai liekas grūtības, kamēr Darbeifīldiem tā bija katastrofa. Darbeifīldu sejas nepauda kvēlas dusmas, kādas vecāki izgāztu pār meiteni, ja vairāk rūpētos par viņas labklājību. Neviens nevainoja Tesu tā, kā viņa vainoja pati sevi.

Kad noskaidrojās, ka dīriķis un ģērmānis dod tikai dažus šiliņus par Princi, jo viņš pārāk nodzīts, tad Darbeifīlds parādīja, ka ir savu augsto senču cienīgs.

— Nē, — viņš stoiski noteica, — es nepārdošu to veco ādinieku. Kad mēs, d'Erbervili, bijām bruņinieki šai zemē, mēs arī nepārdevām vecos kaujas zirgus kaķu barībai. Lai viņi patur savus šiliņus! Zirgs man labi kalpojis visu mūžu, un es no viņa nešķiršos.

Nākamā dienā, rakdams dārzā Princim kapu, viņš strādāja tā, kā nebija strādājis mēnešiem, gādādams ģimenei uzturu. Kad bedre bija izrakta, Darbeifīlds un sieva apmeta virvi ap zirgu un vilka viņu pa taciņu šurp, kamēr bērni sekoja bēru gājienā. Eibrehems un Liza-Lu šņukstēja, Hopa un Modestija izpauda savas bēdas skaļās raudās, kas tālu atbalsojās, un, kad Princi iestūma bedrē, visi sapulcējās ap kapu. Maizes pelnītājs bija viņus pametis; ko nu darīt tālāk?

— Vai viņš tagad ir debesīs? — Eibrehems elsodams ievaicājās.

Tad Darbeifīlds sāka mest zemes bedrē, un bērnu raudas atsākās. Raudāja visi, atskaitot Tesu. Viņas acis bija sausas un seja bāla, it kā viņa uzskatītu sevi par slepkavu.

V

Preču piegādāšana klientiem, kas galvenokārt bija atkarīga no zirga, sāka tūliņ apsīkt. Nākotnē bija gaidāms trūkums, ja ne pilnīga nabadzība. Darbeifīlds bija gausā diena, kā šai apvidū mēdza izteikties; palaikam veselība viņam atļāva strādāt, bet nekad nevarēja zināt, vai šie laika sprīži sakritīs ar tiem, kad ir pieprasījums pēc darbaspēka, un, tā kā viņš nebija paradis strādāt diendienā, tad sevišķi necentās arī tais reizēs, kad abi momenti sakrita.

Tikmēr Tesa, apzinādamās, ka iegrūdusi vecākus posta bezdibenī, klusībā lauzīja galvu, kā palīdzēt viņiem tikt no tā ārā, un tad māte atklāja savu plānu.

— Cilvēkam jāņem par labu tiklab prieks, kā bēdas, Tesa, — viņa sacīja, — un nekad tava augstā izcelšanās nevarēja tikt atklāta spaidīgākā brīdī. Vai tu zini, ka ir kāda ļoti bagāta misis d'Erbervila, kas dzīvo netālu no Saudzes un noteikti ir mūsu radiniece? Tev jāapmeklē viņa, jāatsaucas uz mūsu radniecību un jālūdz kāda palīdzība mūsu nedienās.

— To man gan negribētos darīt, — Tesa atteica. — Ja tur dzīvo tāda lēdija, tad pietiek, ja viņa laipni izturas pret mums, bet palīdzību no viņas nav ko gaidīt.

— Tu vari piedabūt viņu uz visu ko, mana dārgā. Turklāt iespējams, ka šī pazīšanās atnesīs daudz vairāk labuma, nekā tu domā. Es šo to zinu, bet lai nu tas paliek.

Nospiedošā apziņa, ka viņa vainīga ģimenes nelaimē, lika Tesai būt piekāpīgākai pret mātes vēlēšanos, tikai viņa nesaprata, kāpēc māte tā lolo šo nodomu, par kura panākumiem Tesa dibināti šaubījās. Varbūt māte bija ievākusi ziņas un atklājusi, ka šī misis d'Erbervila ir ar nepārspējamiem tikumiem un žēlsirdību apveltīta lēdija? Taču lepnajai Tesai nabaga radinieces loma derdzās.

— Es labāk pamēģināšu sameklēt darbu, — viņa nočukstēja.

— Darbeifīld, pēdējais vārds pieder tev, — sieva sacīja, pievērsdamās vīram, kas turējās nomaļus. — Ja tu teiksi, ka viņai jāiet, viņa ies.

— Man nepatīk, ka maniem bērniem jācenšas iemantot nepazīstamu radinieku labvēlība, — Darbeifīlds atrūca. — Es esmu mūsu dzimtas dižciltīgākā atzarojuma pārstāvis, un man jātur augsti tās gods,

Tēva iegansts, kas runāja iešanai par ļaunu, Tesu pārliecināja vēl mazāk nekā viņas pašas iebildumi.

_ Labi, māt, — viņa sagrauzta teica, — kaut kas man jādara, jo es esmu vainīga, ka zirgs nobeidzās. Es apmeklēšu šo lēdiju, bet, vai es viņai lūgšu palīdzību, to atstāj mana ziņā. Un nedomā vairs par to, ka viņa izgādās man labu partiju, — tās ir muļķības.

— Labi sacīts, Tesa! — tēvs pamācoši piemetināja.

— Kas tev teica, ka es tā domāju? — Džoana jautāja.

— Man šķiet, ka tev tas ir prātā, māt. Bet vienalga — es iešu pie viņas.

Otrā rītā, agri uzcēlusies, Tesa aizgāja līdz Šestonas pilsētai kalna galā un tur iesēdās omnibusā, kas divas reizes nedēļā pārvadāja Šestonas pasažierus austrumu virzienā uz Čeizborovu garām Trentridžai, tai draudzei, kurā mājoja nezināmā un noslēpumainā misis d' Erbervila.

Tesas Darbeifīldas ceļš šai svarīgajā rītā veda pa dzimtās ielejas ziemeļaustrumu augstienēm, starp kurām bija aizritējis viņas mūžs. Blekmūras ieleja bija viņas pasaule un vietējie iedzīvotāji — cilvēce, kas to apdzīvoja. Izbrīnas pilnajās bērnības dienās viņa bija vērojusi šo ieleju caur Marlotas vārtiem un žogiem, un toreizējie noslēpumi bija palikuši tādi vēl šobaltdien. Pa savas istabiņas logu viņa diendienā skatīja torņus, ciemus, neskaidri jaušamas baltas ēkas, un visam pāri majestātiski slējās Šestona, kuras namu logi kvēloja kā lampas rieta saulē. Pilsētu viņa bija reti apmeklējusi; Tesai bija pazīstams tikai mazs ielejas un tās apkārtnes stūrītis. Vēl retāki bija tie gadījumi, kad viņa bija spērusi soli ārpus ielejas robežām. Pakalni, kas ietvēra ieleju, bija viņai tikpat pazīstami kā tuvinieku sejas, bet par to, kas atradās aiz pakalniem, viņa sprieda pēc ziņām, ko bija ieguvusi ciema skolā, kurā bija skaitījusies labākā skolniece, kad pirms dažiem gadiem to pabeidza.

Bērnības gados vienaudzes biedrenes viņai ļoti pieķērās, un ciemā viņu parasti redzēja nākam mājup no skolas kopā ar divām draudzenēm tai pašā vecumā; Tesa soļoja vidū; virs vilnas kleitiņas, kas jau bija zaudējusi sākotnējo krāsu, viņa valkāja sārtu katūna priekšautiņu ar smalku, sarežģītu rakstu; viņas slaidās, tvirtās kājas bija tērptas cieši apspīlētās zeķēs ar caurumainiem ceļgaliem; zeķes bija noplīsušas, Tesai metoties ceļos grāvmalās vai uzbērumos, meklējot visādus stādu un minerālu valsts dārgumus; mati, kas tolaik bija smilšu krāsā, galos liecās augšup kā tie kāši, uz kuriem uzkar tējas katliņus; malējo meiteņu rokas bija apvītas ap Tesas viduci, kamēr viņa savējās turēja uz biedreņu pleciem.

Kad Tesa pieauga un sāka saprast notiekošo, viņa izjuta maltusiāniskas dusmas uz māti, kura bezrūpīgi apveltīja viņu ar aizvien jauniem brālīšiem un māsiņām, lai gan jau līdzšinējos bija grūti izauklēt un uzturēt. Prāta ziņā māte neatšķīrās no bezbēdīga bērna; Džoana Darbeifīlda pati bija bērns, turklāt nebūt ne pats vecākais šai prāvajā ģimenē, kura varēja cerēt tikai uz augstākās varas gādību.

Tomēr Tesa bija mazuļiem labvēlīgi noskaņota un, gribēdama viņiem palīdzēt, cik vien iespējams, tūliņ pēc skolas beigšanas pieteicās tuvīnajās fermās siena un labības pļaujas talkās, vai slauca govis un kūla sviestu, ko bija iemācījusies tolaik, kad tēvs vēl turēja govis; viņai bija veikli pirksti, tāpēc šo darbu viņa veica teicami.

Katra diena šķita uzveļam viņas jaunajiem pleciem aizvien lielāku ģimenes grūtību nastu, un tāpēc pilnīgi dabiski, ka Tesa devās pie d'Erberviliem kā pilntiesīga Darbeifīldu pārstāve. Jāatzīst, ka šai gadījumā Darbeifīldi parādīja sevi no labākās puses.

Viņa izkāpa no omnibusa Trentridžas krustcelēs un kājām devās augšup pakalnā uz tā saucamo Saudzi, kuras tuvumā, kā viņai bija teikts, atradās misis d'Erbervilas mājoklis, ko dēvēja par Nogāzi. Tā nebija parastā muiža ar tīrumiem, ganībām un kurnošu fermeri, no kura īpašnieks un viņa ģimene pūlas visiem iespējamiem līdzekļiem izspiest sev vajadzīgo uzturu. Te bija daudz kas vairāk: lepns nams, uzcelts tikai izpriecai un atpūtai, neviena lieka akra zemes, ko vajadzētu apstrādāt, vienīgi tik daudz, cik vajadzīgs namam un pašu priekam domātai mazai fermai, kuru vadīja pats īpašnieks un aprūpēja pārvaldnieks.

Pirmais parādījās vārtsarga namiņš no sarkaniem ķieģeļiem, noaudzis līdz jumta korei ar mūžzaļiem vīteņiem. Tesa nodomāja, ka tā pati būs jau kungu māja, bet, bikli iegriezusies pa sānu vārtiņiem un pagājusi gabalu pa braucamo ceļu, līdz tas meta līkumu, beidzot ieraudzīja pašu namu. Tas bija nesen celts, gandrīz pilnīgi jauns un tai pašā sulīgajā sarkanumā, kas jau vārtsarga namiņu izcēla kā pretstatu vīteņu zaļumam. Tālu aiz nama, kurš slējās kā sarkana ģerānija apslāpētajos apkārtnes toņos, pletās maigi zilganā Saudze, patiešām lielisks meža stūrītis, viens no tiem nedaudzajiem pirmatnējiem mežiem, kas Anglijā saglabājušies, kur uz mūžseniem ozoliem vēl var atrast druīdu laiku āmuļus un kur gigantiskas īves, kas nav cilvēka roku stādītas, aug tāpat kā augušas tad, kad to zarus grieza strēlnieku lokiem. Tomēr šis senmežs, kaut redzams tepat aiz Nogāzes, atradās ārpus tās robežām.

Viss šai mājīgajā īpašumā bija spilgts, zaļoksnējs, labi kopts, siltumnīcas sliecās pa nokalni lejup līdz pat birztalām. Staļļi, ko pa pusei aizsedza Austrijas priedes un mūžam zaļie ozoli, bija apgādāti ar visjaunākajām ierīcēm un izskatījās cienīgi kā lūgšanu nami. Plašajā maurā bija uzstādīta dekoratīva telts ar ieeju uz Tesas pusi.

Vientiesīgā Tesa Darbeifīlda, stāvēdama grantētā celiņa malā, satraukta blenza uz telti. Viņa pat neapjēdza, kā šeit ar savām kājām atkļuvusi; viss bija pilnīgi citāds, nekā viņa bija iztēlojusies.

«Es domāju, ka mēs esam veca cilts, bet te viss ir jauns!» viņa naivi nobrīnījās. Viņa nožēloja, ka tik labprātīgi pakļāvusies mātes plāniem par «radniecības pieteikšanu» un nav papūlējusies pameklēt palīdzību tuvāk savām mājām.

D'Erbervilu jeb Stoku d'Erbervilu dzimta, kā viņi — šīs mītnes īpašnieki — sevi sākumā dēvēja, bija diezgan neparasta parādība tādā senlaicīgā nostūrī. Mācītājs Tringhems bija teicis patiesību, ka tūļīgais Džons Darbeifīlds ir vienīgais īstais senās d'Erbervilu cilts tiešais pēcnācējs grāfistē un tās apkaimē; Tringhems būtu varējis vēl piemetināt to, ko labi zināja, proti, ka Stokiem d'Erberviliem ir tikpat maz tiesību uz šo uzvārdu kā viņam pašam. Tomēr bija jāatzīst, ka šī ģimene ir labs celms, kam uzpotēt uzvārdu, kuram tik ļoti nepieciešama atjaunošana.

Kad vecais, nesen mirušais Saimons Štoks, godīgs tirgotājs (daži teica — augļotājs), bija ziemeļos ticis pie bagātības, viņš nolēma apmesties kā muižturis Anglijas dienvidos, tālāk no tā apvidus, kurā bija noritējusi viņa līdzšinējā darbība; tā rīkodamies, viņš juta nepieciešamību apgādāties ar uzvārdu, kas ļaužu atmiņā tā nesaistītos ar izmanīgo tirgotāju un nebūtu tik parasts kā viņa paša gluži vulgārais uzvārds. Kādu stundu pētīdams Britānijas muzejā sacerējumus, kas veltīti izmirušām, pa pusei izmirušām, aizmirstām un izgaisušām ciltīm tai Anglijas daļā, kurā bija nodomājis apmesties, viņš nosprieda, ka d'Eibervils nemaz neskan slikti, tāpēc tas tika pievienots uz mūžīgiem laikiem tiklab viņa paša, kā viņa mantinieku uzvārdam. Tomēr šai ziņā viņš nebija aplamis un, veidojot savu ciltskoku uz jauniem pamatiem, izdomājot dažādus aristokrātiskus radnieciskus sakarus, rīkojās visai saprātīgi un nekad nepievienoja nevienu titulu, kas sniegtos pāri stingras mērenības robežām.

Par šo izdomu nabaga Tesai un viņas vecākiem nebija ne jausmas — pašiem par nelaimi; patiešām, viņi pat nezināja, ka šāda uzvārdu piesavināšanās ir iespējama, jo domāja, ka bagātība var gan būt likteņa velte, bet uzvārdu cilvēks manto reizē ar dzimšanu.

Tesa joprojām stāvēja, vilcinādamās kā peldētājs pirms lēciena ūdenī, skaidri nezinādama — griezties atpakaļ vai doties uz priekšu, kad no telts durvju tumšā trīsstūra iznira kāds stāvs. Tas bija slaids jauns vīrietis; viņš smēķēja.

Viņš bija stipri melnūksnējs, sārtām un mīkstām, kaut arī ne visai glīti veidotām, pilnīgām lūpām; virslūpu rotāja labi koptas melnas ūsas ar uzgrieztiem galiem, lai gan to īpašniekam nebija vairāk par divdesmit trim vai divdesmit četriem gadiem. Par spīti zināmai brutalitātei, viņa seja un pārdrošās, nemierīgās acis pauda savdabīgu spēku.

— Nu, mana daiļā, ar ko varu jums pakalpot? — viņš jautāja, tuvodamies meitenei. Redzēdams, ka viņa stāv pilnīgi apmulsusi, viņš piemetināja: — Neuztraucieties. Es esmu misters d'Erbervils. Vai jūs meklējat mani vai manu māti?

Šis d'Erbervilu pārstāvis un vienvārdis vēl krasāk atšķīrās no Tesas priekšstatiem nekā nams un zemes īpašums. Viņa bija domās iztēlojusies pusmūža vīru ar dižciltīgu seju, kura atspoguļo d'Erbervilu raksturīgos vaibstus, ar savām grumbām kā ar dzīviem hieroglifiem paužot šīs cilts un visas Anglijas vēsturi. Taču viņa saņēmās, neredzēdama nekādas izejas, un atteica:

— Es nāku pie jūsu mātes, ser.

— Baidos, ka jums neizdosies viņu satikt, viņa ir slima, — atbildēja šis viltotās cilts pašreizējais pārstāvis, jo tas bija misters Aleks, nesen mirušā džentlmeņa vienīgais dēls. — Varbūt es varu būt jums noderīgs viņas vietā? Vai jūs nācāt pie viņas kādās darīšanās?

— Tās nav darīšanas … es atnācu… es nezinu, kā pateikt!

— Izklaidēšanas dēļ?

— Ak nē! Redzat, ser, ja es pateikšu, tas izklausīsies …

Tesa šobrīd tik skaudri apzinājās savas ierašanās smieklīgumu, ka, par spīti godbijībai pret džentlmeni un pašas neērtajam stāvoklim, viņas sārtās lūpas savilkās smaidā, kas savaldzināja melnūksnējo Aleksandru.

— Tas ir tik aplam, — viņa murmināja. — Es laikam nevarēšu jums to pateikt.

— Tas nekas, man patīk aplamības. Pamēģiniet vēlreiz, mana dārgā, — viņš laipni sacīja.

— Māte lika man atnākt, — Tesa turpināja, — un īstenībā es arī pati gribēju to darīt. Taču es nedomāju, ka tas būs tā. Es, ser, atnācu jums pateikt, ka mēs piederam pie tās pašas dzimtas, kur jūs.

— Ā! Nabaga radinieki?

— Jā.

— Stoki?

— Nē, d'Erbervili.

— Jā, jā, es arī gribēju teikt — d'Erbervili.

— Mūsu uzvārds ir sagrozīts, un mēs saucamies Darbeifīldi, bet mums ir nopietni pierādījumi, ka mēs esam d'Erbervili. Senatnes pētnieki apgalvo, ka tā ir … Un … un mums ir vecs zīmogs, uz tā vairogs ar pakaļkājās sacēlušos lauvu un virs tā pils. Un mums ir ļoti veca sudraba karote ar apaļu kausiņu kā pavārnīcai, un uz tās tāda pati pils. Bet karote ir tik veca, ka māte ar to maisa zirņu viru. — Jā, arī manā ģerbonī ir sudraba pils un tāpat arī pakaļkājās saslējies lauva, — viņš pieklājīgi atbildēja.

— Un tā māte teica, ka mums vajadzētu iepazīties … jo mēs zaudējām nelaimes gadījumā zirgu un esam mūsu dzimtas vecākais atzarojums.

— Nudien, tas ir ļoti laipni no jūsu mātes puses. Vismaz es personīgi nenožēloju šo viņas soli. — Runājot Aleks uzmeta Tesai skatienu, kas lika viņai pietvīkt. — Tātad, manu jauko meitenīt, jūs ieradāties pie mums draudzīgā vizītē, kā pie radiem?

— Es tā domāju, — Tesa izdvesa, atkal apmulsusi.

— Nu, tas nav nekas ļauns. Kur jūs dzīvojat? Kas jūs tādi esat?

Tesa īsumā pastāstīja par savējiem un uz viņa tālāko jautājumu paskaidroja, ka braukšot atpakaļ ar to pašu omnibusu, ar kuru atbraukusi.

— Vēl paies labs laika sprīdis, iekams tas dosies atpakaļ garām Trentridžas krustcelēm. Tikmēr mēs varētu pastaigāt pa mūsu īpašumu, vai ne, mana skaistā māsīc?

Tesa gribēja iespējami ātri izbeigt savu ciemošanos, bet jaunais vīrietis bija uzstājīgs, un viņa beidzot piekāpās. Viņš vadīja meiteni gar mauriem, puķu dobēm, oranžērijām un tad uz augļu dārzu un siltumnīcām, kur apvaicājās, vai viņai garšojot zemenes.

— Jā, — Tesa atbildēja, — kad tās ir ienākušās.

— Šeit tās ir jau ienākušās.

D'Erbervils pieliecies sāka plūkt atsevišķas ogas, pasniegdams tās viņai pār plecu, un beidzot, izraudzījies lielisku šķirnes «Britānijas karaliene» eksemplāru, izslējās un, turēdams zemeni aiz kātiņa, tuvināja to meitenes lūpām.

— Nē, nē! — viņā ātri attrauca, izplezdama pirkstus starp devēja roku un savu muti. — Es labāk ņemšu pati.

— Nieki! — viņš neatlaidās, un Tesa ar zināmu nepatiku pavēra lūpas un uztvēra ar tām ogu.

Tā viņi labu laiku bezmērķīgi klaiņoja, un Tesa, patikai jaucoties ar nepatiku, ēda visu, ko d'Erbervils viņai piedāvāja. Kad viņa bija zemeņu atēdusies, d'Erbervils piepildīja ar tām viņas groziņu, un tad abi gāja garām rožu ceriem, kur d'Erbervils saplūca rozes un sniedza viņai, lai piespraužot pie krūtīm. Viņa paklausīja kā sapnī, un, kad vairs nebija, kur ziedus likt, viņš pats piesprauda dažus pumpurus pie meitenes cepures un pārsteidzošā izšķērdībā piepildīja līdz augšai viņas groziņu. Beidzot, ieskatījies pulkstenī, viņš teica:

— Tagad jums kaut kas jāieēd un tad jādodas ceļā, ja gribat noķert Šestonas omnibusu. Iesim, es paskatīšos, ko ēdamu varu sameklēt.

Stoks d'Erbervils atveda viņu atpakaļ uz mauru un atstāja vienu teltī, bet drīz atgriezās ar grozu, kurā bija viegls launags, ko viņš pats izkravāja. Bija skaidri redzams, ka džentlmenis nevēlas, lai kalpotāji traucētu šo tкte-a-tкte.

— Vai jums nav iebildumu, ka es smēķēju? — viņš apvaicājās.

— O, nepavisam ne, ser!

Caur dūmu šķiesnām, kas izplūda teltī, jaunais vīrietis vēroja, cik piemīlīgā un dabiskā vienkāršībā meitene mielojas, un Tesai Darbeifīldai, kad viņa nevainīgi nolūkojās uz rozēm pie savām krūtīm, nenāca ne prātā, ka tur aiz zilās narkotiskās dūmakas atrodas viņas drāmas potenciālais «traģiskais ļaundaris», tas, kam lemts kļūt par asinssarkanu staru viņas jaunības dienu spektrā. Viņai piemita kāda īpašība, kas šobrīd nāca par ļaunu un sevišķi piesaistīja Aleka d'Erbervila acis. Būdama pilnā plaukumā, viņa bija diezgan apaļīga un vairāk atgādināja sievieti nekā meiteni. Tas bija mantojums no mātes, lai gan līdzība bija tikai ārēja. Šad tad tas viņu bija mulsinājis, kamēr beidzot draudzenes apgalvoja, ka šo vainu laiks izlabošot. Viņa drīz vien pabeidza launagu.

— Nu es iešu uz mājām, ser, — viņa pieceldamās sacīja.

— Kā jūs īsti sauc? — viņš jautāja, vadīdams meiteni pa braucamo ceļu, kamēr māja vairs nebija redzama.

— Tesa Darbeifīlda no Marlotas.

— Un jūs teicāt, ka jūsu vecāki zaudējuši zirgu?

— Es to nogalināju! — viņa atbildēja, un acīs saplūda asaras, kad viņa stāstīja par Prinča nāvi. — Un tagad es nezinu, ko darīt, lai atlīdzinātu tēvam šo zaudējumu!

— Es padomāšu, vai nevaru kaut ko darīt šai lietā. Manai mātei jāpagādā jums kāda nodarbošanās, Tesa. Tikai nekādas blēņas sakarā ar d'Erberviliem — Darbeifīlds ir pavisam cits uzvārds.

— Es nemaz labāku nevēlos, ser, — viņa atteica ar cieņu.

Uz mirkli — gan tikai uz mirkli, kad abi atradās ceļa likumā starp augstiem rododendroniem un skuju kokiem un sargnamiņš vēl nebija redzams, Aleks noliecās pie viņas, it kā … bet nē; viņš bija pārdomājis un ļāva meitenei iet.

Tā viss sākās. Ja Tesa būtu apzinājusies šīs sastapšanās nozīmību, viņa būtu varējusi jautāt, kāpēc lemts, lai todien viņu ievērotu un izraudzītu neatbilstošs vīrietis, nevis tas ilgotais un atbilstošais visādā nozīmē, cik vien cilvēks cilvēkam var būt atbilstošs un ilgots; tomēr tam, kas šai ziņa būtu atbilstošs, viņa tolaik bija acumirklīgs, pa pusei jau aizmirsts iespaids.

Labi iecerētajā, bet slikti īstenotajā dabas plānā reti kad uz aicinājumu atsaucas īstais; tas, kuru varētu mīlēt, visbiežāk nokavē» mīlas stundu. Daba bieži vis nesaka savam nabaga radījumam «Skaties!» tai mirklī, kad tas, ko viņš ieraudzīs, var novest pie laimīga iznākuma; tā bieži vis neatbild «Šeit!» uz miesas saucienu «Kur?», kamēr rotaļa ar slēpšanos un meklēšanu nepārvēršas garlaicīgā, apnicīgā laika kavēklī. Mēs varam jautāt, vai, cilvēces progresam sasniedzot savus augstākos kalngalus, šos anahronismus aizstās izsmalcinātāka intuīcija, sociālā mehānisma pilnīgāka mijiedarbība, jo tagad tas mūs mētā no vienas puses uz otru, bet tādu pilnību nevar ne pareģot, ne arī iztēloties kā iespējamu. Lai nu kā, bet šai momentā, kā arī miljonos citu abas viena veselā puses nesastapās īstā brīdī, trūkstošā vēl gluži aplamā kārtā klejoja zināmu laiku pa pasauli, kamēr jau bija par vēlu. Šās nelāgās novilcināšanās sekas bija vilšanās, sarūgtinājumi, satricinājumi, katastrofas un dīvaini sarežģījušies likteņi.

Atgriezies savā teltī, d'Erbervils jāteniski atsēdās uz krēsla, un viņa seja staroja labpatikā. Tad viņš sāka skaļi smieties:

— Kad tevi sasodīts! Tas tik ir joks! Ha, ha, ha! Un kas par mīkstu skuķi!

VI

Tesa devās lejup uz Trentridžas krustcelēm un, neko citu nevērodama, gaidīja pienākam omnibusu, kas no Čeizborovas atgriezās uz Šestonu. Viņa nesaprata, ko teica pārējie braucēji, viņai iekāpjot, kaut arī pati kaut ko atbildēja, un, kad omnibuss atkal sāka kustēties, viņa iegrima domās, neko nemanīdama, kas notiek apkārtnē.

Kāds ceļa biedrs izrādīja visai uzsvērtu interesi par viņu:

— Jūs nu gan esat īsts puķu pušķis! Tādas rozes jūnija sākumā!

Tad viņa aptvēra, kāda izskatās šo pārsteigto ļaužu acīs: rozes pie cepures, rozes pie krūtīm, ar rozēm un zemenēm pilns grozs. Viņa pietvīka un mulsi paskaidroja, ka ziedi viņai dāvināti. Kad braucēji vairs neskatījās šurp, viņa zagšus noņēma no cepures ziedus, kas visvairāk dūrās acīs, un ielika groziņā, pārsegdama pāri kabatas lakatu. Pēc tam viņa atkal iegrima domās un, paveroties lejup, kāds blūzītē ieķēries rozes ērkšķis nejauši iedūrās zodā. Tesai, kā visiem Blekmūras ielejas iemītniekiem, piemita slieksme uz iedomām un māņticīgām nojautām; viņa uztvēra to kā ļaunu zīmi — pirmo, ko šai dienā bija pamanījusi.

Omnibuss noveda viņu tikai līdz Šestonai, un no šīs kalnā uzceltās pilsētas vajadzēja nostaigāt kājām vairākas jūdzes līdz Marlotas ciemam ielejā. Māte bija ieteikusi palikt pa nakti pie pazīstamas namsaimnieces, ja Tesa jutīšoties nogurusi tālākam ceļam; tā viņa arī izdarīja un pārnāca mājās tikai otrās dienas pēcpusdienā.

Ienākusi iekšā, viņa tūliņ ievēroja mātes triumfējošo skatienu un noprata, ka starplaikā kaut kas ir noticis.

— Jā, es jau visu zinu! Es tev teicu, ka viss beigsies labi, un tā tas arī ir!

— Kas tad noticis, kamēr biju projām? — Tesa gurdi apvaicājās.

Māte šķelmīgā atzinībā noskatīja meiteni no galvas līdz kājām un kaitēdamās turpināja:

— Tātad tu tomēr aptini viņus ap pirkstu!

— Kā tu to zini, māt?

— Es saņēmu vēstuli.

Tesa apsvēra, ka pa šo laika sprīdi tas būtu varējis notikt.

— Viņi raksta … misis d'Erbervila raksta, ka gribot uzticēt tev nelielas putnu fermas uzraudzību — mājputni esot viņas vājība. Protams, tas tikai slīpēts paņēmiens, kā tevi dabūt uz turieni, nemodinot liekas cerības. Viņa grib tevi atzīt par savu radinieci, to tas nozīmē.

— Bet es viņu nemaz nesatiku.

— Nu, bet tu taču kādu satiki?

— Jā, viņas dēlu.

— Vai viņš tevi atzina?

— Nu … viņš sauca mani par māsīcu. — Es jau to paredzēju! Džekij, viņš saucis Tesu par māsīcu! — Džoana uzsauca vīram. — Skaidrs, tad viņš aprunājies ar māti, un viņa aicina tevi uz turieni.

— Es gan nezinu, vai pratīšu kopt mājputnus, — Tesa šaubījās.

— Kas tad pratīs, ja tu nepratīsi! Tu esi strādājusi jau kopš bērna kājas un pieradusi pie darba. Kas darbu pazīst no mazatnes, tas allaž prot to labāk par visādiem mācekļiem. Un bez tam tas viss jau tikai izskata pēc, lai tu nejustos atkarīga.

— Es nemaz īsti nezinu, vai man vajag iet, — Tesa domīgi sacīja. — Kas rakstījis vēstuli? Vai tu nedosi man paskatīties?

— Misis d'Erbervila rakstījusi. Te ir, lasi!

Vēstule bija rakstīta trešā personā un īsi informēja misis Darbeifīldu, ka lēdijai varētu noderēt viņas meitas pakalpojumi mājputnu fermas uzraudzīšanā, ka meitenei ierādīšot ērtu istabu, ja viņa ieradīšoties, un atlīdzība būšot devīga, ja viņa iepatikšoties darba devējiem.

— Un tas ir viss! — Tesa izsaucās.

— Vai tad tu gaidīji, ka viņa tūliņ kritīs tev ap kaklu un sāks skūpstīt un apmīļot?

Tesa raudzījās ārā pa logu.

— Es labāk palikšu mājās pie tēva un tevis, — viņa noteica.

— Bet kāpēc?

— Man negribas runāt par to, māt; nudien, es pati nezinu, kāpēc.

Pēc nedēļas viņa pievakarē atgriezās mājās no neveiksmīgas vieglāka darba meklēšanas tuvākajā apkaimē. Viņas sapnis bija sapelnīt pa vasaru tik daudz naudas, lai varētu nopirkt jaunu zirgu. Viņa vēl nepaspēja pārkāpt pāri slieksnim, kad kāds mazulis sāka lēkāt pa istabu, saukdams:

— Te bija džentlmenis!

Māte pasteidzās visu izskaidrot; likās, pat viņas augums staroja smaidā. Misis d'Erbervilas dēls, kuram nejauši gadījies būt Marlotas tuvumā, jāšus iegriezies šeit. Viņš gribējis savas mātes uzdevumā galīgi noskaidrot, vai Tesa nākšot uzraudzīt vecās lēdijas putnu fermu; zēns, kas līdz šim kopis putnus, izrādījies neuzticams.

— Misters d'Erbervils teica, ka tev jābūt labai meitenei, ja tu esi tāda, kāda izskaties; viņš pārliecināts, ka tu esi zelta vērta. Patiesību sakot, viņš dikti interesējās par tevi.

Tesa uz mirkli juta patiesu prieku, ka svešs cilvēks par viņu tik labās domās, kad pati jūtas tik pazemota.

— Ļoti jauki, ja viņš tā domā, — viņa nočukstēja, — un, ja es skaidri zinātu, kā man tur klāsies, ietu kaut vai tūliņ.

— Viņš ir varen glīts vīrietis!

— Es gan tā nedomāju, — Tesa dzestri atteica.

— Nu, tagad vari pati izvēlēties — iet vai ne, bet es tev saku — viņam bija pirkstā skaists gredzens ar briljantu!

— Jā! — mazais Eibrehems jautri piebalsoja, sēdēdams uz sola pie loga. — Es arī to redzēju, un tas tā mirdzēja, kad viņš cēla roku pie ūsiem. Māt, kāpēc mūsu augstais radinieks vienmēr cēla roku pie ūsiem? — Vai tas nav acīgs bērns! — misis Darbeifīlda izsaucās mātes sajūsmā.

— Varbūt viņš gribēja paradīt savu briljanta gredzenu, — domīgi atbildēja sers Džons, sēdēdams atzveltnes krēslā.

— Es vēl padomāšu, — Tesa sacīja, iziedama no istabas.

— Viņa vienā rāvienā iekarojusi mūsu dzimtas jaunāko atzarojumu, — matrona turpināja, vērsdamas pie vīra, — un viņa būs muļķe, ja pametīs visu pusceļā.

— Man nemaz nepatīk, ka maniem bērniem jāiet projām no mājas, — sacīja preču piegādātājs. — Tā kā es esmu dzimtas galva, tad maniem radiem bija jānāk pie manis.

— Laid, lai viņa iet, Džekij, — uzstājās viņa nabaga aprobežotā sieva. — Viņš ir Tesā ieķēries — tas katram redzams. Viņš sauc Tesu par māsīcu. Pilnīgi iespējams, ka viņš Tesu apprec un padara par lēdiju, un tad viņa būs tāda pati kā viņas tēvu tēvi.

Džonam Darbeifīldam godkāres bija vairāk nekā enerģijas vai veselības, un šī varbūtība bija viņam pa prātam.

— Jā, viss var būt, ka šis jaunais d'Erbervils tā domā, — viņš piekrita, — un, kas zina, nopietni apsver, kā padarīt cildenākas savas asinis, apvienojoties ar veco ciltszaru. Ak šī mazā šķelme Tesa! Vai patiesi meitene apciemoja viņus šādā nolūkā?

Tikmēr Tesa domīgi staigāja pa dārzu starp ērkšķogulājiem un gar Prinča kapu. Kad viņa ienāca iekšā, māte atsāka uzbrukumu.

— Nu, ko tad tu domā darīt? — viņa jautāja.

— Žēl, ka es neesmu redzējusi pašu misis d'Erbervilu, — Tesa teica.

— Manuprāt, tu varētu gan izšķirties par iešanu. Tad tu viņu drīz vien dabūtu redzēt.

Tēvs nokāsējās atzveltnes krēslā.

— Es nezinu, ko teikt! — meitene noraizējusies izsaucās.

— Tas ir jāizšķir jums. Manas vainas dēļ nobeidzās vecais zirgs, tāpēc man kaut kas jādara, lai mēs tiktu pie jauna. Bet… bet… man diezin kā nepatīk, ka tur būs misters d'Erbervils!

Bērni, kuri bija saraduši ar domu, ka Tesa pārcelsies uz dzīvi pie bagātajiem radiem (jo viņi uzskatīja šo ģimeni par radiem) un tā būs savdabīga atlīdzība par nobeigušos zirgu, sāka raudāt par Tesas svārstīšanos, ķircināt viņu un pārmest vilcināšanos.

— Tesa negrib ie-iet un būt le-ēdija! Viņa teica, ka ne-egrib! — viņi činkstēja, mutes pāršķiebuši. — Un mums nebūs smuka jauna zirga un pulka zelta naudiņas, ko nopirkt spēlītes! Un Tesai nekad vairs nebūs glaunu svētdienas drē-ēbju!

Māte vilka to pašu meldiju; viņai bija paraša novilcināt visus mājas darbus līdz bezgalībai, tāpēc tie šķita grūtāki, nekā īstenībā bija, un to viņa izlietoja par argumentu. Vienīgi tēvs ieturēja neitralitāti.

— Es iešu, — Tesa beidzot noteica.

Meitas piekrišana atkal pamodināja mātes cerības uz izdevīgu partiju.

— Tas ir pareizi. Tik glītai meitenei kā tev tā ir lieliska izdevība.

Tesa pikti pavīpsnāja.

— Es domāju, ka tā ir izdevība tikt pie naudas. Nekādu citu iespēju te nav. Labāk būtu, ja tu nestāstītu nekādas blēņas kaimiņiem.

Misis Darbeifīlda neko neapsolīja. Viņa nebija gluži droša par sevi, vai aiz lepnuma par apmeklētāja atzinīgo atsauksmi nesāks lielīties ar meitu.

Tā jautājums tika izlemts un jaunā meitene aizrakstīja, ka ir ar mieru ierasties jebkurā dienā, kad vien vajadzīgs. Viņai savlaicīgi paziņoja, ka misis d'Erbervila priecājas par viņas apņemšanos un parīt izsūtīs viņai pretī līdz kalna galam divričus, kur ielikt mantas, tāpēc viņai jāsapošas uz to dienu. Misis d'Erbervilas rokraksts likās stipri vīrišķīgs.

— Divričus? — Džoana Darbeifīlda neticīgi nomurmināja. — Radiniecei varēja gan atsūtīt pretī karieti!

Izšķīrusies par turpmāko, Tesa kļuva mierīgāka, ne tik izklaidīga, un apkopa mājas soli, razdama gandarījumu domā, ka nopelnīs tēvam zirgu, strādādama ne visai grūtu darbu. Viņa gan bija cerējusi kļūt par skolotāju, bet liktenis bija izlēmis citādi. Būdama garīgi vairāk nobriedusi nekā māte, Tesa ne uz mirkli neuztvēra nopietni misis Darbeifīldas precību plānus. Vieglprātīgā sieviete meklēja savai meitai spožas partijas jau kopš viņas nākšanas pasaulē.

VII

Prombraukšanas dienā Tesa pamodās pirms ausmas — tanī pēdējā nakts mirklī, kad gaismiņa tikko svīst, kad birzis vēl klusē un tikai viens pravietisks putns skaļi dzied pilnīgā pārliecībā, ka viņš vienīgais zina īsto dienas iestāšanās brīdi, kamēr pārējie klusē, it kā savukārt pārliecināti, ka viņš maldās. Tesa palika augšstāvā kravājoties līdz brokastlaikam un tad nonāca lejā parastajās darbdienas drēbēs, svētdienas tērpu rūpīgi salocījusi un noglabājusi lādē. Māte saka protestēt:

— Vai tad tu nevari smalkāk saposties, kad brauc sastapties ar saviem radiem?

— Es taču braucu strādāt! — Tesa turējās pretī.

— Nu jā, — misis Darbeifīlda novilka un turpināja konfidenciālā tonī: — Sākumā jau tev dos kādu darbu … Bet es domāju, ka būtu prātīgāk, ja tu sevi parādītu no labākās puses.

— Lai notiek, tev tas labāk jāzina, — Tesa atbildēja nesatricināmā padevībā.

Un, lai izpatiktu mātei, meitene uzticējās Džoanas rokām, rāmā garā noteikdama:

— Dari ar mani, ko gribi, māt.

Tāda piekāpība misis Darbeifīldu varen iepriecināja. Vispirms viņa atnesa lielu mazgājamo bļodu un izmazgāja Tesas matus tik pamatīgi, ka tie izžāvēti un izsukāti likās otrtik biezi. Māte iesēja tajos platāku sārtu lentu nekā parasti. Tad viņa uzvilka Tesai balto tērpu, kuru meitene bija valkājusi kluba zaļumsvētkos un kura gaisīgais kuplums piešķīra briestošajam augumam Tesas gadiem neatbilstošu apaļīgumu; šā tērpa un uzbužinātās sasukas dēļ Tesu varēja noturēt par sievieti, lai gan viņa bija vēl gandrīz bērns.

— Zini, man zeķei caurs papēdis, — Tesa ieteicās.

— Neliecies zinis par caurumiem papēžos, tos neviens neredz! Kad es biju meitene un man bija glīta cepure galvā, tad nevienam nenāca prātā skatīties uz maniem papēžiem.

Lepodamās ar meitu, māte atkāpās kādu soli kā gleznotājs no molberta, vērojot savu roku darbu.

— Tev jāredz, kāda tu izskaties! — viņa izsaucās. — Šodien tu esi vēl skaistāka nekā toreiz!

Tā kā spogulītis bija tik mazs, ka Tesa varēja tur saskatīt tikai daļu sejas, misis Darbeifīlda aizklāja logu no ārpuses ar melnu seģeni un pārvērta loga rūti par lielu reflektoru, kā laucinieki mēdza darīt greznošanās reizēs. Tad viņa nogāja pie vīra, kurš sēdēja apakšstāvā.

— Es tev teikšu, ko es domāju, Darbeifīld, — viņa sajūsmā paziņoja, — viņš nenoturēsies un iemīlēsies Tesā. Tikai lai vai kā, bet nesāc runāt ar Tesu par viņa ieķeršanos, gan viņa pati tiks ar visu galā. Viņa ir tik ērmīga meitene, ka tāda izrunāšanās var viņu noskaņot pret jauno cilvēku, varbūt viņa pat negribēs Vairs braukt uz turieni. Ja viss labi izdosies, es katrā ziņā papūlēšos atmaksāt tam Stegfūtleinas mācītājam, ka viņš mums to pateica. Nudien, goda vīrs!

Taču, kad atvadīšanās brīdis tuvojās un sajūsma, ko izraisījusi pošanās, jau norimusi, Džoanas Darbeifīldas sirdī pamodās vieglas bažas. Tās piespieda matronu izteikt vēlēšanos pavadīt meitu līdz tai vietai, kur ceļš no ielejas uz ārpasauli sāk pirmo reizi krauji sliekties kalnup. Kalngalā Tesai vajadzēja gaidīt Stoku d'Erbervilu izsūtītos divričus; viņas lādi zēns jau bija rokas ratiņos uzvedis augšā, lai viss būtu laikus kārtībā.

Redzēdami, ka māte uzliek cepuri, mazākie bērni lūdzās, lai ņem viņus līdzi.

— Mēs gribam paiet kādu gabaliņu kopā ar Sisiju, viņa precēsies ar mūsu džentlmeni brālēnu un valkās smalkas drēbes!

— Ka es neko tādu vairs nedzirdētu! — Tesa uzsauca nosarkdama un ātri apsviezdamās. — Māt, kā tu vari dzīt viņiem galvā tādas muļķības?

— Viņa iet strādāt pie mūsu bagātajiem radiem, lai sapelnītu naudu, ar ko nopirkt jaunu zirgu, — misis Darbeifīlda izlīdzinoši noteica.

— Ardievu, tēv, — Tesa sacīja, rīklei sažņaudzoties.

— Ardievu, mana meita, — atbildēja sers Džons, paceldams uz krūtīm noliekto galvu; viņš snauda, šorīt pavairāk iemetis notikumam par godu. — Ceru, ka mūsu jaunajam draugam patiks tāda piemīlīga viņa paša cilts pārstāve. Un pasaki viņam, Tesa, ka es, noslīdējis pilnīgā nabadzībā no diženības kalngaliem, pārdošu viņam titulu, jā, pārdošu un par mērenu cenu!

— Ne mazāk par tūkstoš mārciņām! — izsaucās lēdija Darbeifīlda.

— Teiksim, par tūkstoš mārciņām. Nē, ja tā labi apdomā, tad jāprasa mazāk. Viņš titulam darīs vairāk goda nekā nabaga izputināts vīrs, kāds es. esmu. Saki, ka viņš to dabūs par simtu. Nu, es jau neiešu kaulēties, — saki, ka viņš to dabūs par piecdesmit, nē, par divdesmit mārciņām! Jā divdesmit mārciņas — tā ir pēdējā cena. Sasodīts, ģimenes gods paliek ģimenes gods, un es neatlaidīšu ne penija!

Tesas acis bija pārāk pilnas asarām un balss pārāk aizžņaugta, lai viņa varētu izteikt savas jūtas. Viņa aši apgriezās un gāja ārā.

Tā nu bērni un māte kopīgi izvadīja Tesu; meitenes turēja māsu aiz rokas un laiku pa laikam uzmeta viņai domīgu skatienu, kā jau cilvēkam, kurš dodas veikt dižus darbus; māte turējās aizmugurē ar mazāko bērnu; grupa atgādināja gleznu, kur centrā šķīsts skaistums, blakus nevainība, bet aiz tās vientiesīga iedomība. Pulciņš gāja pa ceļu, kamēr tas pagriezās augšup, bet kalnā vajadzēja gaidīt ratus no Trentridžas; šī vieta bija izraudzīta, lai ietaupītu zirgam grūto kāpienu kalnup. Tālu aiz pirmajiem pauguriem klintīm līdzīgie Šestonas nami lauza kalnu grēdas līniju. Uz ceļa, kas liecās ap pakalnu, neviena neredzēja, tikai zēnu, kurš bija atsūtīts iepriekš un sēdēja uz ratiņiem, kuros atradās visa Tesas laicīgā bagātība.

— Pagaidīsim kādu brītiņu, divričiem tūliņ jābūt klāt, — ieteicās misis Darbeifīlda. — Jā, es jau tos redzu!

Divriči pēkšņi parādījās aiz tuvākā paugura virsotnes un apstājās pie zēna ratiņiem. Māte un bērni nolēma neiet vairs tālāk, un Tesa, steidzīgi atvadījusies, kāpa augšup.

Pavadītāji redzēja viņas balto stāvu tuvojamies divričiem, kuros nupat kā iecēla viņas lādi. Taču, pirms viņa paguva tos sasniegt, koku skupsnai pakalna virsotnē pašāvās garam cits pajūgs, apbrauca ceļa līkumā stāvošos divričus un apstājās pie Tesas, kura pacēla galvu it kā pārsteigumā.

Māte tūliņ ievēroja, ka otrais pajūgs nav līdzīgs vienkāršajiem divričiem, bet gluži jauns, švīts gigs, spodri nolakots un saposts. Braucējs bija jauns vīrietis, gadus divdesmit trīs vai četrus vecs, ar cigāru zobos; viņam bija moderna žokejcepure, tumšs vamzis, tādas pašas krāsas īsas bikses, balts kaklauts, stāva apkaklīte un brūni braucamie cimdi, — vārdu sakot, tas pats glītais jaunais frants, kas pirms pāris nedēļām bija jāšus ieradies pie Džoanas, lai saņemtu viņas atbildi par Tesu.

Misis Darbeifīlda sasita rokas kā bērns. Viņa te nolaida acis, te atkal lūkojās kalnup. Vai viņu varēja pievilt šīs ainas nozīme?

— Vai tas ir mūsu radinieks džentlmenis, kas padarīs Sisiju par lēdiju? — ievaicājās jaunākais bērns.

Tikmēr Tesa savā muslīna tērpā stāvēja nekustēdamās, it kā neziņā pie šīs ekipāžas, kuras īpašnieks runāja ar viņu. Meitenes šķietamā svārstīšanās patiesībā bija kaut kas nopietnāks, tās bija bažas. Viņa būtu labāk devusi priekšroku vienkāršajiem divričiem. Jaunais vīrietis izkāpa ārā un likās pierunājam meiteni iesēsties. Tesa pagriezās pret piederīgajiem nokalnē un paskatījās uz nelielo grupu. Kaut kas šķita piespiežam viņu paātrināt izlemšanu; laikam doma, ka viņa vainīga pie Prinča nāves. Viņa pēkšņi iekāpa gigā, vīrietis piesēdās blakus un tūliņ uzcirta zirgam. Mirklī viņi padrāzās garām lēnajiem divričiem ar kravu un pazuda aiz pakalna uzkumpuma.

Kad Tesu vairs nevarēja redzēt un interese par šo dramatisko notikumu bija izgaisusi, bērniem acīs saskrēja asaras. Viens ierunājās: — Es negribu, ka nabaga mīļā Tesa brauc projām un tiek par lēdiju! — un, savilcis mutes kaktiņus, sāka pilnā balsī raudāt. Šis jaunais viedoklis izrādījās lipīgs: otrais mazulis sekoja piemēram, tad arī trešais, un beidzot visi trīs laida vaļā skaļas vaimanas.

Arī Džoanas Darbeifīldas acīs bija asaras, mājup ejot. Tomēr, atgriežoties ciemā, viņa jau bija atguvusi pasīvo paļaušanos uz laimīgu gadījumu. Taču nakti gultā viņa nopūtās, un vīrs apvaicājās, kas viņai vainas.

— Es pati labi nezinu, — viņa atbildēja. — Man ienāca prātā, ka labāk būtu bijis, ja Tesa nebūtu gājusi uz turieni.

— Vai par to tev nevajadzēja agrāk padomāt?

— Nu jā, bet kad meitenei tāda izdevība … Tomēr, ja tas notiktu vēlreiz, es nelaistu Tesu projām, iekams nebūtu uzzinājusi, vai tas džentlmenis patiešām ir goda vīrs un interesējas par viņu kā par radinieci.

— Jā, zināms, to vajadzēja gan izdarīt, — norūca sers Džons.

Džoana Darbeifīlda gan allaž centās atrast kādu mierinājumu.

— Nekas, Tesa ir no senas cilts un tāpēc tiks ar visu galā, ja pareizi izspēlēs savu trumpi. Un, ja viņš neapprecēs Tesu tūliņ, tad izdarīs to vēlāk. Jo, ka viņš iegrābies Tesā līdz ausīm, to redz katrs, kam vien acis pierē.

— Kas tad ir viņas trumpis? D'Erbervilu asinis, vai?

— Nē, muļķīt, viņas seja, — man bija tāda pati!

VIII

Iesēdies ratos blakus Tesai, d'Erbervils ātri brauca pa pirmā pakalna kori, neskopodamies ar komplimentiem Tesai, un divriči ar viņas lādi palika tālu nopakaļ. Ceļš joprojām pamazām sliecās kalnup, un uz visām pusēm pavērās plašs skats; aizmugurē Tesas dzimtā zaļā ieleja, priekšā palss klajums, par kuru viņa zināja tikai to, ko bija paguvusi ievērot pirmajā īsajā Trentridžas apmeklējumā. Tā viņi sasniedza vietu, kur ceļš sāka svērties lejup un gandrīz vai jūdzi taisnā līnijā gāja nokalnis.

Kopš nelaimes gadījuma ar tēva zirgu, Tesa Darbeifīlda, kaut arī drosmīga pēc dabas, baidījās no ātras braukšanas; katrs straujāks pagrūdiens viņu biedēja. Viņa jutās nedroša, redzēdama braucēja bezrūpību.

— Lejup jūs brauksiet lēni, vai ne, ser? — viņa izgudrēm vienaldzīgi ievaicājās.

D'Erbervils pagriezās un uzmeta viņai skatienu, iekodis cigāru prāvajos baltajos priekšzobos, un viņa lūpas lēni pavērās smaidā.

— Kā tad tā, Tesa, — viņš atbildēja, ievilcis kārtīgu dūmu, — vai tik braša meitene var tā jautāt? Protams, lejup es braucu aulekšiem. Tas ir piemērotākais līdzeklis tikt pie labas omas.

— Bet varbūt tagad nevajadzētu tā darīt?

— Ai, — viņš teica, purinādams galvu, — te jārēķinās ar diviem. Es neesmu vienīgais noteicējs. Nedrīkst piemirst Tibu, un viņai ir untumaina daba.

— Kam?

— Šai ķēvei. Man šķita, ka nupat viņa atskatījās uz mani visai pikti. Vai jūs to neievērojāt?

— Nebiedējiet mani, ser, — Tesa atturīgi sacīja.

— Es jūs nebiedēju. Ja pasaulē ir kāds cilvēks, kas var novaldīt šo zirgu, tad tas esmu es; negribu teikt, ka daudzi to varētu, ja kādam ir tāds spēks, tad tikai man.

— Kāpēc jūs turat tādu zirgu?

— Jā, to jums ir tiesības jautāt! Acīm redzot, tāds mans liktenis. Tiba jau nositusi vienu puisi, un, tikko es biju viņu nopircis, tā daudz netrūka, lai nosistu arī mani. Un tad, goda vārds, daudz netrūka, lai es nosistu viņu. Bet viņa ir untumaina, ļoti untumaina, un reizēm, ar viņu braucot, cilvēks nevar būt drošs par savu dzīvību.

Viņi tikko sāka braukt lejup; bija skaidrs, ka zirgs vai nu pats, vai paklausot braucēja gribai (pēdējais pieņēmums bija ticamāks), ļoti labi saprot, kādu pārgalvību no viņa gaida, un nebija lieki skubināms.

Lejup, tikai lejup viņi traucās, riteņi dūca kā vilciņš, gigs šķiebās te pa labi, te pa kreisi, jo asis bija sasvērušās ieslīpi pret brauciena virzienu; zirga krusti te cēlās, te plaka viņu priekšā kā vilnis. Dažreiz šķita, ka viens ritenis vairākus jardus no vietas nemaz neskar zemi; dažreiz kāds akmens virpuļodams pāršāvās pāri dzīvžogam, un pat dienas gaismā varēja redzēt, kā zirga pakavi šķiļ dzirkstis. Taisnais ceļš tuvojoties paplašinājās, ceļmalas uzbērumi pašķīrās kā pāršķeltas nūjas gali un padrāžās garām.

Vējš spiedās cauri Tesas muslīna drēbēm līdz pat ādai, un izmazgātie mati plīvoja aiz muguras. Viņa bija apņēmusies atklāti neizrādīt bailes, bet tomēr saķēra d'Erbervilu aiz rokas, kurā viņš turēja grožus.

— Laidiet roku vaļā! Mūs izsviedīs ārā, ja jūs tā darīsiet! Ķerieties man ap vidu!

Tesa tā arī darīja, un tad viņi sasniedza kalna pakāji.

— Paldies dievam, mēs esam dzīvi, par spīti jūsu aušībai! — Tesa teica, un viņas seja kaisa kā ugunī.

— Fi, Tesa! Kas jums par raksturu! — d'Erbervils atsaucās.

— Es runāju patiesību.

— Un cik nepateicīga jūs esat — tūliņ palaidāt mani vaļā, līdzko briesmas vairs nedraud.

Kad Tesa mehāniski pieķērās pie viņa, tad neapzinājās, ko dara, neaptvēra, vai tas vīrietis vai sieviete, koks vai akmens. Atģidusies viņa sēdēja klusēdama, un tā viņi sasniedza nākamā pakalna virsotni.

— Nu, lai tad iet vēlreiz! — d'Erbervils noteica.

— Nē, nē! — Tesa iesaucās. — Esiet prātīgs, es jūs lūdzu!

— Ja cilvēki atrodas uz viena no augstākajiem grāfistes pakalniem, tad viņiem atkal jātiek lejā, — viņš atcirta.

Viņš palaida grožus vaļīgāk, un viņi pa otram lāgam drāzās lejup. D'Erbervils pagriezās pret meiteni, kad viņus mētāja no vienas puses uz otru, un uzrunāja viņu rotaļīga zobgalībā:

— Nu, manu skaistulīt, aplieciet man rociņu atkal ap viduci.

— Neparko! — Tesa atsaucās ar neatkarīgu izskatu, cenzdamās noturēties, lai nav viņam jāpieskaras.

— Ļaujiet man noskūpstīt šīs ķiršu lūpiņas, Tesa, vai šo sakarsušo vaidziņu, un es savaldīšu zirgu, goda vārds!

Tesa bezgala pārsteigta atvirzījās, cik vien tālu varēja, savā sēdeklī, bet viņš uzskubināja zirgu, un gigs sāka svaidīties vēl vairāk.

— Vai tad nekas cits nelīdz? — viņa beidzot izmisumā iesaucās un pavērās vīrietī ar savām lielajām meža dzīvnieka acīm. Tātad tik bēdīgus panākumus māte bija guvusi, meitu tik glīti saposdama!

— Nekas, dārgā Tesa, — viņš atbildēja.

— Ak, es nezinu … nu labi, man vienalga! — viņa bēdīgi izdvesa.

Vīrietis pievilka grožus un, kad zirgs pārgāja solī, gribēja uzspiest kāroto skūpstu, bet Tesa aizvērsās, pati lāgā neapzinādamās savu kautrību. D'Erbervila rokas bija aizņemtas ar grožiem, tāpēc viņam nebija iespējams aizkavēt šo manevru.

— Nu, pie velna, tagad mēs abi lauzīsim kaklu! — nozvērējās Tesas untumainais, iekāres pilnais ceļa biedrs. — Tad tā jūs turat vārdu, mazā raganiņa, ko?

— Labi, — atteica Tesa, — es nekustēšos, ja jūs uz to pastāvat! Bet es domāju, ka jūs būsiet labs pret mani un aizstāvēsiet mani, kā jau radinieks!

— Pie velna ar visiem radiem! Nu!

— Bet es negribu, ka mani skūpsta, ser! — viņa lūdzās; liela asara noritēja viņai pār vaigu un lūpu kaktiņi sāka raustīties, kad viņa pūlējās aizturēt raudas. — Es nebūtu nākusi šurp, ja būtu to zinājusi!

Viņš palika nepielūdzams, un meitene sēdēja nekustēdamās, kamēr d'Erbervils uzspieda viņai uzvarētāja skūpstu. Līdzko tas bija noticis, Tesa, aiz kauna pietvīkdama, izvilka kabatas lakatu un noslaucīja to vietu uz vaiga, ko bija skārušas vīrieša lūpas. D'Erbervils jutās aizskarts, jo meitenes kustība bija instinktīva.

— Jūs esat pārāk klīrīga lauku meitenei! — jaunais cilvēks noteica.

Tesa neatbildēja uz šo piezīmi, jo īsti labi neizprata tās jēgu un nenojauta, ka apvainojusi viņu, neapzinīgi noslaucīdama vaigu. Īstenībā viņa bija gribējusi noslaucīt skūpstu, ciktāl tas fiziski bija iespējams. Neskaidri noģizdama, ka d'Erbervils noskaities, viņa neatlaidīgi raudzījās uz priekšu, kamēr viņi rikšos brauca garām Melberidaunai un Vingrīnai, un tad šausmās ieraudzīja, ka viņus gaida vēl viens brauciens lejup.

— To jūs vēl nožēlosiet! — d'Erbervils noteica tai pašā aizvainotajā balsī, no jauna paceldams pātagu. — Tas ir, ja vien jūs labprātīgi neatļausiet man atkārtot skūpstu un šoreiz bez kabatas lakatiem.

Tesa nopūtās.

— Labi, ser, — viņa atteica. — O … atļaujiet, es pacelšu savu cepuri!

Pusvārdā vējš viņai bija norāvis cepuri no galvas, jo viņi arī pa augstieni nebrauca soļiem. D'Erbervils apturēja zirgu un piedāvājās pacelt cepuri, bet Tesa jau izlēca gigam pa otru pusi ārā.

Viņa pagājās atpakaļ un paņēma cepuri.

— Goda vārds, bez cepures jūs izskatāties vēl skaistāka, ja vien tas iespējams, — d'Erbervils sacīja, skatīdamies uz viņu pāri giga atzveltnim. — Nu, kāpiet iekšā! Kas tad nu?

Cepure bija uzlikta galvā un lentes sasietas, bet Tesa nekustējās no vietas.

— Nē, ser, — viņa sacīja, un tiklab viņas sārtās lūpas un baltie zobi, kā arī acis atmirdzēja uzvaras smaidā, — tagad vairs neparko.

— Kā — jūs negribat sēdēt man blakus?

— Nē, es iešu kājām.

— Līdz Trentridžai ir vēl piecas vai sešas jūdzes.

— Kaut vai desmit, man vienalga. Turklāt nopakaļ brauc divriči.

— Slīpētā šķelme! Pasakiet man — vai tikai jūsu cepure tīšām nenolidoja no galvas? Varu apzvērēt, ka tīšām!

Meitenes stratēģiskā klusēšana apstiprināja viņa aizdomas.

Tad d'Erbervils sāka lamāt un lādēt viņu par šo viltību un nosaukāt visādiem vārdiem, kas gadījās uz mēles. Pēkšņi pagriezis zirgu, viņš dzina to virsū Tesai, gribēdams iespiest meiteni šaurajā spraugā starp gigu un dzīvžogu. Tomēr viņš nevarēja braukt pārāk tuvu, lai meiteni nesakropļotu.

— Jums vajadzētu kaunēties pašam no sevis, kad jūs runājat tik nejaukus vārdus! — Tesa iekaisusi sauca, uztraususies uz dzīvžoga. — Jūs man nemaz nepatīkat! Es nevaru jūs ciest, nevaru ieredzēt ne acu galā! Es tūliņ iešu atpakaļ pie mātes!

Viņas dusmas izkliedēja d'Erbervila slikto omu, un viņš sāka smieties no visas sirds.

— Zināt, jūs man tagad patīkat vēl labāk, — viņš sacīja. — Nāciet, salīgsim mieru. Es nekad neko nedarīšu pret jūsu gribu. Zvēru pie savas dzīvības!

Tesa tomēr nebija pierunājama. Zināms, viņa necēla iebildumus, ka Aleks brauc viņai blakus, un tā viņi lēniem soļiem virzījās uz Trentridžas ciemu. Laiku pa laikam d'Erbervils dedzīgi apliecināja savu izmisumu, redzēdams, ka ar savu izturēšanos piespiedis meiteni iet kājām. Tagad viņa patiešām būtu varējusi paļauties uz jauno cilvēku, bet viņš bija vienu reizi pievīlis meitenes uzticību, un viņa palika pie sava, domīgi soļodama tālāk, it kā pārdomādama, vai nebūtu prātīgāk atgriezties mājās. Tomēr lēmums bija pieņemts, un tagad atkāpties likās tīrā bērnišķība, ja jau nebija nopietnāku apsvērumu. Kā lai viņa rādās acīs vecākiem, kā lai atdabū savu lādi, un vai drīkst izjaukt plānus par ģimenes labklājības celšanu, vadoties no tik sentimentāliem iemesliem?

Pēc dažām minūtēm jau kļuva redzami Nogāzes skursteņi un pa labi jaukā stūrītī putnu ferma un Tesai paredzētais namiņš.

IX

Vistu rezidence bija vecā, ar niedrēm jumtā namiņā aiz žoga, kur kādreiz bija audzis dārzs, bet tagad rēgojās nomīdīts smilšains laukums, un Tesai te nu bija jākļūst par šo putnu uzraudzi, apgādnieci, kopēju, ārstu un draugu. Namiņu apvija efejas, un skurstenis, kura izmērus šie liekēžu zari palielināja, atgādināja sabrukušu torni. Apakšstāvs bija pilnīgi nodots mājputnu ziņā, kuri īpašnieku lepnumā staigāja pa istabām, it kā paši būtu cēluši šo māju, nevis zināmi, pīšļos pārvērtušies nomnieki, kas tagad atdusējās plašajā kapsētā. Agrāko īpašnieku pēcnācēji izjuta to gandrīz kā viņu dzimtas apvainojumu, kad māju, kurai viņi bija tā pieķērušies, kurā viņu tēvu tēvi bija ieguldījuši tik daudz kapitāla un kura bija piederējusi viņiem paaudzēm ilgi, pirms vēl te parādījās d'Erbervili un sāka būvēties, — kad šo māju misis Stoka d'Erbervila pārvērta par putnu fermu, līdzko gruntsgabals pēc likuma nonāca viņas rokās. «Tēvu tēvu laikā šis nams bija pietiekami labs arī kristīgajiem,» viņi mēdza teikt.

Istabās, kur kādreiz bija činkstējuši desmiti zīdaiņu, tagad dzirdēja tikai cāļus kaļamies ārā no olām. Apdulbušās vistas bija krātiņos novietotas tur, kur senāk stāvēja cienījamo zemkopju atzveltnes krēsli. Aizkrāsne un kādreiz liesmojošais pavards bija piekrauti ar apveltiem stropiem, kuros vistas dēja; dobēs, kuras katrs nākamais īpašnieks bija savā laikā rūpīgi izveidojis ar lāpstu, tagad nešpetni kārpījās gaiļi.

Dārzu, kura namiņš atradās, apjoza žogs, un iekļūt šeit varēja tikai pa vārtiņiem žogā.

Otrā rītā, kad Tesa jau kādu stundu bija darbojusies, pārkārtojot un uzlabojot saimniecību atbilstoši savai profesionāla putnkopja meitas pieredzei, vārtiņi atdarījās un ienāca kalpone ar baltu galvassegu un priekšautiņu. Viņa nāca no muižturu nama.

— Misis d'Erbervila grib, lai viņai atnes vistas kā parasti, — kalpone sacīja un, redzēdama, ka Tesa lāgā nesaprot teikto, paskaidroja: — Saimniece ir veca lēdija un akla.

— Akla! — Tesa atkārtoja.

Vēl nepaspējusi aptvert, kādas ļaunas nojautas modina viņā šī jaunā vēsts, Tesa pēc kalpones norādījuma paņēma divas skaistākās hamburdzietes un sekoja meitenei, kura arī nesa divus putnus uz muižturu namu, kas bija gan grezns un iespaidīgs, bet liecināja, ka viena mājas gala iemītnieks mīl mēmus radījumus — spalvas lidoja vējā gar logiem, un zālē atradās vistu krātiņi.

Apakšstāva viesistabā, ērti atlaidusies atzveltnes krēslā ar muguru pret gaismu, sēdēja muižas īpašniece un saimniece, sirma sieviete ar lielu aubi galvā, gadus sešdesmit veca, ne vairāk. Viņai bija kustīga seja, kāda mēdz būt cilvēkiem, kas redzi zaudējuši pakāpeniski un visiem spēkiem centušies to saglabāt, kamēr tiem, kas jau sen akli vai tādi piedzimuši, seja ir nekustīga. Tesa tuvojās lēdijai ar saviem spārnotajiem aizbildināmajiem — pa vienam uz katras rokas.

— Ā, jūs esat tā jaunā sieviete, kas kops manus putnus? — sacīja misis d'Erbervila, izdzirdējusi svešus soļus. — Ceru, ka jūs izturēsieties pret tiem labi. Pārvaldnieks teica, ka jūs esot pilnīgi piemērota šim darbam. Nu, kur tie ir? Ahā, tas ir Lielībnieks. Bet šodien viņš nav tik mundrs kā vienmēr, vai ne? Laikam uztraucies, ka nokļuvis svešās rokās, man šķiet. Un Fīna tāpat — jā, viņi mazliet nobijušies — vai tā nav, mani dārgie? Nekas, drīz viņi pieradīs pie jums.

Kamēr vecā lēdija runāja, Tesa un otra meitene, paklausot viņas žestiem, lika putnus pa vienam viņai klēpī, un viņa aptaustīja tos no galvas līdz astei, pārbaudot to knābjus, sekstes, gaiļu cekulus, spārnus un piešus. Tauste ļāva viņai mirklī pazīt katru putnu un atklāt katru atlauztu vai notrieptu spalvu. Viņa aptaustīja putnu guznas un tūliņ zināja, ko tie ēduši, par maz vai par daudz, un viņas sejā dzīvi atspoguļojās domas, kas viņu tobrīd nodarbināja.

Atnestos putnus meitenes nesa atpakaļ, un apskate turpinājās, kamēr vecā sieviete bija aptaustījusi visus iemīļotos gaiļus un vistas — hamburdziešus, bentamus, kohinhinas, bramas, dorkingus un vēl citas šķirnes, kas tolaik bija modē, — viņa reti kļūdījās, noteikdama, kādu putnu patlaban uzliek viņai uz ceļiem.

Tesai tas viss atgādināja iesvētīšanas ceremoniju; misis d'Erbervila bija bīskaps, putni — jaunieši, bet viņa pati un otra meitene — ciema draudzes mācītājs un viņa palīgs, kas iesvētāmos audzinājuši. Ceremonijas beigās misis d'Erbervila, sejai raucoties un vaibstoties, strupi vaicāja Tesai:

— Vai jūs protat svilpot?

— Svilpot, mem?

— Jā, svilpot melodijas.

Tesa, kā vairums lauku meiteņu, prata svilpot, kaut gan neuzskatīja, ka šāda māksla rādāma smalkā sabiedrībā. Viņa tomēr pieklājīgi atbildēja, ka protot svilpot.

— Tad jums vajadzēs ar to nodarboties katru dienu. Te bija zēns, kas ļoti labi svilpoja, bet viņš aizgājis no šejienes. Es gribu, lai jūs svilpojat maniem sarkankrūtīšiem; redzēt es tos nevaru, bet man patīk viņos klausīties, un ar svilpošanu viņus iemāca dziedāt. Parādiet viņai, kur atrodas krātiņi, Elizabet. Jums jāsāk svilpot rīt, citādi viņi atkal tikai čiepstēs vien. Vairākas dienas viņi bija pamesti novārtā.

— Misters d'Erbervils svilpoja viņiem šorīt, mem, — Elizabete sacīja.

— Viņš! Fi!

Vecas lēdijas seja derdzīgi saviebās, un viņa vairs neteica ne vārda.

Tā noritēja Tesas sastapšanās ar iedomāto radinieci, un pēc tam putnus aiznesa atpakaļ uz viņu mājokļiem. Meitene daudz nebrīnījās par misis d'Erbervilas izturēšanos; redzēdama plašo saimniecību, viņa neko vairāk arī negaidīja. Taču viņai nenāca prātā, ka vecā lēdija nav ne vārda dzirdējusi par tā saucamo radniecību. Tesa nosprieda, ka aklo sievieti un viņas dēlu nesaista nekādas dziļas mīlas jūtas. Viņa tomēr maldījās arī šai ziņā. Misis d'Erbervila nebija pirmā māte, kuras mīlai pret savu atvasi piejaukts aizvainojums un rūgtums.

Par spīti iepriekšējās dienas nepatīkamajam ievadam, otrā rītā, kad atmirdzēja saule un Tesa jutās šeit jau noenkurojusies, viņa priecājās par sava jaunā stāvokļa sniegto brīvību; viņai iegribējās pārbaudīt, vai spēs veikt arī negaidīto lēdijas uzdevumu un līdz ar to saglabāt šo vietu. Līdzko Tesa palika viena iežogotajā dārzā, tā atsēdās uz krātiņa un nopietni savilka lūpas, lai pavingrinātos ilgi novārtā pamestajā mākslā. Viņa atklāja, ka agrākās spējas ir zaudētas un, izpūšot dvašu, pār lūpām izlaužas tikai dobja šņākoņa un neviena tīra skaņa nav izdabūjama.

Viņa pūta un pūta bez panākumiem, brīnīdamās, kā var tā aizmirst dabas dotu dāvanu, kamēr pamanīja kustību vīteņos, kas vijās ap dārza žogu tikpat kupli kā ap namu. Paskatījusies uz to pusi, viņa ieraudzīja stāvu, kas nolēca no žoga zemē. Tas bija Aleks d'Erbervils, kuru viņa nebija redzējusi, kopš viņš atvadīja Tesu uz viņas mītni — dārznieka namiņu.

— Goda vārds, — viņš izsaucās, — ne dabā, ne mākslā nekad nav bijis nekā tik skaista kā jūs, «māsīca» Tesa!

(«Māsīca» skanēja mazliet zobgalīgi.) Es vēroju jūs no žoga, kā jūs sēžat it kā pats Nepacietības iemiesojums uz pjedestāla, savilkusi jaukās rožu lūpiņas uz svilpšanu, pūšat un pūšat, klusībā lādaties un nekādi nevarat izdabūt kaut vienu skaņu. Jūs esat pavisam noskaitusies, jo jums nekas neizdodas.

— Varbūt es esmu noskaitusies, bet lādēties es nelādos.

— Ā! Es saprotu, kāpēc jūs vingrināties, — sarkankrūtīši! Mana māte grib, lai jūs turpināt viņu muzikālo izglītošanu. Cik pašmīlīgi no viņas puses! It kā to sasodīto gaiļu un vistu kopšana jau nebūtu pietiekami liels darbs ikvienai meitenei. Es jūsu vietā būtu uzreiz atteicies.

— Bet viņa ļoti grib, lai es to daru un lai sāku jau rīt no rīta.

— Tā? Labi, tad es jums pasniegšu vienu vai divas mācību stundas.

— Ai nē, nevajag! — Tesa noteica, atkāpdamās uz durvju pusi.

— Nebaidieties, man prātā nenāk jūs aiztikt. Redziet, es nostāšos šaipus stiepļu tīkla un jūs paliekat otrā pusē, tad jūs būsiet pilnīgā drošībā. Nu, skatieties! Jūs pārāk stipri savelkat lūpas. Vajag tā.

Viņš parādīja, kā tas darāms, un uzsvilpoja dziesmiņu «Jel nesniedz man šīs lūpas». Taču Tesai šis mājiens pagāja secen.

— Pamēģiniet tagad, — d'Erbervils uzaicināja.

Viņa pūlējās izskatīties atturīga, viņas seja bija kā marmora tēlam. Taču Aleks neatlaidās, un beidzot, lai tiktu no viņa vaļā, Tesa savilka lūpas pēc viņa norādījuma, bet nespēja izdabūt skaidru skaņu; viņa mulsumā iesmējās un tad nosarka, dusmodamās uz sevi par šiem smiekliem.

— Pamēģiniet vēlreiz, — Aleks uzmundrināja viņu.

Tagad Tesa bija nopietna, briesmīgi nopietna un saņēmās vēlreiz — beidzot pavisam negaidīti atskanēja patiesi dzidra skaņa. Acumirklī prieks par panākumiem guva virsroku; viņas acis iepletās, un viņa neviļus uzsmaidīja Alekam.

— Re nu! Tagad esmu jūs ierosinājis un viss veiksies lieliski. Es teicu, ka netuvošos jums, un, lai gan nevienam mirstīgajam nav bijis jāuzveic tāds kārdinājums, es tomēr turēšu vardu … Tesa, mana māte jums laikam šķita ērmīgs vecs radījums?

— Es viņu vēl maz pazīstu, ser.

— Tāda viņa jums liksies un, jādomā, tāda ir arī, ja pavēl jums svilpot sarkankrūtīšiem. Es pašreiz esmu kritis nežēlastībā, bet jūs iemantosiet viņas labvēlību, ja labi kopsiet viņas dzīvo inventāru. Uz redzi! Ja jums rodas kādas grūtības un ievajadzēsies palīdzības, neejiet pie pārvaldnieka, nāciet pie manis.

Tā nu Tesa Darbeifīlda ieņēma savu vietu šai precīzajā režīmā. Daudzas turpmākās dienas apstiprināja pirmās dienas iespaidus. Pamazām viņa pierada pie Aleka d'Erbervila sabiedrības, jo jaunais cilvēks centās to panākt ar jautrām sarunām un pa jokam saucot Tesu par māsīcu, kad viņi bija divatā; viņš gandrīz izkliedēja meitenes sākotnējo kautrību, gan neieviešot citas jūtas, kas varētu izraisīt savādāku — maigāku kautrību. Tomēr Tesu padarīja pakļāvīgāku ne tikai saskare ar Aleku, bet neizbēgamā atkarība no viņa mātes un, tā kā lēdija bija samērā nevarīga, tad no paša Aleka.

Apguvusi svilpošanas māku, Tesa pārliecinājās, ka melodiju svilpošana sarkankrūtīšiem misis d'Erbervilas istabā nebūt nav tik grūts darbs; no muzikālās mātes Tesa bija iemācījusies daudz dziesmiņu, kas bija sevišķi piemērotas mazajiem dziedoņiem. Svilpošana rītos pie krātiņiem sniedza viņai daudz vairāk prieka nekā darbs putnu dārzā. Jaunā cilvēka klātbūtnes netraucēta, viņa savilka lūpas, tuvināja tās krātiņiem un svilpoja labā omā saviem uzmanīgajiem klausītājiem.

Misis d'Erbervila gulēja platā gultā ar četriem pīlāriem, no kuriem nokarājās smagi zīda aizkari, un sarkankrūtīši mājoja tai pašā telpā, kur zināmās stundās brīvi laidelējās apkārt, atstādami baltus plankumiņus uz mēbelēm un drapējumiem. Reiz, kad Tesa stāvēja pie loga, kur bija sarindoti krātiņi, un svilpoja kā parasti, viņa izdzirdēja čaboņu aiz gultas. Vecās lēdijas istabā nebija; atskatoties meitenei šķita, ka zem aizkaru bārkstīm rēgotos kurpju purngali. Tas viņu tā satrauca, ka svilpošana kļuva nesakarīga, un varbūtējam klausītājam vajadzēja noprast, ka viņa klātbūtne pamanīta. Kopš tās reizes Tesa ik rītu pašķīra aizkarus, bet neviena aiz tiem neatrada. Acīm redzot, Aleks d'Erbervils bija pārdomājis un atteicies no untuma biedēt viņu ar šādu slēpšanos.

X

Katram ciemam ir savas īpatnības, sava satversme un pat savs morāles kodekss. Trentridžas ciemā un apkārtnē daža laba jaunāka sieviete bija pazīstama ar savu vieglprātību, kas varbūt bija rada tam noskaņojumam, kāds valdīja tuvīnajā Nogāzē. Tāpat šai apvidū bija iesakņojies vēl viens — daudz nopietnāks netikums: te daudz dzēra. Parastās sarunas fermās grozījās ap to, ka naudu krāt nav jēgas; matemātiķi darba vamžos, atspiedušies uz arkla balstiem vai uz laužņa, ar visai smalkiem aprēķiniem pierādīja, ka draudzes pabalsts vecumdienās daudz labāk nodrošina cilvēku nekā ietaupījumi no algas, kas krāti visu mūžu.

Šo filozofu galvenais prieks bija doties ik sestdienas vakaru pēc pabeigtā darba uz Čeizborovu — panīkušu pilsētiņu divu vai trīs jūdžu atstatumā, no kurienes viņi atgriezās rīta ausmā un svētdienā izgulēja paģiras, ko bija radījusi dīvainā dzira, kuru viņiem ar alus nosaukumu pārdeva agrāk neatkarīgo traktieru monopolizētāji.

Ilgu laiku Tesa nepiedalījās šajos iknedēļas svētceļojumos. Taču viņa beidzot apsolījās iet, kad viņu sāka pierunāt precētās sievietes, mazliet vien vecākas par viņu, jo te bija parastas agras laulības tāpēc, ka laukstrādnieka alga bija tikpat liela divdesmit viena, kā četrdesmit gadu vecumā. Pirmais gājiens sagādāja Tesai vairāk prieka, nekā viņa bija gaidījusi. Pēc vienmuļi aizvadītās nedēļas putnu fermā biedreņu jautrība pielipa arī viņai. Tesa gāja vēl un vēlreiz. Atrazdamās uz sievišķības plaukuma sliekšņa, viņa ar savu grāciju un pievilcību saistīt saistīja dīkdieņu šķelmīgos skatienus Čeizborovas ielās, tāpēc, kaut dažkārt bija devusies uz pilsētu viena pati, krēslai metoties, tomēr meklēja ceļa biedrus, lai viņu aizsardzībā atgrieztos mājās.

Tā tas turpinājās pāris mēnešu, līdz septembra sākumā sestdienas tirgus sakrita ar gada tirgu, un uz šā rēķina Trentridžas svētceļnieki baudīja traktieros divkāršus priekus. Tesu bija aizkavējis darbs, un viņa izgāja vēlu no mājas, kamēr biedrenes bija ieradušās pilsētā krietni agrāk. Bija brīnišķīgs septembra vakars īsi pirms saules rieta, kad dzeltenie, smalciņie stari cīnījās ar zilganajām ēnām un pats gaiss rada perspektīvu bez taustāmāku priekšmetu palīdzības, tikai ar neskaitāmajiem spārnotajiem kukaiņiem, kas laidelējās augšup lejup. Caur šo blāvi apgaismoto dūmaku nesteigdamās soļoja Tesa.

Tikai pilsētiņā viņa atklāja, ka šodien ir gada tirgus, un tikmēr jau tuvojās nokrēslis. Viņa aši iepirkās un, kā parasti, sāka lūkoties pēc kāda Trentridžas iemītnieka. Viņa nevarēja tos atrast, bet tad uzzināja, ka liela daļa aizgājusi padejot džigu «mājas apstākļos» pie siena presētāja un kūdras tirgotāja, kam bija sakari ar viņu fermu. Tas mita nomalē ārpus pilsētas un, meklēdama ceļu uz turieni, Tesa pamanīja kādā ielas stūrī misteru d'Erbervilu.

— Kā, jūs te, manu skaistulīt? — viņš brīnījās. — Un tik vēlu?

Tesa paskaidroja, ka gaidot savus ceļa biedrus, lai dotos uz mājām.

— Mēs vēl redzēsimies, — viņš sauca nopakaļ, kad meitene gāja projām pa šķērsielu.

Tuvodamās presētāja namam, viņa uztvēra vijoles spēlētu džigas melodiju, kas skanēja no kādas ēkas aiz dzīvojamās mājas, bet dejotāji nebija dzirdami, kas ir neparasta parādība šai pusē, kur kāju klaudzoņa allaž nomāc mūziku. Mājas durvis bija līdz galam vaļā, un Tesa varēja saskatīt dārza stūrīti, ciktāl nakts ēnas to atļāva. Uz klauvēšanu neviens neatsaucās, un viņa, izgājusi caur gaiteni, iznāca uz taciņas, kas veda uz šķūni, no kurienes plūda vilinošās skaņas.

Tā bija ēka bez logiem, kura kalpoja par noliktavu, un pa vaļējām durvīm lija tumsā zeltaini starojošas miglas strūklas, ko Tesa pirmajā mirklī noturēja par spīdošiem dūmiem. Piegājusi tuvāk, viņa noprata, ka tas ir putekļu mākonis, kam gaišumu piešķir noliktavā degošās sveces, kuru stari cauri miglājam likās ievirzām durvju četrstūri dziļāk dārza naksnīgajā klajā.

Pienākusi pavisam klāt un ielūkojusies iekšā, Tesa saskatīja neskaidrus stāvus, kas kustējās dejas taktī; viņu soļu troksni apslāpēja «smalkne», tas ir, sīki sabirzušas kūdras un citu noliktavā glabāto krājumu paliekas; kad dejotāju kājas tās mīdīja, sacēlās putekļu virma, kas piepildīja telpu. Cauri šim plīvuram, ar dejotāju ķermeņu silto izgarojumu piesātinātajam sasmakušo kūdras un siena putekļu jūklim, kas šeit radīja zināmus botāniski cilvēciskus fluīdus, vārgi skanēja apslāpētās vijoļu čīgas krasā pretstatā kaislei, ko izstrāvoja dejas. Cilvēki dejodami kāsēja un kāsēdami smējās. Garām traucošos pārus tikko varēja saredzēt dūmakā, šķita, te satīri apskauj nimfas, te virpuļo neskaitāmi Pani un Sīringas, te neskaitāmas Lotisas veltīgi pūlas izbēgt no Priapiem.

Šad un tad kāds pāris pienāca pie sliekšņa, lai ieelpotu gaisu, un, kad dūmaka vairs neaizplīvuroja viņus, pusdievi pārvērtās Tesai pazīstamos tuvākos kaimiņos. Kā Trentridža varēja tik traki pārmainīties šais divās trijās stundās?

Daži Sileni atdalījās no bara, atsēdās uz soliem un presētā siena pie mūra, un kāds pazina Tesu.

— Meitenes domā, ka neklājas dejot «Heraldiskajā Lilijā», — viņš paskaidroja. — Viņām nepatīk, ja visi uzzina, kas ir viņu iecerētie. Turklāt traktieri dažreiz slēdz cieti taisni tad, kad viņas tā pa īstam ielocījušas kājas. Tāpēc mēs sanākam šeit un aizsūtām pēc dzeramā.

— Bet vai kāds no jums drīz ies uz mājām? — Tesa bažīgi apvaicājās.

— Nu, tagad jau gan. Šī noteikti būs pēdējā džiga. Viņa gaidīja. Deja tuvojās beigām, un viens otrs jau

sāka prātot par došanos mājup. Taču pārējie vēl negribēja, un sākās jauna deja. Šī nu gan būs pēdējā, Tesa domāja. Taču tai sekoja vēl viena. Tesa kļuva nemierīga un jutās neomulīgi, bet, ja tik ilgi jau gaidīts, jāgaida vien tālāk; kā jau gada tirgus dienā, ceļi būs pilni ar klaidoņiem, un sazin kas tādiem prātā, un Tesa, kaut nebaidījās no reālām briesmām, tomēr bijās no nezināmā. Būtu viņa atradusies tuvāk Marlotai, tad nejustu tādas bailes.

— Nav taču ko raizēties, manu sirsniņ, — viņu mierināja jauns vīrietis sviedriem klātu seju, mocīdamies ar kāsu; salmenīca bija viņam tiktāl atslīdējusi pakausī, ka tās malas veidoja ap viņa galvu oreolu kā svētajam. — Kur tad jums jāsteidzas? Rīt, paldies dievam, ir svētdiena, un mēs varēsim izgulēties pa baznīcas laiku. Nu, vai neizgriezīsim kādu danci?

Tesai nebija iebildumu pret dejām, bet šeit viņa nevēlējās dejot. Dejotāju kustības kļuva aizvien kaislākas, vijolnieki aiz vizošajiem putekļu pīlāriem šad tad dažādoja melodiju, spēlēdami aiz steķa vai vilkdami pa stīgām ar lociņa mugurpusi, bet tam nebija nozīmes: aizelsušies pāri grīļojās vien tālāk.

Viņi nemainīja partnerus, ja vēlējās palikt pie līdzšinējiem. Mainīt partneri nozīmēja, ka izvēle nav bijusi veiksmīga, bet nu jau ikviens bija atradis sev pārinieku pēc savas gaumes. Un tagad sākās ekstāze, sākās sapnis, kurā visuma būtība bija jūtas, bet reālie priekšmeti tikai nejaušs traucēklis, kas spējīgs aizturēt virpuli, kurā tā gribas griezties.

Pēkšņi kaut kas dobji nodunēja: kāds pāris pakrita un palika guļam juceklīgā kaudzē. Nākamais pāris, nespēdams apvaldīt tempu, uzvēlās virsū iepriekšējam. Miglainajā mākonī ap pakritušajiem stāviem uzvirpuļoja putekļu stabs, kurā varēja saskatīt cilājamies atsevišķas rokas un kājas.

— Par to tev ādu ģērēs, džentlmen, lai tikai tiekam mājās! — no ķermeņu jūkļa izlauzās sievietes balss — runāja tā tūļīgā puiša partnere, aiz kura vainas nelaime bija notikusi; dāma bija viņa nesen precētā sieva; Trentridžā tas nebija nekas neparasts, ka, jaunlaulātie dejās turējās kopā, kamēr viņus vienoja maigas jūtas, un arī vēlākos gados viņi centās nešķirt neprecētu dejotāju pārus, kuri varbūt jau bija atraduši labu saprašanos.

Dārza ēnā aiz Tesas muguras atskanēja skaļi smiekli, saplūstot ar ķiķināšanu noliktavā. Viņa atskatījās un ieraudzīja kvēlojam cigāra sarkano uguntiņu: tur vienatnē stāvēja Aleks d'Erbervils. Viņš pamāja Tesai, un viņa negribīgi tuvojās.

— Nu, manu skaistulīt, ko jūs te darāt?

Tesa bija tā nogurusi pēc garās dienas un gājiena, ka uzticēja Alekam savas raizes — viņa gaidot jau labu laiku, kad viņas ceļa biedri dosies uz mājām, jo vienai negriboties iet naktī pa svešu ceļu.

— Taču liekas, neviens vēl nedomā iet projām, un es patiešām nevēlos ilgāk gaidīt.

— Protams, nevajag gaidīt. Es šodien esmu jāšus, bet atnāciet uz «Heraldisko Liliju», es noīrēšu divričus un aizvedīšu jūs uz mājām.

Tesa gan jutās glaimota, taču nebija pilnīgi spējusi uzveikt sākotnējo neuzticību pret viņu un, par spīti ceļa biedru tūļībai, tomēr gribēja atgriezties kopā ar viņiem. Tāpēc viņa atbildēja, ka esot gan pateicīga, bet nevēloties viņu apgrūtināt.

— Es solījos viņus gaidīt, un viņi to zina.

— Kā gribat, mis Neatkarība. Kā jums patīk … Tad arī es nesteigšos … Pasaulīt, tā gan bija varena velšanās!

Aleks nebija nostājies apgaismotā vietā, tomēr daži bija viņu pamanījuši; viņa klātbūtne izraisīja nelielu saminstināšanos un apsvēršanu, cik ātri skrien laiks. Līdzko viņš par jaunu aizdedzināja cigāru un aizgāja, Trentridžas ļaudis sāka lasīties vienkop, atstājot tos, kas bija ieradušies no citām fermām, un dzīrās pamest šo vietu. Viņi savāca savus saiņus un grozus un pēc pusstundas, kad pulkstenis nosita ceturksni uz divpadsmitiem, steberēja kalnup pa lauku ceļu uz mājām.

Tas bija triju jūdžu garš gājiens pa izkaltušu baltu ceļu, ko mēnesnīca vērta vēl baltāku.

Tesa, soļodama pulkā te kopā ar vienu, te otru, drīz vien pamanīja, ka svaigais nakts gaiss liek dažam labam vairāk iesilušam vīrietim streipuļot un mest līkumus; dažas vieglprātīgākas sievietes arī neturējās stingri uz kājām, piemēram, par Pīķa dāmu iesauktā melnūksnējā amazone Kāra Dārča, kura līdz pēdējam laikam skaitījās d'Erbervila favorīte, viņas māsa Nensija, kurai bija palama Kārava dāma, un jauna precēta sieviete, kura jau reiz bija novēlusies gar zemi. Kaut arī cilvēkam skaidrā prātā šie gājēji šobrīd liktos rupji un lempīgi, viņiem pašiem šķita citādi. Viņi soļoja tai apziņā, ka traucas uz priekšu kādā mistiskā plūsmā, ka nododas īpatnējām un dziļām domām un kopā ar apkārtējo dabu veido vienu organismu, kura daļas saista harmoniska un līksma vienprātība. Viņi jutās tikpat majestātiski kā mēness un zvaigznes virs viņu galvām, un mēness un zvaigznes dega tādā pašā kvēlē kā viņi.

Tesa bija pietiekami atskatījusies šādas bēdīgas ainas tēva mājās, un šis atklājums sabojāja prieku, kādu modināja gājiens mēnesnīcā. Tomēr aiz jau minētajiem iemesliem viņa turējās kopā ar pārējiem.

Pa šoseju viņi gāja izkliedēti, tālāk bija jāiet pāri iežogotam laukam, un, tā kā priekšgājēja nevarēja uzreiz atdarīt vārtus, visi pārējie viņu panāca.

Šī barvede bija Kāra, Pīķa dāma, kas nesa klūdziņu grozu ar iepirkumiem veselai nedēļai, kurus viņas māte bija izdarījusi pārtikas veikalā, bet viņa pati manufaktūras veikalā. Tā kā grozs bija liels un smags, tad Kāra ērtības labad bija uzlikusi to uz galvas, kur tas svārstījās uz visām pusēm, kamēr viņa pati gāja, iespriedusi rokas sānos.

— Ei, kas tev lien pa muguru, Kāra Dārča? — kāds no bara pēkšņi iesaucās.

Visi paskatījās uz Kāru. Viņai bija gaiša, rakstaina katūna kleita, un no viņas pakauša stiepās lejup pāri jostas vietai kaut kas virvei līdzīgs, kas atgādināja ķīnieša bizi.

— Viņai pīne atrisusi, — otrs ieteicās.

Ne, tie nebija viņas mati: tā bija melna strūkla, kas tecēja no groza un saltajos, stingajos mēness staros vizēja ka gluma čūska.

— Tas ir sīrups, — kāda acīga sieviete nosacīja.

Tas patiešām bija sīrups. Pīķa dāmas nabaga vecmāmuļai bija liela kāre pēc šā saldā šķidruma. Medus viņai bija atliku likām no pašas bišu stropiem, bet viņas sirds alka sīrupa, un Kāra dzīrās sagādāt viņai pārsteigumu. Aši nolikusi grozu zemē, melnūksnējā meiča pārliecinājās, ka trauks ar sīrupu saplīsis.

Tikmēr sacēlās vesela smieklu vētra, visiem vērojot Kāras muguru, un sapīkusī Pīķa dāma gribēja jo drīzāk atbrīvoties no nepatīkamā izrotājuma ar jebkuriem līdzekļiem un bez ņirgu palīdzības. Paskrējusi gabaliņu tālāk pa lauku, kuram bija jāiet pāri, viņa nometās augšpēdu zemē un saka tīrīt apģērbu, slaucīdama muguru zālē un virzīdamās tālāk, balstoties uz elkoņiem.

Smiekli kļuva vēl skaļāki; smējēji tvērās pie žoga, pie stabiem, spiedās uz nūjām un, skatīdamies uz Kāru, raustījās smieklu krampjos līdz pagurumam. Mūsu varone, kas līdz šim bija cietusi klusu, nevarēja šai aplam komiskajā mirklī novaldīties un piebalsoja citiem.

Tā bija nelaime — un ne tikai viena vien. Līdzko Pīķa dāma izdzirdēja pārējo smiekliem pievienojamies Tesas sulīgo, skanīgo balsi, tā ilgi gruzdējusī sacensības kvēle spēji uzliesmoja un satracināja viņu līdz neprātam.

— Ka tu drīksti smieties par mani, skuķe? — viņa uzsauca.

— Es nevarēju noturēties, kad citi smējās, — Tesa atvainodamas sacīja, aizvien vēl irgodama.

— Ak tu domā, ka esi labāka par citām, ja tikusi viņa pirmās mīļākās godā? Pagaidi vien, milēdij, pagaidi vien! Es esmu divu tādu vērta ka tu! Es tev tūliņ rādīšu!

Tesai par šausmām Pīķa dāma sāka raisīt vaļā ņieburu — viņai bija prieks tikt no tā vaļā, jo tas šai brīdī vērta viņu smieklīgu, — un atsedza pilnīgo kaklu, plecus un dilbus, kas mēnesnīcā izskatījās mirdzoši un skaisti kā Praksitela roku darbs, jo šai veselīgajai lauku meitenei tie bija nevainojami veidoti. Viņa savilka rokas dūrēs un tuvojas

Tesai.

Es neiešu ar tevi kauties, — Tesa majestātiski teica, — un, ja es būtu zinājusi, no kādas sugas tu esi, nebūtu pazemojusies tiktāl, ka ietu kopā ar tādu palaistuvju baru!

Šās pārāk špetnās izrunāšanas sekas bija vesela brāzma lamu vārdu, kas bira pār daiļās Tesas nelaimīgo galvu; it sevišķi te izcēlās Kārava dāma, kura, kādreiz bijusi d'Erbervila favorīte, par kādu tagad uzskatīja Karu, apvienojās ar māsu pret kopējo ienaidnieci. Piebiedrojās arī dažas pārējās sievietes tādā niknumā, kuru katrai būtu pieticis prāta noslēpt, nebijis aiz muguras šis jautrais vakars. Vīri un mīļākie, uzskatīdami, ka Tesa nepatiesi apvainota, mēģināja nodibināt mieru, viņu aizstāvēdami, bet ar to tikai pastiprināja iekarsumu.

Tesa bija sašutusi un nokaunējusies. Viņa vairs nebaidījās ne no vēlās stundas, ne arī iet viena mājup; vienīga vēlēšanās bija tikt drīzāk projām no šīs bandas. Viņa labi zināja, ka visas kārtīgās sievietes rītdien nožēlos šo izlēcienu. Viņas tagad atradās uz lauka, un Tesa jau kāpās atpakaļ vārtu virzienā, lai skrietu projām, kad aiz dzīvžoga blakus ceļam izslējās kāds klusu piejājis vīrs, un Aleks d'Erbervils palūkojās lejup uz viņiem.

— Kas, pie velna, te par traci, ļaudis? — viņš jautāja.

Paskaidrojums nebija tik ātri atrodams, un īstenībā viņam tas arī nebija vajadzīgs. Jau iztālēm izdzirdējis balsis, viņš bija klusu piejājis klāt un uzzinājis diezgan daudz, lai apmierinātu ziņkāri.

Tesa stāvēja sānis, netālu no vārtiem. D'Erbervils pieliecas pie viņas.

— Leciet zirgam mugurā, — viņš čukstēja, — un aizšmauksim no šīm bļaurīgajām kaķenēm!

Tesa bija tuvu ģībonim, tik ļoti notikušais bija viņu satricinājis. Jebkuros citos apstākļos viņa būtu atteikusies no piedāvātās palīdzības un sabiedrības, kā jau ne vienreiz vien bija darījusi, un arī tagad pat vienatnības sajūta nebūtu viņu piespiedusi rīkoties citādi. Tomēr šoreiz uzaicinājums nāca tādā brīdī, kad ienaidnieku iedvestās bailes un sašutumu varēja vienā mirklī pārvērst triumfā pār viņiem, tāpēc Tesa, pakļaudamās impulsam, uzkāpa uz vārtiem, ielika kāju kāpslī un uztrausās seglos aiz Aleka muguras. Viņi aizauļoja palsajā krēslā, iekams ieskurbušie ķildnieki paguva notikušo aptvert.

Pīķa dāma piemirsa savu notraipīto ņieburu un stāvēja blakus Kārava dāmai un ieskurbušajai jaunuvei, visas stingi vērdamās tai virzienā, kur zirga pakavu klaudzieni aizvien vairāk gaisa ceļa klusumā.

— Uz kurieni jūs skatāties? — ievaicājās kāds vīrietis, kas neko nebija ievērojis.

— Ho, ho, ho! — iesmējās melnūksnējā Kāra.

— Hi, hi, hi! — ieķiķinājās iereibusī jaunuve, balstīdamās uz sava mīļotā vīra rokas.

— He, he, he! — piebalsoja melnūksnējās Kāras māte un, noglaudīdama savas ūsiņas, īsi paskaidroja: — No vilka bēg, uz lāci krīt!

Un tad šie dabas bērni, kuriem pat pārmērīga alkohola lietošana diezin vai varēja nodarīt ko ļaunu, slāja tālāk pa taku pāri laukam; reizē ar viņiem virzījās viņu ēnas un ap to galvām blāvi vizošs loks, ko mēness stari veidoja uz dzirkstošā rasas palaga. Katrs gājējs varēja redzēt tikai savu oreolu, kas nekad nepameta viņa ēnas galvu, lai cik neglīti tā svārstījās; oreols likās saistīts ar to un vērta to skaistāku, līdz aplamās kustības šķita mirdzuma neatņemama īpašība un gājēju elpas tvaiki — nakts miglas sastāvdaļa; tā ainava, mēnesnīca un daba likās harmoniski saplūstam ar viņu skurbumu.

XI

Kādu laiku pāris trauca uz priekšu vieglos rikšos, nerunājot ne vārda; Tesa tvērās pie Aleka, vēl izbaudīdama triumfu, bet viņai radās jau citādas bažas. Viņa bija ievērojusi, ka šis zirgs nav tas straujais kustonis, ar kuru Aleks dažreiz jāj, un šai ziņā nejuta nemieru, bet nosēdēt bija diezgan grūti, ja cieši neturējās pie jājēja. Viņa lūdza jāt lēnāk, ko Aleks tūliņ izpildīja,

— Tīri nostrādāts, dārgā Tesa, vai ne? — viņš ieteicās kā starp citu.

— Jā! — viņa piekrita. — Droši vien man jābūt jums ļoti pateicīgai.

— Un vai jūs esat? Viņa neatbildēja.

— Tesa, kāpēc jums tā nepatīk, ka es jūs skūpstu?

— Manuprāt… tāpēc, ka es jūs nemīlu.

— Vai jūs to skaidri zināt?

— Dažreiz man dusmas uz jums.

— Ā, no tā jau es baidījos. — Tomēr Alekam nebija iebildumu pret tādu atzīšanos. Viņš zināja, ka nekas nav ļaunāks par vienaldzību. — Kāpēc jūs man neko neteicāt, kad aizdevu jums dusmas?

— Jūs to ļoti labi zināt. Tāpēc, ka es šeit neesmu noteicēja par sevi.

— Es taču neesmu jums bieži uzmācies ar savu lakstošanos?

— Dažreiz esat gan.

— Cik reižu?

— Jūs to zināt tikpat labi kā es — daudz reižu.

— Ikreiz, kad es mēģināju jums tuvoties?

Viņa klusēja, un zirgs rikšoja labu gabalu, kamēr caurspīdīgā, vizošā migla, kas visu vakaru bija slēpusies ieplakās, neietina viņus no visām pusēm. Likās, tā uzsūc mēness gaismu, padarot to spilgtāku nekā skaidrā naktī. Vai aiz šā iemesla, vai aiz izklaidības vai samiegošanās Tesa nepamanīja, ka viņi sen jau pajājuši garām tai vietai, kur no lielceļa nogriežas lauku ceļš uz Trentridžu, un ka viņas vedējs nav šo ceļu izraudzījies.

Viņa bija neizsakāmi nogurusi. Visu šo nedēļu viņa ik rītu bija cēlusies pulksten piecos, bijusi kājās augu dienu, piedevām šovakar nostaigājusi trīs jūdzes līdz Trentridžai, nogaidījusi trīs stundas savus kaimiņus, ne ēdusi, ne dzērusi, degdama nepacietībā tikt ātrāk mājās, atceļā nosoļojusi veselu jūdzi, pārdzīvojusi uztraukumu ķildas dēļ, un tagad zirgs vilkās solī un pulkstenis bija teju pat viens. Tomēr tikai reizi viņa paļāvās pilnīgai snaudai. Šajā aizmiršanās brīdī viņas galva viegli noslīga uz Aleka pleca.

D'Erbervils apturēja zirgu, izvilka kājas no kāpšļiem, apgriezās seglos un aplika Tesai roku ap vidu, lai viņu atbalstītu. Tesai mirklī pamodās aizsardzības instinkts; aiz viņai raksturīgās dziņas tūliņ dot pretsparu viņa viegli atgrūda vīrieti. Šinī nedrošajā stāvoklī viņš gandrīz zaudēja līdzsvaru un tikai tāpēc noturējās, nenovēlies zemē, ka zirgs, kaut arī spēcīgs, par laimi, bija rāmākais no visiem, ar kuriem viņš mēdza jāt.

— Tas ir velnišķīgi nelaipni! — viņš sacīja. — Es nedomāju neko ļaunu, gribēju tikai pieturēt jūs, lai nenokrītat.

Viņa ar aizdomām apsvēra teikto, taču, nospriedusi, ka tā var būt patiesība, kļuva piekāpīgāka un pavisam pazemīgi teica:

— Es lūdzu piedošanu, ser.

— Nekādas piedošanas, kamēr nebūsiet pierādījusi, ka kaut mazliet man uzticaties. Ak, dievs! — viņš nenovaldījās. — Kas es esmu, ka tāds skuķēns mani atstumj? Nu jau būs trīs mēneši, kopš jūs smejaties par manām jūtām, vairāties no manis, peļat mani, to es vairs nevaru izturēt!

— Es rīt pametīšu jūsu māju, ser.

— Nē, jūs to nepametīsiet rīt! Es jums vēlreiz saku — uzticieties man un ļaujiet, lai jūs pieturu. Mēs te pašreiz esam pilnīgi vieni. Mēs labi pazīstam viens otru, un jūs zināt, ka es jūs mīlu un uzskatu par skaistāko meiteni pasaulē, kāda jūs arī esat. Vai es nedrīkstu izturēties pret jums kā iemīlējies?

Viņa bažīgi ievilka elpu, neomulīgi sarosījās sēdeklī un, lūkodamās tālumā, nočukstēja:

— Es nezinu … es gribētu … kā es varu teikt «jā» vai «nē», kad …

Viņš izšķīra šo jautājumu, aplikdams roku ap viņas viduci, kā bija vēlējies, un Tesa vairāk neprotestēja. Tā, līdzās sēdēdami, viņi lēni turpināja ceļu, kamēr Tesai ienāca prātā, ka viņi jāj bezgala ilgi — daudz ilgāk, nekā vajadzīgs īsajam gabaliņam no Čeizborovas, kaut arī jājot soļiem, un ka viņi nav vairs uz cieta ceļa, bet drīzāk uz kādas nomaļas takas.

— Kā, kur mēs esam? — viņa iesaucās.

— Mēs jājam pa mežu.

— Mežu — kādu mežu?

— Tā ir Saudze — vecākais mežs Anglijā. Nakts ir jauka, un kāpēc mēs nevaram mazliet paildzināt šo pastaigu?

— Kā jūs varat būt tik viltīgs! — Tesa sacīja, daļēji kaitēdamas, daļēji īstā nepatikā, un atbrīvojās no viņa rokas, atlauzdama pirkstus citu pēc cita, lai arī pati riskēja nokrist no zirga. — Nupat es jums tā uzticējos un centos izdabāt, jo domāju, ka esmu bijusi netaisna, atgrūzdama jūs! Lūdzu, nolaidiet mani zemē, ļaujiet, iet man kājām uz māju.

— Jūs nevarat iet kājām, dārgumiņ, pat tad, ja nakts būtu skaidra. Mēs esam jūdzēm tālu no Trentridžas, ja man tas jāsaka, un, tā kā migla biezē, jūs stundām ilgi maldītos starp kokiem.

— Tas vienalga, laidiet mani zemē, es jūs lūdzu, — viņa labinājās. — Nav svarīgi, kur mēs esam, tikai laidiet mani, ser, lūdzu!

— Labi, lai notiek, tikai ar vienu noteikumu. Tā kā es esmu jūs novedis sazin kādā pasaules malā, tad jūtos atbildīgs par jūsu laimīgu nokļūšanu mājās, vienalga, ko jūs par to domājat. Iet uz Trentridžu vienai bez pavadoņa ir pilnīgi neiespējami, jo, patiesību sakot, dārgā, šās miglas dēļ, kas visu tā pārvērš, es pats skaidri nezinu, kur mēs atrodamies. Ja jūs apsolāt, ka gaidīsiet pie zirga, kamēr es paiešos kādu gabalu pa krūmiem, līdz atradīšu kādu ceļu vai māju un precīzi uzzināšu, kur mēs esam, tad labprāt nolaidīšu jūs zemē. Kad atnākšu atpakaļ, parādīšu jums, kurp jāiet, un varēsiet rīkoties pēc patikas: gribēsiet iet — iesiet, gribēsiet jāt kopā ar mani — jāsiet.

Viņa pieņēma šos noteikumus un noslīdēja no zirga, kaut gan Aleks paspēja nolaupīt ašu skūpstu. Viņš nolēca no zirga otrā pusē.

— Man laikam vajadzēs turēt zirgu? — viņa ievaicājās.

— O nē, tas nav vajadzīgs, — Aleks atbildēja, glāstīdams smagi elsojošo kustoni. — Šonakt viņš diezgan nostrādājies.

Aleks pagrieza zirgam galvu pret krūmiem un piesēja pavadu pie zara, bet Tesai sataisīja kaut ko līdzīgu sēdeklim vai ligzdiņai no biezi sakritušajām lapām.

— Tagad atsēdieties te, — viņš sacīja. — Lapas vēl nav savilgušas. Pa laikam uzmetiet aci zirgam — ar to pietiks.

Viņš jau paspēra pāris soļu, bet tad atgriezās un teica: — Pie reizes, Tesa, jūsu tēvam tagad ir jauns ērzelis. Kāds viņam to iedevis.

—   Kāds? Jūs!

—   D'Erbervils pamāja.

— Tas ir tik labi no jums! — viņa izsaucās, sāpīgi apzinādamās, cik neērti, ka jāpateicas tieši tagad.

— Un bērniem ir rotaļlietiņas.

— Es nezināju … ka esat viņiem kaut ko sūtījis, — viņa, stipri aizkustināta, murmināja. — Un es gandrīz nožēloju, ka esat to darījis … jā, gandrīz nožēloju.

— Kāpēc, dārgā?

— Tas … tas man nepatīk.

— Tesij, vai jūs patiesi nemīlat mani kaut drusciņ?

— Esmu jums pateicīga, — viņa negribīgi atzinās. — Bet mīlēt — baidos, ka ne. — Pēkšņā atziņa, ka viņš rīkojies, kaislības pamudināts, meiteni tā noskumdināja, ka viena lēna asara noritēja pār vaigu, tai sekoja otra, un Tesa sāka neslēpdamas raudāt.

— Neraudiet, mīļā, labā! Apsēdieties šeit un gaidiet, kamēr atnākšu.

Viņa paklausīgi atsēdās Aleka sagrābtajās lapās un viegli notrīsēja.

— Vai jums salst? — viņš vaicāja.

— Daudz ne … tā drusku.

Aleks pieskārās meitenei, un viņa pirksti iegrima kā dūnās.

— Jums mugurā tikai šis plānais muslīna tērps, kā tad tā?

— Tās ir manas labākās vasaras drēbes. Bija ļoti silts, kad izgāju no mājas, un nezināju, ka nāksies jāt un ka tas būs nakti.

— Septembrī naktis kļūst dzestras. Pagaidiet mazliet. — Viņš novilka savu vieglo mēteli un maigi aplika viņai ap pleciem. — Tā, tagad jums būs siltāk, — viņš turpināja. — Nu, manu jaukumiņ, atpūtieties šeit, es drīz būšu atpakaļ.

Sapogājis mēteli meitenei ap pleciem, viņš iegrima miglas zirnekļtīklos, kas tikmēr bija ietinuši plīvuros visus kokus. Tesa dzirdēja zarus švīkstam, kad Aleks devās augšup pa nokalni, tad troksnis kļuva klusāks, atgādinot putnu spurgšanu, un beidzot izgaisa. Reizē ar mēness rietu palsā gaisma apdzisa, un sapņos iegrimušo Tesu vairs nevarēja saredzēt lapu klāstā, kurā d'Erbervils bija viņu pametis.

Tikmēr Aleks d'Erbervils trausās augšup pakalnā, jo viņš patiešām nezināja, kādā Saudzes stūrī viņi atrodas. Patiesība viņš vairāk nekā stundu bija jājis uz labu laimi, nogriezdamies, kur pagadījās, lai tikai paildzinātu šo pastaigu divatā, veltīdams lielāku uzmanību mēness apstarotajai meitenei nekā priekšmetiem gar ceļu. Tā kā nokausētajam zirgam vajadzēja ļaut atpūsties, tad viņš pārāk nesteidzās ar ceļa meklēšanu. Nokāpis no pakalna tuvīnajā ielejā, Aleks saskatīja sētu gar lielceļu, kuras aprises pazina, tā ka jautājums par viņu atrašanās vietu bija noskaidrots. Tāpēc d'Erbervils griezās atpakaļ; tikmēr mēness bija pilnīgi norietējis un daļēji aiz miglas Saudze bija ietinusies biezā tumsā, lai gan rīts nebija vairs tālu. Viņš bija spiests virzīties uz priekšu ar izstieptām rokam, lai atvairītu zarus, un atklāja, ka notrāpīt īsto vietu, no kurienes sācis savus meklējumus, nav nemaz tik viegli. Virzīdamies te kalnup, te lejup, viņš maldījās apkārt, kamēr beidzot izdzirdēja zirgu čabināmies tepat blakus un negaidot aizķēra ar kāju mēteļa piedurkni. — Tesa! — d'Erbervils pasauca.

Atbildes nebija. Tumsa bija tik bieza, ka viņš neredzēja it nekā, vienīgi palsu miglas plankumu pie savām kājām, kas iezīmēja muslīnā tērpto stāvu, ko viņš bija atstājis uz sausajām lapām. D'Erbervils pieliecās un saklausīja maigu, vienmērīgu elpu. Viņš nometās ceļos un noliecās zemāk, kamēr juta sejā Tesas silto elpu, un uz mirkli viņa vaigs pieskārās meitenes vaigam. Viņa gulēja dziļā miegā, un asaras skropstās vēl nebija nožuvušas.

Tumsa un klusums valdīja visapkārt. Pāri viņiem slējās Saudzes gadsimtiem vecie ozoli un īves, kuru zaros šūpojās putni, saldi dusēdami pēdējā rīta nomidzī, apkārt viņiem piesardzīgi lēkāja truši un zaķi. Un tagad jāvaicā — kur bija tobrīd Tesas sargeņģelis? Kur bija tā augstākā vara, kurai viņa tik vientiesīgi ticēja? Varbūt līdzīgi tam dievam, par kuru ironiski runā Tišbaits, tā tērzēja, vajāja kādu, atradās ceļojumā vai gluži vienkārši gulēja un nebija uzmodināma?

Kāpēc notika tā, ka šo skaisto sievišķīgo būtni, tik jūtīgu kā tīmeklītis un patiesi tīru kā sniegs, aptraipīja un tai bija pielemts neatbrīvoties no šī kauna traipa; kāpēc tik bieži rupjais iegūst smalkāko, slikts vīrietis labu sievieti, slikta sieviete labu vīrieti, — to analītiskā filozofija gadu tūkstošos nav bijusi spējīga izskaidrot mūsu pēc saskaņas alkstošajam prātam. Protams, var pieļaut, ka šai katastrofā meklējams kāds izlīdzinājums. Bez šaubām, viens otrs no bruņās tērptajiem Tesas d'Erbervilas senčiem, atgriezdamies ieskurbis mājās pēc izplūkšanās, bija nodarījis lauku meitenēm to pašu ļaunumu, pat varbūt nežēlīgākā veidā. Taču piemeklēt tēvu grēkus pie bērniem — iespējams, ka šāda morāle apmierina dievus, bet parastais vidusmēra cilvēks to noraida, un tāpēc tā nesasniedz savu mērķi.

Tesas novadnieki savos savrupajos namiņos nepaguruši daudzina ar viņiem piemītošo fatālismu: «Tā tas bija nolemts.» Un tas ir bēdīgi. Tagad neizmērojama sociāla plaisa atdalīs mūsu varoni no tās meitenes, kura izgāja no savas mātes mājas, lai meklētu laimi Trentridžas putnu fermā.

OTRĀ FĀZE Bez vaiņaga

XII

Grozs bija smags un sainis liels, bet viņa nesa tos kā cilvēks, kam materiālas dabas priekšmeti nav nekāda sevišķa nasta. Šad tad viņa mehāniski apstājās atpūsties pie kādiem vārtiem vai staba un pēc tam, paķērusi nesamos ar pilnīgo, apaļo roku, soļoja vien tālāk.

Bija svētdienas rīts oktobra beigās, apmēram četrus mēnešus pēc Tesas Darbeifīldas ierašanās Trentridžā un tikai dažas nedēļas pēc nakts jājiena pa, Saudzi. Gaisma nesen kā bija uzaususi, un dzeltena blāzma apvārsnī aiz Tesas apspīdēja pakalnu grēdu, kurai bija pievērsta viņas seja, — barjeru, kas noslēdza ieleju, kur nesen viņa bija dzīvojusi starp svešiniekiem, un šai barjerai viņai vajadzēja tikt pāri, lai nonāktu dzimtajā ielejā. No šīs puses krauja nebija pārāk stāva, bet apvidus augsne un ainavas stipri atšķīrās no Blekmūras ielejas augsnes un ainavām. Pat abu ieleju iemītnieku raksturam un izrunai bija savas atšķirības; lai gan vietējais dzelzceļš, viņus saistīdams, tās zināmā mērā izlīdzināja, tomēr Tesas dzimtais ciems, kas atradās tikai jūdzes divdesmit atstatu no Trentridžas, viņai likās esam pavisam tālu. Blekmūras ielejā ieslēgtie laucinieki uzturēja tirdznieciskus sakarus ar ziemeļiem un rietumiem, braukāja šais virzienos, devās turp lūkoties sev sievas, un viņu domas allaž saistījās ar ziemeļiem un rietumiem, kamēr tie — otrpus kalnu grēdas visu savu enerģiju un vērību veltīja galvenokārt dienvidiem un austrumiem.

Pakalns bija tas pats, no kura d'Erbervils ar Tesu bija tik neprātīgi auļojis lejup tanī jūnija dienā. Atlikušo ceļa gabalu līdz pakalna virsotnei Tesa nogāja neapstādamās, un, sasniegusi augstienes kori, pavērās tālumā uz pazīstamo zaļo ainavu, ko šobrīd aizplīvuroja migla. No šejienes ainava vienmēr izskatījās skaista; Tesai patlaban tā likās ārkārtīgi skaista, jo kopš pēdējās reizes redzējuma viņa bija atklājusi, ka tur, kur saldi dzied putni, šņāc arī čūskas, un pēc šīs mācības viņas uzskati par dzīvi bija mainījušies. Patiešām, tagad, kad Tesa te stāvēja, domu nomākta, viņa bija cita meitene, ne tā vientiese, kāda bijusi tēva mājās; tad viņa pagriezās un atskatījās. Viņa nespējā raudzīties uz priekšu, uz ieleju.

Uz garā, baltā ceļa, pa kuru Tesa nupat bija nākusi kalnup, viņa ieraudzīja divričus, kuriem blakus soļoja kāds vīrs, kas pacēla roku, lai pievērstu viņas uzmanību.

Paklausīdama šim signālam, Tesa vienaldzīgā mierā pagaidīja, un pēc dažiem mirkļiem vīrs ar zirgu apstājās viņai blakus.

— Kāpēc tu aizlavījies tik slepeni? — d'Erbervils aizelsies pārmetoši jautāja. — Un vēl svētdienas rītā, kad visi guļ! Es to atklāju pavisam nejauši un triecu zirgu uz velna paraušanu, lai tevi panāktu. Paskaties vien uz to ķēvi! Kāpēc tev vajadzēja tā aiziet? Tu taču zini, ka neviens tev nebūtu ceļā stājies. Un nekādas vajadzības tev nebija vilkties kājām un vēl stiept tādu smagumu! Es džinos pakaļ kā neprātīgs tikai tādēļ, lai atlikušais ceļa gabals tev nebūtu jāiet kājām, ja tu negribi nākt atpakaļ.

— Atpakaļ es neiešu, — viņa atbildēja.

— To jau varēja domāt. Nu, tad liec iekšā savus saiņus, un es palīdzēšu tev iekāpt.

Viņa nevērīgi ielika grozu un saini divričos, iekāpa, un abi atsēdās līdzās. Tagad Tesa no viņa vairs nebaidījās, un šī uzticēšanās bija viņas ciešanu cēlonis.

D'Erbervils mehāniski aizkūpināja cigāru, un brauciens turpinājās klusumā, ko šad tad pārtrauca vienaldzīgas, aprautas piezīmes par ikdienišķām, ar ceļu saistītām parādībām. Viņš bija pilnīgi aizmirsis, ka reiz tīkojis ar varu noskūpstīt Tesu, kad vasaras sākumā viņi bija braukuši pa šo ceļu pretēja virzienā. Bet viņa nebija to aizmirsusi un sēdēja stīvi kā lelle, vienzilbīgi atbildēdama uz Aleka piezīmēm. Pēc dažam jūdzēm varēja redzēt koku puduri, aiz kura atradās Marlotas ciems. Tikai tad Tesas stingajā sejā parādījās satraukums un viņai noritēja asaras.

— Par ko tu raudi? — viņš dzestri apvaicājās.

— Es tikai iedomājos, ka esmu te dzimusi, — Tesa nočukstēja.

— Hm — visiem mums kaut kur bija jādzimst.

— Kaut es labāk nemaz nebūtu dzimusi — ne te, ne citur!

— Muļķības! Ja tu negribēji nākt uz Trentridžu, kāpēc tad nāci?

Tesa neatbildēja.

— Tu taču nenāci aiz mīlestības uz mani, to es varu apzvērēt.

— Tas ir tiesa. Ja es būtu atnākusi aiz mīlestības pret jums, ja es vispār kādreiz būtu jūs mīlējusi, ja mīlētu jūs vēl vienmēr, tad tā nenicinātu un nenīstu sevi par savu vājību kā tagad. Jūs man uz brīdi sagrozījāt galvu, tas ir viss.

Viņš paraustīja plecus. Viņa turpināja:

— Es nezināju, ko jūs gribējāt panākt, kamēr bija par vēlu …

— Tā saka ikviena sieviete.

— Kā jūs drīkstat tā runāt! — Tesa iesaucās, strauji pagriezdamās pret viņu, un viņas acis uzliesmoja, pamostoties snaudošajam gara spēkam (ar kuru viņam vēlāk bija lemts iepazīties). — Ak dievs! Es varētu izgrūst jūs āra no ratiem! Vai jums nekad nav ienācis prātā, ka to, ko ikviena sieviete saka, daža sieviete arī izjūt?

— Labi, — viņš iesmējās, — man žēl, ka tevi aizvainoju. Tas bija aplam, atzīstos. — Viņa balsī ieskanējās zināms sarūgtinājums, kad viņš turpināja: — Taču tev nevajag mest man to mūžīgi acīs. Es esmu ar mieru samaksāt visu līdz pēdējam fārtingam. Tu zini, ka tev nav vairs nekādas vajadzības strādāt uz lauka vai pie lopiem. Zini, ka vari ģērbties, cik labi vien gribi, nevis tik vienkārši, kā tu to dari pēdējā laikā, it kā tev katra nieka lentīte būtu pašai jānopelna.

Tesas lūpu kaktiņi viegli savilkās, lai gan patiesībā viņas plašajai, impulsīvajai dabai nicināšana nebija raksturīga.

— Es jau sacīju, ka vairāk neko no jums nepieņemšu, negribu un nevaru pieņemt. Es tad būtu jūsu varā, ja tā rīkotos, un to es negribu.

— Pēc tavas izturēšanās varētu spriest, ka tu esi ne vien īsta un patiesa d'Erbervila, bet vēl turklāt princese … ha, ha! Labi, dārgā Tesa, es neko vairāk neteikšu. Es laikam esmu slikts cilvēks. Slikts es esmu piedzimis, slikti esmu dzīvojis un pilnīgi iespējams, ka ņemšu arī sliktu galu. Bet zvēru pie savas pazudinātās dvēseles, ka negribētu būt atkal slikts pret tevi, Tesa. Un, ja radīsies zināmi sarežģījumi — tu saproti — un tev būs kaut neliela vajadzība, kaut nelielas grūtības, atsūti man kaut raksta galiņu, un tu saņemsi visu, ko vien prasīsi. Varbūt manis nebūs Trentridžā, uz kādu laiku pārcelšos uz Londonu — nevaru izturēt to veceni, — taču visas vēstules man uz turieni pārsūtīs.

Tesa sacīja, ka nevēlas, lai viņu ved tālāk, un viņi apstājās tieši zem koku pudura. D'Erbervils izlēca no ratiem un izcēla Tesu āra uz rokām, pēc tam nolika blakus viņai saiņus. Tesa viegli palocījās, uz mirkli viņu skatieni sastapās, tad meitene aizvērsās, lai paņemtu savas mantas un ietu.

Aleks d'Erbervils izņēma cigāru no mutes, paliecās pret viņu un vaicāja:

— Tu taču tā nešķirsies no manis, dārgā? Ko?

— Kā vēlaties, — Tesa vienaldzīgi atbildēja. — Redzat, kā jūs esat mani izskolojis!

Viņa pagriezās, pacēla seju pret d'Erbervilu un stāvēja kā akmens tēls, kamēr viņš uzspieda uz meitenes vaiga skūpstu — diezgan paviršu, kaut arī kaislība vēl nebija pilnīgi izplēnējusi. Viņas acis izklaidīgi kavējās pie tālīnajiem kokiem gar ceļa malu, kamēr tika sniegts šis skūpsts, un viņa likās nemaz neapzināmies, ko d'Erbervils dara.

— Un tagad otru vaigu vecas pazīšanās dēļ.

Viņa pagrieza galvu tikpat pasīvi, kā to mēdz darīt pēc portretista vai friziera lūguma, un d'Erbervila lūpas pieskārās otram vaigam — valgam, gludam un dzestram kā sēnes, kas auga ceļmalā.

— Tu nesniedz man savas lūpas un neskūpsti mani. Tu nekad labprātīgi to neesi darījusi; laikam tu nekad mani nemīlēsi.

— Es to bieži esmu teikusi. Tas ir tiesa. Es nekad pa īstam neesmu jūs mīlējusi un, manuprāt, nekad nevarēšu mīlēt. — Viņa sagrauzta piebilda: — Varbūt taisni tagad šādi meli nāktu man visvairāk par labu, bet tik daudz goda jūtu man vēl ir, ka melot es nemelošu. Ja es būtu jūs mīlējusi, patlaban man būtu īstais brīdis to pateikt. Bet es jūs nemīlu.

Viņš smagi nopūtās, it kā ar šādu stāvokli nevarētu samierināties viņa dvēsele, sirdsapziņa vai godprātība.

— Tu esi aplam grūtsirdīga, Tesa. Man nav iemesla tev tagad glaimot, bet es varu teikt bez aplinkiem, ka tev nav par ko skumt. Skaistumā tu vari sacensties ar jebkuru sievieti šai apvidū, vienalga — augstas vai zemas kārtas. Es tev to saku kā pieredzējis cilvēks un tavs labvēlis. Ja tu būsi gudra, tad pacentīsies vairāk izrādīt savu skaistumu nekā līdz šim, iekams tas nav novītis … Un nu vēlreiz, Tesa, — vai nenāksi pie manis atpakaļ? Goda vārds, man tik nepatīkami tā atlaist tevi!

— Nekad, nekad! Es tā izlēmu, līdzko sapratu … to, ko man vajadzēja saprast daudz agrāk! Es neiešu atpakaļ.

— Tad ardievu, mana četru mēnešu māsīca … ardievu! Viņš viegli ielēca divričos, paķēra grožus un aizjoņoja starp augstajiem dzīvžogiem, kurus rotāja sarkanas ogas.

Tesa nepalūkojās viņam pakaļ, bet lēni devās uz priekšu pa līkumaino ceļu. Vēl bija agrs, un, kaut saules ripas augšdaļa bija jau pacēlusies virs pakalniem, taču tās sērīgie un pētīgie stari likās domāti tikai acīm un nesildīja. Nevienas dzīvas dvēseles nebija tuvumā. Skumjais oktobris un vēl skumjākā Tesa šķita vienīgie, kas klīda pa lauku ceļu.

Tomēr drīz aiz muguras kļuva dzirdami soļi — vīrieša soļi; gājējs tuvojās ātri, panāca Tesu un padeva labrītu, iekams viņa paguva ievērot, ka viņai kāds seko. Vīrietis izskatījās pēc amatnieka un nesa rokā skārda trauku ar sarkanu krāsu. Viņš lietišķi apjautājās, vai Tesa nedošot viņam panest savu grozu, ko viņa arī atļāva, un abi sāka iet blakus.

— Agri gan esat cēlusies svētas dienas rītā! — viņš jautri uzsāka sarunu.

— Jā,.— Tesa atsaucās.

— Lielais vairums vēl atdusas pēc nedēļas darbiem. Tesa piekrita arī tam.

— Es gan savu īsto darbu strādāju šodien, nevis darbdienās.

— Tā?.

— Visu nedēļu es strādāju cilvēkiem par godu, bet šodien — dievam par godu. Tas ir vairāk vērts nekā viss pārējais, vai ne? Pag, pie šiem vārtiem man kas darāms. — Vīrs pagriezās pret vārtiņiem dzīvžogā, pa kuriem varēja nokļūt ganībās. — Varbūt jūs mazuliet pagaidītu, — viņš piebilda, — daudz laika tas neprasīs.

Tā kā Tesas grozs bija pie viņa, tad Tesai cits nekas neatlika; viņa gaidīja, vērodama, kas notiks. Vīrs nolika zeme grozu un skārda trauku, samaisīja krāsu ar prāvu otu, kas tanī atradās, un sāka vilkt lielus stūrainus burtus uz viena no trim vārtu dēļiem, likdams komatu pēc katra vārda, it kā vēlēdamies dot lasītājam atelpu, lai vārds dziļāk iespiestos tā sirdī:

Tavs, posts, nesnauž.

Ap. Pētera II sūt., II, 3.

Šie spilgti sarkanie burti krasi atšķīrās no miera pilnās ainavas, bālajiem, palsajiem birztalas toņiem, apvāršņa zilgmes un ķērpjiem noaugušajiem vārtu dēļiem. Likās, tie izkliedza paši sevi un skanēja gaisā. Dažs labs varētu izsaukties: «Ak nabaga teoloģija!» — redzēdams šo derdzīgo izķēmojumu, pēdējo grotesko fāzi, kurā nonākusi reliģija, kam savā laikā bija liela loma cilvēces vēsturē. Tesā šie apsūdzības vārdi modināja šausmas. Likās, šis vīrs, kuru viņa redzēja pirmo reizi, zina, kas nesen ar viņu noticis.

Pabeidzis teikumu, vīrs paķēra Tesas grozu, un Tesa atkal mehāniski soļoja viņam blakus.

— Vai jūs ticat tam, ko uzrakstījāt? — viņa klusu jautāja.

— Vai ticu tam tekstam? Tikpat labi kā tam, ka esmu dzīvs.

— Bet varbūt cilvēks pats nedzenas pēc grēkošanas? — viņa turpināja drebošā balsī.

Viņš papurināja galvu.

— Tas ir tik svarīgs jautājums, ka es neuzņemos to sīkāk izskaidrot. Šovasar esmu nostaigājis simtiem jūdžu, krustām šķērsām izmalis visu novadu, rakstīdams šos tekstus uz katras sienas un vārtiem. Izskaidrošanu es atstāju to cilvēku sirdīm, kuri šos vārdus lasīs.

— Manuprāt, tie ir briesmīgi, — Tesa sacīja. — Šausmīgi! Nāvējoši!

— Tādiem tiem arī jābūt! — viņš atbildēja profesionāļa tonī. — Bet jums vajadzētu izlasīt manus spēcīgākos izteicienus — tos es taupu pilsētu graustiem un jūras ostām. Tad jums šermuļi skrietu pār kauliem! Šis ir piemērots teksts lauku apvidiem … Ā, tur pie tās klēts velti iet zuduma tīrs, glīts mūra gabaliņš … Uzrakstīšu tūliņ tekstu, kas noder kārdinošām jaunām sievietēm, tādām kā jūs. Vai jūs pagaidīsiet, mis? —Nē,—viņa atbildēja.

Paņēmusi grozu, Tesa devās tālāk. Pagājusi gabaliņu, viņa atskatījās. Veco, pelēko mūri sāka pārklāt ugunīgi burti, un tas kļuva dīvains, neparasts, it kā nobažījies par jaunajiem pienākumiem, kādus līdz šim nebija pildījis. Tesa pēkšņi pietvīka, izlasījusi un sapratusi, kāds būs pa pusei uzrakstītais teksts:

Tev, nebūs, piekopt..,

Viņas jautrais ceļa biedrs, redzēdams, ka meitene atskatās, pārtrauca darbu un uzsauca:

— Ja gribat dabūt paskaidrojumu par to, ko nupat pārrunājām, tad šodien tai draudzē, uz kurieni ejat, teiks svētrunu kāds krietns un godīgs vīrs — misters Klērs no Eminsteras. Es tagad neesmu ar viņu vienisprātis, bet viņš ir labs cilvēks un izskaidros visu ne sliktāk par kuru katru citu mācītāju. Viņš uzveda mani uz īstā ceļa.

Bet Tesa neatbildēja; viņa uzbudināta gāja tālāk, nepaceldama acu no zemes.

— Blēņas! Es neticu, ka dievs būtu ko tādu teicis! — viņa nicīgi sacīja, kad sārtums bija atplūdis no sejas.

Pēkšņi no tēva nama skursteņa izlauzās dūmu šķiesnas, un Tesas sirds iesāpējās. Vēl sāpīgāk kļuva sirdij, kad viņa iegāja iekšā. Māte, nule nonākusi lejā, atņēma meitas labrītu, nometusies ceļos pie pavarda un laizdama uguni klāt nomizotajiem ozola zariem zem brokasta katla. Jaunākie bērni vēl gulēja augšstāvā, tāpat arī tēvs, kurš uzskatīja, ka svētdienā viņam tiesības pagulēt pusstundu ilgāk.

— Kā? Tesa, dārgā! — izsaucās pārsteigtā māte, uzlēkdama kājās un skūpstīdama meiteni. — Kā tev klājas? Es tevi nemaz nepazinu, kamēr nepienāci man klāt. Vai tu ieradies, lai rīkotos uz kāzām?

— Nē, tāpēc es neierados, māt.

— Tātad tev ir atvaļinājums?

— Jā, atvaļinājums, garš atvaļinājums, — Tesa atbildēja.

— Ko, vai tad tavs brālēns negrib rīkoties, kā pienākas?

— Viņš nav mans brālēns, un viņš nedomā mani precēt. Māte cieši uzlūkoja meitu.

— Klau, tu man visu vēl nepateici, — viņa sacīja.

Tad Tesa piegāja pie mātes, paslēpa seju pie viņas krūtīm un izstāstīja visu.

— Un tad tu nevarēji piespiest viņu, lai tevi prec! — māte gaudās. — Kura katra sieviete būtu to panākusi, tu vien ne!

— Varbūt kura katra būtu to panākusi, bet es ne.

— Tās nu gan ir labas vēstis, ar kurām tu atgriezies mājās— turpināja misis Darbeifīlda, teju pat raudādama aiz sarūgtinājuma. — Kas to varēja gaidīt, ka tā viss beigsies pēc tām valodām par tevi un viņu, kas nonāca līdz mums? Būtu jel parūpējusies, lai arī ģimenei tiek kāds labums, nevis tikai domājusi par sevi! Tu taču redzi, kā es te plēšos un mocos, un tavam nabaga tēvam tauki māktin māc sirdi nost! Un es tā cerēju, ka te nu gan iznāks kas labs! Prieks bija noskatīties uz tādu jauku pāri, kādi jūs abi bijāt, kad pirms četriem mēnešiem aizbraucāt no šejienes! Re, ko visu viņš mums sadāvājis, — mēs domājām, tas tāpēc, ka viņš mums rada. Bet, ja viņš nav rads, tad viņš to darījis aiz mīlestības pret tevi! Un tu nevarēji piespiest viņu, lai tevi prec!

Piespiest Aleku d'Erbervilu sevi precēt! Lai viņš precētu Tesu! Par precēšanos viņš nekad nebija minējis ne vārda. Un ja arī būtu? Tesa nezināja, vai būtu spējusi saņemties un atbildēt piekrītoši, lai tā glābtu sevi sabiedrības acīs. Taču nabaga aplamniece māte maz ko zināja par meitas pašreizējam jūtām pret šo cilvēku. Varbūt tagadējos apstākļos tās bija nedabiskas, neparastas, neizskaidrojamas, bet tādas tās bija, un tas lika Tesai nicināt pašai sevi. Nekad viņai Aleks nebija īsti paticis un tagad jau nepavisam ne. Tesa bija baidījusies no viņa, vairījusies, padevusies, kad viņš bija veikli izmantojis meitenes nevarību, pēc tam uz laiciņu pakļāvušies viņa kvēles ietekmē, bet tad pēkšņi sajutusi nicināšanu un nepatiku un aizbēgusi no viņa. Tas bija viss. Īstu naidu pret Aleku viņa nejuta, bet viņš bija pīšļi un putekļi viņas acīs, un diezin vai viņa precētu Aleku pat tad, ja ar to varētu glābt savu labo slavu.

— Tev vajadzēja būt piesardzīgākai, ja negribēji panākt, lai viņš ņem tevi par sievu!

— Ak māt, māt! — izsaucās nomocītā meitene, strauji pavērsdamās pret māti, it kā viņas nabaga sirds grasītos lūzt.—Kā tad es varēju ko zināt? Es biju bērns, kad pirms četriem mēnešiem aizgāju no šejienes. Kāpēc tu man neteici, ka no vīriešiem draud briesmas? Kāpēc mani nebrīdināji? Lēdijas zina, no kā viņām jāsargās, jo viņas lasa romānus, kur par to stāstīts, bet man nekad nebija izdevības kaut ko mācīties tādā ceļā, un tu man nepalīdzēji! Māte jutās uzveikta.

— Es domāju, ja sākšu runāt par viņa jūtām pret tevi un kas no tā var iznākt, tad tu novērsīsies no viņa un palaidīsi garām savu laimi, — viņa čukstēja, slaucīdama acis priekšautā. — Nu, ko lai dara, jāsamierinās ar to. Galu galā tās ir dabiskas lietas, un lai viss paliek dieva rokā.

XIII

Baumas par Tesas Darbeifīldas atgriešanos no šķietamo radinieku muižas izplatījās pa visu apkārtni, ja vien baumas nav pārāk skaļš vārds kvadrātjūdzi lielam ciematiņam. Pēcpusdienā dažas jaunas Marlotas meitenes, Tesas kādreizējās skolas biedrenes un paziņas, ieradās viņu apciemot, tērpušās savās labākajās sastīvinātajās un izgludinātajās kleitās, kā jau nākdamas viesos pie personas, kura (pēc viņu domām) guvusi tik lieliskus panākumus; sasēdušās pulciņā, viņas vērās Tesā ar kvēlu ziņkāri. Šis sazin kādas pakāpes brālēns, misters d'Erbervils, Tesā iemīlējies džentlmenis no cita apvidus, bija izdaudzināts par lielu donžuānu un siržu lauzēju arī ārpus Trentridžas robežām, un tāpēc Tesas ne visai drošais stāvoklis modināja daudz lielāku interesi nekā tāds, kur viņu gaidītu mierīga laime.

Viņu interese bija tik liela, ka jaunākās meitenes čukstēja, līdzko Tesa pagrieza muguru:

— Cik viņa skaista, un kā viņai piestāv šīs svētdienas drēbes! Droši vien tās maksā ļoti dārgi un viņš tās ir dāvinājis!

Tesa, kura pašlaik sniedzās pēc tējas traukiem bufetes plauktā, nedzirdēja šīs piezīmes. Būtu viņa tās dzirdējusi, tad ātri vien varētu draudzenēm visu paskaidrot. Māte gan dzirdēja, bet vientiesīgās Džoanas godkārei glaimoja šī spožā flirta radītā sensācija, ja arī bija zudušas cerības uz kāzām. Vispār viņa jutās gandarīta, kaut arī šāds ierobežots un ārišķīgs triumfs varēja kaitēt meitas labajai slavai; taču viss vēl varēja beigties ar laulībām, un aiz pateicības par viešņu izpausto apbrīnu Džoana uzaicināja meitenes palikt uz tēju.

Meiteņu tērzēšana, smiekli, labsirdīgie mājieni, bet galvenais — viņu skaudības uzliesmojumi un pazibsnījumi padarīja možāku arī Tesu; pievakarē meiteņu satraukums pielipa arī viņai un viņa kļuva gandrīz vai jautra. Sejā izzuda marmora saltums, viņa kustējās agrākajā vieglajā solī un atplauka visā jaunavības dailē.

Dažreiz, par spīti smagajām domām, Tesa atbildēja uz meiteņu jautājumiem pārākuma apziņā, it kā atzīdama, ka flirta joma viņas pieredze patiesi ir mazliet apskaužama. Tomēr, Roberta Souta vārdiem runājot, viņa bija tik maz «iemīlējusies savā postā», ka ilūzija izrādījās acumirklīga kā zibens; saltais prāts atgriezās, lai ņirgātos par īslaicīgo vājības mirkli; viņai pašai derdzās šī pēkšņā iedoma palepoties, un viņa atkal noslēdzās atturībā un mazrunībā.

Un tad šī nomāktība nākamās dienas ausmā, kad svētdiena pagājusi, pienākusi pirmdiena, goda drēbes novilktas, smejošās viešņas aizgājušas un Tesa pamodās viena vecajā gultā, kur visapkārt rāmi elpoja nevainīgie mazākie bērni. Satraucošā atgriešanās un tās radītā interese bija aiz muguras, un priekšā Tesa redzēja garu akmeņainu ceļu, pa kuru jāiet bez kādas palīdzības un gandrīz bez līdzjūtības. Tad nomāktība kļuva drausmīga un Tesa vēlējās, kaut varētu paslēpties kapā.

Pēc dažām nedēļām Tesa bija pietiekami atguvusies un varēja parādīties ļaudīs, ciktāl tas bija nepieciešams, lai aizietu svētdienas rītā uz baznīcu. Viņai patika klausīties dziedāšanā, lai kāda tā būtu, patika vecie psalmi, patika dziedāt kopā ar kori rīta himnu. Iedzimtā mīla uz melodijām, mantota no mātes, kura bieži dziedāja balādes, piešķīra pašai vienkāršākajai mūzikai tādu spēku, ka dažkārt Tesai likās — sirds neizturēs lielo pārdzīvojumu.

Tā kā viņai bija dibināts iemesls mazāk rādīties ļaudīm acīs un vairīties no jaunekļu uzmanības izpaudumiem, tad viņa izgāja no mājām vēl pirms dievkalpojuma iezvanīšanas un nosēdās pēdējā solā zem luktas, kur apmetās tikai veči un vecenes un kur starp dažādiem krāmiem un kapraču darba rīkiem stāvēja katafalks.

Draudzes locekļi nāca iekšā pa divi, pa trīs, sasēdās rindās viņai priekšā, palika mirklīti ar noliektu galvu, it kā skaitīdami lūgsnu, lai gan neviens to nedarīja, tad izslējās un pārlaida skatienu visapkārt. Kad sākās dziedāšana, nejauši starp citām dziesmām bija izraudzīta arī Tesas mīļotā himna, sena divbalsīga dziesma «Lengdona», tomēr viņa nezināja tās nosaukumu, lai gan būtu ļoti vēlējusies uzzināt. Viņa domāja, neietērpdama domas noteiktos vārdos, cik neparasta un dievišķīga vara dota komponistam, kurš, pat kapā gulēdams, var izvadīt cauri tām izjūtām, kuras viņš viens pirmo reizi pārdzīvojis, viņai līdzīgu meiteni, kas nekad nav dzirdējusi viņa vārdu un it nekad neuzzinās, kas viņš bijis par cilvēku.

Ļaudis, kuri jau sākumā bija skatījušies uz visām pusēm, darīja to arī svētrunas laikā un beidzot, pamanījuši Tesu, sāka sačukstēties. Viņa noprata, par ko tie sačukstas, sirds viņai iesmeldzās, un viņa sajuta, ka uz baznīcu vairs nevarēs nākt

Guļamistaba, kurā viņa dalījās ar dažiem bērniem, kļuva viņai aizvien lielāks patvērums. Šeit, zem dažiem niedru jumta kvadrātjardiem, viņa vēroja vējus, sniegputeņus, lietus gāzes, krāšņus saulrietus un pilnmēness naktis. Viņa dzīvoja tik vientuļi, ka beidzot gandrīz visi bija tais domās, ka viņa aizbraukusi.

Vienīgās pastaigas, ko Tesa tolaik atļāvās, notika pēc tumsas iestāšanās un tikai pa mežu, kur viņa mazāk izjuta savu vientulību. Viņa prata notvert to īso mirkli vakaros, kad gaisma un tumsa tik harmoniski līdzsvarojas, kad dienas spaidi un nakts ilgas tā neitralizē viens otru, ka cilvēka gars jūtas absolūti brīvs. Tad cilvēka eksistences nasta sarūk līdz pavisam niecīgiem apmēriem. Ēnas Tesu nebiedēja; likās, viņas vienīgā vēlēšanās ir izvairīties no cilvēkiem, pareizāk sakot, no tām saltprātīgajām sanesām, ko dēvē par sabiedrību, kura, būdama tik draudīga masā, ir tik nevarīga un pat nožēlojama atsevišķu pārstāvju personā.

Vientulīgajos pakalnos un ielejās Tesas klusi slīdošie soļi likās pilnīgi saskanam ar apkārtni. Viņas lokanais un vijīgais stāvs kļuva par neatņemamu ainavas sastāvdaļu. Dažreiz viņas untumainajā iztēlē apkārtējās dabas parādības iemantoja tādu nozīmību, ka likās esam daļa no viņas dzīves. Īstenībā tā arī bija, jo pasaule ir tikai psiholoģisks fenomens, un parādības ir tādas, kādas tās šķiet. Pusnakts vēju pūtas un brāzmas, kad tie auroja ziemīgi kailajos zaros gar silti segtajiem pumpuriem, pauda rūgtus pārmetumus. Lietaina diena stāstīja par nedziedināmām skumjām, kuras nomāc dvēseli kādai nezināmai tikumiskai būtnei Tesas vājību dēļ, būtnei, kuru viņa nevarēja pilnīgi skaidri nosaukt par savu bērnības dienu dievu un nevarēja ietvert arī kādā citā vārdā.

Bet šī no dažādu ieaudzinātu priekšstatu driskām sastādītā šaurā pasaule, ko apdzīvoja rēgi un Tesai naidīgas balsis, bija viņas pašas fantāzijas drūmais un aplamais izdomājums, morālu himēru jūklis, kuras plosīja viņu bez iemesla. Nevis Tesa, bet šīs himēras bija nesaskaņā ar reālo pasauli. Staigādama gar dzīvžogiem, kuros snauda putni, vērodama trušus, kas lēkāja pa mēness apspīdētu laucīti, stāvēdama zem koka, kurā snauda fazāni, viņa raudzījās uz sevi kā uz iemiesotu Pārkāpumu, kas ielauzies Nevainības valstībā. Un visu laiku viņa saskatīja starpību tur, kur nekādas atšķirības nebija. Juzdamās pretrunā ar dabu, viņa bija saskaņā ar to. Viņu bija piespieduši pārkāpt kādu vispār atzītu sabiedrības likumu, nevis tās vides likumu, kurā viņa tagad jutās tik neiederīga.

XIV

Bija dūmakains saules lēkts augustā. Blīvie nakts iztvaikojumi, kuriem uzbruka siltie stari, klīda un atsevišķām šķiesnām spiedās iekšā iedobēs un nomaļos stūrīšos, kur gaidīja, kamēr būs jāizgaist pavisam.

Miglā tītajai saulei bija dīvains domājošas, apgarotas būtnes izskats; lai šo būtni atbilstoši apzīmētu, bija nepieciešams vīriešu dzimtes vietniekvārds. Un šis pašreizējais saules izskats, sevišķi tāpēc, ka tuvumā nebija cilvēku, mirklī izskaidroja debesu spīdekļu pielūgšanu senos laikos. Saprātīgākas reliģijas nemaz nevarēja būt zem debess juma. Spīdeklis bija zeltcirtains, starojošs, dievišķīgs radījums, kas jauneklīgā kvēlē saspringti lūkojās uz zemi, kura tiektin tiecās tam pretī.

Mazliet vēlāk gaisma ielauzās caur aizvirtņu spraugām kotedžās, mezdama istabās svītras kā sarkani nokaitētus biguļus pāri bufetēm, kumodēm un citām mēbelēm, un modināja pļāvējus, kuri vēl nebija uzcēlušies.

Starp visiem sarkanajiem priekšmetiem torīt visspilgtākie bija divi plati krāsota koka spārni, kas slējās augšup pie dzeltenas labības druvas Marlotas ciema tuvumā. Tie un vēl divi apakšējie izveidoja rotējošu Maltas krustu; tā bija pļaujmašīna, kas jau iepriekšējā vakarā bija atvesta uz tīrumu, lai šai dienai viss būtu sagatavots. Saules gaismā krāsas kļuva vēl kvēlākas, it kā spārni būtu mērcēti kausētā ugunī.

Druva jau bija «vaļā», tas ir, tai visapkārt pletās ar rokām appļauts vairākas pēdas plats ceļš pirmajam zirgu un mašīnas gājienam.

Divas grupas — vienā vīri un pusaudži, otrā sievietes — nāca pa ceļu šurp tai brīdī, kad ēna, ko meta dzīvžogs, kas atradās ceļam austrumu pusē, saskārās ar rietumu puses dzīvžoga vidu, tā ka gājēju galvas jau atradās saulē, bet kājas vēl soļoja pa krēslu. Viņi nogriezās no ceļa uz tīrumu tur, kur divi akmens stabi iezīmēja tuvākos vārtus.

Drīz vien atskanēja tirkšķēšana, kas atgādināja sienāža mīlas dziesmu. Mašīna stājās darbā, un pēc brīža no vārtiem varēja redzēt trīs soļojošus zirgus un jau minēto mašīnu; vadītājs sēdēja uz viena no vilcējiem zirgiem, bet palīgs uz mašīnas sēdekļa. Mašīna, lēni cilājoties mehāniskā pļāvēja spārniem, virzījās gar tīruma malu un nozuda aiz pakalna. Pēc brīža tā iznira tai pašā mērenajā gaitā no tīruma otras puses; vispirms virs rugājiem parādījās misiņa zvaigzne priekšējā zirga pierē, tad košie spārni un pēc tam visa mašīna.

Šaurā rugāju josla, kas ietvēra tīrumu, ar katru apbraucienu kļuva platāka, un, rīta stundām ritot, aizvien samazinājās nepļautās labības laukums. Truši, zaķi, čūskas, žurkas, peles vienā laidā kāpās atpakaļ drošībā, neaptverot, cik nepastāvīgs ir viņu patvērums un kāds liktenis gaida viņus vēlāk, kad dienas beigās paslēptuve saruks drausmīgā ātrumā, sadzenot cieši kopā draugus un ienaidniekus, līdz pēdējie pāris jardi kviešu kritīs zem nepielūdzamās mašīnas asmeņa un pļāvēji apsitīs viņus ar sprunguļiem un akmeņiem.

Pļaujmašīna pameta nopļauto labību nelielās kaudzītēs, katru kūļa apjomā, un pie tiem ķērās enerģiskie sējēji, kas soļoja nopakaļ, — galvenokārt sievietes, bet bija arī vīrieši rakstainos kokvilnas kreklos, sajozuši bikses ar siksnām, tā ka mugurpusē palika divas pogas liekas, tās vizēja un dzirkstīja saules staros pie katras to īpašnieka kustības, it ka viņam krustos arī būtu kāds acu pāris.

Daudz interesantākas šai kūlīšu sējēju barā bija otrā dzimuma pārstāves, jo sieviete iemanto īpašu pievilcību, kad kļūst par neatņemamu dabas sastāvdaļu un nav tanī tikai nejauši ievietots priekšmets kā parasti. Vīrietis tīrumā ir indivīds, sieviete — tīruma daļa; viņa it kā zaudē savas personības ietvarus, iesūc sevī apkārtnes būtību un asimilējas tanī

Sievietes, pareizāk sakot, meitenes, jo lielākoties visas bija jaunas, bija uzlikušas aubes ar garām, plīvojošām apšuvēm, lai paglābtos no saules, un apvilkušas ādas cimdus, lai stublāji nesadurstītu rokas. Vienai bija rožaina blūzīte, otrai kremkrāsas kleitiņa ar šaurām piedurknēm, trešajai koši sarkani svārki kā pļaujmašīnas spārni; pārējās, vecākās, bija uzvilkušas rupja audekla «apmetamos» vai virsvalkus, sen atzītu un visvairāk piemērotu laukstrādnieces apģērbu, no kura jaunākās bija atteikušās. Torīt acis negribot piesaistīja meitene sārtā katūna jaciņā, jo viņai bija sevišķi lokans un glīti veidots augums. Tomēr viņas galvas sega bija novilkta tik zemu uz pieres, ka seju neredzēja, kad viņa sēja kūļus, lai gan par sejas krāsu varēja spriest pēc dažam tumšbrūnam matu cirtām, kas lauzās ārā gar galvassegas krokām. Varbūt viņa pievērsa uzmanību daļēji tādēļ, ka necentās pēc tā, kamēr pārējās sievietes bieži vien meta skatienus visapkārt.

Viņa strādā ar pulksteņa mehānisma vienmuļību. No pēdējā sasietā kūļa izvelk sauju stiebru, nolīdzinot to galus ar kreisas rokas delnu. Tad, zemu pieliekusies, sper soli uz priekšu, ar abām rokām uztverdama kviešus un spiezdama tos pie ceļgaliem, pēc tam pabāž kreiso cimdoto roku zem kūļa, līdz tā satiek labo no otras puses, un satver kūli apskāvienos kā iemīļoto. Viņa savieno saišķa galus, uzspiežas ar celi uz kūļa, kamēr to sasien, šad un tad atsizdama atpakaļ svārkus, kurus cilā vējš. Starp ādas cimdu un jaciņas piedurkni atsedzas kaila rokas svītra, un pievakarē sievišķīgi maigā āda būs stublāju saskrāpēta un asiņos.

Palaikam viņa izslejas, lai atpūstos, pārsietu uz sāniem aizslīdējušo priekšautu vai pavirzītu taisnāk galvassegu. Tad kļūst redzama ovāla glītas jaunas sievietes seja ar dziļām, tumšām acīm un garas, smagas bizes, kuras it kā meklē, pie kā pietverties. Vaigi viņai bālāki, zobi līdzenāki, sārtās lūpas plānākas nekā vairumam laukos augušo meiteņu.

Tā ir Tesa Darbeifīlda, citiem vārdiem — d'Erbervila, mazliet pārvērtusies — tā pati un tomēr citāda; šai savā dzīves posmā viņa te jūtas kā svešiniece, kā ienācēja, lai gan nedzīvo svešā pusē. Pēc ilgas noslēgšanās viņa beidzot nolēmusi piedalīties lauku darbos savā ciemā, jo lauciniekiem iestājies pats karstākais darba laiks, un, lai ko viņa darītu mājās, tas šobrīd neatmaksāsies tā kā labības novākšana.

Pārējo sieviešu kustības daudz neatšķīrās no Tesas kustībām, un, līdzko kūlītis bija sasiets, visa grupa saritēja vienkopu kā kadriļas dejotāji, katra pieslēja savu kūli pie citiem, līdz izveidojās statiņš vai, kā to šai pusē sauca, «bāliņš», kurā ietilpa desmit vai divpadsmit kūļu.

Viņas aizgāja brokastīs, atgriezās, un darbs turpinājās kā iepriekš. Kad pulkstenis jau tuvojās vienpadsmitiem, vērīgs cilvēks būtu pamanījis, ka Tesa laiku pa laikam domīgi pamet acis uz pakalna galu, kaut arī nepārstāj siet kūlīšus. Taisni vienpadsmitos virs nopļautā pakalna rugājiem iznira bērnu galvas; viņi bija sešus līdz četrpadsmit gadus veci.

Tesas seja viegli pietvīka, bet viņa nepārtrauca darbu.

Vecākā no nācējiem, meitene ar trīsstūrī saņemtu lakatu, kura gals vilkās pa rugājiem, nesa rokās kaut ko lellei līdzīgu —tas bija bērns garā krekliņā. Otra meitene bija atnesusi lenču. Pļāvēji pārtrauca darbu, paņēma līdzatnesto ēdamo un apmetās pie kāda statiņa. Viņi stājās pie ēšanas, vīrieši devīgi lēja dzērienu no akmens krūzes un pasniedza cits citam kausu.

Tesa Darbeifīlda bija viena no pēdējām, kas pameta darbu. Viņa apsēdās pie statiņa, mazliet aizvērsusies no savām biedrenēm. Kad viņa bija apsēdusies, puisis ar trušādas cepuri un sarkanu mutautu aiz jostas sniedza viņai kausu ela pāri statiņam. Tesa tomēr nepieņēma piedāvājumu. Atraisījusi ēdamā nastiņu, viņa piesauca lielāko meiteni, savu māsu, un paņēma mazuli; meitene, priecīga, ka atbrīvojusies no nešļavas, aizsteidzās pie nākamā statiņa parotaļāties ar citiem bērniem. Tesa, pietvīkusi vēl stiprāk, ar dīvaini slepenu un reizē drosmīgu kustību atpogāja blūzi un sāka zīdīt bērnu.

Tuvumā sēdošie vīrieši pieklājīgi aizvērsās, daži sāka smēķēt, viens izklaidīgi un mīļi glāstīja krūzi nožēlā, ka tā vairs nedod veldzi. Sievietes uzsāka raitu sarunu, kārtodamas pajukušos, pakausī uzspraustos matus.

Kad mazulis bija papilnam paēdies, jaunā māte nosēdināja viņu sev klēpī un, lūkodamās tālumā, šūpoja bērnu drūmā vienaldzībā, kas jau robežojās ar netīksmi, tad pēkšņi apbēra viņu skūpstiem, it kā nevarēdama vien rimties, bet mazulis ieraudājās, pārsteigts par šo straujo uzbrukumu, kurā kvēla mīla ērmīgi saplūda ar nevērību.

— Viņa tomēr mīl bērnu, lai kā izliekas viņu neciešam un stāsta, ka labāk abiem būtu gulēt kapsētā, — ieteicās sieviete ar sarkanajiem svārkiem.

— Drīz viņa tā vairs nerunās, — atsaucās otra, tērpusies brūnos svārkos. — Ak kungs, pie kā gan ar laiku, nepierod!

— Liekas gan, ka no viņas nebija vis tik viegli kaut ko panākt. Pērngad kādu nakti Saudzē dzirdējuši raudas, un vienam otram būtu klājies plāni, ja ļaudis būtu piesteigušies laikā.

— Jā, lai nu šā vai tā, bet dikti žēl, ka taisni viņai tā atgadījies. Taču tas allažiņ notiek ar tām smukākajām. Neizskatīgās — tās jau tikpat drošas no ļaundariem kā baznīca … Vai ne, Dženij? — runātāja pavērsās pret kādu meiču, kuru patiešām varēja saukt par neizskatīgu.

Jā, bez šaubām, Tesas bija ļoti žēl, un pat ienaidnieks būtu izjutis līdzcietību, noraugoties uz Tesu, kā viņa šeit sēdēja, — ar ziedam līdzīgo muti, lielām, maigām acīm, kuras nebija ne melnas, ne zilas, ne pelēkas, ne mēļas, bet, šķiet, apvienoja visas šīs krāsas un vēl simtiem pārējo, kuras varēja redzēt, ieskatoties varavīksnenē, kur ap bezdibenīgo redzokli kļāvās cita uz citas dažādas nokrāsas un toņi, — uz Tesu, šo gandrīz ideālo sievieti, kuras vienīgais trūkums bija mazliet nenosvērtais, no senčiem mantotais raksturs.

Apņemšanās iet darbā, kas pašai Tesai uznāca negaidīta, bija viņu pirmo reizi pēc ilgiem mēnešiem atvedusi uz tīrumu. Sākumā viņa tirdīja un plosīja savu sirdi ar visiem nožēlas ieročiem, kādus vien var atrast vientuļa un nepieredzējusi būtne, bet tad veselīgais saprāts ņēma virsroku. Viņa noprata, ka rīkosies pareizi, ja atkal kļūs derīga, izbaudīs neatkarības jaukumu, lai cik tas maksātu. Pagātne ir pagātne, lai kāda bijusi, bet nu tā ir aiz muguras. Lai kādas ir sekas, laiks sakļausies pār tām, paies gadi un pienāks diena, kad viss būs kā nebijis, viņa pati aprakta un aizmirsta. Bet koki ir tikpat zaļi kā agrāk, tāpat dzied putni un tikpat spoži spīd saule. Pazīstamo ainavu nav aptumšojušas viņas sāpes, tai nav laupījušas krāsu viņas ciešanas.

Tesai vajadzēja saprast, ka tas, kas spieda viņu tik zemu noliekt galvu, — doma, ka apkārtējos interesē viņas stāvoklis, — pamatojās uz ilūziju. Vienīgi viņai pašai bija nozīmīga viņas esība, pieredze, kaislības, jūtu izveide. Visiem pārējiem viņa bija tikai garām paslīdoša doma. Pat draugi viņu iedomāja ne visai bieži. Ja viņa būtu padarījusi sevi nelaimīgu uz visu mūžu, viņi būtu tikai noteikuši: «Ak, viņa dara sevi nelaimīgu!» Ja viņa būtu centusies būt jautra, aizdzīt visas rūpes, priecāties par saules gaismu, ziediem, bērnu — viņi noteiktu: «Tesa turas braši.» Ja viņa atrastos viena neapdzīvotā salā, vai tad daudz bēdātos par to, kas ar viņu noticis? Ne visai daudz. Ja viņa nupat būtu radīta un ieraudzītu sevi kā neprecētu sievu, kas neko nezina no dzīves un ir tikai bezvārda bērna māte, — vai tāds stāvoklis novestu viņu izmisumā? Nē, viņa uzņemtu visu mierīgi un atrastu tanī prieku. Ciešanas galvenokārt radīja konvencionāla uztvere, tās nenāca no viņas būtnes dziļumiem.

Lai kā Tesa sprieda, kaut kas tomēr mudināja viņu ģērbties glīti, kā viņa bija ģērbusies agrāk, un iet uz lauka strādāt, jo pašreiz bija liels pieprasījums pēc darba rokām. Tāpēc viņa izturējās ar cieņu un mierīgi lūkojās cilvēkiem acīs, pat spiezdama bērnu pie krūtīm.

Strādnieki piecēlās no kūļiem, izstaipījās un apdzēsa pīpes. Izjūgtos un pabarotos zirgus atkal iejūdza koši sarkanajā mašīnā. Tesa, ātri iebaudījusi lenču, pamāja māsai, lai nāk paņemt mazuli, sakārtoja drēbes, uzvilka ādas cimdus un, no jauna noliekusies, izplūca stiebru vīšķi no pēdējā kūļa, lai varētu sasiet nākošo.

Darbs turpinājās arī pēcpusdienā un pievakarē, un Tesa palika kopā ar pārējiem līdz pat krēslai. Tad visi brauca mājup, sasēdušies pašā lielākajā orē, un viņus pavadīja apaļš blāvs mēness, kas atgādināja apdilušu zeltītu vainadziņu ap kāda ķirmju sagrauzta Toskanas svētā galvu. Tesas biedrenes dziedāja dziesmas, viņas bija sirsnīgas pret Tesu, priecīgas, ka viņa beidzot parādījusies ārā no mājas, kaut arī nevarēja noturēties, lai šķelmīgi neuzdziedātu dažus pantiņus no balādes par meiču, kas gājusi staigāt pa jauku zaļu birztalu un atgriezusies kā pavisam cits cilvēks. Dzīve līdzsvaro un izlīdzina: tas pats notikums, kas bija padarījis Tesu par brīdinošu piemēru citiem, padarīja meiteni uz laiku daudzu acīs par interesantāko personu ciemā. Biedreņu draudzīgā izturēšanās novērsa Tesu no domām par sevi, viņu možums bija aizraujošs, un Tesa kļuva gandrīz vai līksma.

Taču tagad, kad viņas morālie sirdēsti sāka pagaist, uzbruka jauna nelaime, pamodinot mātes instinktu, kurš neatzina nekādus sociālus likumus. Pārnākusi mājās, viņa ar sirdssāpēm uzzināja, ka bērns pēcpusdienā pēkšņi saslimis. Šāda liksta jau bija gaidāma, jo mazulis bija visai trausls un vārgs, bet Tesai tas bija trieciens.

Jaunā māte aizmirsa, ka bērna ierašanās pasaulē bija izaicinājums sabiedrībai; viņas dedzīgākā vēlēšanās bija uzturēt spēkā šo izaicinājumu, saglabājot bērnam dzīvību. Tomēr drīz vien kļuva skaidrs, ka mazajam miesas gūsteknim atbrīvošanas stunda sitīs ātrāk, nekā to paredzēja viņas pašas ļaunākās nojautas. Un, kad Tesa to atklāja, viņu pārņēma izmisums, kam par cēloni nebija bērna zaudēšana vien. Viņas mazulis nebija kristīts.

Tesa jau pasīvi samierinājās ar degšanu elles ugunīs par saviem grēkiem — jādeg vien ir, un miers ar to. Kā visas lauku meitenes, viņa labi pazina svētos rakstus, bija pēc labākās sirdsapziņas iedziļinājusies stāstā par Aholu un Aholibu un zināja, kāda mācība no tā smeļama. Taču, kad šis pats jautājums skāra viņas bērnu, tad tas bija pavisam kas cits. Viņas mīlulim draudēja nāve, un viņam bija liegta debesu valstība.

Bija jau krietni vēls, bet viņa noskrēja apakšstāvā un jautāja, vai var sūtīt pēc mācītāja. Tēvs nupat bija atgriezies no iknedēļas iedzeršanas Rolivera traktierī un šādos brīžos sevišķi skaudri apzinājās savu senču dižciltību, kā arī to kauna traipu, kas uzspiests šai cēlajai ciltij aiz Tesas vainas. Viņš paziņoja, ka neviens mācītājs nesperšot kāju pār viņa slieksni un nebāzīšot degunu viņa darīšanās, it sevišķi tagad, kad Tesas negoda dēļ viss slēpjams vēl jo vairāk. Viņš aizslēdza durvis un noglabāja atslēgu kabatā.

Mājinieki devās pie miera, un galīgi izmisusī Tesa darīja to pašu. Ik mirkli viņa modās augšā un nakts vidū pārliecinājās, ka bērnam kļuvis sliktāk. Viņš mira, acīm redzot, — klusu un bez sāpēm, bet neapšaubāmi.

Viņa locījās sāpēs, sirdēstu mocīta, šūpojās šurpu turpu, apsēdusies uz gultas malas. Pulkstenis nosita svinīgo pirmo stundu pēc pusnakts, stundu, kad domas klīst ārpus saprāta robežām un baigas iespējas kļūst nesatricināmas kā fakti. Tesa domāja par bērnu, kas tiks nogremdēts visdziļākajās elles dzīlēs, jo divkārt nolādēts — kā nekristīts un kā nelikumīgi dzimis; redzēja, kā sātans mētā viņu uz trejzaru dakšām, ar kādām maizes cepšanas dienās meta kurināmo krāsnī; šo ainu viņa domās papildināja vēl ar citām ērmīgām un ķēmīgām spīdzināšanas detaļām, par kādām dažkārt māca jauniešiem šai kristīgajā zemē. Baismīgā priekšnojauta tik spēcīgi ietekmēja viņas iztēli iemigušā nama klusumā, ka naktskrekls kļuva mitrs aiz sviedriem un gulta drebēja reizē ar viņas sirdspukstiem.

Bērnam kļuva aizvien grūtāk elpot, un mātes dvēseles sasprindzinājums pieauga. Bija veltīgi apbērt mazuli ar skūpstiem; viņa vairs nevarēja novaldīties gultā un kā drudzī svaidījās pa istabu.

— Ak žēlīgais dievs, apžēlojies; apžēlojies par manu nabaga bērnu! — viņa sauca. — Lai tava bardzība nāk pār mani cik liela nākdama, bet žēlo bērnu!

Viņa atbalstījās pret kumodi un ilgi murmināja nesakarīgas lūgsnas, tad pēkšņi izslējās.

— Ai, bet varbūt mazuli var glābt? Varbūt nekādas starpības nav!

Balss skanēja tik līksmi, ka šķita, viņas sejai vajadzētu mirdzēt istabas mijkrēslī.

Viņa iededzināja sveci, piegāja sienmalē pie otrās un trešās gultas un pamodināja jaunākās māsas un brāļus, kuri visi gulēja šai pašā istabā. Atvilkusi mazgājamo galdu tā, lai varētu nostāties tam otrā pusē, viņa ielēja no krūzes mazliet ūdens bļodā, lika bērniem nomesties ceļos un pacelt saliktās rokas uz augšu. Kamēr samiegojušies bērni palika šai stāvoklī, bijībā vērodami māsu un ieplezdami acis aizvien lielākas, viņa izcēla no gultas mazuli — bērnu, ko dzemdējis bērns, — tik sīku, ka likās neiespējami saukt par māti to, kas laidusi viņu pasaulē. Tesa stāvēja izslējusies, ar bērnu uz rokas aiz ūdens trauka, bet jaunākā māsa turēja viņai priekšā atvērto lūgsnu grāmatu kā ķesteris mācītājam baznīcā; tā meitene gatavojās kristīt savu bērnu.

Viņas stāvs izskatījās sevišķi stalts un iespaidīgs garajā, baltajā naktskreklā, un bizē sapītie tumšie mati kā resna virve nokarājās pāri jostas vietai. Vārgās sveces mīkstā, blāvā gaisma noslēpa tos sīkos auguma un sejas trūkumus, ko saule būtu atklājusi, — stiebru noskrāpētos dilbus, nogurušās acis. Seju, kas bija iegrūdusi viņu, nelaimē, aizgrābtība vērta bezgrēcīgi daiļu, uzspiežot tai teju pat karaliskas cieņas zīmogu. Ceļos nometušies bērni, mirkšķinādami miega pilnās, sasarkušās acis, saspringtā izbrīnā vēroja viņas priekšdarbus, kuros viņu fiziskais nogurums šai tik vēlajā stundā neļāva aktīvi piedalīties.

Pats ziņkārākais ievaicājās:

— Vai tu patiešām gribi kristīt viņu, Tesa?

Meitene — māte atbildēja ar nopietnu galvas mājienu.

— Kā viņu sauks?

Tesa nebija par to padomājusi, bet, kad viņa stājās pie kristību ceremonijas, viņai ienāca prātā teikums no Mozus pirmās grāmatas, un viņa sacīja:

— Rūpest, es tevi kristīju dieva tēva, dieva dēla un dieva svētā gara vārdā.

Tesa apslacīja mazuli ar ūdeni, un tad iestājās klusums.

— Sakiet «āmen», bērni!

Smalkās balstiņas iečiepstējās padevīgā paklausībā:

— Āmen! Tesa turpināja:

— Mēs saņemam šo bērnu … — un tā tālāk, — … un apzīmējam viņu ar krusta zīmi.

Viņa iemērca roku ūdens bļodā un ar rādītāja pirkstu pārmeta mazulim lielu krustu, dedzīgi skaitīdama tālāk rituāla vārdus, ka kristāmais vīrišķīgi cīnīsies pret grēku, pret pasauli un velna kārdināšanu un paliks uzticams dieva kalps un karotājs līdz sava mūža galam. Viņa noskaitīja tēvreizi, kā pienākas, bērni smalkās balstiņās skaitīja līdzi, kas izklausījās kā knišļu sīkšana, un noslēgumā, paceldami balsis līdz ķestera tonim, atkal nočiepstēja istabas klusumā savu «āmen».

Tad viņu māsa, svēti noticējusi mistērijas iedarbīgajam spēkam, no sirds dziļumiem noskaitīja pateicības lūgsnu, izrunājot drosmīgi un triumfējoši vārdus tai dziļajā ērģeļu tonī, kādu ieguva viņas balss, kad viņa tanī ielika visu savu dvēseli, — šo balsi līdz kapa malai neaizmirsa neviens, kas to dzirdēja. Ticības ekstāze vērta Tesu gandrīz dievišķu; seja viņai starot staroja, vaigos iekvēlojās sārti plankumi, redzokļos kā dimants mirguļoja sveces sīkā liesmiņa. Bērni blenza augšup uz viņu aizvien lielākā godbijībā, un neviens vairs neiedrīkstējās kaut ko jautāt. Tā vairs nebija viņu parastā Sisija, bet kas liels, dižens un bijājams — dievišķa būtne, kurai ar viņiem nav nekas kopējs.

Nabaga Rūpesta cīņai pret grēku, pasauli un velna kārdināšanu nebija lemts izvērsties visā spožumā — varbūt par laimi viņam pašam, ja patur prātā viņa pirmos soļus zemes virsū. Rīta zilajā ausmā šis dieva kalps un karotājs izdvesa pēdējo elpas vilcienu, un pārējie bērni pamodušies rūgti raudāja un lūdza Sisiju pagādāt kādu citu jauku mazulīti.

Miers, kas bija pārņēmis Tesu pēc kristībām, neatstāja viņu arī pie bērna nāves gultas. Dienai ataustot, viņa pat juta, ka bailes par zīdaiņa dvēseli bijušas mazliet pārspīlētas; pamatoti vai ne, bet viņu vairs nemocīja bažas, un viņa sprieda tā: ja debesu vara neatzīs kristību ceremoniju aiz kādas nejaušas paviršības, ko viņa pieļāvusi, tad ne viņai, ne viņas mazulim paradīzes svētlaime nav vajadzīga.

Tā aizgāja no dzīves neviena neilgotais Rūpests, šis nesauktais radījums, nelikumīgā velte, ko pasniedza nekautrā daba, kura neatzīst sabiedrības likumus, bezpajumtnieks, kuram mūžīgais Laiks izpaudās dienās, kurš nezināja, ka pastāv gadi un gadsimti; kotedža viņam bija Visums, vienas nedēļas meteoroloģiskie apstākļi — klimats, zīdaiņa dzīves posms — cilvēka mūžs, instinkts meklēt mātes krūti — visas cilvēka zināšanas.

Tesa, kas bija daudz prātojusi par kristīšanu, nezināja, vai ar to no dogmas viedokļa pietiek, lai bērnu apbedītu kā kristīgo. To varēja pateikt tikai draudzes mācītājs, bet tas bija jaunatnācējs un nepazina Tesu. Krēslai iestājoties, viņa devās uz mācītāja māju un apstājās pie vārtiem, bet nespēja saņemties un tos atdarīt. Pasākums būtu izjucis, ja atceļā viņa nebūtu sastapusi mācītāju. Mijkrēslī viņa varēja runāt brīvi.

— Es gribēju jums kaut ko pajautāt, ser.

Viņš bija ar mieru uzklausīties, un Tesa izstāstīja par bērna saslimšanu un improvizēto kristīšanu.

— Un nu, ser, — viņa nopietni piebilda, — pasakiet man — vai viņam tas ir tikpat, it kā jūs būtu viņu kristījis?

Mācītāju pārņēma pilnīgi dabiskas profesionāļa jūtas, kurš uzzina, ka darbu, kura izpildei vajadzēja aicināt viņu, padarījuši viņa neizveicīgie klienti, un viņš jau gribēja atbildēt noliedzoši. Tomēr cieņa, ar kādu meitene izturējās, un dīvainais maigums, kas skanēja viņas balsī, sabiedrojās, lai ietekmētu viņa cildenākās jūtas — pareizāk sakot, tās, kas bija vēl atlikušas pēc desmit gadu ilgas cenšanās uzpotēt formālu ticību uz faktiska skepticisma. Viņā cīnījās cilvēks un garīdznieks, un uzvaru guva cilvēks.

— Manu dārgo meitēn, — viņš sacīja, — tas ir viens un tas pats.

— Tad jūs apglabāsiet viņu kā kristīgo? — meitene aši iejautājās.

Vikārs jutās iedzīts strupceļā. Padzirdējis par bērna saslimšanu, viņš kā krietns draudzes gans bija vakarā devies izdarīt vajadzīgo ceremoniju un, nezinādams, ka tas bijis Tesas tēvs, kas atteicies viņu pieņemt, nevis pati Tesa, nevarēja attaisnot iespējami nepareizo ceremonijas norisi ar nepieciešamību.

— Ā, tas ir kas cits, — viņš atteica.

— Kas cits? Kāpēc? — Tesa, mazliet iekaisusi, attrauca.

— Redzat, es to labprāt izdarītu, ja mēs divi vien tur būtu iejaukti. Bet tagad nevaru — aiz zināmiem iemesliem.

— Kā izņēmumu, ser!

— Nudien, nevaru.

— O, ser! — Tesa izsaucās un satvēra mācītāja roku. Viņš atvilka roku, papurinādams galvu.

— Tad es jūs vairs redzēt negribu! — Tesa iekarsa. — Manas kājas vairs nebūs jūsu baznīcā!

— Nerunājiet tik pārsteidzīgi.

— Varbūt bērnam vienalga, lai kas viņu apbedī? Vai tas būs vienalga? Dieva dēļ, nerunājiet ar mani kā svētais ar grēcinieci, bet kā cilvēks ar cilvēku, ar nelaimīgu cilvēku!

Kā vikārs saskaņoja savu atbildi ar stingrajiem priekšstatiem, pie kuriem viņš domājās turamies šai jautājumā, to lajs nevar izskaidrot, ja nu vienīgi attaisnot. Mazliet aizkustināts viņš arī šoreiz noteica:

— Viņam tas vienalga.

Un tā tonakt senlaicīgā sieviešu lakatā ietīto mazuli atnesa uz kapsētu priežu dēļu zārciņā un apglabāja luktura gaismā, samaksājot kapracim šiliņu un pintu alus, tai bēdīgajā dieva dārza stūrītī, kur ar viņa ziņu aug nātres un kur atdusas visi nekristītie bērni, izdaudzinātie žūpas, pašnāvnieki un citi pazudinātie. Par spīti nelaipnajai apkārtnei, Tesa drosmīgi izveidoja krustiņu no divām latiņām un auklas gabala un, apvijusi ar ziediem, iesprauda kādu vakaru kapa galvgalī, kad nemanīta varēja atnākt uz kapsētu; arī kājgalī viņa nolika ziedus trauciņā ar ūdeni, lai tie ilgāk uzturētos svaigi. Kas par to, ja kāda novērotāja acs būtu pamanījusi uz trauciņa uzrakstu «Kilvela marmelāde»? Mātes mīla to neievēroja, jo bija pievērsta cildenākām lietām.

XV

«Pieredze atklāj mums īsu ceļu pēc ilgas maldīšanās,» saka Rodžers Ešems. Bet nereti gadās, ka šī ilgā maldīšanās padara mūs nespējīgus uzņemties turpmāko ceļu, un kāds tad labums no mūsu pieredzes? Tesas Darbeifīldas pieredze bija tieši tāda — tā padarīja viņu nespējīgu. Beidzot viņa bija uzzinājusi, kā jārīkojas, bet kas tagad atzīs viņas rīcību?

Ja pirms došanās uz d'Erbervilu muižu viņa būtu cītīgi iegaumējusi pamācības, kas izpaustas viņai un visai pasaulei zināmos aforistiskos tekstos un teikumos, nav šaubu, ka viņa nekad nebūtu ļāvusies pievilties. Tomēr tas nebija ne Tesas, ne jebkāda cita spēkos izjust šo zelta pamācību patiesību tad, kad vēl bija iespējams tās izmantot. Viņa — un cik daudz vēl citu! — būtu varējuši ironiski sacīt dievam reizē ar svēto Augustīnu: «Tu ieteici izvēlēties labāku ceļu par to, kuru atļāvi man iet.»

Ziemas mēnešus viņa pārlaida tēva mājās, plūkdama putnus, uzbarodama tītarus un zosis vai šūdama apģērbus māsām un brāļiem no d'Erbervila sadāvinātajām drēbēm, kuras bija ar nicināšanu nolikusi pie malas. Lūgt viņam palīdzību Tesa negribēja. Taču bieži viņa aizlika rokas aiz galvas un ļāvās domām, kad pārējie šķita viņu čakli strādājam.

Ar laiku viņa filozofiskā mierā atzīmēja notikumus reizē ar gada gaitu: savas krišanas katastrofisko nakti Trentridžā tumšajā Saudzes fonā, tāpat bērna dzimšanas un miršanas dienu, pati savu dzimšanas dienu un citas ar tādiem notikumiem iezīmētas dienas, kuros pati piedalījusies. Kādu pēcpusdienu, vērodama spogulī savu daiļo seju, viņa pēkšņi iedomājās, ka ir vēl kāda diena, kura viņai kļūs nozīmīgāka par visām pārējām: viņas pašas nāves diena, kad izgaisīs viņas pievilcība, — diena, kas viltīgi noslēpusies starp citām, diena, kuru nemana un nejauš, kad ik gadus paiet tai garām, un kura tomēr pastāv. Kādā datumā tā iekritis? Kāpēc viņu nepārņem trīsas, ik gadus sastopoties ar tādu baigu tuvinieci? Viņa domāja tāpat kā Džeremijs Teilors: «Šodien ir tāds un tāds datums, diena, kad nomira nabaga Tesa Darbeifīlda,» — tā reiz nākotnē sacīs tie, kas viņu pazinuši, un šai fakta konstatējumā viņiem nekas nešķitīs dīvains. Viņa nezināja, kādā mēnesī, nedēļā, gadalaikā vai gadā pienāks šī diena, kurai lemts būt pēdējai uz laiku laikiem.

Tā Tesa gandrīz vai pēkšņi no naivas meitenes pārvērtās sarežģītā sievietē. Palaikam viņas sejā atspoguļojās pārdomas, un palaikam balsī ieskanējās traģiski toņi. Viņas acis kļuva lielākas un izteiksmīgākas. Tagad viņu patiesi varēja saukt par skaistu; viņas āriene bija cildena un valdzinoša, viņas dvēseli pēdējā laika vētrainie pārbaudījumi nebija spējuši demoralizēt. Ja nebijis sabiedriskās domas spiediena, šie pārdzīvojumi būtu tikai padarījuši viņu brīvdomīgu.

Beidzamā laikā viņa bija dzīvojusi tik noslēgti, ka viņas liksta, kas arī nekad nebija plaši zināma, Marlotā bija gandrīz piemirsta. Tomēr viņai bija skaidrs, ka viņa nekad nejutīsies labi šai ciemā, kurš pieredzējis sabrūkam viņas ģimenes mēģinājumus «saradoties» un ar Tesas starpniecību panākt ciešāku savienību ar bagātajiem d'Erberviliem. Vismaz viņa nevarēs justies šeit ērti, kamēr gara gadu virkne nebūs izdzēsusi šīs sūrās atmiņas. Bet arī tagad Tesa juta, ka viņā joprojām sit cerību pilns dzīves pulss un viņa varētu būt laimīga jebkurā pasaules malā, kur nav jāsaduras ar atmiņām. Aizbēgt no pagātnes un visa, kas ar to sakarā, nozīmēja pagātni iznīcināt, un, lai to izdarītu, vajadzēja šejieni pamest.

Kas reiz zaudēts, tas zaudēts uz visiem laikiem, — vai to var sacīt arī par šķīstību? — tā viņa sev jautāja. Viņa pierādītu, ka tas nav pareizi, ja varētu uzmest plīvuru bijušajam. Spējas atdzimt, kas piemīt visai organiskajai dabai, nevar būt liegtas vienīgi jaunavībai.

Viņa gaidīja ilgu laiku, bet iespēja kaut kur aizbraukt neradās. Pienāca sevišķi jauks pavasaris, un teju pat varēja dzirdēt, kā pumpuri briest un plaukst; tas saviļņoja viņu, tāpat kā saviļņo savvaļas dzīvniekus, un izraisīja dedzīgu vēlēšanos tikt projām. Beidzot maija sākumā viņa saņēma vēstuli no mātes agrākā paziņas, kuram sen jau bija apvaicājusies par darbu, — tas bija cilvēks, ko Tesa nekad nebija redzējusi; viņš rakstīja, ka piena fermā tālu dienvidos vajadzīga izveicīga slaucēja un ka lopkopis labprāt pieņemtu Tesu vasaras mēnešiem.

Tas gan nebija tik tālu, kā vēlams, taču diezgan tālu, ja apsver, cik šaurs bija loks, kurā viņa mita un kur par viņu kaut ko zināja. Šaurās robežās ieslēgtiem cilvēkiem jūdzes atsver ģeogrāfiskos grādus, draudzes atsver grāfistes, bet grāfistes — provinces un valstis.

Viņa bija stingri apņēmusies, ka viņas jaunās dzīves sapņos un īstenībā nebūs vietas nekādām gaisa pilīm. Viņa būs slaucēja Tesa, un nekas vairāk. Māte tik labi izprata šīs Tesas jūtas, ka, lai gan par to nekad nebija runāts, tomēr ne ar pušplēstu vārdu nepieminēja senčus bruņiniekus.

Taču tāda ir cilvēku nekonsekvence, ka jaunā vieta Tesu daļēji interesēja arī tāpēc, ka atradās tuvu senču īpašumiem (Darbeifīlds nebija šejienietis, Tesas māte gan bija dzimusi Blekmūrā). Telboteisas ferma, uz kurieni Tesai bija jādodas, atradās netālu no dažām bijušajām d'Erberviļu muižām un diezgan tuvu lielajām dzimtas kapenēm, kurās atdusējās Tesas vecmāmuļas un viņu varenie laulātie draugi. Viņai būs iespēja paskatīties uz tiem un padomāt par to, ka ne vien d'Erbervilu godība ir sabrukusi pīšļos līdzīgi Bābelei, bet arī pazemīga pēcnācēja nevainība var nemanāmi piedzīvot tādu pašu galu. Visu laiku viņai nedeva mieru domas, vai tikai šai senču novadā viņu negaida kāda īpaša veiksme, un viņas dzīves prieks pieņēmās spēkā tāpat kā sula, kāpdama zaros uz augšu. Tā bija viņas neizšķiestā jaunība, kas, uzveikusi īslaicīgo depresiju, nesa sev līdzi cerības un neuzveicamo dziņu priecāties par savu esību.

TREŠĀ FĀZE ATSPIRGŠANA

XVI

Bija pagājuši vairāk nekā divi gadi kopš atgriešanās no Trentridžas — klusi atlabšanas gadi Tesai Darbeifīldai, kad pēc ķimenēm smaržojošā un putnu dziesmu pilnā maija rītā viņa otro reizi pameta dzimto sētu.

Sasaiņojusi mantas, lai tās viņai vēlāk varētu nosūtīt, Tesa izbrauca īrētos divričos uz Stourkāsles pilsētiņu, kuru bija nepieciešams šķērsot, kaut arī gandrīz pavisam pretējā virzienā nekā pirmo reizi. Tuvākā pakalna virsotnē viņa ar nožēlu atskatījās uz Marlotu un tēva māju, lai gan tik ļoti ilgojās tikt projām.

Droši vien viņas tuvinieki, kas tur dzīvoja, vadīs savas dienas tāpat kā līdz šim, sevišķi daudz nejuzdami, ka reizē ar Tesas prombūtni prieka kļuvis mazāk un viņiem trūkst Tesas smaida. Pēc dažām dienām bērni nodosies rotaļām tikpat jautri kā agrāk, nejuzdami robu, kas radies, viņai aizbraucot. Viņa sprieda, ka šķiršanās no jaunākajiem bērniem nāks tiem par labu; ja viņa paliktu, viņi gūtu mazāk labuma no viņas pamācībām nekā ļaunuma no viņas sliktā piemēra.

Tesa izgāja cauri pilsētiņai neapstādamās un devās uz lielceļu krustojumu, kur gribēja sagaidīt kādu kravas vedēju, kas arī brauktu uz dienvidrietumiem, jo dzelzceļš, kas apjoza šo apvidu, vēl nebija to šķērsojis. Kamēr viņa gaidīja, piebrauca kāds fermeris atsperratos, kurš devās apmēram tai pašā viņai vēlamajā virzienā. Kaut viņš bija svešs, Tesa tomēr pieņēma uzaicinājumu sēsties ratos viņam blakus, nelikdamās zinis, ka piedāvājums bija tikai mesli viņas skaistumam. Viņš brauca uz Veterberiju, un no turienes viņa varēja atlikušo ceļa gabalu noiet kājām, nebraukdama ar omnibusu caur Kesterbridžu,

Tesa apstājās Veterberijā pēc garā brauciena tikai tāpēc, lai ieturētu pēcpusdienas maltīti kādā fermera ieteiktā kotedžā. Tad ar grozu rokā viņa soļoja tālāk pretī plašai, ar viršiem apaugušai plakankalnei, kas nošķīra šo apvidu no tālīnas ielejas zemajām pļavām, kur atradās lopkopības ferma, viņas svētceļojuma mērķis un noslēgums.

Tesa nekad agrāk nebija apmeklējusi šo Anglijas daļu un tomēr juta, ka ainava viņai tuva. Ne visai tālu pa kreisi viņa saskatīja tumšu plankumu un apvaicājusies uzzināja, ka tie ir koki Kingsbiras apkaimē — šās draudzes baznīcā atdusējās iezārkoti viņas senči, no kuriem viņai nebija nekāda labuma.

Tesa nejūsmoja vairs par šiem senčiem; viņa gandrīz vai nīda tos par likstu, kuru tie viņai bija sagādājuši; no visa, kas tiem kādreiz piederējis, viņa bija mantojusi tikai veco zīmogu un karoti.

— Nieki!— Tesa noteica. — Manī tikpat daudz no mātes, kā no tēva. Viss mans skaistums ir no mātes, un viņa bija tikai vienkārša slaucēja!

Kad Tesa aizsniedza Egdonas augstienes un zemienes, kas mijās cita ar citu, tad iešana izrādījās grūtāka, nekā domāts, kaut arī atstatums bija tikai dažas jūdzes. Pagāja divas stundas, kad viņa pēc daudzkārtējas nomaldīšanās beidzot uzkāpa kalna galā, no kura varēja redzēt ilgi meklēto ieleju, Lielo Fermu ieleju, kur piens un sviests aiz pārpilnības bojājas, kur piena produktus ražo daudz vairāk, ja arī ne tik labi kā viņas dzimtajā pusē, — zaļojošo līdzenumu, ko dāsni apūdeņo Varas jeb Frūmas upe.

Šejiene krasi atšķīrās no Mazo Fermu ielejas, Blekmūras ielejas, kuru vienīgo Tesa līdz šim bija pazinusi, ja neskaita viņas liktenīgo uzturēšanos Trentridžā. Šeit visam bija plašāks mērogs. Iežogotie aploki aizņēma nevis desmit, bet piecdesmit akrus, fermu ēkas bija lielākas, ganāmpulki te veidoja veselas ciltis, nevis ģimenes. Šie nepārskatāmie govju bari, kas ganījās ielejā no tās austrumu malas līdz rietumu malai, pārspēja visu, ko viņa jebkad bija redzējusi. Zaļā pļava bija ar govīm tik biezi pieblīvēta kā van Alslota vai Sallerta audekli ar birģeriem. Sulīgie rudo un brūno govju toņi šķita uzsūcam novakara saules gaismu, kamēr baltās govis tā atspoguļoja starus, ka apžilbināja Tesu, lai gan viņa stāvēja tālu kalna galā.

Ainava, kuru viņa skatīja no putna lidojuma, varbūt nebija tik koša un krāšņa kā tā, ko viņa tik labi pazina, toties šī vairāk ielīksmināja. Tai trūka Blekmūras ielejas spilgti zilā gaisa, tās lekno tīrumu un smaržu, toties šeit gaiss bija dzidrs, uzmundrinošs, viegls. Pat upe, kas veldzēja zāli un govis šais izdaudzinātajās fermās, neplūda tā kā Blekmūras ūdeņi. Tie bija gausi, rāmi, bieži vien duļķaini, tecēdami pa dūņainu gultni, kur neuzmanīgs pāri bridējs varēja iegrimt un negaidot iet bojā. Frūmas ūdeņi bija dzidri kā pašas evaņģēlista aprakstītās Dzīvības Upes ūdeņi, trauksmaini kā mākoņu mestās ēnas, ar zvirgzdainiem brasliem, sērēm, kur vilnīši kaut ko lulināja debesīm augu dienu. Blekmūrā auga ūdensrozes, šeit spulgnaglenes.

Vai nu turienes smagā gaisa maiņa pret šejienes vieglo, vai apziņa, ka te ir jauns apvidus, kur nav nelabvēlīgu acu, bet Tesas oma brīnišķi uzlabojās. Viņas cerības saplūda kopā ar saules gaismu ideālā fotosfēra, kas viņu ietvēra, kad viņa traucās pretī siltajam dienvidu vējam. Katrā vēsmā Tesa šķita dzirdam laipnu balsi, katrā putna dziesmā šķita slēpjamies prieks.

Viņas seja pēdējā laikā mainījās reizē ar noskaņojumu, tā bija te skaista, te ikdienišķa atkarībā no tā, vai domas bija līksmas vai drūmas. Vienu dienu viņa varēja būt sārta un žilbinoši skaista, otru — bāla un traģiska. Būdama sārta, viņa juta mazāk, nekā būdama bāla; viņas pilnīgākais ārējais skaistums atbilda seklākai gara dzīvei, bet cildenāka gara dzīve — nepilnīgākam skaistumam. Seja, kuru viņa šodien vērsa pretī dienvidu vējam, bija skaistāka nekā jebkad.

Tesu beidzot bija pārņēmusi neuzveicama, vispārēja, instinktīva dziņa pēc aizrautīga prieka, kura pārvalda visu dzīvi no tās zemākās līdz augstākai attīstības pakāpei. Viņa bija tikai jauna divdesmitgadīga sieviete, kuras prāta un jūtu attīstība vēl nav noslēgusies, tāpēc bija neiespējami, ka viens vai otrs notikums varētu viņu tā ietekmēt, ka šī ietekme paliktu nemainīga.

Un tāpēc Tesas noskaņojums uzlabojās, pateicības jūtas un cerības pieņēmās spēkā. Viņa izmēģināja dziedāt vairākas balādes, bet tās neiederējās šai brīdī; tad, atcerējusies psalmu grāmatu, kuru tik bieži bija lasījusi svētdienas rītos, iekams nebija baudījusi no atzīšanas koka, viņa dziedāja:

— O, jūs saule un mēness… o, jūs zvaigznes… jūs koki un stādi zemes virsū … jūs putni gaisā … meža zvēri un māju kustoņi… jūs cilvēku bērni… teiciet to kungu, slavējiet viņu un godiniet mūžīgi mūžam!

Pēkšņi viņa aprāvās un nomurmināja:

— Bet varbūt es vēl nepavisam nepazīstu dievu?

Un droši vien šī pusneapzinīgā rapsodija bija fetišisma izplūsme monoteistiskā ietvarā; sievietes, kuru pastāvīgos biedros ir brīvās dabas tēli un stihijas, saglabā dvēselē daudz vairāk no tālīno tēvu tēvu pagāniskajiem priekšstatiem nekā no reliģijas dogmatiem, kas viņu rasei mācīti vēlākos laikos. Lai nu kā, bet Tesa beidzot atrada piemērotu izteiksmi savām jūtām vecajā Benedicite, kuru bija šļupstējusi jau bērna gados, un ar to viņai pietika. Viņa. juta vislielāko gandarījumu, spērusi šo pirmo solīti, lai patstāvīgi iegūtu līdzekļus dzīvei, un te daļēji izpaudās Darbeifīldu raksturs. Tesa no sirds vēlējās staigāt taisnus ceļus, kamēr viņas tēvam nekas tamlīdzīgs nebija prātā; taču viņa līdzinājās tēvam tai ziņā, ka apmierinājās ar ātri gūstamiem un maziem panākumiem un nedomāja pielikt pūles, lai kaut mazliet uzlabotu savu sociālo stāvokli, jo vienīgi uz to varēja cerēt tik zemu noslīdējusi ģimene, kādi bija kādreiz vareno d'Erbervilu pēcnācēji.

Tomēr jāmin, ka vēl bija enerģija, mantota no mātes, kuras dzimta nebija izšķiedusi spēkus, tāpat pašas Tesas gadiem atbilstošā dabiskā enerģija, uzliesmojusi pēc piedzīvojuma, kas bija meiteni uz laiku tā nomācis. Runāsim patiesību: sievietes parasti iztur šādus pazemojumus, atgūst gara možumu un atkal vēro savu apkārtni ar interesi. Kamēr ir dzīvība, tikmēr ir cerība — šī pārliecība nebūt nav tik sveša «pieviltajām», kā to mums grib iegalvot viens otrs laipns teorētiķis.

Tā nu Tesa Darbeifīlda labā omā un dzīves alku pilna devās aizvien lejup pa Egdonas nogāzēm pretī sava svētceļojuma mērķim — lopkopības fermai.

Tagad skaidri izpaudās krasā un iezīmīgā starpība starp abām sāncensēm ielejām. Blekmūras noslēpumu vislabāk varēja atklāt, uzkāpjot uz kāda no apkārtējiem pakalniem; lai iepazītos ar šīs ielejas noslēpumu, vajadzēja nokāpt tanī. Kad Tesa bija izdarījusi šo varoņdarbu, viņa atradās uz zaļa paklāja, kas sniedzās nepārskatāmi tālu no austrumiem uz rietumiem.

Upe bija nolaupījusi šo līdzeno slāni pakalniem un nonesusi pa daļiņām ielejā, un tagad nokausēta novecojusi, piesērējusi vijās līčloču starp agrāk sagrābtajam trofejām.

Lāgā nezinādama, uz kuru pusi doties, Tesa stāvēja šai pakalnu ieslēgtajā zaļajā līdzenumā kā muša uz bezgalgara biljarda galda, tikpat nenozīmīga šai apkārtnei kā jau minētā muša. Viņās ierašanos miera pilnajā ielejā pamanīja tikai kāds gārnis, kurš nolaidās netālu no takas un, izstiepis kaklu, ziņkāri vēroja Tesu.

Pēkšņi no visām ielejas pusēm atskanēja gari stiepts un atkārtots sauciens:

— A-ū! A-ū! A-ū!

No galējiem austrumiem līdz galējiem rietumiem, šad tad suņu reju pavadīts, izplatījās šis sauciens it kā sērga. Tanī neizpaudās ielejas vēstījums, ka ieradusies skaistule Tesa, tas bija parastais atgādinājums par slaukšanas laiku — puspieci, kad fermeri sāk dzīt govis mājās.

Tuvākais rudais un baltais ganāmpulks, kas bija flegmātiski gaidījis šo saucienu, tagad traucās uz tuvīnajām ēkām, smagajiem tesmeņiem līgojoties uz katra soļa. Tesa lēni sekoja baram un iegāja pa vaļējiem vārtiem laidarā, kur govis jau bija iesteigušās pirmās. Garas, niedrēm segtas nojumes sniedzās visapkārt laidaram, jumti, noauguši ar koši zaļām sūnām, balstījās uz koka stabiem, kurus ar saviem sāniem bija noberzušas spīdīgi gludus neskaitāmas govis un teles tais pagājībā iegrimušajos gados, kas tagad tik pamatīgi aizmirsti, ka grūti pat aptvert tādas aizmirstības dziļumu. Starp stabiem bija sarindojušās slaucamas govis, katra šobrīd pievērsusi ziņkārai acij dibenpusi kā apli uz diviem balstiem, no kura centra nolaidās aste, kustēdamās kā pulksteņa vēzēklis, kamēr saule, rietēdama aiz pacietīgo dzīvnieku rindas, skaudri zīmēja to ēnas uz pretējās sienas. Katru vakaru tā zīmēja šo tumšo un rāmo stāvu ēnas, tikpat rūpīgi uzsvērdama katru līniju, it kā tas būtu galma daiļavas profils uz pils sienas, un atdarināja tās tikpat cītīgi kā senlaikos olimpiešu stāvus uz marmora fasādēm vai Aleksandra, Cēzara un faraonu atveidus.

Stiliņos ievietoja nemierīgākās govis. Tās, kas labprātīgi stāvēja rāmi, tika slauktas pagalmā, kur patlaban daudzas no šīm priekšzīmīgajām stāvēja un gaidīja — visas teicamas piena govis, kādas reti sastopamas ārpus šīs ielejas un arī tanī ne vienmēr, pārtikušas no sulīgas barības, ko šai pavasara gada laikā sagādāja palienas pļavas. Baltraibās spilgti atspoguļoja saules gaismu, un pulētie misiņa uzgaļi uz to ragiem laistījās kā militāras goda zīmes. Tesmeņi, ko šķērsoja platas vēnas, smagi nokarājās kā smilšu maisi, pupi stāvēja izplatus kā čigāna klepera kājas; un, kamēr dzīvnieki pacietīgi gaidīja savu slaukšanas kārtu, piens sūcās ārā un pilēja zemē.

XVII

Slaucējas un slaucēji steidzās ārā no savām kotedžām un fermas, kad govis atgriezās no pļavām; meitenes bija uzvilkušas koka tupeles, ne aiz slikta laika, bet lai pasargātu apavus no laidara dumbras. Katra meitene apsēdās uz trijkāju soliņa, pagrieza galvu, piekļāvusi labo vaigu govs sānam, un domīgi raudzījās gar govi uz tuvojošos Tesu. Vīrieši platmalēs ar nolaistām malām bija piekļāvuši pieres pie govīm un, lūkodamies lejup, neredzēja Tesu.

Viens no viņiem, plecīgs pusmūža vīrs, kura garā, baltā «skotele» bija no smalkāka auduma un tīrāka par citu uzsvārčiem, bet tirgū pirktie svārki vēl gluži izskatīgi, bija fermas īpašnieks, kuru Tesa meklēja, — cilvēks ar divējādu izskatu, sešas dienas nedēļā viņš slauca govis un kūla sviestu, bet septītajā, uzcirties melnā uzvalkā, sēdēja ģimenes solā baznīcā. Šāda spēja tik krasi pārvērsties bija par iemeslu pantiņam:

Augu nedēļu — piensaimnieks Diks, Svētdienās — misters Ričards Kriks.

Ieraudzījis Tesu stāvam gabaliņu atstatu, viņš devās pie tās.

Vairums fermeru slaukšanas laikā ir sliktā omā, taču misters Kriks priecājās par jaunu palīgu, jo bija iestājies pats karstākais darba laiks, tāpēc viņš apsveica Tesu laipni, apvaicājās par viņas māti un ģimeni (kaut gan tas notika aiz vienkāršas pieklājības, jo līdz šim viņam nebija jausmas par misis Darbeifīldas eksistenci, un par to viņš bija uzzinājis tikai no īsās vēstuļu apmaiņas sakarā ar Tesu).

— Ojā, zēna gados es tīri labi pazinu tavu pusi, — viņš noslēgumā teica, — kauču kopš tiem laikiem neesmu tur vairs bijis. Kāda veca sieva ap deviņdesmit gadiem, kura kādreiz dzīvoja kaimiņos, bet nu jau krietni sen kā mirusi, stāstīja man, ka Blekmūras ielejā mājojot kāda ģimene ar tavu uzvārdu, kas nākusi no šejienes, un ka tā esot cēlusies no senas augstas cilts, kura nu jau sen kopš nozudusi no zemes virsas, aiz to jaunākām paaudzēm nekas tāds nav zināms. Bet es jau, protams, nelikos zinis par veca cilvēka melšanu.

— Jā, tās ir tukšas valodas, — Tesa apstiprināja. Tālāk viņi runāja tikai par darbu.

— Bet vai tu, meitiņ, proti labi slaukt? Man negribētos, ka šai gada laikā manām govīm aiztrūktos piens.

Tesa centās izklīdināt viņa šaubas, bet viņš noskatīja meiteni no galvas līdz kājām. Viņa bija ilgu laiku uzturējusies telpās un izskatījās pabāla.

— Bet vai tu esi droša, ka izturēsi? Pieradušiem jau te ir labi, taču gurķošanās te nav.

Tesa apgalvoja, ka izturēs, un viņas kaismīgums un darba griba šķita misteru Kriku pārliecinām.

— Nu, manuprāt, tu gribēsi iedzert tasi tējas vai ko iekost, jā? Vēl ne? Nu, kā tev patīk. Bet nudien — es tavā vietā pēc tik gara ceļa būtu izkaltis kā žagars.

— Es sākšu slaukt, lai ievingrinātos, — Tesa sacīja. Viņa iedzēra mazliet piena kā pagaidu atspirdzinājumu, par pārsteigumu un pat vieglām nievām fermerim Krikam, kuram laikam nekad nebija ienācis prātā, ka piens var noderēt kā dzēriens.

— Nu, ja tu vari to dabūt iekšā, tad dzer vesela, — viņš vienaldzīgi noteica, pieturēdams slauceni, no kuras viņa dzēra. — Es jau gadiem ilgi neķeros tam klāt. Draņķīga dzira, spiež iekšas kā svins. Izmēģini roku pie šīs, — viņš ieteica, pamādams uz tuvāko govi. — Nevar teikt, ka viņa būtu pārāk grūti slaucama. Mums te ir grūti un viegli slaucamas, kā jau viscaur. Drīz vien tu pati būsi par to skaidrībā.

Kad Tesa bija pārmainījusi cepuri pret aubīti, apsēdusies uz soliņa pie govs un piens starp viņas pirkstiem čurkstēja slaucenē, viņai šķita, ka nu viņa patiešām liek jaunus pamatus savai nākotnei. Pārliecība radīja nosvērtību, sirds pukstēja rāmāk, un viņa jutās spējīga aplaist skatienu visapkārt.

Slaucēji, vīrieši un sievietes, sastādīja vai veselu bataljonu, vīrieši slauca govis, kam bija cietāki pupi, meitenes — kam mīkstāki. Ferma bija liela. Krikam piederēja teju pat simt slaucamo govju, un pats saimnieks, ja vien bija mājās, sešas vai astoņas no ganāmpulka slauca pats. Viņš izraudzījās govis, kas bija sevišķi grūti slaucamas; viņa sezonas strādnieki lielākoties bija gadījuma ļaudis, un viņš negribēja uzticēt šo pusduci ne tiem, baidīdamies, ka tie aiz paviršības neizslauks govis pilnīgi, ne arī meitenēm, jo viņu rokām trūka pietiekami spēcīga tvēriena, un tāpēc ar laiku govis varēja «aiziet ciet», tas ir, nedot vairs pienu. Taču ne jau vienreizēja piena zaudējuma dēļ uz paviršu slaukšanu raudzījās tik nopietni, vaina bija cita: jo mazāk no govīm prasītu, jo mazāk tās dotu piena, kamēr pārstātu pavisam.

Kad Tesa piesēdās pie govs, sarunas laidarā uz brīdi aprāvās un bija dzirdama tikai piena čurkstēšana daudzajās slaucenēs vai uzsauciens vienai otrai govij, lai tā pagrieztos vai stāvētu rāma. Cilājās tikai slaucēju rokas, svaidījās govju astes, tās bija vienīgās kustības. Tā visi strādāja, un viņus ietvēra plašā, klajā pļava, kas pletās līdz pakalniem, — līdzena ainava, kuras pamatā bija sen aizmirstas vecas ainavas, kas neapšaubāmi stipri atšķīrās no pašreizējās.

— Manuprāt, — fermeris ierunājās, strauji pieceldamies no trijkāja soliņa pie nule izslauktās govs un paņemdams soliņu vienā rokā, bet slauceni otrā, lai dotos pie nākamās grūti slaucamās govs, kas bija tuvumā, — manuprāt, govis šodien nedod tik daudz piena kā parasti. Nudien, ja Bolace jau tagad sāk aizturēt pienu, tad vasaru nebūs nozīmes to slaukt.

— Tas tāpēc, ka ieradusies jauna slaucēja, — sacīja Džonetens Keils. — Es to jau vairākkārt esmu ievērojis.

— Pareizi. Tā būs gan. Man tas neienāca prātā.

— Man stāstīja, ka govīm šādās reizēs piens saskrienot ragos, — ieteicās kāda slaucēja.

— Nu, par to piena saskriešanu ragos, — fermeris Kriks ar šaubām sacīja, it kā atzīdams, ka anatomija var novilkt robežas pat burvestībām, — es neko nevaru teikt; patiešām nevaru. Bet, tā kā toles tāpat aiztur pienu kā ragainās, es tam tā īsti nevaru piekrist. Vai tu zini to mīklu par tolēm, Džoneten? Kāpēc toles dod mazāk piena gadā nekā ragainas?

— Es to nezinu! — slaucēja pārtrauca. — Kāpēc?

— Tāpēc, ka toļu ir mazāk nekā ragaino, — fermeris atbildēja. — Bet teic, ko gribi, tās šķelmes tomēr šodien aiztur pienu. Mums vajadzēs uzdziedāt vienu otru dziesmiņu, ļautiņi, citu zāļu te nav.

Fermās bieži mēdza dziedāt, lai uzmundrinātu govis, kad tika manīts, ka tās aiztur parasto piena devu, tāpēc slaucēju koris pēc pieprasījuma uzsāka dziesmu, — tiesa, kā jau pēc pasūtījuma, bez sevišķas sajūsmas, taču pēc viņu pašu pārliecības, dziesmai izvēršoties, stāvoklis noteikti uzlabojās. Kad viņi bija nodziedājuši četrpadsmit vai piecpadsmit pantus no jautras balādes par slepkavu, kurš baidījās iet gulēt tumsā, jo viņam rēgojušās elles ugunis, kāds no slaucējiem ieteicās:

— Elpa cērtas ciet, kad cilvēks dzied tā saliecies! Jums vajadzētu atnest savu arfu, ser, kaut gan vijole ir vēl labāka.

Tesa, ieklausīdamās sarunā, nodomāja, ka šie vārdi adresēti saimniekam, taču viņa vīlās. Jautājums «kāpēc?» atskanēja it kā no brūnās govs vēdera, kura atradās stiliņā; jautātājs bija otrpus govs sēdošais slaucējs, ko Tesa līdz šim nebija pamanījusi.

— Jā, jā, par vijoli nekas nav labāks, — atsaucas fermeris. — Es gan domāju, ka buļļiem mūzika vairāk iet pie sirds nekā govīm — vismaz mana pieredze ir tāda. Reiz te Melstokā dzīvoja kāds vecs vīrs, Viljams Djuī vārdā, viens no tās ģimenes, kas tai pusē labi pelnījās ar kravu pārvadāšanu, atceries, Džoneten? Es, jāsaka, pazinu šo vīru pēc sejas tikpat labi kā savu miesīgu brāli. Nu, tad šis vīrs kādreiz nācis mājās no kāzām, kur spēlējis vijoli; bijusi gaiša mēness nakts, un viņš, lai ceļš būtu īsāks, devies pāri tīrumam, ko sauc par «Četrdesmit akriem», un tur bijis vērsis izlaists ganīties. Kā nu vērsis ierauga Viljamu, tā ragus uz zemi un liekas viņam virsū, un, kaut arī Viljams skrējis, cik jaudājis, un nemaz nebijis tik daudz iedzēris (ja ņem vērā, ka viņš bija kāzās un ka tie bija pārtikuši ļaudis), taču sapratis, ka nespēs noskriet līdz dzīvžogam un tikt tam pāri, lai paglābtos. Pēdējā mirklī viņam ienācis prātā izvilkt vijoli un uzspēlēt džigu, pagriežoties pret vērsi un kāpjoties atmuguriski uz dzīvžoga pusi. Vērsis pierimies, stāvējis rāms un skatījies uz Viljamu Djuī, kurš spēlējis kā pēc pasūtījuma; viņam licies, ka vērsis sāk pat smaidīt. Taču, līdzko Viljams pārtraucis spēli un pagriezies, lai tiktu pāri dzīvžogam, tā vērsim smaids pazūd, ragi uz leju un tik tēmē Viljamam uz biksēm. Gribot negribot Viljamam vajadzējis atkal apgriezties un spēlēt, bet pulkstenis tikai trīs no rīta, viņš zina, ka neviena dzīva dvēsele te stundām ilgi nerādīsies, un viņš tā noguris un nomocījies, ka vai gals klāt. Kad viņš tā nočīgājis līdz pulksten četriem, tad nopratis, ka drīz būs jāuzdod, un teicis pats sev: «Vēl tikai viena meldija šķir mani no mūžības! Ja debess par mani neapžēlosies, es esmu beigts cilvēks!» Un tad viņam iešāvies galvā, ko pats savām acīm redzējis, ka ziemsvētku naktī visi kustoņi metas ceļos. Tonakt gan nav bijusi ziemsvētku nakts, bet viņam ienācis prātā izmuļķot vērsi. Tā viņš sācis spēlēt himnu, ko ziemsvētkos dzied baznīcā, un paskat vien — vērsis savā nezināšanā tūliņ nometas ceļos, it ka patiešām būtu ziemsvētku vakars un pusnakts stunda. Līdzko viņa ragainais draugs nometies ceļos, Viljams apsviedies, drāzies projām kā kurts un pāršāvies pār dzīvžogu, iekams dievlūdzējs bullis ticis kājās un meties viņam pakaļ. Viljams mēdza teikt, ka redzējis diezgan daudz cilvēku ar stulbiem ģīmjiem, bet nav redzējis nevienu tik stulbu purnu kā vērsim, kad tas apjēdzis, ka viņa dieva bijāšana apsmieta un ka ziemsvētku vakara nav… Jā, Viljams Djuī, tā šo vīru sauca, un es varu pateikt uz mata, kur viņš tagadīt atdusas Melstokas kapsētā — taisni starp otro īves koku un ziemeļu aili.

— Tas ir interesants stāsts; tas aiznes mūs atpakaļ uz viduslaikiem, kad ticība vēl bija dzīva.

Šo piezīmi, kas laidarā likās tik neparastā, pusbalsī izteica cilvēks aiz brūnās govs, bet, tā kā neviens to nesaprata, tā palika nepamanīta, vienīgi stāstītājam šķita, ka tā izpauž šaubas par viņa stāstu.

— Tā ir skaidra patiesība, ser, šā vai tā. Es to vīru labi pazinu.

— O jā, par to es nemaz nešaubos, — runātājs aiz brūnas govs atsaucās.

Tesas vērību piesaistīja šis saimnieka sarunu biedrs, no kura nekas nebija redzams, jo viņš bija galvu cieši piespiedis pie govs sāna. Tesa nesaprata, kāpēc pat saimnieks godā viņu par seru. Taču izskaidrojums nenāca tik drīz, jo slaucējs ilgi palika pie vienas govs, lai gan pa to laiku varēja viegli izslaukt trīs, un tikai retumis bija dzirdamas neskaidras skaņas, it kā viņš netiktu ar darbu galā,

— Vieglītēm, ser, vieglītēm, — saimnieks aizrādīja. — Te vajag iemaņas, nevis spēka.

— Pareizi gan, — slaucējs piekrita, beidzot pieceldamies un izstaipīdams rokas. — Es tomēr tiku galā, lai gan pirksti sāp.

Tagad Tesa ieraudzīja viņu visā augumā. Viņš valkāja parasto balto priekšautu un ādas stulpiņus, kādus fermeri uzvelk slaucot, un viņa apavi bija nobristi laidara dumbrā, bet tas viss tikai apliecināja viņa nodarbošanos. Darba tērpā slēpās izglītots, atturīgs, smalkjūtīgs, domīgs, neparasts cilvēks.

Taču visi šie sīkumi uz laiku pagaisa, kad Tesa atklāja, ka ir viņu jau kaut kur redzējusi. Kopš Tesa bija pārlaidusi tik daudz likstu, viņa nevarēja vairs mirklī atcerēties, kur sastapusi, šo vīrieti, bet pēkšņi atausa atmiņā, ka tas ir garāmgājējs, kas reiz bija piebiedrojies dejotājiem Marlotā, — svešinieks, kas bija nācis nezin no kurienes, dejojis ar citām, nevis ar viņu, pametis viņu neievērotu un aizgājis savu ceļu ar draugiem.

Atmiņu straume, kas atdzīvināja šo atgadījumu pirms viņas likstām, uz mirkli pamodināja bažas, vai tikai svešinieks neatceras arī Tesu un kaut kādā veidā nav uzzinājis, kas ar viņu noticis. Taču bažas izklīda, kad Tesa noprata, ka viņš neko neatminas. Pamazām viņa ievēroja, ka kopš viņu pirmās un vienīgās sastapšanās viņa izteiksmīgā seja kļuvusi nopietnāka, un, kā jau jaunam vīrietim, to rotā labi koptas ūsas un bārdiņa — gaišāka uz vaigiem un tumši brūna uz zoda. Zem audekla priekšauta viņš valkāja tumšus velvetona svārkus, korda bikses, getras un stīvinātu baltu kreklu. Nebūtu viņam slaucēja priekšauta, neviens nevarētu pateikt, kas viņš tāds ir. Viņš tikpat labi varēja būt ekscentrisks muižturis vai džentlmenisks fermeris. Ka viņš bija slaukšanā iesācējs, to Tesa noprata mirklī, spriežot pēc tā, cik ilgi viņš slauca vienu govi.

Tikmēr daudzas slaucējas izsacīja savas domas par jaunpienācēju, ietērpdamas tās vārdos: «Cik viņa jauka!» — izpauzdamas kaut ko no īstas augstsirdības un apbrīnas un daļēji arī cerības, ka klausītājas šos vārdus apstrīdēs, kas, taisnību sakot, arī bija apstrīdami, jo jaukums tikai aptuveni apzīmēja to īpašību, ar kuru Tesa piesaistīja acis. Kad vakara slaukšanas reize bija pabeigta, visi sagāja namā, kur pār visu valdīja misis Krika, saimnieka sieva, kas bija pārāk cienīga, lai slauktu govis pati, un valkāja šai siltajā laikā biezu vilnas kleitu tāpēc, ka strādnieces staigāja katūna drēbēs.

Tesa uzzināja, ka tikai divas trīs meičas guļ pa nakti fermā, vairākums devās uz savām mājām. Pie vakariņu galda viņa neredzēja neikdienišķo slaucēju, kas bija izteicis piezīmi par Krika stāstu, un neko nevaicāja par viņu, jo vakara atlikumu pavadīja, iekārtodamās guļamtelpā. Tā bija liela istaba virs pienotavas , pēdas trīsdesmit gara, tanī atradās arī triju pārējo slaucēju guļvietas. Viņas bija ziedošas jaunas sievietes un gandrīz visas vecākas par Tesu. Kad pienāca laiks iet gulēt, Tesa bija galīgi nogurusi un iemiga uz vietas.

Taču meičai, kas gulēja blakus gultā, miegs nenāca, un viņai gribējās pastāstīt Tesai visādus sīkumus par šejienes dzīvi. Meitenes čuksti saplūda ar ēnām, un snaudošajai Tesai šķita, ka tie ir tumsas radīti un aizlido tumsā.

— Misters Endžels Klērs, tas, kas mācās slaukt un spēlē arfu, neko daudz ar mums nerunā. Viņš ir mācītāja dēls un pārāk aizņemts pats ar savām domām, lai ievērotu meitenes. Viņš ir fermera māceklis — mācās visas lauksaimniecības nozares. Viņš ir jau citur mācījies aitkopību, un te viņš mācās piensaimniecību… Jā, viņš ir džentlmenis pēc dzimšanas. Viņa tēvs ir reverends misters Klērs no Eminsteras, krietni tālu no šejienes.

— O, es esmu dzirdējusi par viņu, — ierunājās nule pamodusies kaimiņiene. — Ļoti vērtīgs garīdznieks, vai ne?

— Jā, tāds viņš ir, pats vērtīgākais visā Veseksā, tā stāsta; teic arī, ka viņš vienīgais no tiem, kas uzticīgi Zemajai baznīcai[1] citi visi piederot pie Augstās. Visi viņa dēli, izņemot mūsu misteru Klēru, arī ir mācītāji.

Tesai šai vēlajā stundā nebija intereses apvaicāties, kāpēc arī šis misters Klērs nav kļuvis par mācītāju tāpat kā viņa brāļi; pamazām viņa atkal iegrima miegā, un stāstītājas vārdi saplūda viņas apziņā kopā ar siera smaržu no blakus telpas un sūkalu vienmērīgo pilēšanu no spiedēm apakšstāvā.

XVIII

Endžels Klērs iznirst no pagātnes nevis kā noteikts tēls, bet kā izteiksmīga balss, kā ciešs saspringtu, sapņainu acu skatiens, kā nervoza mute, varbūt vīrietim pārāk maza un glezni iezīmēta, kaut gan šad un tad apakšlūpas līnijā izpaužas kas negaidīti stingrs; ar to pietiek, lai viņu neuzskatītu par svārstīgu. Taču kaut kas netverams, izklaidīgs, nenoteikts viņa stājā un skatienā lika domāt, ka viņam trūkst stingri nosprausta mērķa vai rūpju par nākotni materiālā ziņā. Tomēr, kad viņš bija pusaudzis, ļaudis mēdza teikt, ka viņš varēšot sasniegt visu, ja vien papūlēšoties.

Viņa tēvs, trūcīgs garīdznieks, dzīvoja grāfistes viņā galā, un Endžels, būdams jaunākais dēls, bija ieradies Telboteisas fermā uz sešiem mēnešiem mācībā, pēc tam kad bija pabijis citās fermās, lai iegūtu praktiskas iemaņas dažādās lauksaimniecības nozarēs un tad dotos uz kolonijām vai nomātu kādu fermu dzimtenē, skatoties pēc apstākļiem.

Viņa iestāšanās zemkopju un lopkopju kārtā bija tāds solis šā jaunā cilvēka dzīvē, ko nebija paredzējis ne viņš pats, ne citi.

Mācītājs Klērs, kura pirmā sieva bija mirusi un atstājusi viņam meitu, vecumam tuvojoties, apprecējās otrreiz. Sieva mazliet negaidīti dāvāja viņam trīs dēlus, tā ka starp jaunāko, Endželu, un tēvu, vikāru, likās iztrūkstam vesela paaudze. No šiem trim dēliem tikai Endžels, mācītāja vecuma dienu bērns, nebija ieguvis augstāko izglītību, kaut gan tieši viņš jau bērnībā deva cerības, kas pilnīgi attaisnotu viņa mācīšanos universitātē.

Gadus divus vai trīs pirms Endžela parādīšanās Marlotas deju laukumā, kad viņš, pabeidzis skolu, turpināja studijas mājās, vikariātā pienāca vietējā grāmatu veikala sūtījums, adresēts reverendam Džeimsam Klēram. Attaisījis sūtījumu, vikārs atrada tanī grāmatu, izlasīja dažas lappuses, tad pietrūkās kājās un devās taisnā ceļā uz veikalu, turēdams grāmatu padusē.

— Kāpēc tas atsūtīts uz manām mājām? — viņš skarbi noprasīja, parādīdams sējumu.

— Grāmata bija pieprasīta, ser.

— Ne no manis, ne maniem piederīgajiem, — esmu laimīgs, ka varu to apgalvot,

Veikala īpašnieks ieskatījās pasūtījumu grāmatā.

— Ak, tā ir nepareizi adresēta, ser, — viņš sacīja. — To pasūtījis misters Endžels Klērs, un to vajadzēja adresēt viņam.

Misters Klērs sarāvās kā no sitiena. Viņš atgriezās mājas bāls un nomākts un iesauca Endželu savā darbistabā.

— Ieskaties šai grāmatā, manu zēn, — viņš teica. — Ko tu zini par to?

— Es to izrakstīju, — Endžels vientiesīgi atbildēja.

— Kāpēc?

— Lai izlasītu.

— Kā tev var ienākt prātā ko tādu lasīt?

— Kā var ienākt prātā? Tā taču ir filozofijas sistēma. Nekad vēl nav publicēts tikumiskāks vai pat reliģiskāks sacerējums.

— Jā, tikumisks gan, to es nenoliedzu. Bet reliģisks! Un to saki tu, kas ceri kļūt par baznīcas kalpu!

— Ja nu sākam runāt par šo jautājumu, tēv, — dēls teica ar satraukumu sejā, — tad man jāsaka reizi par visām reizēm, ka es gan negribētu, lai mani iesvētī garīdznieka amatā. Baidos, ka nevarēšu to uzņemties ar tīru sirdsapziņu. Es mīlu baznīcu kā māti. Man vienmēr būs vissiltākās jūtas pret to. Nav tāda iestādījuma, kura vēsturi es dziļāk apbrīnotu, bet goda prāts man neļauj būt tās kalpam kā maniem brāļiem, kamēr tā atsakās atbrīvot savu garu no nepārliecinošās mācības par grēku izpirkšanu.

Taisnprātīgajam un vientiesīgajam vikāram pat sapņos nebija rādījies, ka viņa paša miesa un asins nonāks pie tādiem uzskatiem! Viņš jutās apstulbināts, satriekts, bez valodas. Ja Endžels nedomā kļūt par garīdznieku, kāda jēga sūtīt viņu uz Kembridžu? Ja universitāte nav solis uz garīdznieka amata pieņemšanu, tad tā ir priekšvārds neuzrakstītai grāmatai, tā šķita šim vīram ar stingri nostabilizētu pasaules uzskatu. Viņš bija ne vien reliģiozs, bet arī dievbijīgs vīrs, stingrticīgs nevis tai nozīmē, kā šo vārdu izmanīgi skaidro visādi slīpēti blēži gan baznīcā, gan ārpus tās, bet vecās un degsmes pilnās evaņģēliskās skolas garā; cilvēks,

Kas skaidri zināja,

Ka Mūžīgais un Dievišķais ir dzimis

Pirms astoņpadsmit gadu simteņiem …

Endžela tēvs ķērās pie argumentiem, pierunām, lūgumiem.

— Nē, tēv, es nevaru parakstīties zem Ceturtā dogmata (nemaz nerunājot par citiem), uztverot to «burtiskā un gramatiskā nozīmē», kā to prasa Deklarācija [2] , un tāpēc pašreizējā stāvoklī es nevaru būt mācītājs, — Endžels palika pie sava. — Reliģijas jautājumos es ar visu savu būtību nosveros uz rekonstrukciju vai, citējot tavu iecienīto «Vēstījumu ebrejiem», uz «to lietu nomainīšanu, kas radītas svārstīgas, lai paliktu tas, kas ir nesatricināms».

Tēvs bija tik ļoti noskumis, ka Endželam bija sāpīgi noskatīties.

— Kāds labums no tā, ka mēs ar māti taupīsim un ierobežosimies, lai tev sniegtu augstskolas izglītību, ja tā nebūs dievam par slavu un godu? — tēvs atkārtoja.

— Bet varbūt tā nāks par slavu un godu cilvēkiem, tēv. Varbūt, ja Endžels vairāk uzstātu, viņu būtu sūtījuši uz

Kembridžu tāpat kā brāļus. Taču vikāra uzskats, ka šis zinību templis ir pakāpe uz garīdznieka krēslu, bija ģimenes tradīcija, un šī doma tā bija iesakņojusies viņa prātā, ka jūtīgajam dēlam šķita, it kā neatlaidība būšot vecāku uzticības nelietīga izmantošana un pārestība dievbijīgajiem mājiniekiem, kuri, kā tēvs bija licis manīt, spiesti no daudz kā atsacīties, lai īstenotu iecerēto plānu un dotu vienādu izglītību visiem trim jaunajiem vīriešiem,

— Es iztikšu bez Kembridžas, — Endžels beidzot sacīja. — Es jūtu, ka pašreizējos apstākļos man nav tiesību tur iestāties.

Šī izšķirošā strīda sekas izpaudās drīz vien. Pagāja gads pēc gada pasākumos, plānos un pārdomās bez kādas sistēmas; Endžels sāka izrādīt vienaldzību pret sabiedrisko iekārtu un tradīcijām. Viņš aizvien vairāk sāka nicināt sabiedriskā stāvokļa un bagātības sniegtās priekšrocības. Pat «vecā labā ģimene» (lietojot kādas vietējas cienījamas nelaiķes iemīļoto izteicienu) bija zaudējusi viņa acīs pievilcību, ja tās piederīgajos nebija ar jaunām idejām apgarotu cilvēku. It kā gribēdams līdzsvarot šos skarbos uzskatus, viņš, ieradies Londonā, lai tur apmestos, iepazītos ar pasauli un papraktizētos kādā profesijā vai arodā, tikko nezaudēja galvu un gandrīz iekļuva kādas vecākas sievietes tīklos, taču laimīgi tika vaļā, daudz necietis šai dēkā.

Agrā saskare ar lauku dzīves vientulību bija izveidojusi viņā neuzveicamu un gandrīz pārmērīgu riebumu pret moderno pilsētas dzīvi un slēdza viņam ceļu uz panākumiem, ko viņš būtu guvis kādā laicīgā profesijā, ja garīgais amats bija nepieņemams. Taču kaut kas bija jādara, jo daudzi vērtīgi gadi bija zaudēti; kāds viņa paziņa sekmīgi nodarbojās ar lauksaimniecību kolonijās, un Endžels iedomājās, ka arī viņam tas varētu būt pareizais ceļš. Kļūt par fermeri kolonijās, Amerikā vai dzimtenē, bet katrā ziņā pēc labas iepraktizēšanās un ievingrināšanās šai darbā — tas, iespējams, sniegtu neatkarību, neliekot upurēt to, ko viņš uzskatīja par vērtīgāku nekā materiālo nodrošinātību — garīgo brīvību.

Tāpēc mēs sastopam divdesmit sešus gadus veco Endželu Klēru Telboteisas fermā, kur viņš iepazīstas praksē ar lopkopību, un, tā kā tuvumā nebija citu māju, kur viņš varētu ērti apmesties, tad viņš palika pie fermera pilnā pansijā.

Viņš apdzīvoja plašu mansardu visā fermera mājas garumā. Tanī varēja nokļūt pa redelēm no siernīcas, un ilgu laiku tā bija stāvējusi noslēgta, iekams viņš ieradās un izraudzījās to par savu patvērumu. Te Klēram bija pietiekami plašuma, un daudzreiz, kad mājinieki jau bija devušies pie miera, viņi dzirdēja jaunekli šurpu turpu staigājam. Daļa telpas bija atdalīta ar priekškaru, aiz kura atradās viņa gulta, pārējā mēbelēta kā mājīga dzīvojamā istaba.

Sākumā viņš pavadīja laiku mansardā, nodevies lasīšanai vai trinkšķinādams vecu, izsolē nopirktu arfu, sliktā omā izsacīdamies, ka varbūt viņam vajadzēšot kādreiz pelnīt iztiku kā ielas muzikantam. Taču drīz vien viņš grāmatas apmainīja pret cilvēkiem, ieturēdams maltītes kopējā virtuvē reizē ar fermeri un viņa sievu, puišiem un meitām, kas sastādīja jautru kompāniju, jo, lai gan tikai nedaudz slaucēju dzīvoja fermā, pie ēdamgalda sēdās gandrīz visi. Jo ilgāk Klērs te uzturējās, jo mazāk iebildumu viņam bija pret šo sabiedrību un jo vairāk viņš priecājās, ka uzturas ar tiem zem viena jumta.

Viņš pats brīnījās, ka šī sabiedrība viņam tā patīk. Iztēlē radītais tradicionālais algādzis, iemiesots nožēlojamajā stulbenī Hodžā[3] izgaisa jau pēc pāris dienām. Tuvāk iepazīstoties, tāds Hodžs nekur nebija atrodams. Tiesa, sākumā, kamēr vēl bija svaigas atmiņas par pavisam citādu sabiedrību, jaunie draugi, ar kuriem Klērs tagad sagājās, šķita drusku ērmīgi. Sēdēt šeit kā fermera saimes vienlīdzīgam loceklim šķita zināmā mērā pazemojoši. Šejieniešu uzskati, ierašas, vide likās atpalikusi un aplama. Taču, vadot šeit dienu pēc dienas, skadrs novērotājs ieraudzīja šejieniešus citā gaismā. Bez kādām objektīvām pārmaiņām vienmuļība pārvērtās dažādībā. Saimnieks un saime, algādži un algādzes, līdzko Klērs iepazinās ar viņiem tuvāk, sāka diferencēties it kā ķīmiskā reakcijā. Tagad viņš saprata Paskala domas: «A mesure qu'on a plus d'esprit, on trouve qu'il y a plus d'hommes originaux. Les gens du commum ne trouvent pas de diffйrence entre les hommes. » [4] nemainīgais hodža tips pārstāja eksistēt. Viņš sadalījās daudzās dažādās cilvēciskās būtnēs, indivīdos ar dažādu raksturu un lielām atšķirībām; citi bija laimīgi, citi bezbēdīgi, daži nomākti, šur tur kāds tīri vai ģēnijs, viens otrs stulbs, izlaidīgs vai askētisks; daži Miltoni bez runas dāvanām, daži potenciāli Kromveli; viņiem bija savi personīgi uzskati par citiem, tāpat kā Endželam par saviem draugiem; viņi varēja uzteikt vai nosodīt cits citu, uzjautrināties vai noskumt, vērojot citu vājības un netikumus; un ikviens nostaigāja pats savu īpašo ceļu, kas veda pretī nāvei un pīšļiem.

Endželam negaidīti iepatikās dzīve svaigā gaisā pašas šīs dzīves un tās sniegumu dēļ neatkarīgi no tās ietekmes uz izraudzīto karjeru. Brīnišķīgā kārtā, ja ievēro viņa stāvokli, viņš atbrīvojās no hroniskās grūtsirdības, kas uzbrūk civilizētām rasēm, kad tās pamazām zaudē ticību labdabīgam spēkam. Pirmo reizi pēdējos gados viņš varēja lasīt visu, uz ko juta tieksmi, nerūpējoties par profesijai derīgām zināšanām, jo lauksaimniecības rokasgrāmatas, ar kurām viņš turēja par vajadzīgu iepazīties, neatņēma daudz laika.

Viņš attālinājās no vecā pasaules uzskata un saskatīja kaut ko jaunu dzīvē un cilvēkos. Bez tam viņš tuvu iepazinās ar tām parādībām, par kurām līdz šim bija guvis tikai neskaidrus priekšstatus, — ar gadalaiku, ar rīta un vakara, nakts un dienas noskaņojumu, ar dažāda stipruma vējiem, ar kokiem, ūdeņiem un miglu, ēnām un klusumu, un neapgarotu priekšmetu balsīm.

Agrie rīti vēl bija diezgan vēsi, tāpēc visus priecināja pavarda uguns lielajā telpā, kur viņi brokastoja; pēc misis Krikas rīkojuma, kura uzskatīja, ka Klērs ir pārāk smalks, lai ēstu pie kopīga galda, viņš parasti brokastoja platajā aizrovī, kur viņa tase, apakštasīte un šķīvis bija novietoti pa rokai uz piekārta plauktiņa. Gaisma no augsta, plata, sīkrūtaina loga iepretim krita viņa kaktā, ko vēl apspīdēja pavarda saltā, zilganā atblāzma, un ļāva viņam te lasīt, ja bija patika. Starp Klēru un logu atradās galds, kur sēdēja viņa darba biedri, un viņu gremojošie profili krasi izdalījās pret loga rūtīm; sānis bija durvis uz pienotavu, kur stāvēja taisnstūrainu skārda trauku rindas, līdz malām pilnas ar šīrīta slaukumu. Pašā tālākajā stūrī redzēja griežamies lielu ķērni un dzirdēja šļakstošas skaņas — dzinējspēku varēja redzēt pa logu, tas bija gauss zirgs, ko zēns dzina riņķī.

Pagāja vairākas dienas pēc Tesas ierašanās, bet Klērs, iegrimis kādā pa pastu piesūtītā grāmatā, žurnālā vai notīs, diezin vai pamanīja viņu pie kopējā galda. Viņa runāja ļoti maz un pārējās tik daudz, ka viņu čalošanā Klērs nesadzirdēja jaunu skaņu, turklāt viņš bija paradis neievērot sīkumus kopējā iespaida labad. Taču kādu dienu, pētīdams partitūru un iztēlē dzirdēdams melodiju, viņš pēkšņi aizmirsās, un nošu rullis novēlās zemē pie pavarda. Viņš paskatījās uz degošajām šķilām, kur pēc brokastīm nepieciešamās vārīšanas un cepšanas tikai viena liesma vēl lēkāja pirmsnāves dejā, it kā dejotu džigu atbilstoši melodijai, kas skanēja viņam ausīs; to darīja arī abi katla kāši, kuri nokarājās no šķērskoka un kuru sodrēju plēnes šķita trīsuļojam mūzikas taktī, kamēr pustukšais katls žēli sīca pavadījumu. Arī saruna pie galda saplūda ar šo fantastisko orķestri, un viņš nodomāja: «Kāda dziedoša balss ir vienai slaucējai! Laikam tā ir jaunpienācēja.»

Klērs paskatījās uz Tesu, kura sēdēja pie pārējiem.

Viņa nelūkojās uz Klēra pusi. Viņš tik ilgi bija klusējis, ka viņa klātbūtni šai telpā bija gandrīz aizmirsuši..

— Par spokiem es neko nezinu, — viņa runāja, — bet to es gan zinu, ka mūsu dvēsele var pamest miesu, mums vēl dzīviem esot.

Saimnieks ar pilnu muti pagriezās pret Tesu, uzlūkodams meiteni ar nopietnu jautājumu acīs, un viņa lielais nazis un dakšiņa (brokastis šeit bija pamatīgas) atspiedās pret galdu kā nepabeigtas karātavas.

— Kā, vai patiesi? Vai tā tas ir, meit? — viņš jautāja.

— To var sajust pavisam vienkārši, — Tesa turpināja, — jānoguļas tikai naktī zālē un cieši jāskatās uz kādu lielu, spožu zvaigzni un jādomā par to vien, un tad cilvēks jūt, ka viņš ir simtiem jūdžu tālu no savas miesas un tā galu galā nemaz nav viņam vajadzīga.

Saimnieks novērsa ciešo skatienu no Tesas un uzlūkoja savu sievu.

— Ērmīga būšana, Kristin, vai ne? Un, ja tā padomā, cik jūdžu es neesmu nostaigājis tādās zvaigžņotās naktīs pēdējos trīsdesmit gados, meitās iedams, preces iznēsādams, meklējot ārstu vai vecmāti, un kaut jel man jausma par to bijusi, vai kad reizi būtu jutis, ka mana dvēsele kaut vai par collas tiesu paceļas virs apkakles.

Juzdama, ka viņai pievērsti visu, arī saimnieka mācekļa skatieni, Tesa pietvīka un, nevērīgi izmetusi, ka tās droši vien iedomas, atkal atsāka ēst.

Klērs joprojām vēroja viņu. Meitene drīz beidza ēst un, apzinādamās, ka Klērs lūkojas uz viņu, sāka vilkt ar pirkstu kaut kādus rakstus uz galdauta, samulsusi kā mājas kustonis, kurš jūt, ka viņu novēro.

«Cik svaigs un nevainīgs dabas bērns ir šī meitene!» Klērs nodomāja.

Un tad viņam šķita, ka viņš saskata meitenē kaut ko pazīstamu, kaut ko tādu, kas aiznes viņu atpakaļ līksmā un bezrūpīgā pagātnē, kad nepieciešamība patstāvīgi domāt nebija aptumšojusi debesis. Viņš nosprieda, ka redzējis meiteni agrāk; kur, to viņš nevarēja pateikt. Droši vien, klīstot pa ciematiem, Endžels bija viņu nejauši sastapis, bet nejuta sevišķu interesi lauzīt galvu par to. Taču ar šo gadījumu pietika, lai viņš no visām glītajām slaucējām dotu priekšroku Tesai, kad vēlējās pamielot acis pie sievietes skaistuma.

XIX

Parasti govis slauca pēc kārtas, kā tās bija nostājušās, bez kādas slaucēju izvēles vai iegribas. Tomēr dažas govis deva priekšroku zināmam roku pārim, un dažreiz viņu pieķeršanās sniedzās tiktāl, ka viņas pielaida pie slaukšanas tikai savu favorītu un bez kādām ceremonijām apspēra cita slauceni.

Fermeris Kriks uzskatīja, ka ar šādām simpātijām un antipātijām jācīnās, pastāvīgi mainot govis, jo citādi, aizejot kādam slaucējam no fermas, viņš nonāktu grūtā stāvoklī. Taču meiteņu personīgās tieksmes bija pretējas saimnieka noteikumiem, un katra meitene izvēlējās astoņas vai desmit govis, pie kurām bija pieradusi, jo šo labprātīgo kustoņu slaukšana neprasīja pūles un bija pārsteidzoši viegla.

Tesa, tāpat kā viņas biedrenes, drīz vien atklāja, kuras govis dod priekšroku viņas slaukšanas metodei, un labprāt respektēja to vēlēšanos; pēdējos divus trīs gadus viņa lielākoties bija pavadījusi mājās, un rokas kļuvušas nestipras. No visām deviņdesmit piecām govīm it sevišķi astoņas — Dupure, Tiepša, Cilda, Migla, Vecā Daiļava, Jaunā Daiļava, Spodra un Klaiga — rietināja pienu tik labprātīgi, ka darbs pārvērtās tikai pirkstu pieskārienos, lai gan dažām pupi bija cieti kā burkāni. Zinādama fermera vēlēšanos, viņa tomēr pēc labākās sirdsapziņas centās slaukt pa kārtai visas govis, vienīgi ar pašām nepadevīgākajām viņa vēl nevarēja tikt galā.

Taču drīz vien Tesa ievēroja, ka viņas vēlēšanās un govju sastāšanās kārtība dīvaini saskan, kamēr noprata, ka tas nav tikai gadījums. Pēdējā laikā fermera māceklis palīdzēja sadzīt govis kopā, un piektajā vai sestajā reizē, atsēdusies pie govs, Tesa pievērsa šķelmīgās un jautājošās acis Klēram.

— Mister Klēr, jūs esat sarindojis govis!— viņa pietvīkusi sacīja, un, izsakot šo apvainojumu, smaids pavīdēja viņas sejā, augšlūpai neviļus paceļoties un atsedzot zobu galiņus, kamēr apakšlūpa palika nopietna un nekustīga.

— Kas tur sevišķs! — viņš atbildēja. — Jūs vienmēr būsiet te un slauksiet tās.

— Vai jūs tā domājat? Es ceru, ka palikšu. Bet es to nezinu.

Vēlāk Tesa noskaitās pati uz sevi, iedomādamās, ka Klērs, nezinādams, cik svarīgi iemesli spiež Tesu meklēt šo vientuļo dzīvi, var viņu pārprast. Viņa bija runājusi tik nopietni, it kā Klēra klātbūtne fermā varētu kaut kā ietekmēt viņas vēlēšanos te palikt. Tesas bažas bija tik lielas, ka krēslā pēc pabeigtās govju slaukšanas viņa izgāja viena dārzā, apbērdama sevi skarbiem pārmetumiem, kāpēc ļāvusi Klēram noprast, ka viņa rūpība nav palikusi neievērota.

Bija īsts vasaras vakars jūnijā, kad gaiss tik maigi līdzsvarots un tik dzidrs, ka pat nedzīvi priekšmeti šķiet apbalvoti ar diviem vai trim, ja ne visiem pieciem jutekļiem. Nebija vairs starpības starp tuvo un tālo, un skatītājs jutās tuvu visam līdz pat apvārsnim. Klusums likās esam kāda noteikta būtība, nevis tikai trokšņa negācija. Tad to pārtrauca arfas skaņas.

Tesa jau bija agrāk dzirdējusi šīs skaņas mansardā virs galvas. Neskaidras, apspiestas, nomāktas četru sienu ietvaros, tās nekad nebija viņu tā ietekmējušas kā tagad, kad tās klīda nekustīgajā gaisā, dīvaini atbrīvotas, it kā atsegtas. Patiesību sakot, tiklab instruments, kā izpildījums bija bēdīgi, taču viss pasaulē ir relatīvs, un Tesa klausīdamās jutās kā savaldzināts putns, kas nevar pakustēties. Varbūt vajadzēja iet projām, bet viņa tuvojās spēlētājam, turēdamās aiz dzīvžoga, lai viņš nenojaustu, ka viņā noklausās.

Dārza tālīnais stūris, kurā Tesa patlaban atradās, nebija kopts gadiem ilgi, tas bija mitrs un lekns aiz sulīgās zāles, kura pie katra pieskāriena raidīja augšup putekšņu mākonīšus; augstās ziedošās nezāles izplatīja skurbu aromātu, un to sarkanie, dzeltenie un mēļie ziedi veidoja tikpat žilbinošu krāsu gammu kā kultivētās puķes. Tesa klusiem kaķa soļiem zagās cauri šai izšķērdīgajai augu valstij, noslaucīdama ar svārkiem raganu spļaudekļus, mīdāma gliemežus zem kājām, notraipīdama rokas ar driģeņu sulu un gliemju gļotām, noberzēdama ar kailajiem dilbiem no ābeļu stumbriem lipīgos sniegbaltos pelējumus, kuri atstāja sarkanus plankumus uz ādas, un, Klēra nemanīta, pienāca viņam pavisam tuvu klāt.

Tesa vairs neapzinājās ne laika, ne telpas. Tā ekstāze, kādā pēc viņas vārdiem varēja nonākt, cieši veroties zvaigznēs, pārņēma viņu pret pašas gribu; noskaņotās arfas klusās skaņas viņu ieaijāja, melodija strāvoja viņai cauri kā vēja pūtas, sariešot asaras acīs. Gaisā peldošie ziedputekšņi likās padarām skaņas redzamas, un dārza valgums šķita jūtīgo augu asaras. Lai gan tuvojās krēslas stunda, asi smaržojošās puķes sasprindzinātā kaismē likās nespējīgas sakļaut ziedlapas, un krāsu viļņi saplūda ar skaņu viļņiem.

Gaisma vēl nebija nodzisusi, rietumos tās stari lauzās ārā no plaisas mākoņu grēdā; šķita, ka tur nejauši aizķērusies kāda dienas daļiņa, kamēr visapkārt jau biezē krēsla. Klērs nobeidza vienkāršo žēlabaino melodiju, kura neprasīja no spēlētāja sevišķu izveicību, un Tesa gaidīja, vai viņš nesāks citu. Bet viņš bija noguris, tāpēc izklaidīgi apmeta loku gar dzīvžogu un klīda tālāk. Tesa, vaigiem kvēlojot, mēģināja klusiņām aizlavīties projām.

Endžels tomēr pamanīja viņas gaišo vasaras apģērbu un ierunājās; viņa klusā balss aizsniedza Tesu, kaut viņš atradās gabaliņu tālāk.

— Kāpēc jūs bēgat tā projām, Tesa? — viņš jautāja. — Vai jums bail?

— O nē, ser … brīvā dabā es ne no kā nebaidos, it sevišķi tagad, kad ābeles nozied un viss ir tik zaļš.

— Bet istabā jums kādreiz uznāk bailes, vai ne?

— Tas ir — jā, ser.

— No kā?

— Es nemāku to pateikt.

— Baidāties, ka piens saskābs?

— Nē.

— Varbūt baidāties no dzīves vispār?

— Jā, ser.

— Ā, no tās es arī baidos, ļoti bieži. Izturēt dzīves smagumu nav nekāds joks.

— Jā, to jūs pareizi teicāt.

— Bet es tomēr nebiju gaidījis, ka jauna meitene jūsu gados varētu tā domāt. Kā tas tā gadījies?

Viņa vilcinājās mulsā klusumā.

— Nu, Tesa, runājiet vaļsirdīgi.

Viņai šķita, ka Klērs grib zināt, kāda viņai liekas pasaule, un viņa bikli atbildēja:

— Kokiem ir jautājošas acis, vai ne? Tas ir, man tā liekas. Un upe prasa: «Ko tu mani traucē ar saviem skatieniem?» Un cilvēkam šķiet, ka neskaitāmi rīti sastājušies rindā, tuvākais pats lielākais un skaidrāk saredzamais, pārējie, jo tālāk, jo aizvien mazāki, bet visi ļoti bargi un nežēlīgi, it kā teiktu: «Es nāku! Sargies no manis! Sargies no manis!» Bet jūs, ser, varat ar savu mūziku pamodināt sapņus un aizdzīt baigās iedomas!

Viņš bija pārsteigts, ka šī jaunā sieviete, vienkārša slaucēja, lai gan apveltītā ar ko īpatnēju, kas modināja viņas biedreņu skaudību, var iztēlē veidot tik skumjus tēlus. Vienkāršos, skaidros teikumos — mācības sešgadīgajā skolā nebija gluži veltīgas bijušas — viņa izsacīja to, ko dēvēja par šā gadsimta izjūtām, — modernisma kaiti. Klēra izbrīna mazinājās, kad viņš aptvēra, ka tā saucamās progresīvās idejas īstenībā lielākoties tikai ar savu definīciju, ko precīzi izsaka ar vārdiem, kas beidzas ar galotni «loģija» vai «isms», atšķiras no tām, kuras, miglaināk izpaustas, nodarbinājušas cilvēci jau gadsimtiem ilgi.

Tomēr dīvaini, ka tādas izjūt tik jauna meitene; vēl vairāk nekā dīvaini, tas radīja iespaidu, modināja interesi, aizkustināja. Nenojauzdams iemeslu, viņš neaptvēra, ka pārdzīvojumā galvenais ir intensitāte, nevis ilgums. Pārciestais rūgtais pārbaudījums bija apveltījis Tesu ar garīgu briedumu.

Tesa savukārt nesaprata, kā no garīdznieku ģimenes cēlies, labi izglītots un trūkumu neizbaudījis cilvēks var uzskatīt dzīvi par nastu. Tādai nelaimīgai svētceļniecei kā viņa bija pietiekami nopietns pamats šādām domām. Bet kā varēja šis apbrīnošanas cienīgais, dzejiski noskaņotais vīrietis, kas nekad nav nonācis Pazemošanas Ielejā, kā viņš varēja dalīties Ucas iemītnieka jūtās, kuras viņa pati bija izbaudījusi pirms diviem trim gadiem: «Maizes vietā man ir nopūtas, un manas asaras ir kā nebeidzamas upes. Mana dvēsele vēlas būt mirusi; labāk mirt nekā tā izģinst.» (Ijaba gr.)

Tiesa, patlaban viņš bija atrāvies no savas šķiras. Bet viņa zināja, ka tas ir tikai tāpēc, ka viņš, tāpat kā Pēteris Lielais kuģu būvētavā, mācījās to, ko vēlējās zināt. Viņš neslauca govis tāpēc, ka bija spiests to darīt, bet tāpēc, ka mācījās, kā kļūt par turīgu un panākumiem bagātu fermeri, zemes īpašnieku, agronomu un lopkopi. Viņš kļūs par kādu Amerikas vai Austrālijas Ābramu, kas pavēlēs kā valdnieks saviem raibajiem un svītrotajiem sīklopu un liellopu bariem, saviem kalpiem un kalponēm. Tomēr dažbrīd viņai šķita nesaprotami, kā šis domātājs jauneklis, kas tā mīl grāmatas un mūziku, labprātīgi izvēlējies kļūt par fermeri, nevis par garīdznieku, kā viņa tēvs un brāļi.

Tā kā nevienam no viņiem nebija atslēgas, kas atdarītu otra noslēpumu, tad abi palika neizpratnē par to, ko atklājuši, un, necenzdamies ieskatīties viens otra pagātnē, gaidīja cerībās, ka ar laiku izdosies uzzināt kaut ko jaunu par otra raksturu un noskaņojumu.

Ik diena, ik stunda atklāja Klēram kādu jaunu Tesas rakstura vilcienu, un tāpat tas bija viņai. Tesa centās būt savaldīga, bet nenojauta savas pašas vitālā spēka stiprumu.

Sakumā šķita, ka Tesa interesējas par Endželu Klēru tikai viņa prāta dēļ, nevis kā par vīrieti. Viņa salīdzināja Endželu ar sevi, un ikreiz, atklājot, cik neaptverami daudz viņš zina, ka viņa gara dzīve ir kā Andu kalnu gāles salīdzinājumā ar viņas pašas necilo garīgās attīstības līmeni, viņa jutās galīgi satriekta un zaudēja drosmi visiem turpmākiem mēģinājumiem tikt pie zināšanām.

Kādu dienu, kad Endžels bija nejauši minējis kaut ko par ganu dzīvi senajā Grieķijā, viņš ievēroja Tesas nomāktību. Viņa plūca upmalā puķes, ko sauca par «lordiem un lēdijām», kamēr viņš runāja.

— Kāpēc jūs pēkšņi izskatāties tik bēdīga? — viņš ievaicājās.

— Ak, nieki — es iedomājos par sevi, — viņa atteica, skumji iesmiedamās, un sāka nervozi plūkt «lēdijas» ziedlapas. — Iedomājos, kas no manis būtu varējis iznākt! Mana dzīve ir tukša, jo man nav bijis nekādas izdevības kaut ko sasniegt! Kad es redzu, ko jūs zināt, ko esat lasījis, skatījis un pārdomājis, es jūtu, ka neesmu nekas! Es esmu kā nabaga Sabas ķēniņiene bībelē! Man vairs nav nekādas drosmes.

— Nudien, par to gan nevajag raizēties! Zināt, es būtu pat ļoti priecīgs, mana dārgā Tesa, — viņš jūsmīgi sacīja, — ja varētu jums kaut kā palīdzēt, mācīt vēsturi vai dot kādas grāmatas lasīšanai, kādas jūs gribētu …

— Atkal «lēdija», — viņa pārtrauca, parādīdama ziedu, kam bija noplūkusi lapiņas.

— Kas tad ir?

— Līdzko sāk plūkt ziedlapas, vienmēr izrādās, ka «lēdiju» vairāk nekā «lordu».

— Lai nu paliek lordi un lēdijas. Vai jūs gribētu kaut ko mācīties, piemēram, vēsturi?

— Dažreiz man šķiet, ka es negribu zināt neko vairāk par to, ko zinu.

— Kāpēc ne?

— Kāda tam jēga, ja uzzināšu, ka esmu tikai viena no garu garās rindas un kādā vecā grāmatā ir aprakstīts tāds pats cilvēks kā es, un man jāatkārto viss, ko viņš darījis? Tas mani noskumdinās, vairāk neko. Pats labākais ir nemaz nedomāt, ka tava dzīve un pagātne ir tāda pati kā neskaitāmiem tūkstošiem un tava nākotne un rīcība būs tāda pati kā viņiem.

— Kā, tātad jūs patiesi neko negribat mācīties?

— Es vēlētos uzzināt, kāpēc… kāpēc saule vienādi spīd pār taisniem un netaisniem, — viņa atbildēja, balsij viegli ietrīsoties, — bet to man nepateiks neviena grāmata.

— Tesa, kā nu var runāt ar tādu sarūgtinājumu!

Protams, viņš tā uzbārās, pakļaudamies konvencionālajai pienākuma apziņai, jo šādas domas pagājībā nebija svešas arī viņam pašam. Nolūkodamies uz meitenes nevainīgo muti, viņš nosprieda, ka šāda zemes meita var tikai atkārtot kaut kur dzirdētus vārdus. Viņa joprojām plūkāja ziediem lapiņas, kamēr Klērs, uzmetis skatienu krāšņajām, uzliektajām skropstām, kas viņai, lejup lūkojoties, nolaidās uz maigajiem vaigiem, vilcinādamies gāja projām. Pēc viņa aiziešanas Tesa brīdi stāvēja, domīgi applūkādama pēdējo ziedu, un tad, atmodusies no sapņiem, nepacietīgi nometa zemē to un visus pārējos puķu aristokrātus, sašutusi par savu tukšo pļāpāšanu un juzdama pieņemamies spēkā dīvainu kvēli sirds dziļumos.

Par kādu muļķīti Klērs viņu uzskata! Karsti ilgodamās, lai Klērs par viņu domātu labi, Tesa atcerējās to, ko pēdējā laikā bija centusies aizmirst nepatīkamo seku dēļ, — savas ģimenes izcelšanos no d'Erbervilu dižās cilts. Šis bezvērtīgais atklājums bija viņai daudzējādā ziņā atnesis nelaimi, bet varbūt misters Klērs, džentlmenis un vēstures pazinējs, jutīs pret Tesu pietiekamu cieņu, lai aizmirstu viņas bērnišķo rotaļu ar «lordiem un lēdijām», ja viņš zinās, ka Purbekas marmora un alabastra statujas Kingsbiras baznīcā ir viņas īstie senči taisnā līnijā, ka viņa nav viltvārde, kā naudai un godkārei padevušies Trentridžas d'Erbervili, bet īsta d'Erbervila pēc dzimšanas.

Pirms šaubu mocītā Tesa riskēja to atklāt, viņa gribēja uzzināt, kā Klērs to uzņems, un piesardzīgi iztaujāja fermeri, vai misters Klērs jūtot lielu cieņu pret senām grāfistes ciltīm, kaut tās zaudējušas visu bagātību un zemi. — Misters Klērs, — fermeris kategoriski paziņoja, — ir tāds dumpīgs cilvēks, kādu vēl neesmu sastapis, viņš nemaz neatgādina pārējos ģimenes locekļus; un par visu pasaulē viņš necieš tā saucamās senās ģimenes. Viņš saka, katram jāsaprot, ka tās devušas savu ieguldījumu vecos laikos un tagad viņās nekas nav pāri palicis. Billeti, Drenkhardi, Grēji, Sentkventini, Hārdiji un Gouldi kādreiz valdīja jūdzēm tālu pār šo ieleju, bet tagad viņi nav ne fārtinga vērti. Piemēram, mūsu pašu mazā Retija Pridla, viņa, zināt, cēlusies no Perideliem, senas cilts, kas kādreiz valdīja par jo plašiem īpašumiem pie Kingshintokas, kuri tagad pieder Veseksas grāfam, bet tolaik neviens par šo grāfu vai viņa tuviniekiem nebija dzirdējis ne vārda. Nu, un misters Klērs, to uzzinājis, vairākas dienas zobojās par nabadzīti. «Ek,» viņš saka, «no jums nekad neiznāks laba slaucēja, jūsu senči visu savu spēku un izveicību izšķieduši pirms gadu simteņiem Palestīnā, un viņu pēcnācējiem vajadzēs kādu tūkstoti gadu gulēt atmatā, kamēr uzkrājas spēks jauniem darbiem!» Otrā dienā pie mums atnāca kāds zēns darbu meklēt un saka, viņu saucot par Metu, un, kad mēs prasījām pēc uzvārda, viņš sakās neesam dzirdējis, ka viņam esot kāds uzvārds, un, kad mēs prasām, kā tad tā, viņš paskaidro, ka laikam viņa tuvinieki nesen tikai esot cēlušies. «Taisni tāds puika, kāds vajadzīgs!» misters Klērs saka, pielēkdams kājās un sniegdams viņam roku. «Es lieku uz jums lielas cerības,» un iedod viņam puskronu. Nē, visādas senas ģimenes misters Klērs nevar sagremot!

Noklausījusies šo kariķēto Klēra uzskatu izklāstu, nabaga Tesa nopriecājās, ka nebija vājuma brīdī bildusi kādu vārdu par savu dzimtu, kaut arī tā bija tik bezgala sena, ka varēja šais gadsimtos ne vien pagrimt, bet sākt celties augšup. Turklāt vēl viena cita slaucēja var sacensties ar viņu šai ziņā. Tāpēc viņa neminēja ne pušplēsta vārda par d'Erbervilu kapenēm un Vilhelma Iekarotāja bruņinieku, kura uzvārdu bija mantojusi. Ielūkojusies mazliet dziļāk Klēra raksturā, viņa noprata, ka Klērs galvenokārt interesējas par viņu kā par senu tradīciju neapgrūtinātas, spēkus neizšķiedušas ģimenes atvasi.

XX

Vasara ritēja uz priekšu un pieņēmās briedumā. Šā gada puķes, lapas, lakstīgalas, zīlītes, strazdi un visādi viendienas radījumi ieņēma pozīcijas tur, kur vēl pirms gada viņu vietā mājoja citi un viņi bija tikai dīglī vai neorganiskas pasaules daļiņas. Reizē ar saules lēktu stari jau spiedās cauri pumpuriem un izslēja tos garos kātos, lika sulai kāpt augšup mēmās straumēs, vērties vaļā ziedlapām un smaržām izplatīties veselām neredzamām strūklām un strāvām.

Fermera Krika saime, sievietes un vīrieši, dzīvoja bez raizēm, omulīgi, pat līksmi. Viņu stāvoklis varbūt bija pats laimīgākais no visiem, kāds vien atrodams dažādas sabiedrības pakāpēs, jo viņi bija virs tās līnijas, pie kuras beidzas trūkums un zem tās, kur nosacītība sāk kropļot dabiskās jūtas un banālas modes spiediens padara pietiekamo par nepietiekamu.

Bija pagājis krāšņākais lapotnes laiks, kad daba, šķiet, dzenas tikai pēc viena mērķa — apzaļot visu. Tesa un Klērs neapzinīgi pētīja viens otru, allaž balansēdami uz kaisles robežas, bet vēl nepārkāpdami to. Un nepārtraukti viņi, kā pakļauti negrozāmam likumam, traucās uz vienu mērķi tik noteikti kā divi strauti vienā ielejā.

Tesa nekad vēl savā tagadējā dzīvē nebija jutusies tik laimīga kā patlaban, un varbūt viņai vairs nebija lemts pieredzēt tik laimīgas dienas. Jaunajos apstākļos viņa jutās ir fiziski, ir garīgi īstā vietā. Kociņš, kas bija iesēts un izlaidis saknes saindētā augsnē, tagad bija pārstādīts auglīgākā zemē. Turklāt viņa un Klērs vēl atradās neitrālā joslā starp aizraušanos un mīlu, nekādas dzīles vēl nebija aizsniegtas, nebija pārdomu ar uzmācīgajiem jautājumiem: «Kur šī jaunā straume tiecas mani aizraut? Ko tā dos manai nākamībai? Kādā sakarā tā ir ar manu pagātni?»

Endželam Klēram Tesa šobrīd bija nejauša parādība, rožains, piemīlīgs tēls, kurš tikai nule bija iespiedies viņa apziņā. Un viņš atļāva meitenei aizņemt savas domas, pārliecināts, ka interesējas par viņu kā filozofs, kurš vēro izcili īpatnu, neredzētu un pievilcīgu sieviešu dzimuma pārstāvi.

Viņi satikās pastāvīgi, citādi nemaz nevarēja būt. Viņi satikās diendienā tai dīvainajā un svinīgajā brīdī, kad mēļos vai sārtos toņos aust rīts, jo šeit vajadzēja celties agri, ļoti agri. Govis slauca, gaismiņai svīstot, bet pirms slaukšanas notika krejošana, kas sākās tūliņ pēc pulksten trim. Ko pirmo uzcēla modinātāja pulkstenis, tam parasti pienācās modināt citus, un, tā kā Tesa bija pēdējā ieradusies fermā un drīz atklājās, ka uz viņu var paļauties un viņa neiemigs pēc pulksteņa tarkšķa kā citi, tad šis pienākums visbiežāk tika uzkrauts viņai. Līdzko pulkstenis sīkdams nosita trīs, viņa jau atstāja savu istabu un skrēja pie saimnieka durvīm, tad augšā pa redelēm pie Endžela, modinādama viņu skaļā čukstā, un pēc tam cēla savas biedrenes. Kamēr Tesa apģērbās, Klērs jau bija nonācis lejā un izgāja ārā valgajā gaisā. Pārējās meitenes un saimnieks parasti mēdza vēl apgriezties uz otriem sāniem un parādījās tikai pēc stundas ceturkšņa.

Rītausmas pelēkie pustoņi nelīdzinājās dienas noslēguma palsnumam, lai gan krāsu pakāpe šķita esam tā pati. Rītam austot, gaisma liekas aktīva, tumsa pasīva, vakara krēslā tieši tumsa ir aktīva un pieaugoša, bet gaisma snaudulīgi gurda.

Tā kā viņi tik bieži bija pirmie, kas fermā pamodās, un droši vien tā katrreiz nebija nejaušība, viņi šķita arī pirmie, kas pamodušies visā pasaulē. Sākumā Tesa vēl neķērās pie krejošanas, bet tūliņ piecēlusies devās ārā pagalmā, kur Klērs parasti viņu gaidīja. Rēgainā, ūdeņainā pusgaisma, kas plūda pār klajo pļavu, lika viņiem justies nošķirtiem no visiem, it kā viņi būtu Ādams un Ieva. Šai dzimstošās dienas palsajā ausmā Klēram likās, ka Tesa ir garīgi un fiziski pilnīga būtne, gandrīz karaliski varena, laikam tāpēc, ka šai agrajā stundā diezin vai kāda tik dāsni apveltīta sieviete no viņa paša aprindām iznāk no mājas, varbūt otras tādas nav visā Anglijā. Skaistas sievietes parasti guļ dziļā miegā vasaras rīta agrumā. Tesa bija viņam līdzās, pārējās vairs neeksistēja.

Rēnā, dīvainā, izkliedētā krēsla, kurā viņi iegrima, kopīgi dodamies pie govīm, bieži lika Klēram domāt par Augšāmcelšanās brīdi. Viņam gan nenāca prātā, ka blakus iet grēku nožēlniece Magdalēna. Tā kā ainava bija pelēku ēnu klāta, tad viņa līdzgājējas seja, kas pievilka viņa skatienu, paceldamās virs miglas slāņa, šķita izstarojam fosforescējošu gaismu. Tesa likās rēgaina kā brīvē palaists bezmiesīgs gars. Īstenībā viņas seja bija uztvērusi saltos austošās dienas starus, kas plūda no ziemeļaustrumiem; Klēra seja šķita Tesai tāda pati, lai gan viņš to nenojauta.

Kā jau teikts, šai stundā Tesa ietekmēja viņu visdziļāk. Viņa nebija vairs slaucēja, bet sievietes būtības iemiesojums — pati sievišķība, ietverta vienā tipiskā formā. Viņš dēvēja Tesu par Artemidu, Demetru un apveltīja citiem fantastiskiem vārdiem, pa pusei ķircinoties, jo tie viņai nepatika tāpēc, ka viņa tos nesaprata.

— Sauciet mani par Tesu, — viņa mēdza teikt sapīkusi, un viņš paklausīja.

Gaisma pieņēmās, un viņas seja atkal atguva vienkāršas sievietes vaibstus, no svētlaimi dāvājošas dievietes sejas tā pārvērtās svētlaimi alkstošas būtnes sejā.

Šais stundās, kas nepieder cilvēkiem, viņi varēja pieiet pavisam tuvu ūdens putniem. Ar apdullinošu troksni, it kā atsistos vaļā durvis un aizvirtņi, no saaudzēm pļavmalā izlidoja gārņi vai pārsteigti palika drosmīgi stāvam uz vietas ūdenī, kad pāris pagāja garām, un gausi, vienaldzīgi, līmeniski grozīja galvas aplī it kā lelles, ko iedarbina mehānisms.

Viņi skatīja liego vasaras dūmaku seģenes biezumā — pūkainu, līdzenu, kas slāņos vai atsevišķās neliela apjoma strēlēs klājās pāri pļavai. Aiz rasas sirmajā zālē bija zīmes, kur govis tonakt gulējušas, — tumšzaļās, sausas saliņas govs ķermeņa veidā plašajā rasas jūrā. No katras saliņas izrita līčloču taciņa, pa kuru govs, pamezdama guļas vietu, bija gājusi meklēt ēdamo, un takas galā viņi govi atrada: pazinusi nācējus, govs nosēcās, un miglā no viņas nāsīm izplūda mazs garaiņu mākonītis. Viņi dzina lopus atpakaļ uz laidaru vai apsēdās un slauca tos uz vietas, kā apstākļi prasīja.

Dažreiz vasaras migla aizņēma lielāku platību, un pļavas pārvērtās baltā jūrā, no kuras pacēlās atsevišķi koki kā draudošās klintis. Putni uzšāvās virs tās, traukdamies pretī gaismai, un turējās spārnos, sildīdamies saulē, vai nosēdās uz žoga kārtīm, kurš sadalīja pļavu, — tās spīdēja aiz mitruma kā stikla stieņi. Migla laistījās Tesas skropstās kā dimanti un sabira viņas matos kā sīkas pērles. Kad diena pieņēmās spēkā un, rasai izgarojot, atgriezās ikdienība, Tesa zaudēja savu savādo, ēterisko daiļumu; viņas zobi, lūpas un acis spīdēja saules staros, un viņa atkal bija tikai žilbinoši skaista slaucēja, kurai vajadzēja sacensties ar citām sievietēm šai pasaulē.

Ap šo laiku mēdza pacelt balsi fermeris Kriks, pārmezdams slaucējiem, ka tie ieradušies par vēlu no savām kotedžām, un bārdams veco Deboru Faienderi, ka tā nemazgā rokas.

— Dieva dēļ, Deb, pabāz taču rokas zem sūkņa! Nudien, ja londonieši zinātu, kas tu par sušķi, viņi pirktu pienu un sviestu vēl mazāk nekā līdz šim, un tas vairs nav nekāds joks!

Slaukšana turpinājās, un beidzot Tesa, Klērs un visi pārējie dzirdēja, ka virtuvē misis Krika izvelk smago, salokāmo brokastgaldu, jo šī procedūra norisinājās pirms katras maltītes; tā pati drausmīgā čīkstoņa atkārtojās, kad galdu novāca un iestūma agrākajā vietā.

XXI

Reiz pēc brokastīm pienotavā sacēlās liels uztraukums. Ķērne griezās kā vienmēr, bet sviests nekūlās. Ikreiz, kad tas notika, visi pienotavā jutās kā paralizēti. Pliks plakš — lielajā cilindrā skalojās piens, bet nebija dzirdama tā skaņa, ko visi gaidīja.

Fermeris Kriks un viņa sieva, slaucējas Tesa, Meriena, Retija Pridla, Iza Hjūeta un precētās sievietes no kotedžām, arī misters Klērs, Džonetens Keils, vecā Debora un pārējie stāvēja, bezcerīgi blenzdami uz ķērni; un zēns, kurš ārā dzina zirgu riņķī, izbolīja apaļas acis, lai parādītu, ka izprot stāvokli. Pat grūtsirdīgais zirgs, apmetot loku, likās ieskatāmies logā jautājoši un skumji.

— Ir jau gari gadi pagājuši, kopš neesmu bijis pie vārdotāja Trendla dēla Egdonā, daudzi gadi, — sarūgtināts ierunājās fermeris. — Ar tēvu jau viņu nav ko salīdzināt. Neskaitāmas reizes esmu daudzinājis, ka neticu viņam, kaut gan ūdens āderes viņš uzrāda cilvēkiem pareizi. Jāiet vien būs, ja tik viņš ir dzīvs. Skaidrs, ka vajadzēs iet, ja tas tā turpināsies.

Pat misters Klērs noskuma, redzēdams saimnieka izmisumu.

— Vārdotājs Fols, kas dzīvoja viņpus Kesterbridžas, tai vietā, ko sauc par Plašo noru, tika ļoti slavēts, kad es vēl biju puika, — ieteicas Džonetens Keils. — Bet nu jau viņš sabirzis kā satrunējis celms.

—Mans vectēvs mēdza iet pie vārdotāja Minterna uz

Oulskombu, — esot bijis gudrs vīrs, tā vectēvs teica, — misters Kriks turpināja. — Bet mūsu laikos jēdzīgus cilvēkus atrast grūti!

Misis Krikas domas kavējās tuvākā apkaimē.

— Varbūt kāds mūsmājās ir iemīlējies, — viņa ieminējās. — Jaunības dienās tiku dzirdējusi, ka tad sviests nesakuļoties. Atceries, Krik, to meiteni, kas pie mums kalpoja labi sen, un kā toreiz arī sviests nesagāja.

— Ak jā, jā, — bet tas nebija galvenais. Tam nebija sakara ar mīlēšanos. Es labi atceros — vaina bija ķērnē.

Viņš pievērsās Klēram.

— Mums kādreiz bija par slaucēju Džeks Dolops, ser, menčīgs puisis, kas lakstojās ap kādu jaunu sievišķi no Melstokas un piekrāpa viņu, kā bija piekrāpis jau dažu labu. Tak toreiz viņam iznāca saskrieties ar pavisam citas sugas meitieti, bet tā gan nebija pati meiča. Zaļajā ceturtdienā, kā tas kalenderī atzīmēts, mēs salasījāmies kopā tāpat kā tagadiņ, tikai toreiz sviestu nekūla, te uzreiz ieraugām meičas māti ienākam sētā. Rokā liels lietussargs, ar misiņu apkalts kāts, ar tādu var notriekt vērsi no kājas, un viņa sauc: «Vai Džeks Dolops te strādā? Man viņš vajadzīgs! Es viņam iesmu izduršu cauri, to es jums apzvēru!» Un aiz mātes nāk Džeka piekrāptā meiča un slauka nēzdogā rūgtas asaras. «Ak debestiņ, nu ir gan posts!» Džeks saka, pametis aci pa logu. «Viņa mani nositīs! Kur lai es paslēpjos, kur? Nesakiet, kur es esmu!» Un, to teicis, viņš ierāpjas ķērnē pa lūciņu un aiztaisa to no iekšpuses ciet taisni tad, kad meičas māte iedrāžas pienotavā. «Kur ir tas razbainieks,» viņa brēc, «es viņam mūli izvagošu, lai tik dabūju viņu nagos!» Nu, tā viņa izmeklējās pa malu malām, lamādama Džeku, cik jaudas, bet šis guļ ķērnē, smakdams vai nost, un nabaga meiča vai, pareizāk sakot, jaunā sieva stāv pie durvīm un raud vai acis ārā. Es to nekad neaizmirsīšu, ne mūžam! Tur jau pat akmenim būtu jālej asaras! Bet Džeku nevarēja atrast nekur.

Fermeris apklusa, un klausītāji apmainījās ar dažiem vārdiem.

Bieži vien šķita, ka misters Kriks savus stāstus pabeidzis, kaut īstenībā tā nebija, un maldinātie nezinātāji nelaikā iejaucās ar savām piezīmēm, bet vecie paziņas uz to neuzķērās. Stāstītājs turpināja:

— To es gan nezinu, kā vecai izdevās uzminēt, taču viņa uzoda, ka Džeks ir tepat ķērnē. Neteikusi ne vārda, viņa ķērās pie roktura (toreiz ķērni grieza ar roku), sāka griezt, un Džeks iekšā svaidās no vienas puses uz otru. «Ak kungs, apturi to ķērni, laid mani ārā!» viņš iebrēcās, pabāzis galvu laukā. «Man salauzīs visus kauliņus!» (Pēc tiesas un taisnības viņš bija zaķapastala, kādi jau šitie vīri mēdz būt.) «Ātrāk nelaidīšu, kamēr samaksāsi par viņas goda laupīšanu!» vecā atsaka. «Apturi ķērni, vecā ragana!» Džeks auro. «Ak, tu mani sauksi par vecu raganu, krāpnieks tāds, kaut tev jau pieci mēneši, kopš vajadzēja godāt mani par sievasmāti!» vecā atsaucas, un ķērne gāja riņķī, ka Džeka kauliņi grabēja vien. Neviens no mums neiedrīkstējās iejaukties, un beidzot viņš apsolījās izpirkt savu grēku. «Jā, es turēšu vārdu!» Tā tas viss todien nobeidzās.

Kamēr klausītāji smaidīdami izsacīja savas piezīmes, aiz viņu mugurām kaut kas strauji sakustējās, un viņi atskatījās. Tesa nobālējusi gāja uz durvju pusi.

— Šodien pārāk karsts! — viņa tikko dzirdami nočukstēja.

Karsts patiešām bija, un nevienam nenāca prātā saistīt Tesas vēlēšanos pamest pārējos ar saimnieka atmiņām. Viņš paspēra soli uz priekšu, atvēra durvis un, laipni ķircinādamies, teica:

— Ko tad tu tā, meitiņ? (Viņš bieži ar neapzinātu ironiju uzrunāja Tesu šai mīlināmā vārdā.) Pati smukākā slaucēja manā fermā, un dūša papēžos jau pirmajā karstākajā dienā. Nevajag tā nolaisties, ko tad darīsim, kad pienāks suņu dienas ar savu karstumu, vai ne, mister Klēr?

— Man nelabi — es labāk iziešu svaigā gaisā, — viņa mehāniski noteica un pazuda aiz durvīm.

Viņai par laimi, tai pašā brīdī piena skalošanās ķērnē pārvērtās noteiktā šļakstoņā.

— Sāk saiet! — izsaucās misis Krika, un Tesai neviens vairs nepievērsa uzmanību.

Ārā izgājusi, nabaga cietēja drīz vien atžilba, taču visu pēcpusdienu palika nomākta. Kad vakara slaukšanas reize bija galā, viņa nelikās vairs ne zinis par citiem un, izgājusi no mājas, devās projām, pati nezinādama, uz kurieni. Viņa bija nelaimīga, ai, cik nelaimīga, apzinādamās, ka viņas biedrenēm fermera stāsts ir tikai amizants notikums, ne vairāk; neviens nelikās saprotam tā traģisko jēgu, tikai Tesa, un, protams, neviens nezināja, cik sāpīgi tas aizskāra viņas pašas vārīgo vietu. Pat rietošā saule izskatījās neglīta kā liela, zvērojoša brūce debesīs. Tikai vientuļa svilsprāklīte aizlauztā, sērīgā balsī sveica viņu no upmalas krūmājiem ar skumju, vienmuļu saucienu kā senu dienu draugs, kura draudzība savu laiku jau pārdzīvojusi.

Šais garajās jūnija dienās slaucējas, kā arī vairums saimes ļaužu gāja gulēt, saulei rietot, vai pat agrāk, jo celties vajadzēja ļoti agri un slaukšana bija grūta, kad govis deva pilnas slaucenes piena. Tesa parasti devās uz guļamistabu reizē ar biedrenēm. Tomēr tovakar viņa bija pirmā, kas iegāja kopējā istabā, un jau snauda, kad ienāca pārējās meičas. Viņa redzēja tās izģērbjamies rietošās saules dzeltensārtajā gaismā, kas apstaroja viņu augumus; iesnaudās atkal, bet viņu balsis to pamodināja, un viņa klusu pavērsa skatienu uz biedreņu pusi.

Neviena no trim istabas biedrenēm nebija gājusi gulēt. Basām kājām, naktskreklos viņas stāvēja pulciņā pie loga, un pēdējie sarkanie stari, no rietumiem nākdami, sildīja viņu sejas un kaklus un apspīdēja sienas. Viņas ar dziļu interesi kaut ko vēroja dārzā, cieši sakļāvušas sejas: vienu jautru un apaļu, otru bālu tumšmates seju un trešo itin glītu sejiņu, ko ietvēra rudas bizes.

— Negrūsties! Tu vari redzēt visu tikpat labi kā es, — sacīja rudmate Retija, pati jaunākā, nenolaizdama acu no loga.

— Tev tikpat maz nozīmes viņā iemīlēties kā man, Retij Pridl, — šķelmīgi noteica apaļvaidze Meriena, pati vecākā. — Viņam citi vaidziņi patīk labāk par tavējiem.

Retija Pridla nenolaida acu no loga, un arī pārējās darīja to pašu.

— Re, kur viņš atkal! — izsaucās Iza Hjūeta, bāla meitene ar melniem, gludiem matiem un drosmīgām mutes līnijām.

— Nesaki labāk neko, Iza, — atsaucās Retija, — es redzēju, ka tu skūpstīji viņa ēnu.

— Ko tu redzēji? — pārjautāja Meriena.

— Nu, viņš stāvēja pie kubla un lēja ārā sūkalas, un ēna no viņa sejas krita uz sienu, kur stāvēja Iza, pildīdama mucu. Viņa pieliecās pie sienas un noskūpstīja ēnu uz lūpām; viņš neko neredzēja, bet es gan.

— Iza Hjūeta! — Meriena izsaucās. Izas Hjūetas vaigos iesitās sārtums.

— Ar to nevienam nav pāri nodarīts, — viņa izgudrēm vienaldzīgi paskaidroja. — Un, ja es esmu viņā iemīlējusies, tad Retija tāpat un arī tu, Merien, ja reiz runājam par to.

Merienas apaļā seja nevarēja nosarkt, jo vienmēr bija sārta.

— Es! — viņa izsaucās. — Kas tās par pasakām! Ai, tur viņš atkal parādījās! Mīļās acis… mīļā seja… mīļais misters Klērs!

— Re nu — tu arī atzinies!

— Tiklab tu, kā mēs visas, — Meriena vaļsirdīgi sacīja kā cilvēks, kas pilnīgi vienaldzīgs pret citu domām. — Būtu muļķīgi to slēpt, kad esam vienas savā starpā, tikai nevajag to atklāt pārējiem. Es kaut vai rīt būtu gatava viņu precēt!

— Es tāpat — un vēl vairāk, — Iza Hjūeta nomurmināja.

— Es arī, — nočukstēja Retija, kas bija biklāka. Tesai sametās karsti.

— Visas jau mēs nevaram viņu precēt, — ierunājās Iza.

— Neviena no mums nevar, tas ir vēl bēdīgāk, — vecākā atsaucās. — Re, kur viņš atkal!

Visas trīs pameta misteram Klēram klusu skūpstu.

— Kāpēc? — Retija aši ievaicājās.

— Tāpēc, ka Tesa Darbeifīlda patīk viņam vairāk, — Meriena sacīja apspiestā balsī. — Es viņu vēroju katru dienu, un man tas skaidrs.

Iestājās domu pilns klusums.

— Bet Tesa taču nav viņā iemīlējusies? — Retija beidzot izdvesa.

— Nu, dažreiz man šķiet, ka ir gan.

— Cik tas viss muļķīgi! — Iza Hjūeta nepacietīgi izsaucās. — Protams, viņš neprecēs nevienu no mums, arī Tesu ne — džentlmeņa dēls, kas kādreiz būs liels zemes īpašnieks un fermeris viņpus okeāna. Drīzāk ticams, ka viņš uzaicinās mūs par strādniecēm savā fermā ar tik un tik lielu algu gadā.

Nopūtās viena, nopūtās otra, un apaļīgā Meriena nopūtās visskaļāk. Kāds turpat blakus gultā arī nopūtās. Asaras saskrēja acīs Retijai Pridlai, glītajai jauniņajai rudmatei, pēdējam pumpuram Peridelu ciltī, kas reiz bija tik ļoti cildināta grāfistes hronikās. Viņas klusēdamas vēl brītiņu lūkojās ārā, sejas cieši sakļāvušas kā iepriekš, tā ka matu toņi saplūda kopā. Bet misters Klērs neziņā par to visu bija jau iegājis iekšā, un viņas to vairs neredzēja; ēnas biezēja, un meitenes apgulās. Pēc dažiem mirkļiem viņas dzirdēja Klēru kāpjam augšā uz savu istabu. Meriena drīz sāka šņākt, bet Iza ilgi vēl palika nomodā. Retija Pridla iemiga asarās.

Tesai, kuras jūtas bija dziļākas, miegs vairs nebija prātā. Šī saruna bija vēl viens rūgts malks, kas viņai šodien bija jāizdzer. Viņas sirdī nepamodās ne mazākās greizsirdības jūtas. Viņa apzinājās, ka viņai tiek dota priekšroka. Viņa bija daiļāk veidota, vairāk izglītota un, kaut arī jaunāka, atskaitot Retiju, tomēr vairāk nobriedusi, un apzinājās, ka vajag tikai mazliet papūlēties, lai iekarotu Endžela Klēra sirdi un uzvarētu savas vientiesīgās biedrenes. Bet te pacēlās svarīgs jautājums, vai viņai tiesības to darīt. Protams, nopietni ņemot, nevienai no visām četrām nebija ne cerību ēnas, bet viena vai otra varēja iedvest Klēram pārejošu kaislību un izbaudīt priekus, ko sniedz viņa uzmanība, kamēr viņš uzturas šeit. Šādas nevienlīdzīgas attieksmes dažkārt noved pie laulībām, un viņa bija dzirdējusi no misis Krikas, ka misters Klērs kādu dienu jokojies, kāds labums viņam precēt smalku lēdiju, kad jāapstrādā desmittūkstoš akru kolonijās, jāaudzē lopi un jānovāc labība. Fermā augusi meitene būtu pati piemērotākā sieva. Bet, vai nu viņš runāja nopietni vai ne, kā varēja Tesa, kurai sirdsapziņa neļāva nevienu vīrieti precēt un kura bija stingri apņēmusies nepadoties šādam kārdinājumam, novērst mistera Klēra uzmanību no citām sievietēm īsās laimes dēļ — sildīties viņa laipnajos skatienos, kamēr viņš uzturas Telboteisā?

XXII

Nākamā rītā visas nonāca lejā žāvādamās, taču vajadzēja kā vienmēr krejot pienu, slaukt govis un pulcēties virtuvē uz brokastīm. Fermeris Kriks saīdzis kluburēja pa māju. Viņš bija saņēmis vēstuli no kāda klienta, kurš sūdzējās, ka sviestam esot piegarša.

— Un dievvārds — ir arī! — Kriks paziņoja, turēdams kreisajā rokā koka lāpstiņu ar sviesta piku. — Jā, pagaršojiet paši!

Vairāki strādnieki salasījās ap viņu; sviestu pagaršoja misters Klērs, Tesa, arī pārējās slaucējas, daži slaucēji un beidzot misis Krika, kura jau bija klājusi brokastgaldu. Sviestam patiešām bija piegarša.

Fermeris, kurš bija iegrimis domās, cenzdamies labāk noteikt piegaršu un atklāt, kāda indīga zāle te vainīga, pēkšņi izsaucās:

— Ķiploki! Un es domāju, ka tai pļavā nav vairs palicis ne stiebriņa!

Nu visi vecie strādnieki atcerējās, ka viena no sausajām pļavām, kur nesen bija ielaiduši dažas govis, pirms vairākiem gadiem arī bija sabojājusi sviestu tādā pašā kārtā. Toreiz fermeris nebija varējis noteikt piegaršu un nolēmis, ka sviests apburts.

— Mums jāpārmeklē šī pļava, — viņš nosprieda, — tā tas nedrīkst turpināties!

Apbruņojušies ar veciem asiem nažiem, viņi devās uz pļavu. Tā kā šis kaitīgais augs varēja būt tikai pavisam mikroskopiskos daudzumos, jo līdz šim nebija nevienam dūries acīs, tad šķita, ka uzmeklēt to leknajā zālē ir gandrīz bezcerīgs darbs. Tomēr meklētāji sastājās rindā; piedalījās visi, jo stāvoklis bija nopietns; Kriks rindas vienā galā, blakus misters Klērs, kas bija labprātīgi pieteicies palīdzēt, tad Tesa, Meriena, Iza Hjūeta un Retija, pēc tam Bils Lūels, Džonetens un precētās slaucējas, kuras mita savās kotedžās, — Beka Nibsa ar sprogainiem, melniem matiem un izvalbītām acīm un baltmate Frensija, kas bija ziemas miglā saķērusi diloni, dzīvodama tuvu palienas pļavām.

Nodūruši acis, viņi lēni kustējās uz priekšu pa pļavas strēmeli un pēc brītiņa apgriezās un tādā pašā kārtā nāca atpakaļ, lai pēc darba beigšanas neviena colla pļavas nebūtu palikusi nepārlūkota. Tas bija ļoti garlaicīgs darbs, jo varbūt visā pļavā auga tikai kāds pusducis ķiploku, taču šim augam piemīt tāds sīvums, ka vajag tikai vienai govij ieēst ķiploku, lai visam tās dienas sviesta kūlumam būtu piegarša.

Lai gan viņi tik krasi atšķīrās pēc raksturiem un izskata, noliekušies visi izskatījās vienādi dīvaini — kā mēmi automāti, un būtu piedodams, ja nejaušs svešs garāmgājējs, iedams pa tuvīno lauku ceļu, ieskaitītu viņus visus Hodžu grupā. Kad viņi gausi virzījās uz priekšu, zemu sagubuši, lai saskatītu augu, uz viņu apēnotajām sejām krita dzelteno gundegu maigais atspulgs, un viņi atgādināja mēnesnīcas apspīdētus rēgus, lai gan pusdienas saule cepināja viņiem muguras ar visu savu kvēli.

Endžels Klērs, kurš nelokāmi turējās pie savas apņemšanās būt visos darbos kopā ar citiem, šad tad pacēla galvu. Protams, tā nebija nejaušība, ka viņš bija izraudzījies vietu blakus Tesai.

— Nu, kā jūs jūtaties? — viņš čukstēja.

— Ļoti labi, pateicos jums, ser, — viņa kautri atbildēja.

Tā kā viņi tikai pirms pusstundas bija apsprieduši dažādus personīgus jautājumus, tad šāds sarunas ievads šķita lieks. Taču saruna tā arī neizraisījās. Viņi rāpus virzījās tālāk, Tesas svārku stērbele šad tad pieskārās Klēra stulpiņam, un viņa elkonis piedūrās Tesas elkonim. Beidzot fermeris, kas bija tuvākais rindā, nevarēja vairs izturēt.

— Zvēru pie savas miesas un dvēseles, šitāda līkāšanās galīgi sabeigs man muguru! — viņš izsaucās, ar mocekļa seju gausi izsliedamies visā augumā. — Un tu, Tesa, meitiņ, tev pirms dažām dienām bija nelabi, — pielūko, ka nesāk vēl galva sāpēt! Ja esi piekususi, met darbu pie malas, lai pabeidz pārējie!

Fermeris Kriks devās projām, un Tesa atgāja sānis. Arī misters Klērs pameta rindu un sāka meklēt augu uz savu roku. Kad viņš pienāca pie Tesas, nervozais sasprindzinājums, kas bija meiteni pārņēmis, klausoties vakarējo sarunu, lika Tesai ierunāties pirmajai.

— Vai viņas nav skaistas? — viņa jautāja.

— Kas?

— Iza Hjūeta un Retija.

Tesa bija skumīgi izlēmusi, ka ikviena no šīm meitenēm var būt lieliska sieva fermerim, tāpēc viņai tās jāieteic un jānoslēpj sava pievilcība, kas nes tikai nelaimi.

— Skaistas? Jā, tīri glītas meitenes svaigām sejām. Es bieži esmu tā domājis.

— Bet skaistums drīz novīst… nabadzītes!

— Jā, diemžēl.

— Viņas ir teicamas strādnieces.

— Jā, bet ne jau pārākas par jums.

— Krejot viņas prot labāk par mani.

— Patiešām?

Klērs lūkojās meitenēs, un viņas to pamanīja.

— Viņa nosarkst, — Tesa, saņēmusi visus spēkus, turpināja.

— Kas tad?

— Retija Pridla.

— O! Kāpēc?

— Tāpēc, ka jūs skatāties uz viņu.

Kaut arī Tesa bija pašuzupurēšanās pilna, viņa nespēja sarunu turpināt un izsaukties: «Preciet vienu no viņām, ja patiesi gribat, lai mājās būtu strādniece, nevis lēdija, un nedomājiet par precēšanos ar mani!» Viņa sekoja fermerim Krikam un ar rūgtu gandarījumu pārliecinājās, ka Klērs paliek pļavā.

Kopš tās dienas viņa apzinīgi centās vairīties no Klēra, lai cik sāpīgi tas bija, un nekad neatļāvās ilgi uzkavēties viņa sabiedrībā kā iepriekš, pat tad ne, ja viņu sastapšanās bija pilnīgi nejaušā. Viņa atdeva pārējām trim visas priekšrocības.

Tesai kā sievietei biedreņu atzīšanās pilnīgi skaidri atklāja, ka no Endžela Klēra atkarīgs visu fermas slaucēju gods, un viņa, redzēdama, ka Klērs ļoti sargās kaut drusciņ aptumšot meiteņu laimi, izjuta siltu atzinību un cieņu pret to, ko pareizi vai nepareizi uzskatīja par Klēra pašsavaldību un pienākuma apziņu; šīs īpašības viņa nekad nebija cerējusi atrast pretējā dzimuma pārstāvī, un to trūkums vienai otrai no viņas vientiesīgajām biedrenēm, kas ar Klēru dzīvoja zem viena jumta, liktu asarās nostaigāt to pašu ciešanu ceļu, kuru bija nostaigājusi viņa.

XXIII

Nepamanīts bija piezadzies tveicīgais jūlijs, un gaiss seklajā ielejā kā opija tvaiku piesātināts smagi gūlās pār fermas ļaudīm, govīm un kokiem. Bieži nolija silta lietus gāzes, padarīdamas ganību zāli vēl leknāku un traucēdamas novākt pēdējo sienu pārējās pļavās.

Bija svētdienas rīts; govis bija izslauktas un citur dzīvojošie slaucēji aizgājuši. Tesa un pārējās trīs meitenes steidzīgi ģērbās, jo bija norunājušas četratā iet uz Melstokas baznīcu, kas atradās trīs četras jūdzes atstatu no fermas. Tesa jau bija nodzīvojusi divus mēnešus Telboteisā un šodien pirmo reizi posās tālākam gājienam.

Visu iepriekšējo pievakari un nakti pērkona negaiss bija plosījies virs pļavām, un lietus gāzes daļu siena ieskalojušas upē, bet šorīt saule jo žilbinoši spīdēja pēc šiem ūdens plūdiem, un gaiss bija smaržains un dzidrs.

Līčloču lauku ceļš no Telboteisas uz Melstoku veda tikai pa zemieni, un, kad meitenes sasniedza viszemāko ieplaku, tad atklāja, ka pēc lietus tur radusies kāda piecdesmit jardus plata lāma, kur ūdens sniedzas līdz puslielam. Darbdienā tas nebūtu nekāds nopietns šķērslis; ar garajiem zābakiem vai tupelēm kājās viņas būtu gluži mierīgi bridušas pāri, bet šai atpūtas dienā, laicīgo prieku dienā, kad miesa iet izrādīties miesai, lai gan liekulīgi tēlo nodošanos cildenām domām, šai gadījumā, kur viņas bija apvilkušas baltas zeķes un plānas kurpītes, sārtus, baltus un mēļus tērpus, uz kuriem katra dubļu šļakata atstātu plankumus, šis dīķis bija nepatīkams traucēklis. Viņas jau dzirdēja baznīcas zvanus — vēl tomēr bija jānoiet kāda jūdze.

— Kas to būtu domājis, ka upe tā pārplūdīs vasaras vidū! — Meriena izsaucās, stāvēdama uz ceļmalas uzbēruma, kur viņas bija uzkāpušas un centās noturēties, cerēdamas, ka pa uzbērumu izdosies apiet lāmu.

— Mums cits nekas neatliek — vai nu jābrien cauri, vai jānogriežas uz Ternpaikas ceļu, bet tad mēs noteikti būsim par vēlu! — Retija sacīja un bezcerīgi apklusa.

— Es vienmēr esmu sarkana kā vēzis, kad nokavēju dievkalpojumu un visi bola uz mani acis, — Meriena teica, — un tā arī nosēžu līdz pašām beigām, kad skaita tēvreizi.

Kamēr viņas tā stāvēja uz slidenā uzbēruma, aiz ceļa līkuma atskanēja šļaksti un parādījās Endžels Klērs, kas brida pa ūdeni tieši viņām pretī.

Četras sirdis salēcās reizē.

Viņš šodien nebūt nebija svētdienīgi ģērbies, kā šis dogmatiskā mācītāja dēls parasti mēdza darīt; viņam bija darba drēbes mugurā, gari ūdens zābaki kājās, kāpostlapa platmalē, lai nekaistu galva, un dadži, pieķērušies pie drēbēm.

— Viņš neiet uz baznīcu, — Meriena sacīja.

— Nē … būtu nu viņš gājis! — Tesa nočukstēja.

Endžels patiešām, pareizi vai nepareizi (ja lietojam izvairīgu strīdnieku piesardzīgo frāzi), jaukās vasaras dienās deva priekšroku svētrunām dabā nevis baznīcas mūros. Bet šorīt viņš, starp citu, bija izgājis paskatīties, cik lielu postu lietus gāzes nodarījušas sienam. Meitenes viņš jau pamanīja iztālēm, bet viņas bija tā aizņemtas ar savām ceļa grūtībām, ka neievēroja viņu. Endžels zināja, ka šai ceļa vietā ūdens ir augsti cēlies un ka viņas pāri netiks. Tad nu viņš pielika soli, prātodams, kā meitenēm palīdzēt — it īpaši vienai.

Šīs četras pietvīkušās meitenes ar mirdzošajām acīm, sastājušās uzbēruma nogāzē kā baloži jumta slīpnē, izskatījās tik jaukas vieglajos vasaras tērpos, ka Klērs apstājās uz mirkli, lai patīksminātos par viņām. Gaisīgie svārki bija uzslaucījuši no zāles veselu baru knišļu un tauriņu, kuri, nespēdami izbēgt, bija iesprostoti caurspīdīgo audumu krokās kā krātiņā. Vispēdējo Endžels ieraudzīja Tesu, kura atradās aizmugurē; viņa tikko valdīja smieklus par negaidītajām grūtībām un neviļus atmirdzēja priekā, sastapusi viņa skatienu.

Viņš piebrida klāt pa ūdeni, kas nesmēlās iekšā viņa garajos zābakos, un apstājās, lūkodamies uz slazdos notvertajiem kukainīšiem un tauriņiem.

— Vai jūs gribat iet uz baznīcu? — viņš jautāja Merienai, kura stāvēja priekšā, ietverdams jautājumā arī abas pārējās, bet vairīdamies skatīties uz Tesu.

— Jā, ser, un nu jau tik vēls, un es vienmēr tā kaunos …

— Es jūs pārnesīšu pāri lāmai — visas pa kārtai. Visas četras mirklī pietvīka, it kā par visām būtu tikai

viena sirds.

— Diezin vai jūs varēsiet, ser, — Meriena šaubījās.

— Tā ir vienīgā iespēja, kā jūs varat tikt pāri. Stāviet rāmi! Nieki, jūs nemaz neesat tik smagas! Es varētu pārnest jūs visas četras uzreiz. Nu, Merien, nāciet, — viņš turpināja, — aplieciet rokas man ap pleciem, tā. Nu! Turieties! Vareni!

Meriena noslīga uz viņa rokas un pleca, kā bija pavēlēts, un Endžels brida ar šo nastu projām; viņa slaidais augums, no mugurpuses skatoties, atgādināja tievu stiebru ar lielu puķu pušķi galā. Viņi nozuda aiz ceļa līkuma, un tikai plīkšķošie soļi un lente uz Merienas cepures rādīja, kur viņi atrodas. Pēc pāris minūtēm viņš atgriezās. Nu bija Izas Hjūetas kārta.

— Viņš nāk, — meitene nočukstēja, un pārējās noprata, ka viņas lūpas sausas aiz uztraukuma. — Un man jāliek rokas viņam ap kaklu un jāskatās sejā tāpat, kā to darīja Meriena.

— Tas nav nekas sevišķs, — Tesa aši ieteicas.

— Savs laiks ir visam, — Iza turpināja, neklausīdamās viņā. — Savs laiks ir apkampieniem, un savs laiks, kad jāatturas no tiem; tagad man pienācis pirmais.

— Fi, tas taču ir no svētajiem rakstiem, Iza!

— Jā, — Iza atbildēja, — baznīcā es vienmēr iegaumēju skaistus pantus.

Endžels Klērs, kurš trīs ceturtdaļas šī darba darīja vienīgi aiz parastās pieklājības, tagad tuvojās Izai. Viņa rāmi un sapņaini ieslīga Klēra rokās, un viņš vienmērīgiem soļiem devās projām. Kad Retija dzirdēja Klēru atgriežamies trešo reizi, sirds viņai tik stipri sāka pukstēt, ka meitene drebēja. Klērs tuvojās rudmatei un, saņemdams viņu rokās, uzmeta skatienu Tesai. Viņa lūpas nebūtu skaidrāk izsacījušas domu: «Nākamreiz būsim kopā mēs abi.» Tesas seja pauda, ka uzminējusi šo domu. Viņa nespēja to noslēpt. Abi saprata viens otru.

Nabaga mazā Retija, kaut būdama visvieglākā, Klēram bija visgrūtāk nesama. Meriena bija kā miltu maiss, zem šī kuplā ķermeņa svara Klērs, burtiski, grīļojās. Iza izturējās mierīgi un nosvērti. Retija bija īsts nervu kamols.

Viņš tomēr tika galā ar uzbudināto meiteni, nolaida viņu zemē un nāca atpakaļ. Tesa redzēja pāri dzīvžogam visas trīs meitenes, kuras stāvēja pakalniņā, kur Klērs bija tās novietojis. Nu bija viņas reize. Viņa pārsteigta atklāja, ka mistera Klēra tuvums, viņa elpas un acu izraisītais uzbudinājums, par kuru viņa bija nicinājusi savas biedrenes, tagad ir pārņēmis viņu pašu; it kā bīdamās nodot savu noslēpumu, viņa pēdējā brīdī mēģināja vēl izvairīties.

— Es domāju, ka varēšu apiet apkārt pa uzbērumu, es protu labāk kāpelēt par viņām. Jūs būsiet ļoti noguris, mister Klēr.

— Nē, nē, Tesa, — viņš strauji attrauca. Un, iekams Tesa paguva attapties, viņa jau atradās Klēra rokās un atbalstījās pret viņa plecu.

— Trīs Leas vienas Raeles dēļ, — viņš čukstēja.

— Viņas ir labākas par mani, — Tesa atbildēja, augstsirdīgi turēdamās pie savas apņemšanās.

— Tikai ne man, — Endžels sacīja.

Tesai sametās karsts no šiem vārdiem; Klērs to juta un gāja dažus soļus klusēdams.

— Es ceru, ka neesmu pārāk smaga? — viņa kautri ievaicājās.

— O nē. Jums vajadzētu pacelt Merienu! Tas ir svars. Jūs esat kā saules sasildīts vilnis. Un šis gaisīgais muslīna tērps ir jūras putas.

— Tas ir ļoti jauki, ja es tāda jums liekos.

— Vai jūs zināt, ka trīs ceturtdaļas šā darba es uzņēmos tikai pēdējās ceturtdaļas dēļ?

— Nē.

— Es negaidīju, ka šodien man būs tāds piedzīvojums. — Es arī ne … Ūdens sacēlās tik negaidīti.

Tesas straujā elpa noliedza, ka viņa sapratusi Klēra vārdus kā veltītus ūdens stāvoklim. Klērs apstājās un pielieca savu seju viņējai.

— O, Tesij! — viņš izsaucās.

Meitenes vaigi dega kā liesmās, un uztraukumā viņa nespēja skatīties Klēram acīs. Tas atgādināja Endželam, ka nav diezin cik godīgi izmantot nejaušo izdevību, un viņš savaldījās. Skaidri mīlas apliecinājumi vēl nebija nākuši pār viņu lūpām, un šķita vēlams tos atlikt uz vēlāku laiku. Taču Klērs gāja tālāk lēni, lai iespējami paildzinātu atlikušo ceļa gabalu, bet beidzot viņi sasniedza ceļa līkumu, kur visas trīs meitenes varēja viņus redzēt. Pienācis pie sausā uzkalniņa, Klērs nolaida Tesu zemē.

Draudzenes domīgi uzlūkoja abus nācējus platām acīm, un Tesa noprata, ka meitenes runājušas par viņu. Klērs steigšus atvadījās un šļakstošiem soļiem aizbrida pa pārplūdušo ceļu.

Visas četras devās tālāk kā iepriekš, kamēr Meriena pārtrauca klusumu:

— Nē, patiešām, salīdzinājumā ar viņu mums nav nekādu izredžu!

Viņa nomākta pavērās Tesā.

— Ko tu gribi teikt? — tā jautāja.

— Tu viņam patīc visvairāk — vairāk par mums visām! Mēs to redzējām, kad viņš nesa tevi. Viņš būtu tevi noskūpstījis, ja tu būtu kaut drusku viņu uzmudinājusi.

— Nē, nē, — Tesa atsaucās.

Līksmais noskaņojums, kādā viņas bija iznākušas no mājām, bija izgaisis, tomēr tā vietā nestājās ne naids, ne ļaunprātība. Tās bija augstsirdīgas jaunas būtnes; viņas bija uzaugušas nomaļos lauku ciematos, kur fatālismam ir dziļas saknes, un nevainoja Tesu. Tas ir liktenis, kas nostumj viņas pie malas.

Tesai smeldza sirds. Viņa nespēja noslēpt sev, ka mīl Endželu Klēru varbūt vēl dedzīgāk tieši tāpēc, ka arī citas viņu mīl. Šādas jūtas mēdz pielipt, it sevišķi sievietēm. Un tomēr mīlas alku pilnā sirds juta līdzi draudzenēm. Tesas godīgais raksturs bija cīnījies pret šo mīlu, taču pārāk vārgi, un tagad bija redzamas dabiskās sekas.

— Es nekad nestāšos ceļā ne tev, ne citām! — viņa tovakar guļamistabā paskaidroja Retijai, un asaras plūda viņai pār vaigiem. — Bet es neko nevaru darīt, dārgā! Manuprāt, viņš nemaz nedomā par precēšanos, bet, ja viņš arī mani bildinātu, es noraidītu viņu tāpat kā jebkuru citu vīrieti!

— Ko tu saki? Kāpēc? — Retija brīnījās,

— Tas nekad nenotiks! Bet es runāšu atklāti. Pat ja manis nemaz nebūtu, es neticu, ka viņš izraudzītos kādu no jums.

— Es nekad nebiju uz to cerējusi, nebiju par to domājusi! — ievaidējās Retija. — Ak, kaut es labāk būtu jau mirusi!

Nabaga meitene, ko plosīja pašai īsti nesaprotamas jūtas, pagriezās pret abām pārējām, kuras tobrīd uznāca augšā.

— Būsim atkal draugos ar viņu, — Retija uzrunāja ienācējas. — Viņa, tāpat kā mēs, necer, ka Klērs viņu precēs.

Tā atsvešināšanās izgaisa un viņas turpināja sarunas sirsnīgi un vaļsirdīgi.

— Man tagad vienalga, kas ar mani notiek, — sacīja Meriena visdziļākajā grūtsirdībā. — Man vajadzētu precēties ar kādu Stiklfordas fermeri, viņš mani jau divreiz bildinājis, bet, goda vārds, es labāk darīšu sev galu nekā iešu pie viņa par sievu. Kāpēc tu neko nerunā, Iza?

— Ja man jāatzīstas, — Iza nomurmināja, — tad es šodien biju pārliecināta, ka viņš mani noskūpstīs, kad nesa pāri lāmai; es tik rāmi gulēju viņa rokās, nemaz nekustēdamās, uz to vien cerēdama. Bet viņš to nedarīja. Es negribu vairs ilgāk palikt Telboteisā! Es došos uz mājām.

Guļamistabas gaiss šķita virmojam aiz meiteņu bezcerīgās kaisles. Viņas drudžaini locījās zem šo jūtu sloga, ko viņām bija uzvēlis nežēlīgais dabas likums, jo šādas jūtas viņas nebija ne gaidījušas, ne vēlējušās. Šīs dienas notikums bija iesvēlis liesmās to uguni, kas, visu iznīcinādama, dega viņu krūtīs, un šīs mokas teju pat sniedzās pāri viņu spēkiem. Kaisle bija izdzēsusi viņu individuālās atšķirības, viņas jutās daļa no viena organisma, ko sauc par dzimumu. Viņas bija tik sirsnīgas cita pret citu un juta tik maz greizsirdības tāpēc, ka viņām nebija nekādu cerību. Ikkatrai piemita veselais saprāts, neviena nevīla sevi ar aplamām iedomām, nenoliedza savu mīlu, necentās sevi izcelt, lai citas aizēnotu. Viņas pilnīgi apzinājās, ka viņu aizraušanās ir aplama no sabiedriskā viedokļa, ka tā ir bezmērķīga, ka izredzes aprobežotas, ka šīs jūtas nav attaisnojamas civilizētās sabiedrības acīs (kaut gan tās bija pilnīgi attaisnojamas dabas acīs); tas, ka šīs jūtas pastāvēja un sagādāja viņām mokpilnu prieku, pildīja viņas ar pazemību un cieņu, ko praktiskā un savtīgā cerība iegūt Klēru par vīru būtu iznīcinājusi.

Viņas nemierīgi svaidījās un grozījās savās šaurajās gultās; lejā vienmuļi pilēja sūkalas no siera spiedes.

— Vai tu esi nomodā, Tesa? — kāda balss ierunājās pēc pusstundas.

Tā bija Iza Hjūeta.

Tesa atbildēja apstiprinoši, pēc tam Retija un Meriena pēkšņi nometa segas un nopūtās:

— Mēs tāpat!

— Gribētos zināt, kāda viņa izskatās — tā lēdija, ko viņa ģimene esot viņam izraudzījusies.

— Es arī gribētu! — atsaucās Iza.

— Viņam ir izraudzīta lēdija? — Tesa izdvesa, uzsliedamās sēdus. — Es par to neko neesmu dzirdējusi.

— Jā gan, tā ļaudis runā; jauna lēdija no viņa paša kārtas, ko viņa ģimene izraudzījusies; tā esot teoloģijas doktora meita, dzīvojot netālu no Eminsteras — viņa tēva draudzes; stāsta, viņam tā diez kā neesot pa prātam. Bet skaidrs, ka viņš to apprecēs.

Viņas bija dzirdējušas ļoti maz, bet ar to pašu pietika, lai nakts tumsā nodotos mokošiem, sāpīgiem sapņiem. Viņas iztēlojās visos sīkumos, kā jauneklis pierunāts, kāda būs kāzu vīkšana, cik laimīga būs līgava, kāds būs tās tērps un plīvurs, cik svētlaimīgi viņi abi jutīsies, kad viņas visas ar savu mīlu būs nogrimušas aizmirstībā. Tā viņas runāja, skuma un raudāja, kamēr miegs atbrīvoja viņas no sirdēstiem.

Pēc šī atklājuma Tesa vairs neloloja aplamas domas, ka Klēra attieksmēs pret viņu ir kaut kas nopietns un apsvērts. Tā bija pārejoša vasarīga aizraušanās ar viņas skaistumu, mīla mīlas dēļ, nekas cits. Un šī skumjā secinājuma ērkšķu vainags bija apziņa, ka viņa, Tesa, ko Klērs īslaicīgā aizraušanās mirklī bija izraudzījies no visām, viņa, kura apzinājās, ka ir pēc dabas dedzīgāka, gudrāka un skaistāka, morālisku ļaužu acīs, nav pat tik cienīga stāties Klēram līdzās kā tās ikdienišķākās meitenes, kuras viņš nebija licies redzot.

XXIV

Frūmas ielejas briestošās auglības leknumā un siltajos izgarojumos šai gada laikā, kad teju pat varēja ar dzirdi uztvert sulas plūšanu caur rūgstošajiem slāņiem, pašai platoniskākajai mīlai gribot negribot bija jāpārvēršas kaislībā. Sirdis, kas bija gatavas to uzņemt, atradās apkārtnes varā.

Jūlijs aizšalca pār viņu galvām, un pa viņa pēdām sekoja termidoriskais karstums, it kā pati daba savukārt gribētu sacensties kvēlē ar sirdīm Telboteisas fermā. Šejienes gaiss, tik spirdzinošs pavasarī un vasaras sākumā, tagad bija nekustīgs un nogurdinošs. Smagas smaržas nomāca cilvēkus, un šķita, ka pusdienas tveicē visa ainava guļ nemaņā. Etiopiskā svelme kveldēja brūnas ganību augstākās nogāzes, bet pie čalīgajiem strautiem zāle joprojām bija koši zaļa. Un, tāpat kā Klēru nospieda dienu tveice, tā viņa sirdi māca pieaugoša kaislība pret kluso un maigo Tesu.

Lietus laiks bija garām, un uzkalnes izkalta sausas. Kad fermeris brauca mājās no tirgus, viņa atsperratu riteņi sacēla gaisā miltos saberzto virsējo kārtu un baltas putekļu lentes pavadīja braucēju, it kā būtu pielaista uguns tievām dedzināmā pulvera auklām. Dunduru satracinātās govis lēca pāri pieckārtīgajām aploka kārtīm; fermeris Kriks visu nedēļu nenorotīja atbraucītās krekla piedurknes; lai izvēdinātu telpas, vajadzēja atvērt ne vien logus, bet arī durvis, un fermas dārzā melnie un pelēkie strazdi lodāja zem jāņogulājiem, vairāk atgādinot četrkājainus, nevis spārnotus radījumus. Mušas virtuvē kļuva laiskas, uzbāzīgas un nekaunīgas, tās līda neparastās vietās, rāpoja pa grīdu, pa atvilktnēm un sēdās uz slaucēju rokām. Runas grozījās ap saules dūrieniem; sviesta kulšana un vēl jo vairāk uzglabāšana noveda mājiniekus vai līdz izmisumam.

Govis vairs nedzina mājās, bet slauca pļavā, jo tur bija vēsāk un ērtāk. Augu dienu kustoņi padevīgi sekoja pat vismazākā koka ēnai, kad tā meta savu dienišķo loku ap stumbru, un, kad ieradās slaucēji, mušu apsēstās govis nespēja rāmi nostāvēt.

Kādu pēcpusdienu četras vai piecas neslauktas govis bija atgājušas nost no bara un stāvēja aiz dzīvžoga stūra, starp tām bija Dupure un Vecā Daiļava, kuras labāk ļāvās slaukties Tesai nekā citām. Kad viņa, izslaukusi govi, piecēlās no soliņa, Endžels Klērs, kas bija meiteni kādu laiku vērojis, jautāja, vai viņa neķertos tūliņ pie minētajām divām. Tesa klusēdama pamāja un, nesdama izstieptajā rokā soliņu, piespiedusi slauceni pie sāniem, aizgāja gar dzīvžogu. Drīz vien kļuva dzirdama Vecās Daiļavas piena čurkstēšana slaucenē, un Endželam uznāca vēlēšanās arī doties aiz žoga, lai izslauktu kādu no bara aizklīdušu grūti slaucamu govi, jo tagad viņš to prata ne sliktāk par pašu Kriku.

Visi vīrieši un arī dažas sievietes slaucot iespieda pieri govs sānos un lūkojās slaucenē. Taču dažas, it sevišķi jaunākās slaucējas, piekļāva tikai vaigu pie govs sāna. Tā rīkojās arī Tesa Darbeifīlda, viņa piekļāva deniņus govij pie sāna un raudzījās uz viņu pļavas galu kā dziļās pārdomās iegrimis cilvēks. Viņa patlaban slauca Veco Daiļavu, sēdēdama saules pusē, un tās stari apspīdēja slaucējas sārti ģērbto augumu, krokoto balto galvassegu un profilu, kas atgādināja kameju uz govs sāna brūnā fona.

Viņa nezināja, ka Klērs viņai sekojis un, sēdēdams pie savas govs, nenolaiž no viņas acu. Tesas galva un seja šķita sastingušas: likās, viņa ir transā un neko neredz, kaut acis atvērtas. Viss šai ainā bija nekustīgs, cilājās tikai Vecās Daiļavas aste un Tesas sārtās rokas — tik vieglā ritmā, it kā pulsētu reizē ar sirdspukstiem.

Cik piemīlīga likās viņas seja! Tagad tanī nebija nekā ēteriska, tā bija īsta dzīvība, īsts siltums, īsta miesa un asinis. Visspilgtāk tas izpaudās viņas lūpās. Klēram bija gadījies arī agrāk redzēt tikpat dziļas un izteiksmīgas acis, tikpat maigus vaigus, tikpat izliektas uzacis, nevainojami veidotu zodu un kaklu, bet šādas lūpas viņš nebija redzējis nevienā sejā. Jebkuram jauneklim, ja vien viņam bija cik necik iekšējas uguns, vajadzēja tikai redzēt šo koši sārto, mazliet pacelto augšlūpu, lai zaudētu galvu un iemīlētos līdz neprātam. Klērs nekad vēl nevienai sievietei nebija redzējis tādas lūpas un zobus, kas tik neatlaidīgi atgādināja Elizabetes laikmeta tēlaino izteicienu: «Rozes, pildītas ar sniegu.» Katrs iemīlējies bez vilcināšanās varētu nosaukt šīs lūpas par pašu pilnību. Un tomēr — tādas tās nebija. Bet taisni šī nepilnīguma iezīme šķietamajā pilnībā piešķīra tām visu jaukumu, padarīja tās cilvēciski pievilcīgas.

Klērs tik daudz reižu bija vērojis šo lūpu izliekumu, ka varēja bez pūlēm iztēloties tās domās, un tagad, kad tās atkal bija viņa acu priekšā, tērptas dzīvības krāsās, tās it kā raidīja strāvu caur viņa ķermeni, šalkas caur nerviem, viņš bija tuvu nemaņai, un kāda noslēpumaina fizioloģiska procesa rezultātā gluži prozaiski nošķaudījās.

Tesa noprata, ka tikusi novērota, bet negribēja to parādīt, pārmainot stāvokli, taču sapņaini domīgā izteiksme izzuda viņas sejā, un tuvāks vērotājs viegli būtu pamanījis, kā sārtums Tesas vaigos kļūst tumšāks un tad pagaist, atstādams tikai iesārtu vizmu.

Satraukums, kas bija pārņēmis Klēru, it kā viņš būtu izdzirdējis pašu debesu aicinājumu, nenorima. Apņemšanās, savaldība, piesardzība, bažas atkāpās kā sakāvi cietis bataljons. Viņš uztrūkās kājās, atstādams slauceni pie govs, lai sper apkārt, ja patīk, aši piesteidzās pie sava acurauga un, nometies ceļos, apskāva viņu.

Tesai tas bija tik negaidīts pārsteigums, ka viņa ļāvās apskāvienam kā kaut kam neizbēgamam. Redzēdama, ka tas patiesi ir viņas iemīļotais, kas tuvojas, un neviens cits, viņa pavēra lūpas un pēkšņā līksmē piekļāvās pie viņa krūtīm, izsaukdamās kā ekstāzē.

Viņš teju pat noskūpstīja šo pārāk vilinošo muti, bet tad atrāvās, it kā vainīgs juzdamies.

— Piedodiet man, Tesij, dārgā! — viņš čukstēja. — Man vajadzēja lūgt jūsu atbildi. Es… es neapzinājos, ko daru.

Neuzskatiet to kā pārdrošību. Es jūs mīlu, Tesij, dārgā, no visas sirds!

Tikmēr Vecā Daiļava pārsteigta atskatījās un, ieraudzījusi divus cilvēkus nometušos pie viņas, kur parasti kopš neminamiem laikiem bija jābūt tikai vienam, pikti pacēla pakaļkāju.

— Viņa noskaitusies … Viņa nesaprot, kas noticis … Viņa apgāzīs slauceni! — Tesa iesaucās, maigi mēģinādama atbrīvoties, ar acīm sekojot četrkājainā radījuma kustībām, kamēr sirdī bija tikai viņa pati un Klērs.

Tesa piecēlās no soliņa, un abi stāvēja līdzās, Klēra roka joprojām ap viņas viduci. Tesas acis, raugoties tālē, pieriesās ar asarām.

— Kāpēc jūs raudat, mana dārgā? — viņš vaicāja.

— Ak, es nezinu! — viņa nomurmināja.

Attapusies un skaidrāk apzinājusies notikušo, viņa uztraucās un mēģināja atbrīvoties no Klēra rokām.

— Beidzot es esmu izpaudis savas jūtas, Tesa, — viņš noteica ar dīvaini izmisīgu nopūtu, neviļus likdams saprast, ka viņa sirds uzvarējusi viņa prātu. — Ka es mīlu jūs karsti un patiesi, tas man nav vairs jāsaka. Bet tagad … es vairs neteikšu ne vārda … Tas jūs uztrauc … Es pats esmu ne mazāk pārsteigts kā jūs. Jūs taču nedomāsiet, ka esmu gribējis izmantot jūsu nevarību … ka esmu bijis pārsteidzīgs un neapdomīgs … vai ne?

— N-nezinu.

Klērs palaida viņu vaļā, un pēc dažiem mirkļiem abi turpināja slaukšanu. Neviens nebija redzējis šo divu būtņu ciešo sakļaušanos apskāvienā, un, kad fermeris pēc brītiņa iegriezās šai nomaļajā stūrītī, tad nebija ne zīmes, ka abi slaucēji, ko šķīra prāvs atstatums, ir viens otram kas vairāk nekā tikai paziņas. Tomēr šai laika sprīdī, kopš Kriks bija viņus redzējis pēdējo reizi, bija kaut kas noticis, kas šiem diviem cilvēkiem bija izmainījis visuma centru; kaut kas tāds, pret ko fermeris kā praktisks cilvēks būtu izturējies ar nicināšanu, bet kas tomēr pamatojās uz neatlaidīgāku un neuzveicamāku dziņu nekā visi tā saucamie praktiskie apsvērumi. Priekškars bija atvilkts; tagad katra ceļam bija atvēries jauns apvārsnis — uz īsu vai ilgu laiku.

CETURTĀ FĀZE SEKAS

XXV

Kad tā, kas bija iekarojusi viņa sirdi, bija aizgājusi uz savu istabu, nemiera dzītais Klērs izgāja ārā, kur biezēja vakara krēsla.

Nakts bija tikpat tvanīga kā diena. Tumsas iestāšanās neatnesa dzestrumu, tikai zālē parādījās rasa. Ceļi, dārza taciņas, ēku fasādes, laidara iežogojums dvesa siltumu kā krāsns un meta pusdienas tveici naksnīgā klejotāja sejā.

Viņš atsēdās uz vārtu palodas fermas pagalma austrumu pusē un nezināja, ko par sevi domāt. Šodien jūtas patiesi bija apslāpējušas viņa spriešanas spējas.

Kopš pēkšņā apskāviena pirms trim stundām abi bija turējušies atstatu. Tesa bija kā sastingusi, gandrīz nobijusies no tā, kas noticis, kamēr Klēram, nervozam, vērotājam pēc dabas, laupīja mieru jūtu vienreizība un apstākļu vara. Viņš pat nevarēja iedomāties, kādām tagad jābūt viņu abu savstarpējām attieksmēm un kā jāizturas kādas trešās personas klātbūtnē.

Endžels bija ieradies šai fermā kā māceklis tai pārliecībā, ka pagaidu uzturēšanās šeit būs viņa dzīvē tikai sīka epizode, kas drīz paies un tiks ātri aizmirsta; viņš domāja, ka no šejienes kā no aizplīvurotas nišas varēs mierīgi vērot aizraujošo ārpasauli, teikt reizē ar Voltu Vitmenu:

Vīriešu un sieviešu bari ikdienas drēbēs,

Cik savādi jūs man liekaties! —

un kaldināt plānus, kā no jauna mesties šai ārpasaulē. Bet, rau, šī aina pēkšņi pārmainījās. Visuaptverošā pasaule kļuva par neinteresantu bezsatura pantomīmu, bet te, šai šķietami garlaicīgajā, kaislību neskartajā stūrītī, ar vulkānisku spēku ielauzās kaut kas jauns, viņam līdz šim nezināms.

Tā kā visi logi mājā bija atvērti, Klērs arī otrpus pagalma varēja sadzirdēt ikdienišķās skaņas, kas rodas, saimei dodoties pie miera. Šis nams, tik pieticīgs, tik neizskatīgs, tik ierasts kā pagaidu apmešanās vieta, ka viņam nekad nebija ienācis prātā to uzskatīt kā apkārtējās ainavas būtisku sastāvdaļu, par ko tas tagad bija pārvērties? Jumta vecās, apsūnojušas ķieģeļu ģēveles šķita dvešam: «Paliec!» Logi smaidīja, durvis vilināja un māja, vīteņi tvīka it kā līdzzinātāji. Šais mūros bija būtne, kuras vara sniedzās tik tālu, ka iedvesa dzīvību ķieģeļiem un javai un lika tiem kopā ar visu debesu velvi degt kaislība. Kas bija šī varenā būtne? Fermas govju slaucēja.

Patiešām bija pārsteidzoši, ja padomāja, cik nozīmīga viņam kļuvusi dzīve šai nomaļajā fermā. Un, kaut gan vislielākā loma šai pārvērtībā piekrita jaunajai mīlai, tas tomēr nebija vienīgais iemesls. Arī pirms Endžela dažs labs bija mācījies saprast, ka dzīves vērtība nav ārējās izmaiņās, bet subjektīvos pārdzīvojumos. Zemnieks, kas spējīgs uztvert iespaidus, dzīvo plašāku, pilnīgāku un dramatiskāku dzīvi nekā biezādains karalis. No šāda viedokļa raugoties, Klērs nāca pie slēdziena, ka dzīve tikpat diža šeit, kā jebkur citur.

Par spīti savai ķecerībai, trūkumiem un vājībām, Klērs bija cilvēks ar jūtīgu sirdsapziņu. Viņš neuzskatīja Tesu par nenozīmīgu radījumu, ar ko var paspēlēties un tad aizmest; viņa bija sieviete, kurai dāvāta dārga dzīvība, kas viņai tiklab priekos, kā bēdās ir tikpat liela savas dimensijās kā pašam varenākajam zemes virsū. Pasaule viņai bija tāda, kādu viņa to izjuta; citi cilvēki viņai eksistēja tāpēc, ka eksistēja viņa pati. Pats Visums bija kļuvis par esību Tesai tai noteiktajā gadā un dienā, kad viņa piedzima.

Šī apziņa, kurā viņš bija ielauzies, bija vienīga eksistences iespēja, ko Tesai bija dāvājis vienaldzīgais Pirmcēlonis, — viss, kas viņai piederēja, viņas vienīgās izredzes. Kā tad viņš varēja uzskatīt Tesu par nevērtīgāku nekā pats sevi, par glītu laika kavēkli, kas drīz var apnikt? Viņš drīkstēja izturēties tikai ar vislielāko nopietnību pret jūtām, kuras apzinājās Tesā pamodinājis, — tādā dedzīgā un ātri ietekmējamā, kāda viņa bija zem ārējās atturības; viņš nedrīkstēja pieļaut, lai šīs jūtas moca Tesu un dzen pretī boja ejai.

Sastapšanās ar Tesu diendienā ierastos apstākļos liktu attīstīties tam, kas jau aizmeties dīglī. Dzīvojot tik tuvā saskarē, katra sastapšanās varēja tikai izraisīt maigumu; miesa un asins nevarēs pret to pastāvēt; un Klērs, nespēdams tikt ne pie kāda slēdziena šai jautājumā, nolēma šobrīd atteikties no tiem mājas darbiem, kuros abiem būtu jāpiedalās. Patlaban nodarītais ļaunums vēl nebija liels.

Taču nebija viegli īstenot apņemšanos nekad netuvoties Tesai. Katrs sirdspuksts dzina Klēru viņai tuvāk.

Tad viņam ienāca prātā apmeklēt tuviniekus. Varbūt izdosies uzzināt viņu viedokli. Pēc nepilniem pieciem mēnešiem viņa mācības laiks te izbeigsies; vēl daži mēneši kādā citā fermā, un viņš būs pilnīgi apguvis lauksaimniecību un spējīgs uzsākt kaut ko uz savu roku. Bet vai tad lauksaimniekam nav vajadzīga sieva, un vai viņa sievai jābūt vaska lellei, kas rotā viesistabu, vai sievietei, kas prot saimniekot uz laukiem? Kaut gan nakts klusēšanā viņš noģida sev tīkamu atbildi, tomēr nolēma doties iecerētajā ceļā.

Kādu rītu, kad Telboteisas fermā visi sēdās pie brokastgalda, kalpone ieminējās, ka šorīt neesot redzējusi misteru Klēru.

Jā, — fermeris Kriks atsaucās, — misters Klērs aizjāja uz mājām, uz Eminsteru, un pavadīs kādu dienu pie savējiem.

Četrām mīlas pārņemtām meitenēm pie šī galda saules spožums piepeši apdzisa un putnu dziesmas apslāpa. Tomēr neviena ne ar vārdu, ne kustību neizrādīja savu mulsumu.

— Viņa nolīgtais laiks šeit tuvojas beigām, — Kriks flegmātiski piemetināja neapzinātā cietsirdībā, — un, manuprāt, viņš sāk aplūkoties, kur iekārtoties.

— Cik ilgi viņš vēl šeit paliks? — iejautājās Iza Hjūeta, vienīga no visas nomāktības pārņemtās četratas, kura vēl varēja uzticēties savai balsij.

Pārējās gaidīja uz fermera atbildi, it kā no tās būtu atkarīga viņu dzīvība: Retija, lūpas pavērsusi, stingi blenza galdautā, Merienas sārtie vaigi degtin dega, Tesa pukstošu sirdi lūkojās pa logu uz pļavām.

— Nu, tā uz dienu es to skaidri nevaru pateikt, tad man jāieskatās kabatas grāmatiņā, — Kriks atbildēja tai pašā nepanesamajā vienaldzībā. — Turklāt ikviens termiņš var kādu nieku mainīties. Taču droši vien viņš gribēs palikt, kamēr govis atnesīsies, lai mazliet pamācītos. Domāju, ka viņš paliks te apmēram līdz gada beigām.

Tātad vairāk par četriem mēnešiem moku pilna prieka viņa sabiedrībā — «ar sāpēm apjoztas līksmes». Un pēc tam nebeidzamas nakts tumsība.

Šai rīta stundā Endžels Klērs jāja pa šauru lauku ceļu desmit jūdžu atstatumā no brokastotājiem, dodamies pie tēva uz Eminsteras vikariātu, piesardzīgi vezdams līdzi groziņu ar asins desām un pudeli medalus, ko misis Krika reizē ar sirsnīgiem sveicieniem sūtīja viņa vecākiem. Baltais ceļš vijās viņa priekšā, un viņš nenolaida no tā acu, taču vērās nevis tanī, bet nākotnē. Viņš mīl Tesu; vai viņam tā jāprec? Vai viņš drīkst Tesu precēt? Ko par to sacīs viņa māte un brāļi? Ko teiks viņš pats pēc dažiem gadiem? Viss atkarīgs no tā, vai pārejošajā kaislībā slēpjas stabilas draudzības dīgļi, vai tā ir tikai Tesas ārējā veida radīta jutekliska patika, kura nevar būt ilgstoša.

Beidzot ieplakā parādījās dzimtā mazā pilsētiņa pakalnu ielenkumā, Tudoru valdīšanas laikā celta sarkana ķieģeļu baznīcā, koku puduris pie vikariāta, un viņš pagrieza zirgu uz pazīstamajiem vārtiem. Pametis skatienu uz baznīcu, pirms pārkāpa pār mājas slieksni, viņš pamanīja pie ģērbkambara durvīm pūlīti meiteņu, divpadsmit līdz sešpadsmit gadu vecas, kuras, acīm redzot, kādu gaidīja, un nācējs arī tūliņ kļuva redzams: tā bija nedaudz vecāka meitene pārmērīgi sastīvinātā muslīna kleitā galvā viņai bija cepure ar platām malām un rokā dažas grāmatas.

Klērs viņu labi pazina. Viņš nebija skaidrība, vai nācēja viņu pamanījusi, un cerēja, ka nav, jo tad viņam nevajadzētu sasveicināties un runāt ar šo nevainojamo personu. Pārvarīga nevēlēšanās sasveicināties ar viņu lika Klēram ticēt, ka meitene nav viņu redzējusi. Šī jauna lēdija bija mis Mersija Čānta, viņa tēva kaimiņa un drauga vienīgā meita, un viņa vecāki klusībā cerēja, ka Endžels kādreiz meiteni apprecēs. Mersija bija izcila lietpratēja antinomianisma[5] un bībeles jautājumos un droši vien devās pasniegt kādu mācības stundu. Klēra domas aizlidoja pie kaislīgajam, saules nokveldinātajām pagānietēm Varas ielejā, pie viņu sārtajām, laidara notraipītajām sejām un pie tās vienas, kas bija visdedzīgākā.

Lēmums jāt uz Eminsteru bija radies acumirkļa iespaidā, tāpēc viņš nebija neko ziņojis tēvam un mātei, plānodams tomēr ierasties brokastlaika, pirms vecāki dodas savās draudzes darīšanās. Viņš mazliet nokavējās, un ģimene jau sēdēja pie galda. Līdzko Endžels ienāca, visi strauji piecēlās un sasveicinājās ar ienācēju. Te bija viņa tēvs un māte, brālis, reverends Fēlikss, kurāts kaimiņu grāfistes pilsētā, atbraucis pavadīt te divas nedēļas, un brālis, reverends Katberts, mācīts vīrs, savas koledžas lektors un dekāns, kas bija ieradies no Kembridžas uz garajām brīvdienām. Māte sēdēja ar aubi galvā, sudraba brillēm uz deguna un līdzās tēvs, kurš izskatījās tāds, kāds patiesi bija: nopietns, dievbijīgs vīrs, mazliet kārns, ap sešdesmit pieciem gadiem, bālā seja pārdomu un rūpju izvagota. Virs viņu galvām karājās Endžela māsas ģīmetne, — māsa bija pirmais bērns, sešpadsmit gadus vecāka par Endželu, apprecējusi misionāru un aizbraukusi uz Āfriku.

Vecais misters Klērs piederēja pie tā garīdznieku tipa, kas pēdējos divdesmit gados tikpat kā izzudis. Viklefa, Husa, Lutera un Kalvina garīgais pēcnācējs tiešā līnijā, simtprocentīgs evaņģēlists, ticības sludinātājs, apustuliski vienkāršs dzīvē un domās, viņš jau agrā jaunībā bija izlēmis visus dziļākos esības jautājumus reizi pa visām reizēm, un kopš tā laika neatļāva sev pie tiem vairs atgriezties. Pat viņa paša laika un domubiedri uzskatīja viņu par ekstrēmistu; kaut gan, no otras puses, niknākie pretinieki neviļus apbrīnoja viņa taisnprātību un izcilo enerģiju, kādu viņš parādīja, aizmetot visas šaubas, kas viņu traucēja īstenot savus principus. Viņš mīlēja Pāvilu no Tarsa, viņam bija simpātisks apustulis Jānis, viņš nīda apustuli Jēkabu, ciktāl drosmes pietika, pret Timotiju, Titu un Filemonu izturējās ar dalītam jūtām. Jaunā Derība, pēc viņa domām, vairāk sekoja Pāvila nekā Kristus mācībai — tā mazāk pierādīja, vairāk centās apskurbināt. Viņa ticība determinismam izvērtās gandrīz par netikumu un no savas negatīvās puses robežoja ar atteikšanās filozofiju, kas radniecīga Šopenhauera un Leopardi filozofijai. Viņš nicināja kanonus un liturģiskos priekšrakstus, zvērēja uzticību trīsdesmit deviņiem ticības dogmatiem un uzskatīja sevi par konsekventu no sākuma līdz galam, kāds savā ziņā arī bija. Viena lieta bija neapšaubāma: viņš bija neviltots.

Estētisks, juteklisks, pagānisks prieks par dabu un skurbinošu sievišķību, ko viņa dēls Endžels pēdējā laikā bija izjutis Varas ielejā, viņā būtu pamodinājis vislielāko pretīgumu, ja viņš ar iztaujāšanas vai iztēles palīdzību būtu atklājis patiesību. Kādreiz Endžels iekaisuma brīdī nelaimīgā kārtā bija izsacījies tēvam, ka cilvēcei būtu bijis daudz labāk, ja par modernās civilizācijas reliģijas avotu būtu bijusi Grieķija, nevis Palestīna; tēva sirdssāpes bija pārāk lielas, lai viņš varētu pieļaut domu, ka šais vārdos slēpjas kaut tūkstošā daļa patiesības, nerunājot par pusi vai veselu patiesību. Labu laiku vēl pēc tam viņš izteica Endželam skarbas pamācības. Taču viņa lēnprātīgā sirds nekad ilgi nepieminēja ļaunu, un šodien viņš apsveica dēlu ar bērnišķi maigu un gaišu smaidu.

Endžels piesēdās pie galda, un viss bija mājīgs, tikai viņš vairs nejutās kā senāk — kā viens no šeit sapulcētās ģimenes locekļiem. Ikreiz, atgriezdamies šeit, viņš apzinājās šo atšķirību, un kopš pēdējās vikariāta apmeklēšanas reizes jutās vēl vairāk atsvešinājies. Šejienes transcendentālas tieksmes, kas joprojām neapzināti balstījās uz ģeocentrisko teoriju — paradīze zenītā, elle nadirā, — šķita viņam tikpat nesaprotamas kā citas planētas iemītnieku sapņi. Pēdēja laikā viņš bija skatījis vienīgi Dzīvi, jutis tikai varenos, kvēlos esības pulsa pukstus, jo esību nespēj izkropļot, apslāpēt, ierobežot tie ticējumi, kuri veltīgi cenšas apspiest to, ko gudrība gribētu tikai regulēt.

Savukārt tuvinieki tāpat pamanīja, ka viņš stipri pārvērties salīdzinājumā ar agrāko laiku Endželu Klēru. Vecāki un it sevišķi viņa brāļi ievēroja, ka galvenokārt ir mainījusies viņa uzvedība. Viņš izturējās kā laucinieks; sēdēja, izstiepis kājas, sejas vaibsti bija kļuvuši kustīgāki, acis runāja skaidrāk par mēli. Studenta laiku un vēl jo vairāk salona jauniešu manieres bija pagaisušas. Aprobežots cilvēks būtu teicis, ka Endžels kļuvis nekulturāls; klīrīgs — ka viņš ir neaptēsts. Tādas sekas bija draudzīgajai sadzīvei ar Telboteisas nimfām un ganēm.

Pēc brokastīm viņš izgāja pastaigāties ar abiem brāļiem, neopuritāņiem, labi izglītotiem, augstas proves jaunekļiem, korektiem no galvas līdz kājām, — šādus nevainojamus modeļus gads gadā izlaiž sistemātiskās apmācības dreijātavas. Abi bija mazliet tuvredzīgi, un, kad bija modē aukliņā pakārts monoklis, viņi nēsāja monokli; kad modē nāca lornete, viņi nekavējoties iegādājās lorneti; kad modē bija degunkniebis, viņi uzlika degunkniebi neatkarīgi no sava redzes defekta. Kad Vērdsverts tika celts tronī, viņi nēsāja līdzi šā rakstnieka grāmatas kabatas formāta izdevumā; kad Šellijs bija zaudējis piekrišanu, viņi ļāva tam mierīgi noputēt plauktā. Kad visi apbrīnoja Koredžio «Svēto ģimeni», arī viņi apbrīnoja Koredžio «Svēto ģimeni», un, kad viņš tika nopelts Velaskēzam par labu, arī viņi pievienojās sabiedriskajai domai bez jebkādiem iebildumiem.

Abi brāļi ievēroja Endžela pieaugošo neatbilstību sabiedriskajam modelim, Endžels savukārt ievēroja viņu pieaugošo garīgo aprobežotību. Fēlikss šķita baznīcas, Katberts koledžas personificējums. Vienam pasaules stūrakmens bija diocēzijas sinode un vizitācijas, otram Kembridža. Abi brāļi vaļsirdīgi atzina, ka civilizētā sabiedrībā pastāv daži desmiti miljoni neievērojamu cilvēku, kuri nepieder ne pie universitātes, ne pie baznīcas, un ka pret tiem jāizturas gan iecietīgi, bet ar tiem nav jārēķinās un tie nav jācienī.

Abi bija uzmanīgi dēli, kas apzinās pienākumus pret vecākiem un kārtīgi apmeklēja tos. Fēliksam, lai gan viņš bija daudz laikmetīgākas teoloģijas atvase nekā viņa tēvs, piemita daudz mazāk pašuzupurēšanās tieksmju un pašaizliedzības. Viņš bija iecietīgāks par tēvu pret tādiem pretinieka uzskatiem, kas bīstami pašam oponentam, taču viņam trūka tēva iecietības, kad bija jāpiedod necieņa pret paša doktrīnu. Katberts visumā bija liberālāks, taču, kaut arī vairāk izsmalcināts, tomēr nejūtīgāks.

Ejot lejup pa kalna nogāzi, Endžels no jauna sajuta, ka neviens no brāļiem, lai kādas būtu to priekšrocības salīdzinājumā ar viņu pašu, nepazīst un neapzinās īsteno dzīvi. Varbūt viņiem kā daudziem cilvēkiem novērošanas spējas bija mazākas par izteiksmes spējām. Nevienam no abiem nebija pareiza priekšstata par tiem sarežģītajiem spēkiem, kas darbojas ārpus tās nesatricināmās un rāmās straumes ietvariem, kurai slīd līdzi viņi un viņu sabiedrotie. Neviens neredzēja starpību starp lokālu un universālu patiesību, neapzinājās, ka šauro klerikālo un akadēmisko aprindu uzskati radikāli atšķiras no visas cilvēces uzskatiem.

— Man tā šķiet, mans dārgais, ka tev vairs nekas cits neeksistē kā tikai lauksaimniecība, — Fēlikss sacīja, starp citu, jaunākajam brālim, vērdamies caur brillēm drūmā stingrībā uz tālīnajiem laukiem. — Tāpēc mums ar to jāsamierinās. Bet es tevi lūgtin lūdzu — paliec, cik iespējams, saskarē ar morālajiem ideāliem. Protams, zemkopība padara cilvēku ārēji rupjāku, taču cildena domāšana un vienkārša dzīve var iet roku rokā.

— Protams, var, — Endžels atsaucās. — Vai tad tas nebija pierādīts pirms deviņpadsmit gadsimtiem, ja es iedrošinos mazliet iespert kāju tavā sfērā? Kāpēc tu domā, Fēliks, ka es gribu atteikties no cildenas domāšanas un morālajiem ideāliem?

— Nu, spriežot pēc tavām vēstulēm un mūsu sarunas, man likās … varbūt tā ir tikai mana iedoma … ka tava intelektuālā attīstība tā kā apstājusies. Vai tev tas nav dūries acīs, Katbert?

— Zini, Fēliks, — Endžels dzestri pārtrauca, — mēs esam ļoti labi draugi, un katrs no mums kustas pa viņam ierādīto apli, bet, ja runājam par intelektuālo attīstību, tad, manuprāt, tu, pašapmierinātais dogmatiķi, labāk liec mieru manai intelektuālajai attīstībai un painteresējies, kas noticis ar tavējo.

Viņi devās nokalnis mājup uz pusdienām, kuras gan pasniedza nenoteiktā laikā, kad tēvs un māte beidza savus rīta darbus draudzē. Pašaizliedzīgais laulātais pāris nemaz nerēķinājās ar iespējamiem pēcpusdienas apmeklējumiem, bet šai ziņā visi trīs dēli bija vienis prātis, ka vecākiem vajadzētu kaut mazliet pieskaņoties šolaiku dzīves izpratnei.

Pastaiga bija pamodinājusi ēstgribu, it sevišķi Endželam, kas tagad bija pieradis pie dzīves svaigā gaisā un bagātīgiem dapes inemptae (mājas ēdieniem) uz laucinieku varbūt ne visai smalki klātā galda. Taču neviens no vecajiem vēl nebija mājās, un dēli teju pat zaudēja pacietību, gaidīdami vecākus ierodamies. Pašaizliedzīgais pāris bija nodarbojies ar ēstgribas modināšanu dažiem slimiem draudzes locekļiem, kuru garu viņi diezgan nekonsekventi centās paturēt miesas gūstā, aizmirsdami paši savu ēstgribu.

Ģimene piesēdās pie galda, viņiem pasniedza trūcīgu azaidu, kas sastāvēja no aukstām uzkodām. Endžels pārlaida skatienu galdam, lūkodamies pēc misis Krikas asins desas, kuru viņš bija piekodinājis labi krietni sacept, kā to darīja fermā, lai viņa tēvs un māte nobaudītu šo gardumu un novērtētu tikpat augsti garšvielu piešķirto brīnišķo pikantumu kā viņš.

— Ā, tu raugies pēc asins desas, manu dārgo zēn, — ieteicās Klēra māte. — Es esmu pārliecināta, ka tu tikpat labprātīgi atteiksies no tās, kā mēs ar tēvu to darījām, kad uzzināsi, kāpēc tās nav. Es devu padomu tēvam aiznest misis Krikas laipno dāvanu kāda vīra bērniem, kuru tēvs pašreiz neko nepelnī, jo saslimis ar delirium tremens; tavs tēvs piekrita, ka bērniem tas būs liels prieks, un tā mēs arī izdarījām.

— Labi darīts! — Endžels jautri atsaucās, lūkodamies pēc medalus.

— Medalus ir ārkārtīgi stiprs, — māte turpināja, — tāpēc tas nemaz neder kā galda dzēriens, bet saslimšanas gadījumā var atvietot rumu vai brendiju, tāpēc es to noliku savā medikamentu skapītī.

— Mēs principā nekad nedzeram alkoholiskus dzērienus pie šī galda, — tēvs piemetināja.

— Bet ko lai es saku mistera Krika sievai? — Endžels jautāja.

— Protams, tikai patiesību, — tēvs atbildēja.

— Man labāk patiktu sacīt, ka medalus un asins desa mums visiem lieliski garšoja. Viņa ir jauka, labsirdīga sieviete un katrā ziņā jautās man to, līdzko atgriezīšos.

— Tu nevari teikt to, kas nav noticis, — tēvs nesatricināmi paskaidroja.

— Tā gan, bet šis medalus bija brangs padzēriens.

— Ko tu teici? — Katberts un Fēlikss iesaucas reizē. — Ak, tas ir tāds Telboteisā lietots izteiciens, — Endžels pietvīkdams paskaidroja. Viņš juta, ka vecāki gan rīkojas pareizi, tomēr smalkjūtības viņiem trūkst, un neteica vairs ne vārda.

XXVI

Vienīgi vakarā pēc kopējās lūgšanas Endželam radās izdevība apspriest ar tēvu tos pāris jautājumus, kas bija tuvi viņa sirdij. Nometies ceļos uz paklāja aiz muguras brāļiem un vērdamies viņu apavu papēžu nagliņās, viņš krāja drosmi šai sarunai. Pēc noskaitītās lūgšanas brāļi izgāja kopā ar māti un misters Klērs ar Endželu palika vienatne.

Vispirms jauneklis pārrunāja ar veco vīru savus plānus, kā iekārtoties kā liela stila lauksaimniekam Anglijā vai kolonijās. Tēvs atklāja Endželam, ka, nesūtīdams viņu uz Kembridžu, ietaupījis zināmu summu, ko uzskatījis par pienākumu atlikt ik gadus, lai dēls varētu ar laiku nopirkt vai nomāt kādu zemes gabalu un nejustos apiets.

— Un, ja runājam par laicīgiem labumiem, — tēvs turpināja, — tad tu neapšaubāmi pēc dažiem gadiem jau būsi tālu priekšā saviem brāļiem.

Šī vecā mistera Klēra gādība ļāva Endželam pieskarties otrai — daudz tuvākai tēmai. Viņš atgādināja tēvam, ka ir jau divdesmit sešus gadus vecs un, ja grib sākt nodarboties ar lauksaimniecību, tad acis nepieciešamas arī pakausī, lai visu pārskatītu, — kādam taču jāveic mājas darbi, kamēr pats saimnieks strādā tīrumā. Vai tāpēc nebūtu pienācis laiks padomāt par precēšanos?

Tēvs, likās, neuzskatīja šo domu par aplamu, tāpēc Endžels riskēja ar jautājumu:

— Kā tev šķiet, kāda sieva derētu man kā taupīgam fermerim, kam sūri grūti jāstrādā?

— Īsta kristiete, kas būtu tev palīgs un iepriecinājums visos tavos darbos. Pārējais īstenībā nav svarīgs. Un tāda nav tālu meklējama: manam saprātīgajam draugam un kaimiņam, doktoram Čāntam …

— Bet vai pirmām kārtām viņai nevajag prast slaukt govis, kult labu sviestu, siet siera riteņus, likt perēt vistas un tītarus, audzēt cāļus, vajadzības gadījumā izrīkot laukstrādniekus un noteikt cenu aitām un teļiem?

— Jā, fermera sieva; nu jā, protams. Tas būtu vēlams. — Skaidrs, ka vecākais misters Klērs nekad nebija domājis par šādiem jautājumiem. — Es gribu piebilst, — viņš turpināja, — ka tavām īstajām interesēm atbilstošu šķīstu un tiklu sievieti, kas būtu arī pa prātam tavai mātei un man, tu atradīsi sava draudzenē Mersijā, par kuru tu, liekas, arī interesējies. Tiesa gan, mana kaimiņa Čānta meita pēdējā laika aizrāvusies ar jaunāko laiku garīdzniecības modi pušķot svētkos ar puķēm un citiem niekiem dievgaldu — man par lielu sašutumu viņa to nesen nosauca par altāri. Bet viņas tēvs, kurš, tāpat kā es, nostājas pret tādu niekošanos, domā, ka viss vēl ir labojams. Tas drīzāk ir tikai meiteņu untums, un es esmu pārliecināts, ka tas nebūs nekas ilgstošs.

— Jā, jā, Mersija ir laba un dievbijīga, es zinu. Bet vai tev neliekas, tēv, ka man būtu krietni vien vairāk piemērota tāda meitene, kas ir tikpat šķīsta un tikumīga kā mis Čānta, lai gan ne tik vispusīgi izglītota teoloģiskos jautājumos, bet toties pārzina lauku darbus ne sliktāk par pašu fermeri?

Tēvs palika pie savas pārliecības, ka svarīgāk zināt apustuļa Pāvila mācību nekā fermera sievas pienākumus, un impulsīvais Endžels, gribēdams saudzēt tēva jūtas un tai pašā laikā virzīt uz priekšu savu loloto nodomu, ķērās pie liekuļošanas. Viņš sacīja, ka liktenis vai augstākā vara nostādījuši viņa dzīves ceļā sievieti, kurai ir visas īpašības, lai kļūtu par lauksaimnieka palīdzi, un kurai turklāt visai nopietns raksturs. Viņš gan nezinot, vai šī sieviete piederot pie saprātīgās Zemās baznīcas kā tēvs, bet šai ziņa būšot ietekmējama; viņa regulāri apmeklējot baznīcu skaidrā ticībā, esot godprātīga, inteliģenta, ar vieglu uztveri, gluži patīkamu uzvedību, šķīsta kā vestaliene un, ja runā par ārējo izskatu, tad pārsteidzoši skaista.

— Bet vai viņa ir no tādas ģimenes, kurā tu gribētu ieprecēties, — īsi sakot, vai viņa ir lēdija? — prasīja pārsteigtā māte, kura klusiņām bija ienākusi kabinetā sarunas laikā.

— Viņa nav tā, ko sauc par lēdiju vispārpieņemtā nozīmē, — Endžels bez aplinkiem atbildēja, — es ar lepnumu varu teikt, ka viņa ir tikai kotedžas nomnieka meita. Bet tomēr — pēc savām jūtām un rakstura viņa ir lēdija.

— Mersija Čānta cēlusies no ļoti labas ģimenes.

— Ak, kāda tur priekšrocība, māt? — Endžels aši iebilda. — Ar ko ģimene var noderēt tāda vīra sievai, kuram sūri grūti jāstrādā, kā tas būs darāms man?

— Mersija ir vispusīgi izglītota. Un izglītībai ir savas labās puses, — māte atsaucās, lūkodamās uz viņu caur brillēm sudraba ietvaros.

— Kāds labums no izglītības ārējā spožuma tai dzīvē, kāda man būs jādzīvo? Un par viņas lasāmvielu es pats parūpēšos. Viņa būs pietiekami spējīga skolniece, jūs paši to teiktu, ja pazītu viņu. Viņai ir poētiska daba, viņa ir dzīva poēzija, ja tā var izsacīties. Viņa pārdzīvo to, ko daži dzejnieki spējīgi tikai uzrakstīt. Un viņa ir nevainojama kristiete; manuprāt, viņa tieši pieder to cilvēku sugai, veidam un varietātei, kuru jūs vēlaties kultivēt.

— O, Endžel, tu izzobo mūs!

— Piedod, māt. Bet viņa patiešām gandrīz ik svētdienas apmeklē baznīcu un ir krietna kristīga meitene; es domāju, šo īpašību dēļ jūs piecietīsiet dažus trūkumus viņas uzvedībā un piekritīsiet, ka es varēju izdarīt arī ko sliktāku nekā izvēlēties viņu.

Endžels teju pat nopietni iekaisa, uzteikdams iemīļotās Tesas tīri automātisko dievbijību (viņam pat sapņos nebija rādījies, ka tā viņam izdarīs tik labu pakalpojumu), par ko viņam bija tieksme pazoboties, noskatoties, kā to izpauž viņa un citas slaucējas, jo tā bija acīm redzami sveša viņu būtiski naturālistiskajiem ticējumiem.

Noskumuši un apšaubīdami, vai viņu dēlam vispār ir tiesības piedēvēt tādas īpašības nepazīstamajai meitenei, misters un misis Klēra nāca pie slēdziena, ka meitenes dievbijība tomēr ir priekšrocība, kas jāņem vērā, it sevišķi tāpēc, ka jauno ļaužu sastapšanās droši vien bijusi augstākas varas izlemta, jo Endžels pats nekad neizvirzītu ortodoksu dievbijību par savas izvēles priekšnoteikumu. Beidzot viņi paziņoja, ka steiga šeit nav ieteicama, bet ka viņi neiebilstu pret iepazīšanos ar meiteni.

Tāpēc Endžels atturējās no ielaišanās visādos sīkumos. Viņš saprata, ka, lai gan viņa vecāki ir sirdsskaidri un pašaizliedzīgi, tomēr viņiem, kā visiem vidusšķiras pārstāvjiem, piemīt savi slēpti aizspriedumi, kuru uzveikšanai nepieciešams zināms takts. Lai gan pēc likuma viņam bija pilnīga rīcības brīvība un vedeklas rakstura īpašības nevarēja praktiski ietekmēt vecāku dzīvi, jo jaunie taču dzīvotu šķirti, tomēr aiz mīlas pret vecākiem Endžels negribēja aizvainot viņu jūtas, pieņemdams šo visnopietnāko lēmumu savā dzīvē.

Viņš saprata, ka bijis nekonsekvents, uzsvērdams nejaušas Tesas rakstura iezīmes kā kaut ko būtisku. Viņš mīlēja Tesu viņas pašas dēļ; viņas dvēseli, viņas sirdi, viņas būtību — ne jau tāpēc, ka viņa veikla strādniece fermā, spējīga nākamā skolniece un nebūt ne aiz viņas vientiesīgās, tīri formālās dievticības. Viņas nemākslotais, dabiskais cilvēciskums neprasīja pēc konvencionalitātes dekorācijām, kas padarītu viņu simpātiskāku. Endžels uzskatīja, ka audzināšana līdz šim maz ietekmējusi emociju un impulsu ritmu, no kā atkarīga ģimenes dzīves laime. Iespējams, ka gadsimtu gaitā uzlabotas morālās un intelektuālās audzināšanas sistēmas varēs manāmi, varbūt pat ievērojami izkopt cilvēka dabas negribētos un pat neapzinātos instinktus, bet šobrīd kultūra, ciktāl viņš varēja spriest, bija skārusi vienīgi tās ietekmei pakļauto būtņu garīgo epidermu. Šāda pārliecība viņā bija nostiprinājusies, nākot saskarē ar sievietēm, ne vien kulturālām sīkpilsonības pārstāvēm, bet arī lauciniecēm, un tā mācīja viņam, ka starp vienu labu un gudru sievieti vienā sabiedrības slānī un otru labu un gudru sievieti otrā slānī ir daudz mazāka starpība nekā starp labu un sliktu, gudru un muļķīgu sievieti tai pašā slānī vai šķirā.

Pienāca viņa aizbraukšanas dienas rīts. Brāļi jau bija pametuši vikariātu, lai kājām dotos ekskursijā uz ziemeļiem, no kurienes vienam vajadzēja atgriezties savā koledžā, bet otram draudzē. Endžels būtu varējis pavadīt viņus, bet viņa sirds ilgojās nokļūt pie iemīļotās Telboteisā. Viņš būtu bijis nepiemērots ceļa biedrs, jo, lai gan bija pats lielākais humānists, pats ideālākais ticīgais, pats kompetentākais kristologs no visiem trim, pastāvīga apzināšanās, ka viņa stūrainība neiederas tai plūdlīnijas iedobumā, kas viņam sagatavots, atsvešināja viņu. Ne Fēliksam, ne Katbertam viņš nebija riskējis pieminēt Tesu.

Māte sataisīja viņam sendvičus, un tēvs jāšus uz ķēves pavadīja viņu kādu gabaliņu. Sīkā riksī jājot pa ēnaino ceļu, Endžels, apmierināts, ka labi ievadījis savas darīšanas, labprāt uzklausīja tēva stāstus par to, cik grūti strādāt draudzē, cik vēsi izturas mīļotie amata brāļi, nosodot viņa Jaunās Derības burtisko izskaidrojumu, kurā viņi šķiet saskatām kaitīgās Kalvina doktrīnas ietekmi.

— Kaitīgās! — misters Klērs atkārtoja labsirdīgā nievīgumā un sāka minēt gadījumus, kas pierādīja šāda apgalvojuma aplamību. Viņš stāstīja, kā viņam laimējies būt par dieva ieroci, brīnumainā kārtā atgriežot grēciniekus uz īstā ceļa, ne tikai nabagus vien, bet arī bagātus un pārtikušus; tikpat atklāti viņš atzinās arī daudzās neveiksmēs.

Šai sakarībā viņš minēja kādu jaunu iznireli — eskvairu d'Erbervilu, kas dzīvoja jūdzes četrdesmit no Eminsteras, Trentridžas tuvumā.

— Vai viņš nav no tiem senajiem d'Erberviliem, kam piederēja Kingsbira un citas muižas? — dēls iejautājās. — No tās ērmīgās, vēsturiskās izputējušās dzimtas, ar kuru saistīta baismīga leģenda par četrjūga karieti?

— O, nē. Īsto d'Erbervilu cilts ir panīkusi un izmirusi jau pirms sešdesmit vai astoņdesmit gadiem, vismaz es tā domāju. Tā liekas esam pavisam cita ģimene, kas pieņēmusi šo uzvārdu; aiz cieņas pret veco bruņinieku cilti es ceru, ka viņi droši vien ir viltvārži. Bet dīvaini, ka tu sāc interesēties par senām ģimenēm. Likās, tu veltīji tām vēl mazāk uzmanības nekā es.

— Tu mani pārproti, tēv, kā tas bieži gadās, — Endžels mazliet nepacietīgi attrauca. — No politiskā viedokļa es apšaubu, ka cilts senums jāuzlūko kā tikums. Gudri vīri, būdami pat šādu cilšu pārstāvji, «saceļas paši pret savām mantošanas tiesībām», kā saka Hamlets; bet no liriskā, dramatiskā un pat vēsturiskā viedokļa es jūtu pret tām lielas simpātijas.

Šāda pārāk smalka atšķirība vecākajam misteram Klēram nebija saprotama, un viņš turpināja uzsākto stāstu: pēc vecā tā sauktā d'Erbervila nāves jaunais cilvēks paļāvies visļaunākajām kaislībām, lai gan viņam bijusi akla māte, kuras stāvoklim būtu vajadzējis vest viņu pie prāta. Baumas par viņa rīcību nonākušas līdz mistera Klēra ausīm, kad viņš tai apvidū ieradies misionāru biedrības uzdevumā, un viņš drosmīgi izmantojis izdevību, lai aprunātos ar vainīgo par viņa dvēseli. Lai gan viņš tur bijis svešinieks un runājis no svešas kanceles, tomēr uzskatījis, ka tas viņa pienākums, un izvēlējies tekstam evaņģēlista Lūkasa vārdus: «Tu neprātīgais, vēl šonakt no tevis atprasīs tavu dvēseli!» Jaunais vīrietis bijis sašutis par tādu atklātu uzbrukumu un vārdu apmaiņā pie sastapšanās nav kautrējies publiski noķengāt misteru Klēru, neizrādot nekādu cieņu pret viņa sirmajiem matiem.

Endžels pietvīka sarūgtinājumā.

— Dārgais tēv, — viņš noskumis teica, — es gan negribētu, ka tu ļauj visādiem neliešiem sevi nepelnīti nozākāt!

— Nozākāt? — tēvs atkārtoja, un viņa vēju aprautā seja iedegās pašaizliegšanās kvēlē. — Man tikai sāpēja sirds šā nelaimīgā, neprātīgā jaunekļa dēļ. Vai tu domā, ka mani var sāpināt viņa dusmās izteiktie vārdi vai pat sitieni? «Mūs nozākā, bet mēs svētījam, mūs vajā, bet mēs paciešam; mūs zaimo, bet mēs aizlūdzam; mēs esam kā putekļi pasaulei, kā pīšļi zem kājām, ko min diendienā.» Šie senie un cildenie vārdi korintiešiem ir pilnīgi patiesi arī mūsu laikos.

— Sitieni, tev? Viņš taču nesita tev?

— Nē, to viņš nedarīja. Bet man gadījies saņemt sitienus no alkohola apdullinātiem cilvēkiem.

— Nevar būt!

— Dažu labu reizi, manu zēn. Un kas par to? Es viņus paglābu no nozieguma pret viņu pašu miesu un asinīm; viņi palika dzīvi, lai man pateiktos, un slavēja to kungu.

— Kaut arī šis jaunais cilvēks ietu viņu pēdās! — Endžels dedzīgi izsaucās. — Taču, spriežot pēc taviem vārdiem, drīzāk jāgaida pretējais.

— Nezaudēsim tomēr cerības, — misters Klērs sacīja. — Es joprojām aizlūdzu par viņu, lai gan diezin vai sastapsimies šaipus kapa. Taču varbūt pienāks reiz tā diena un kāds no maniem pazemīgajiem vārdiem uzdīgs viņa sirdī kā laba sēkla.

Kā vienmēr, tā arī tagad Endžela tēvs bija optimistisks kā bērns; lai gan dēls nevarēja pieņemt tēva šaurās dogmas, viņš tomēr izjuta cieņu pret tēva darbību un prata pietistā saskatīt varoni. Iespējams, ka tagad viņš cienīja tēva uzskatus vairāk nekā jebkad, redzēdams, ka, apspriežot jautājumu par precībām ar Tesu, tēvs pat neiedomājās apvaicāties, vai meitene pārtikusi vai bez penija. Šis pats nepraktiskums bija piespiedis Endželu izvēlēties lauksaimnieka darbu, un arī viņa brāļi droši vien līdz mūža galam būs tikai nabaga mācītāji, un tomēr Endžels apbrīnoja šo īpašību. Nudien, par spīti savai ķecerībai, viņš bieži juta, ka tēvs kā cilvēks viņam daudz tuvāks nekā brāļi.

XXVII

Viņš jāja divdesmit jūdzes kalnup un lejup spilgtajā pusdienas saulē un pēcpusdienā sasniedza savrupu pauguru jūdzes divas uz rietumiem no Telboteisas un no tā atkal ieraudzīja šo zaļo, sulīguma un valguma pilno iedobi, Varas jeb Frūmas upes ieleju. Līdzko viņš sāka jāt pa nokalni lejup uz šo ieplaku ar palu sanesto tauko zemi, gaiss kļuva sutīgāks; gurdinošās vasaras augļu, iztvaikojumu, siena un puķu smaržas saplūda kopā veselā aromātu blīvā, kas šai stundā likās padarām miegainus ne vien kustoņus, bet arī bites un tauriņus. Klērs te jutās kā savās mājās un varēja nosaukt vārdā daudzas govis, kas izklaidu ganījās tālu pļavās. Viņš ar gandarījumu apzinājās, ka spēj saskatīt šās dzīves apslēpto pusi un tā nav viņam sveša kā studiju laikos; un, lai kā viņš mīlēja savus vecākus, tomēr apzinājās, ka pēc pašreizējās uzturēšanās vecāku mājās, ierašanās šeit it kā atbrīvo viņu no visādām šinām un pārsaitēm; šeit pat nejuta tos ierastos grožus, kas apvalda Anglijas lauku ciematu iemītniekus, — Telboteisā nebija muižnieku.

Fermas pagalmā neredzēja nevienas dzīvas dvēseles. Visi iemītnieki baudīja parasto dienvidus snaudienu, kas bija nepieciešams pēc agras celšanās. Pie durvīm uz žuburaina, nomizota ozola zara kā platmales uz drēbju pakaramā karājās ar koka stīpām sastīpotas slaucenes, izmirkušas un izbalējušas aiz pastāvīgās beršanas; tās jau bija iztīrītas un izžuvušas vakara slaucienam. Endžels iegāja namā, tad cauri klusajām telpām sētas pusē, kur uz mirkli ieklausījās. No vāgūža plūda gari vilktas, krācošas skaņas, tur bija nolikušies atpūsties daži vīri; iztālēm bija dzirdama tveices nomocīto cūku rukšķēšana un kviekšana. Platlapainie rabarberi un kāposti arī šķita iemiguši, prāvās apvītušās lapas nokarājās saulgozī kā pusaizvērti saulessargi.

Endžels noņēma zirgam iemauktus un pabaroja viņu, un, kad atkal iegāja namā, pulkstenis nosita trīs. Šai laikā parasti krejoja rīta pienu, un, līdzko apklusa pēdējais sitiens, augšā iečīkstējās grīda un uz kāpnēm sāka klaudzēt soļi. Tā bija Tesa, un nākamā mirklī Endžels viņu ieraudzīja.

Tesa nebija dzirdējusi viņu pārrodamies un nebija arī paguvusi viņu pamanīt. Viņa žāvājās, un Klērs redzēja viņas pavērtās mutes iekšpusi, sarkanu kā čūskai. Vienu roku viņa bija augsti pacēlusi virs pakausī savīto matu mezgla, tā ka viņš varēja redzēt zīžaino balto ādu, kur beidzās iedegums; seja bija miegā satvīkusi, plaksti zemu nolaidušies pār acīm. No viņas strāvoja dzīvības pārpilnība. Tas bija mirklis, kad sievietes dvēsele visspilgtāk parādās ķermeniskumā, kad pats apgarotākais skaistums izpaužas ar miesas starpniecību un dzimums nostājas pirmajā vieta.

Tad šīs acis spoži iegailējās caur snaudas dūmaku, kaut gan seja vēl atradās miega varā. Skatienā bija sajaukts prieks, biklums un pārsteigums, un Tesa iesaucās:

— O, mister Klēr! Kā jūs mani nobiedējāt… es … Pirmajā mirklī viņa pat neiedomājās par pārmaiņām viņu attieksmēs sakarā ar viņa atzīšanos, bet šī doma spilgti izpaudās viņas sejā, kad viņa sastapās ar Klēra maigo skatienu, ar kādu viņš to sagaidīja uz pēdējā pakāpiena.

— Tesij, mīļā, dārgā! — viņš čukstēja, apskaudams Tesu un piekļaudams seju viņas piesarkušajam vaigam. — Dieva dēļ, met misterus pie malas! Es tik ātri steidzos atpakaļ tevis dēļ!

Tesas viegli uzbudināmā sirds pukstēja pret viņējo; tā bija viņas atbilde; tā viņi stāvēja uz gaiteņa sarkanā ķieģeļu klona, viņš piekļāvis meiteni cieši pie krūtīm, un saules slīpie stari pa logu aizmugurē apspīdēja viņas noliekto galvu, zilās dzīsliņas deniņos, kailo roku, kaklu un maldījās viņas matu biezoknī. Tā kā viņa bija gulējusi ar visām drēbēm, tad bija silta kā saulē gozējies kaķēns. Sākumā viņa neskatījās uz Endželu, bet tad pacēla acis, un viņš ielūkojās mūžam mainīgo zīlīšu dzīlēs, kuras ieslēdza varavīksnene ar zilām, melnām, pelēkām un mēļām šķiedriņām, kamēr viņa lūkojās Klērā tā, kā Ieva uzlūkoja Ādamu savas esības otrās dienas rītā.

— Man tūliņ jāiet krejot, — viņa lūdzoši čukstēja, — un nav neviena cita palīgos, tikai vecā Deba. Misis Krika ir aizbraukusi uz tirgu misteram Krikam līdzi, Retija nejūtas labi, un pārējie nezin kur aizgājuši un pārnāks tikai uz vakara slaukšanas reizi.

Kad viņi iegāja pienotavā, uz kāpnēm parādījās Debora Faiendere.

— Es esmu mājās, Debora, — misters Klērs sauca augšup. — Es palīdzēšu Tesai pie krejošanas; jūs droši vien esat nogurusi, tāpēc nāciet lejā tikai uz slaukšanas laiku.

Laikam gan to pēcpusdienu Telboteisas piens netika visai rūpīgi nokrejots. Tesa jutās kā sapnī, kur pazīstamie priekšmeti gan bija saglabājuši krāsu, ēnas un stāvokli, bet zaudējuši ierastas aprises. Ikreiz, kad viņa palika krejojamo karoti zem sūkņa, lai atdzesinātu, roka viņai drebēja, jo Klēra kaislības kvēle bija tik jūtama, ka viņa likās velkamies čokura no tās kā stāds pārāk svelmējošā saulē.

Klērs atkal piekļāva Tesu sev klāt, un, kad viņa novilka ar pirkstu gar karotes malu, lai notīrītu pielipušo krējumu, viņš gluži vienkārši nolaizīja šo pirkstu; Telboteisas brīvās ierašas viņam tagad lieti noderēja.

— Es labāk pateikšu visu uzreiz, mana dārgā, — viņš maigi iesāka. — Es gribu tev jautāt kaut ko ļoti lietišķu, par ko esmu domājis visu pēdējo laiku kopš tās dienas pļavā. Man visā drīzumā jāprecas, un redzi, kā lauksaimniekam man vajag sievas, kas prot visus saimniecības darbus. Vai tu gribētu būt šī sieviete, Tesij?

Tā viņš formulēja šo jautājumu, lai Tesa nedomātu, ka viņš rīkojies aiz dziņas, ko vēlāk viņa prāts nosodīs.

Tesa izskatījās gluži satriekta. Viņa bija padevusies neizbēgamajām sekām, kas izrietēja no pastāvīgās tuvības, pakļāvusies nepieciešamībai Klēru mīlēt, bet nebija rēķinājusies ar šādu pēkšņu priekšlikumu, jo arī pats Klērs bija izteicis to agrāk, nekā paredzējis. Ar sāpēm, kurās jautās nāves rūgtums, viņa izčukstēja obligāto un mūžseno atbildi, kāda jāsniedz godīgai sievietei:

— O, mister Klēri Es nevaru būt jūsu sieva… Es nevaru!

Likās, pašas lēmums , ietverts vārdos, salauž viņai sirdi, un viņa izmisumā nolieca galvu.

— Tesa! — Endžels izsaucās, pārsteigts par tādu atbildi un vēl ciešāk piekļaudams viņu pie krūtīm. — Jūs teicat «nē»? Bet jūs taču mīlat mani?

— Ak jā, jā! Un es labāk piederētu jums nekā jebkuram citam vīrietim pasaulē, — nelaimīgā meitene godīgi un izjusti atbildēja. — Bet es nevaru būt jūsu sieva!

— Tesa, — Endžels teica, palaizdams viņu vaļīgāk, — jūs esat saderināta ar kādu!

— Nē, nē!

— Kāpēc tad jūs noraidāt mani?

— Es negribu precēties! Es neesmu par to domājusi. Es nevaru! Es vēlos tikai mīlēt jūs.

— Bet kāpēc?

Piespiesta kaut ko teikt, viņa izstostīja:

— Jūsu tēvs ir mācītājs, un jūsu mātei nebūs pa prātam, ka jūs apprecat tādu kā es. Viņa gribēs, lai jūs precat lēdiju.

— Nieki — es jau runāju ar viņiem abiem. Daļēji tāpēc jau es devos uz mājām.

— Es jūtu, ka nevaru, — nekad, nekad! — viņa atkārtoja.

— Varbūt šis jautājums nāca pārāk pēkšņi, manu jaukumiņ?

— Jā … Es to negaidīju.

— Ja jūs gribat, tad lai tas pagaidām paliek, Tesij, es jums došu laiku apdomāties, — viņš sacīja. — Tas jau bija pārsteidzīgi tūliņ pēc ierašanās nākt ar visu klajā. Es kādu laiku to vairs nepieminēšu.

Viņa atkal paņēma spožo krejojamo karoti, palika to zem sūkņa un stājās pie darba. Taču viņa nespēja kā citām reizēm ar ierasto izsmalcināto veiklību nosmelt krējuma kārtu, lai kā pūlējās; dažreiz karote iegrima par dziļu pienā, dažreiz slīdēja pa gaisu. Viņa gandrīz neko neredzēja, acis pastāvīgi aizmigloja asaras aiz ciešanām, kuras viņa nekad nespēja izskaidrot šim savam labākajam draugam un mīļotajam aizstāvim.

— Es nevaru krejot, nevaru! — viņa noteica aizgriezdamās.

Lai viņu neuztrauktu un netraucētu darbu, smalkjūtīgais Klērs sāka runāt par vispārējiem jautājumiem:

— Jums nepareizs priekšstats par maniem vecākiem, viņi ir visvienkāršākie cilvēki, kādi vien ir pasaulē, un pilnīgi bez godkāres. Viņi ir no tiem nedaudzajiem, kas palikuši uzticīgi evaņģēlistu mācībai. Vai jūs esat evaņģēliste, Tesa?

— Es nezinu.

— Jūs ejat baznīcā ik svētdienas, un šās draudzes mācītājs neesot Augstās baznīcas piekritējs, tā stāsta.

Tesas priekšstati par draudzes garīdznieka uzskatiem, kura svētrunas viņa klausījās ik nedēļas, bija vēl miglaināki nekā Klēram kas šīs svētrunas nekad nebija dzirdējis.

— Man tā gribētos, kaut es varētu vairāk pievērst savu prātu visam tam, ko tur dzirdu, — viņa atbildēja ar vispārēju frāzi. — Man tas bieži sagādā lielas bēdas.

Viņa runāja vaļsirdīgi, un Endžels bija savā sirdī pārliecināts, ka aiz reliģiskiem motīviem tēvs neko neiebildīs pret Tesu, kaut arī viņa nezināja, vai pieder Augstajai, Zemajai vai Plašajai baznīcai. Viņš gan pats zināja, ka Tesas juceklīgie ticības uzskati, acīm redzot, iemantoti bērnība, bija būtībā panteistiski, bet frazeoloģija ņemta no reliģiskām brošūrām. Bet, lai tie bija cik miglaini būdami, viņš nekāda ziņā negribēja tos aiztikt.

Kad tava māsa dievlūgšanā grimst,

Tai atstāj bērnu dienu debesis;

Lai mājiens tumšais, kurā šaubas dzimst,

Nav dzīvei dziesmotai ļauns liktenis.

Dažkārt viņš bija domājis, ka šis padoms nav tik daudz godīgs, cik daiļskanīgs, bet tagad viņš to pieņēma ar prieku.

Viņš stāstīja tālāk par dažādiem atgadījumiem apciemojuma laikā, par sava tēva dzīves veidu, par to, cik kaismīgi viņš īsteno savus principus; viņa nomierinājās, un roka vairs nesatricināja krējuma līmeni; viņa smalstīja vienu kublu pēc otra, viņš sekoja un vilka ārā tapas, lai piens iztecētu.

— Man likās, jums pirmīt bija tāds kā nomākts izskats, kad ienācāt, — viņa iedrošinājās piezīmēt, baidīdamās, ka saruna atkal nepievēršas viņai pašai.

— Jā, varbūt; tēvs stāstīja man krietni daudz par savām likstām un nedienām, un tas man vienmēr sagādā raizes. Viņš ir tik dedzīgs savā darbā, ka bieži dabū ciest visādus pazemojumus un uzbrukumus, jo daudzi ir citos uzskatos nekā viņš, un man sāpīgi klausīties, ka cilvēku viņa gados tā pazemo, ja vēl turklāt es neticu, ka pārspīlēta centība var atnest kādu labumu. Viņš man stāstīja par visai nepatīkamu sadursmi, kas notikusi pavisam nesen. Kāda misionāru biedrība sūtījusi viņu par savu pārstāvi teikt svētrunu Trentridžas apkaimē , jūdzes četrdesmit no šejienes, un viņš uzskatījis par savu pienākumu nostrostēt kādu jaunu uzdzīvotāju, kuru tai pusē sastapis, kāda zemes īpašnieka dēlu, kuram māte zaudējusi redzi. Mans tēvs runājis ar šo džentlmeni skaidru valodu, un tur izcēlies gandrīz vai tracis. Jāsaka, tēvs rīkojās galīgi aplam, cenzdamies uzspiest savas pamācības svešam cilvēkam, kad visi apstākļi skaidri rāda, ka tas būs veltīgi. Bet, ja viņš kaut ko uzskata par savu pienākumu, tad darīs to, vienalga — vietā vai nevietā; protams, tas viņam sagādā daudz ienaidnieku, ne vien starp absolūti nekrietniem, bet arī starp vieglprātīgiem cilvēkiem, kuriem nepatīk, ka viņus traucē. Tēvs gan apgalvo, ka lepojoties ar tādiem notikumiem un ka labu varot darīt arī netieši, bet es vēlētos, kaut viņš vairāk saudzētu sevi vecuma dienās un ļautu, lai šādas cūkas vāļājas pa saviem dubļiem.

Tesas seja kļuva skarba un izmocīta, sulīgās lūpas traģiski sakniebās, taču satraukums vairs nebija manāms. Klērs, iegrimis domās par tēvu, neko sevišķu neievēroja, un tā abi soļoja gar balto četrstūraino kublu rindu, kamēr krējums bija nosmelts un trauki iztukšoti, tad ienāca pārējās slaucējas paņemt slaucenes un parādījās Deba, lai izplaucētu kublus vakara slaukumam. Kad Tesa pagriezās, lai dotos uz pļavu pie govīm, viņš pačukstēja:

— Un kas ar manu jautājumu, Tesij?

— O nē, nē, — viņa atbildēja skarbi un bezcerīgi, it kā stāstā par Aleku d'Erbervilu būtu no jauna izdzirdējusi savas raižu pilnās pagātnes balsi. — Tas nevar notikt!

Viņa aizsteidzās uz pļavu, spējā trauksmē pievienodamās pārējām slaucējām, it kā mēģinādama svaigajā gaisā atbrīvoties no smagajām domām. Meitenes devās uz tālīno pļavu, kur govis ganījās, un viss pūlītis kustējās ar meža dzīvnieku drosmīgo grāciju — tādā brīvā, enerģiskā gaitā soļo sievietes, kas pieradušas pie neierobežotas telpas un paļaujas gaisam kā peldētājs viļņiem. Un, kad Klērs atkal nolūkojās Tesā, viņam šķita pilnīgi dabiski, ka viņš izraudzījies dzīves biedri dabas klēpī, nevis tur, kur mājo samākslotība.

XXVIII

Lai gan Tesas noraidījums nāca negaidīts, tas tomēr Klēram neatņēma drosmi uz ilgāku laiku. Viņš pietiekami pazina sievietes, lai saprastu, ka noliegums bieži ir apstiprinājuma ievads, taču viņa zināšanas nebija pietiekamas, lai saprastu, ka Tesas noraidījums krietni vien atšķiras no kautrības izraisītas koķetērijas. To, ka viņa bija atļāvusi sev tuvoties, viņš uztvēra kā labu zīmi, nenojauzdams, ka pļavās un ganībās «veltīgas nopūtas» nebūt neuzskata par zaudētu laiku; šeit lakstošanās bieži vien tiek pieņemta bez liekas galvas lauzīšanas, tīras patikas dēļ, nevis kā aprēķina un bažu pilnajās godkārīgo ģimenēs, kur meiteņu cenšanās pēc nodrošinātības paralizē veselīgo dziņu pēc mīlas kā pašmērķa.

— Tesa, kāpēc jūs tik kategoriski atbildējāt man «ne»? — viņš jautāja pēc dažām dienām. Viņa nodrebēja.

— Nejautājiet, Es jums jau pateicu … daļēji. Es neesmu pietiekami laba … neesmu jūsu cienīga.

— Kā tā? Jūs neesat pietiekami smalka lēdija?

— Jā … apmēram, — viņa nomurmināja.— Jūsu tuvinieki mani nicinātu.

— Nudien, jūs maldāties … jūs nepazīstat manu tēvu un māti. Un par brāļiem — par tiem man nav bēda … — Viņš aplika rokas ap meitenes augumu, lai viņa neaizbēgtu. — Nu, jūs taču nedomājat to nopietni, dārgumiņ? Droši vien ne! Jūs mani esat padarījusi tik nemierīgu, ka es nevaru ne lasīt, ne spēlēt, ne kaut ko citu darīt! Es negribu jūs steidzināt, Tesa, bet man gribētos zināt… dzirdēt no jūsu siltajām lūpām … ka jūs būsiet kādreiz mana … Kādreiz … nosakiet pati laiku!

Viņa spēja tikai papurināt galvu un lūkoties kaut kur projām,

Klērs cieši vērās meitenē, pētīdams viņas sejas pantus it kā hieroglifus. Noraidījums likās ņemams nopietni.

— Tad jau es nedrīkstu jūs turēt tā rokās … nedrīkstu, vai ne? Man nav nekādu tiesību uz jums … nav tiesību būt jūsu tuvumā, iet jums blakus? Tesa, atbildiet godīgi, vai jūs mīlat kādu citu?

— Kā jūs tā varat jautāt? — viņa teica, joprojām pūlēdamās savaldīties.

— Es gandrīz esmu pārliecināts, ka nemīlat. Bet tad — kāpēc jūs mani atstumjat?

— Es jūs neatstumju … Es … man patīk, kad jūs sakāt, ka mīlat mani, un jūs vienmēr varat to teikt, kad esam divi vien … es nekad nedusmošos.

— Bet būt mana sieva jūs negribat?

— Ā, tas ir kas cits … Tas ir jūsu labā, mans visudārgais! O, ticiet man, tas ir tikai jūsu dēļ! Es būtu bezgala laimīga, ja drīkstētu solīties, ka būšu jūsu sieva, bet… bet es skaidri zinu, ka nedrīkstu to darīt!

— Jūs darītu mani laimīgu!

— Ak, jūs gan tā domājat, bet jūs nezināt!

Šādās reizēs, iedomādamies, ka Tesas atteikšanās pamatos ir kautrības pilnā apziņa, ka viņa nav piemērota sieva Klēram no sabiedriskā, no uzvedības viedokļa, Klērs centās Tesu pārliecināt, ka viņai ir apbrīnojama uztveres spēja un daudzpusība, kas bija pilnīga patiesība: iedzimtā ašā apķērība un mīla uz Klēru palīdzēja viņai pārsteidzošā ātrumā apgūt Klēra leksiku, izrunu un šo to no viņa zināšanām, pēc šādiem maigiem ķīviņiem, guvusi uzvaru, Tesa aizsteidzās slaukt vistālāk aizklīdušo govi, ja bija slaucamais laiks, vai, ja tas bija brīvs brīdis, paslēpās grīšļos vai savā istabā un klusībā apraudāja savu šķietami vienaldzīgo atteikšanos.

Cīņa bija tik grūta; viņas sirds bija pilnīgi Klēra pusē — divas degošas sirdis pret vienu mazu nabaga sirdsapziņu, — un viņa pūlējās ar visiem līdzekļiem, kas bija viņas spēkos, nostiprināt savu apņemšanos. Viņa bija ieradusies Telboteisā ar gatavu lēmumu. Nekādā gadījumā viņa nedrīkstēja piekrist solim, kas vēlāk varētu likt viņas vīram rūgti nožēlot savu aklību. Un viņa uzskatīja, ka lēmums , ko viņas sirdsapziņa pieņēmusi tad, kad prāts spēja objektīvi spriest, nedrīkst tikt pārkāpts arī tagad.

«Kāpēc neviens viņam nepastāsta par mani?» viņa domāja. «Tas notika tikai četrdesmit jūdzes no šejienes — kāpēc baumas nav nonākušas šeit? Kādam taču tas jāzina!»

Tomēr likās, neviens to nezināja, neviens Klēram to nepateica.

Turpmākajās divās trīs dienās netika pārmīts ne vārds. Viņa sprieda pēc savu istabas biedreņu skumjajām sejām, ka viņas uzskata Tesu ne tikai par Klēra favorīti, bet par izredzēto; tomēr viņām pašām bija jāredz, ka Tesa necenšas pagadīties Klēram ceļā.

Tesa vēl nebija piedzīvojusi tādu laiku, kad viņas dzīves pavediens tik cieši savīts no divām šķiedrām — skaudra prieka un skaudrām sāpēm. Nākamajā siera siešanas dienā viņi palika divatā. Parasti misters Kriks piedalījās šai darbā, bet pēdējā laikā abi ar sievu šķita nojautuši jauno ļaužu savstarpējo interesi, lai gan viņi bija tik piesardzīgi, ka saimniekiem varēja rasties tikai aizdomu ēna. Šā vai tā, bet fermeris pameta viņus divus vien.

Viņi drupināja biezpienu pirms iemešanas kublā. Šī operācija atgādināja maizes drupināšanu lielos apmēros, un biezpiena neaptraipītajā baltumā Tesas Darbeifīldas rokas bija sārtas kā rožu ziedlapas. Endžels, kurš pilnām riekšavām meta biezpienu kublos, pēkšņi pārtrauca darbu un uzlika savas plaukstas uz viņējām. Piedurknes Tesai bija atrotītas pāri elkoņiem, un, noliecies zemāk, viņš noskūpstīja zilo dzīsliņu maigajā elkoņa locītavā.

Kaut gan septembra sākumā laiks vēl bija tveicīgs,

Tesas roka no biezpiena mīcīšanas bija vēsa un valga kā svaiga sēne, kad viņa lūpas tai pieskārās, un ar skāņu garšu. Bet Tesa bija tik pārmērīgi jūtīga, ka pulss no pieskāriena sāka ātri sist, asinis saplūda pirkstu galos un vēsās rokas satvīka karstas. Likās, sirds viņai iečukstēja: «Vai vērts vēl kautrēties? Patiesība ir patiesība arī starp vīrieti un sievieti tāpat kā starp vīrieti un vīrieti,» — un viņa pacēla acis, kas uzticīgi staroja viņam pretī, bet lūpās pavīdēja maigs smaids.

— Vai jūs zināt, kāpēc es tā darīju, Tesa? — viņš jautāja.

— Tāpēc, ka jūs mani tik ļoti mīlat!

— Jā, un tas ir ievads jauniem lūgumiem.

— Nevajag atkal!

Viņas skatienā pazibēja pēkšņas bailes, ka viņas neatlaidību salauzīs pašas vēlēšanās.

— O, Tesij, — viņš turpināja, — es nevaru saprast, kāpēc jūs mani tā spīdzināt. Kāpēc tā apbēdināt? Jūs rīkojaties tīri kā koķete — goda vārds, kā pirmšķirīga pilsētas koķete! Te viņas karstas, te viņas aukstas, taisni kā jūs, un patiešām man nebija nācis prātā sastapt ko tamlīdzīgu tik nomaļā vietā kā Telboteisa … Un tomēr, dārgā, — viņš aši piemetināja, redzēdams, ka šī piezīme ķērusies viņai pie sirds, — es zinu, ka jūs esat visgodīgākā un tīrākā būtne pasaulē. Kā tad es varu iedomāties, ka jūs ar mani flirtējat? Tesa, kāpēc jums pretīga doma kļūt par manu sievu, ja jūs mani mīlat, kā man šķiet?

— Es nekad neesmu teikusi, ka man šī doma nepatīkama, un nekad tā neteikšu, jo … jo tā nav taisnība!

Sasprindzinājums laupīja meitenei spēkus, viņas lūpas sāka drebēt, un viņa bija spiesta atkāpties. Klērs bija tik sasāpināts un samulsis, ka izskrēja viņai pakaļ un notvēra viņu gaitenī.

— Sakiet man, sakiet man, — viņš teica, kaislīgi apskaudams viņu un nedomādams par savām ar biezpienu aptraipītajām rokām, — sakiet, ka jūs nevienam citam nepiederēsiet, tikai man!

— Jā, jā! — viņa izsaucās. — Un es došu jums skaidru atbildi, ja ļausiet man tagad iet! Es jums izstāstīšu visu par sevi… visu, ko esmu piedzīvojusi … visu!

— Jā, protams, dārgā, visus piedzīvojumus, katru nieku, — viņš piekrītot atsaucās ar laipnu ironiju, ielūkodamies viņai sejā. — Manai dārgajai Tesai noteikti ir tikpat daudz piedzīvojumu kā tam tītenim dzīvžogā, kurš šorīt pirmo reizi uzplauka. Stāstiet visu, ko gribat, tikai atmetiet uz visiem laikiem to nejauko izteicienu, ka neesat manis cienīga.

— Es mēģināšu. Un rīt es jums atklāšu visus iemeslus … nē, nākamnedēļ.

— Nu, teiksim, svētdien?

— Jā, svētdien.

Beidzot viņa atbrīvojās un ātrāk neapstājās, kamēr bija sasniegusi aploka lejas galā apcirpto vītolu biežņu, kurā neviens viņu nevarēja redzēt. Tur viņa nokrita ar piparmētrām pieaugušajā zālē tikpat kā gultā un palika, sarāvusies čokurā, te notrīsot smeldzē, te izdvešot prieka čukstu, ko bailes par tuvajām beigām nespēja pilnīgi apslāpēt.

Īstenībā viņa jau bija gatava piekāpties. Katrs elpas vilciens, katra asins šalka, katrs pulsa sitiens, kas skanēja ausīs, pievienoja savu balsi dabas balsij, saceļoties pret viņas klīrību. Drosmīgi, bez liekas domāšanas dot savu piekrišanu, savienoties ar viņu pie altāra, neko neatklājot, riskējot tikt atmaskotai, izbaudīt dāsnu laimi, iekams ciešanu dzelžainie zobi paspēs iecirsties viņā, — tādu padomu deva viņai mīla, un pārvarīgā ekstāzē Tesa nojauta, ka, par spīti visiem sevis apspiešanas un cīņu mēnešiem, par spīti lēmumam turpmāk galīgi atteikties no dzīves priekiem, mīla tomēr uzvarēs.

Tuvojās novakars, bet viņa joprojām palika vītolu biežņā. Viņa dzirdēja grabam slaucenes, kuras noņēma no žuburainajiem pakaramajiem, māvienus, kas pavadīja govju bara lasīšanos vienuviet, bet negāja slaukt. Visi ievēros viņas satraukumu, un saimnieks, uzskatīdams, ka vainīga tikai iemīlēšanās, sāks viņu labsirdīgi ķircināt, un šāda mocība nebūs izturama.

Viņas iemīļotais laikam bija nojautis Tesas pārkairināto nervu stāvokli un kaut kā izskaidrojis viņas prombūtni, jo viņa netika ne meklēta, ne saukta. Pusseptiņos saule nogrima aiz apvāršņa un debesīs izplūda liesmas kā no milzu ēzes un no otras puses tūliņ pacēlās milzīgs ķirbim līdzīgs mēness. Daudzkārt apcirptie vītoli, kuru dabiskais izskats bija izķēmots, mēnesnīcā izskatījās pēc sarainiem ērmiem. Tesa iegāja namā un tāpat pa tumsu uzkāpa augšā.

Tas bija trešdienā. Pienāca ceturtdiena, un Endžels iztālēm domīgi nolūkojās Tesā, bet neapgrūtināja viņu. Istabas biedrenes, Meriena un pārējās, acīm redzot, noprata, ka tuvojas kaut kas izšķirošs, un netraucēja viņu ar piezīmēm, sastopoties guļamistabā. Pagāja piektdiena, pienāca sestdiena. Rīt būs izskaidrošanās diena.

— Es neizturēšu … Es došu piekrišanu… Es precēšos ar viņu … Es nevaru nekā darīt! — viņa greizsirdīgi dvesa tonakt, iespiedusi degošo seju spilvenā un dzirdēdama, ka viena meitene čukst Klēra vārdu miegā. — Es neatdošu viņu nevienam! Bet tā būs liela pārestība viņam, tā būs viņa nāve, kad viņš uzzinās! Ak mana sirds … ai, ai, ai!

XXIX

— Nu, kas var uzminēt, ko es šorīt dzirdēju no jauna? — fermeris Kriks, sēzdamies otrā rītā pie brokastīm, prasīja, pārlaizdams jautājošu skatienu ēdējiem. — Kā jūs domājat, ko?

Minēja viens, minēja otrs, bet veltīgi. Misis Krika neminēja, jo viņa jau visu zināja.

— Nu, par šito apdauzīto puskoka lēcēju Džeku Dolopu, — saimnieks beidzot sacīja. — Viņš nesen apprecējis kādu atraitni,

— Džeks Dolops? Šitas diedelnieks — ko neteiksi! — atsaucas kāds slaucējs.

Tesa Darbeifīlda tūliņ atcerējās šo vārdu: tas bija puisis, kurš piekrāpis savu mīļoto un kuru meitenes māte bija tik pamatīgi izvalstījusi ķērnē.

— Vai tad viņš neapprecēja tās dūšīgās sievas meitu, kā bija solījies? — izklaidīgi ievaicājās Endžels Klērs, paceldams acis no avīzes, ko lasīja pie maza galdiņa, kur misis Krika viņu pastāvīgi sēdināja aiz cieņas pret viņa smalko izcelšanos.

— Tad nē jel, ser. Viņam tas ne prātā nenāca, — fermeris atbildēja. — Kā jau teicu, šī bija atraitne un viņai bija ienākumi, apmēram piecdesmit mārciņas gadā, un pēc tam jau viņš dzinās. Viņi salaulājās pa kaklu pa galvu, un pēc tam šī paziņo, ka apprecēdamās zaudējusi savas piecdesmit mārciņas. Varat iedomāties, kā šitas džentlmenis spēra zemes gaisā! Kopš tā laika viņi dzīvo kā suns ar kaķi.

Viņš, protams, saņem, ko pelnījis, bet žēl tā nabaga sievieša, tam jau klājas vēl grūtāk.

— Muļķa meitietis, būtu pateikusi, ka viņas pirmā vīra gars nedos šim miera, — misis Krika sacīja.

— Varbūt, — šaubīdamies novilka fermeris. — Tas jau skaidri zināms, kāpēc tā iznāca. Viņa, cilvēks, gribēja atkal tikt sievas godā un baidījās, ka viņš var aizlaisties lapās. Kā jums liekas, meitenes?

Viņš pameta acis uz meiteņu rindu. — Viņai vajadzēja pateikt to ceļā uz baznīcu, tad jau diezin vai viņš būtu varējis aizšmaukt, — Meriena ieteica.

— Pareizi, tā gan, — Iza piekrita.

— Viņai gan vajadzēja noprast, pēc kā tāds tīko, un atteikt viņam! — Retija strauji iesaucās.

— Un ko tu teiksi, mana dārgā? — fermeris uzrunāja Tesu.

— Es domāju, ka vajadzēja… vajadzēja pateikt visu, kā ir … vai atteikt viņam … es nezinu, — Tesa atbildēja. Sviestmaizes kumoss iesprūda viņai kakla.

— Lai mani jupis parauj, ja es tā darītu! — sacīja Beka Nibsa, viena no precētajam algādzēm, kas dzīvoja kotedžā. — Karā un mīlestībā viss ir atļauts. Es būtu salaulājusies ar viņu tāpat kā tā atraitne, un, ja viņš tik iepīkstētos par to, kāpēc neesmu stāstījusi agrāk, ko un kā man novēlējis pirmais vīrs, tad es viņu pataisītu ar vangali mīkstu — tādu sīkalu no vīrišķa! Ar tādu jau katrs sievišķis tiks gala!

Skaļie smiekli, kas sekoja šim Jokam, izraisīja tikai skumju pieklājības smīnu Tesas seja. Kas bija komēdija citiem, tā viņai bija traģēdija, un viņa tikko varēja panest pārējo skaļo līksmi. Viņa drīz piecēlās no galda un, nojauzdama, ka Klērs viņai sekos, iegriezās līkumotā taciņā, kas vijās te pa vienu, te pa otru pusi apūdeņošanas kanāliem, kamēr noveda viņu pie Varas upes. Upes augštecē strādnieki bija pļāvuši palienas zāli, un tā blāķiem peldēja viņai garām — kustīgas zaļu grīšļu salas, uz kurām, likās, viņa varētu pat nostāties, gari ūdensaugu vīšķi bija aizķērušies pie pāļiem, kas bija sadzīti, lai lopi nebristu pāri.

Jā, tas bija sāpīgi. Jautājums, vai sievietei jāatklāj viss savā mūžā pieredzētais, bija viņai pats smagākais krusts, bet citiem uzjautrināšanās. Likās, it kā cilvēki smietos par moceklību.

— Tesij! — atskanēja viņai aiz muguras, un Klērs, pārlēcis pāri grāvim, nostājās viņai līdzās. — Mana sieva — drīz jūs tā būsiet!

— Nē, nē, es nevaru… Jūsu dēļ, mister Klēr, jūsu dēļ es saku nē!

— Tesij!

— Un tomēr nē! — viņa atkārtoja.

Negaidīdams tādu atbildi, viņš bija viegli aplicis roku Tesai ap viduci zem garās bizes (svētdienās jaunākās meitenes, ieskaitot arī Tesu, brokastoja ar bizē sapītiem matiem, lai, ejot uz baznīcu, saspraustu tos augstā sasukā, kura, protams, nebija piemērota, slaucot govis un atbalstot galvu pret govs sānu). Ja viņa būtu teikusi «nē» vietā «jā», Klērs būtu viņu skūpstījis, jo, acīm redzot, tāds bija viņa nodoms, bet Tesas noteiktais noraidījums radīja bažas viņa pedantiski godīgajā sirdī. Biedriskā uzturēšanās zem viena jumta un neizbēgamā sastapšanās diendienā nostādīja Tesu kā sievieti tik neizdevīgā stāvoklī, ka Klēram likās negodīgi mēģināt iespaidot viņu ar glāstiem, ko viņš būtu darījis ar tīru sirdsapziņu, ja Tesai būtu iespēja no viņa izvairīties. Viņš palaida vaļā nule aptverto augumu, un skūpsts izpalika.

Tā bija izšķiroša kustība. Fermera stāsts par atraitni Tesai šoreiz deva spēku noraidīt Endželu, bet arī šis spēks būtu nākamajā mirklī pagaisis. Taču Endžels neteica vairs ne vārda, viņa seja pauda apjukumu, viņš devās projām.

Viņi satikās ik dienas — varbūt mazliet retāk nekā iepriekš, un tā pagāja vairākas nedēļas. Tuvojās septembra beigas, un Tesa nojauta no Klēra acīm, ka viņš atkārtos savu lūgumu.

Tagad viņam bija cits rīcības plāns — likās, viņš pārliecinājies, ka Tesas atteikšanās iemesls ir tikai kautrība un jaunība, kas liek viņai uztraukties par bildinājumu. Tesas trauksmainās, izvairīgās atbildes, līdzko Endžels pievērsās šim jautājumam, apstiprināja viņa domas. Tagad viņš uzsāka jaunu spēli, mēģinādams izvilināt piekrišanu citā ceļā, atteikdamies no glāstiem un cenzdamies iztikt vienīgi ar vārdiem.

Tik neatlaidīgi, kā Klērs centās Tesu iekarot, neviens nebija lakstojies ne ap vienu slaucēju: vienalga, vai Tesa sēdēja pie govs, krejoja, kūla sviestu, sēja sieru, baroja mājputnus vai ēdināja atnesušās sivēnmātes, Klēra balss vienmēr skanēja ap viņu apslāpēti kā piena čurkstēšana slaucenē.

Tesa zināja, ka viņai būs jāpadodas. Ne reliģiozais priekšstats par pirmās savienošanās morālo likumību, ne arī sirsnīgā vēlēšanās būt atklātai nespēja kalpot par atbalstu. Viņa mīlēja Klēru tik kaislīgi, ka viņas acīs mīļotais bija dievam līdzīgs, un, kaut arī viņa bija nemācīta meitene, viņai tomēr piemita iedzimts cildenums un viņas dvēsele alka pēc Klēra garīgās vadības. Un tāpēc, kaut Tesa neatlaidīgi atkārtoja: «Es nevaru būt viņa sieva,» — tie bija tukši vārdi. Šais pastāvīgajos daudzinājumos izpaudās viņas vājums, jo nosvērts spēks nedzenas pēc formulām. Klēra balss skaņa, atsākot veco runu, pildīja Tesu ar šausmām un svētlaimi, un, cenzdamās panākt viņa atteikšanos, viņa pati bijās no tās.

Klērs izturējās tā — un kurš vīrietis to nedarītu? — kā ikviens, kas apņēmies meiteni mīlēt, saudzēt un sargāt jebkuros apstākļos, pārmaiņās, grūtībās, atmaskojuma gadījumos, un Tesas grūtsirdība izgaisa, kad viņa gozējās šīs mīlas saulē. Tikmēr laiks traucās pretī rudens saulgriežiem un, lai gan debesis joprojām bija skaidras, dienas kļuva daudz īsākas. Fermā rītos jau sen strādāja sveču gaismā, un reiz starp pulksten trim un četriem no rīta Klērs atsāka savu lūgumu.

Tesa bija uzskrējusi naktskreklā līdz Klēra durvīm, lai pēc paraduma modinātu viņu, tad nosteigusies lejā apģērbties un pamodināt pārējos un pēc desmit minūtēm jau iznāca kāpņu augšējā laukumā ar sveci rokā. Tai pašā mirklī Klērs nāca lejā bez svārkiem un pastiepa roku Tesai priekšā.

— Pagaidiet, mis koķete, iekams ejat lejā, — viņš pavēloši sacīja. — Ir jau pagājušas divas nedēļas kopš pēdējās sarunas, un tā ilgāk vairs nevar turpināties. Jums jāpasaka man, ko jūs īsti domājat jeb man vajadzēs pamest šo māju. Manas durvis bija pusviru, un es jūs nupat redzēju. Jūsu drošības dēļ man jādodas projām. Jūs to nesaprotat. Nu? Vai beidzot jūs teiksiet «jā»?

— Es esmu tikko piecēlusies, mister Klēr, un patiešām ir pārāk agrs, lai mani rātu! — viņa izlikās apskaitusies. — Nevajag saukt mani par koķeti. Tas ir ļauni un netaisni. Pagaidiet mazliet. Lūdzu, pagaidiet mazliet! Es, nudien, tagad padomāšu par visu to nopietni. Ļaujiet man iet lejā!

Tā, kā viņa tagad stāvēja ar sveci izstieptajā rokā un mēģināja smaidīt, kaut runāja nopietni, viņu tiešām varēja noturēt zināmā mērā par koķeti.

— Tad sauciet mani par Endželu, nevis par misteru Klēru.

— Endžel…

— Dārgais Endžel — kāpēc tā nevar teikt?

— Bet, ja es tā teikšu, tad tas nozīmēs, ka esmu devusi piekrišanu?

— Tas tikai nozīmēs, ka jūs mani mīlat, kaut arī nevarat precēt, un esat bijusi tik laipna, ka sen jau atzinusies.

— Nu tad labi, dārgais Endžel, ja man tā jāsaka, — viņa nočukstēja, lūkodamās uz sveci, bet, par spīti satraukumam, viņas lūpas savilkās šķelmīgā smaidā.

Klērs bija apņēmies neskūpstīt viņu, pirms nav dabūjis viņas jāvārdu, bet, kad Tesa tā stāvēja glīti uzspraustajā darba tērpā, nevērīgi savītiem matiem galvvirsū, jo sakārtot tos varēja brīvā brītiņā, kad slaukšana un krejošana aiz muguras, viņš lauza apņemšanos un uz mirkli piekļāva lūpas pie viņas vaiga. Tesa notraucās lejā pa kāpnēm, neatskatīdamās un ne vārda neteikdama. Pārējās meitenes jau bija lejā, un viņi sarunu vairs nevarēja turpināt. Izņemot Merienu, visi nopietni un ar aizdomām pavērās viņos blāvo dzelteno sveču gaismā, kas staroja pretstatā pirmajiem saltajiem rītausmas stariem.

Pēc krejošanas, kas tagad ar katru dienu aizņēma daudz mazāk laika, jo, rudenim tuvojoties, govis norāva pienu, Retija un pārējie izgāja ārā. Mīlētāji sekoja viņiem.

— Mūsu sasprindzinātā dzīve tā atšķiras no viņu dzīves, vai ne? — Klērs domīgi ierunājās, vērojot trīs augumus, kas slīdēja viņiem pa priekšu austošās dienas saltajā blāvumā.

— Manuprāt, atšķirība nav nemaz tik liela, — Tesa sacīja.

— Kāpēc jūs tā domājat?

— Ir ļoti maz sieviešu, kuru dzīve nebūtu… sasprindzināta, — Tesa atbildēja, mazliet pavilcinādamas pie jaunā vārda, kas šķita viņu ietekmējam. — Jūs šīs trīs nemaz tik labi nepazīstat.

— Kas tad viņās ir tik sevišķs?

— Gandrīz katra no viņām, — Tesa iesāka, — būtu… varbūt labāka sieva jums nekā es. Un varbūt viņas mīl jūs tāpat… gandrīz tāpat kā es.

— O, Tesij!

Šķita, ka viņai bija sevišķi patīkami dzirdēt šo nepacietīgo izsaukšanos, lai gan viņa tik vīrišķīgi bija apņēmusies būt augstsirdīga sev par ļaunu. Nu tas bija izdarīts, bet viņai nebija vairs spēka pazemot sevi vēlreiz. Viņiem pievienojās kāds no kotedžas nācis slaucējs, un ne vārds vairs netika bilsts par tēmu, kas abu prātus tik ļoti nodarbināja. Taču Tesa zināja, ka šī diena būs izšķirošā.

Pēcpusdienā vairāki saimes ļaudis un strādnieki, kā parasti, devās uz pļavu slaukt govis, kuras ganījās tālu no fermas un netika dzītas mājā. Piena bija mazāk, jo govis pirms atnešanās aizlaida ciet, un lielais vairums slaucēju, kuri strādāja dāsnajā vasaras sezonā, bija atlaisti.

Darbs ritēja bez steigas, Katru slaucienu ielēja augstās kannās, kas bija sarindotas piebrauktajos lielajos atsperu ratos; izslauktās govis slāja tālāk.

Fermeris Kriks strādāja kopā ar pārējiem, un viņa uzsvārcis izskatījās apbrīnojami balts pret svina pelēkajām novakara debesīm; pēkšņi viņš ieskatījās savā masīvajā pulkstenī.

— Oho, ir daudz vēlāks, nekā es domāju, — viņš teica. — Sasodīts! Mums jāpasteidzas, ka varam aizvest pienu uz staciju. Šodien nav vairs laika vest to uz mājām un sajaukt ar šārīta slaukumu. Jābrauc uz staciju tūliņ no šejienes. Kas brauks?

Misters Klērs labprātīgi piedāvājās, lai gan tas neietilpa viņa pienākumos, un aicināja Tesu braukt līdzi. Kaut gan laiks bija apmācies, tomēr silts un sutīgs, un Tesa bija iznākusi kleitā ar īsām piedurknēm un bez virsjakas; braucienam tāds apģērbs nederēja. Tāpēc viņa atbildēja tikai ar skatienu, norādīdama uz trūcīgo ietērpu, bet Klērs viņu mīļi mudināja. Viņa beidzot piekrita, pasniegdama fermerim slauceni un ķeblīti, lai aiznes uz mājām, un iekāpa atsperu ratos blakus Klēram.

XXX

Dziestošajā dienas gaismā viņi brauca cauri pļavām pa līdzenu ceļu, kurš vijās jūdzēm tālu krēslainajā klajumā, ko noslēdza tumšās un kraujās Egdonas viršāja nogāzes. To virsotnēs bija skujkoku puduri un biezokņi, kuru robotās galotnes atgādināja zobainus torņus, kas vaiņago melnas apburtas pilis.

Viņi tik dziļi izjuta viens otra tuvumu, ka labu laiku nerunāja ne vārda, un klusumu traucēja tikai piena plunkšķēšana augstajās kannās aiz muguras. Pa šo ceļu tik reti kāds gāja vai brauca, ka lazdām rieksti palika zaros, kamēr nobrieduši izkrita no kausiņiem, un kazenes nokarājās smagos ķekaros. Laiku pa laikam Endžels ar pātagas kātu pievilka tuvāk kādu zaru, noplūca ogu ķekaru un pasniedza savai ceļa biedrenei.

Satumsušās debesis drīz vien izpauda savu nodomu, raidot pirmos vēstnešus — lietus lāses, un dienas sutīgumu nomainīja skarbas vēja brāzmas, sitoties braucējiem sejās. Dzīvsudraba atspulgi upēs un lāmās nozuda, to plašais spoguļainais līmenis pārvērtās blāvos svina pelēkos palagos ar šķietami raupju virsmu. Taču šī ainava neskāra Tesas domas. Viņas šovasar viegli iedegusī seja, lietus lāsēm sitoties, kļuva sārtāka, un mati, kuri bija atrisuši kā parasti, kad slaucēja piespiež galvu pie govs sāniem, slīdēja ārā no kaliko galvassegas krokojuma, un to salipušās šķiesnas atgādināja ūdenszāles.

— Man nevajadzēja vis braukt, — viņa nočukstēja, pamezdama skatienu uz debesīm.

— Jā, žēl, ka uznāca lietus, — Klērs atteica, — bet cik priecīgs es esmu, ka jūs esat pie manis!

Tālā Egdona pamazām izgaisa aiz lietus plīvura. Krēsla sabiezēja, un braukt varēja tikai soļiem, jo ceļu bieži šķērsoja aizturas. Kļuva vēsi.

— Baidos, ka tikai jūs nesaaukstējaties ar kailām rokām un kaklu, — Endžels sacīja. — Piesēdieties man tuvāk, tad šī smīla jums daudz nekaitēs. Es raizētos vēl vairāk, ja necerētu, ka lietus būs mans sabiedrotais.

Viņa pievirzījās mazliet tuvāk, un Klērs uzmeta viņai pāri brezenta gabalu, ar kuru dažreiz apsedza piena kannas pret saules stariem. Klēram rokas bija aizņemtas, tāpēc Tesa pieturēja brezentu, lai tas neslīdētu nost.

— Nu viss atkal kārtībā. Ak nē, nav vis! Ūdens sūcas man aiz kakla un jums droši vien vēl vairāk. Nu ir labāk. Jūsu rokas ir kā mitrs marmors, Tesa. Noslaukiet tās brezentā. Un tagad, ja jūs rāmi sēdēsiet, jums neuzkritīs ne pilīte. Bet, dārgā, kā tad būs ar manu jautājumu, ar šo sen uzstādīto jautājumu?

Vienīgā atbilde, ko viņš dzirdēja, bija zirga pakavu plakšķi dubļos un piena skalošanās kannās aiz muguras.

— Vai jūs atceraties, ko man sacījāt?

— Atceros, — viņa atbildēja.

— Pirms mēs atgriezīsimies mājās, vai ne?

— Es pamēģināšu.

Viņš vairāk neko nesacīja. Tālāk braucot, pret debesīm izslējās senas Čārlza laiku pilsdrupas, kas drīz vien palika aiz muguras.

— Šī ir interesanta vieta, — Endžels uzsāka, lai izklaidētu Tesu, — viena no daudzajām pilīm, kas piederējusi senai normaņu dzimtai — d'Erberviliem, kādreiz visai iespaidīgiem ļaudīm šai grāfistē. Es vienmēr pārdomāju par viņiem, kad gadās braukt garām viņu rezidencēm. Ir kaut kas ļoti bēdīgs šādas daudzinātas dzimtas izmiršana, kaut arī šī dzimta iemantojusi tikai nežēlīgu, varaskāru feodāļu slavu.

— Jā, — Tesa atteica.

Viņi lēni virzījās uz priekšu pretī kādam punktam krēslas izplatījumā, kur sāka plaiksnīties vārga gaisma; dienu tai vietā šad tad pret tumšzaļo fonu kļuva redzama nevienmērīga baltu dūmu strūkliņa, kas iezīmēja saskares momentus starp viņu noslēgto pasaulīti un laikmetīgo dzīvi. Laikmetīgā dzīve izstiepa savu tvaika taustekli uz šo punktu trīs vai četras reizes dienā, pieskārās šejienei un aši atvilka taustekli atpakaļ, it kā tas būtu pieskāries kaut kam svešam.

Viņi sasniedza vārgo gaismu, kuras avots bija apkvēpusi lampa mazā dzelzceļa stacijā; lampa bija nožēlojama šās zemes zvaigzne, kura tomēr savā ziņā bija svarīgāka Telboteisas fermai un cilvēcei nekā debesu spīdekļi, ar kuriem tā nekādi nevarēja sacensties. Kannas ar svaigo pienu izcēla lietū no ratiem, kamēr Tesa uzmeklēja nelielu pajumti zem tuvīnā aslapainā koka.

Lokomotīve šņāca un gandrīz nedzirdami slīdēja klāt pa mitrajām sliedēm, un kannu pēc kannas aši iekrāva vagonā. Lokomotīves gaisma uz mirkli apspīdēja Tesu Darbeifīldu, kura nekustīgi stāvēja zem lielā koka. Neviena būtne nevarēja izskatīties svešāka šīm dzirkstošajam svirām un riteņiem kā šī naivā meitene, kas ar apaļām kailām rokām, lietus slacītu seju un matiem, tērpusies katūna kleitā bez noteikta laika un modes iezīmēm, uzvilkusi uz pieres kokvilnas galvassegu, stāvēja kā pieradināta pantera, gaidot uz saimnieku.

Viņa atkal iesēdās ratos blakus savam iemīļotajam ar to mēmo padevību, kāda dažreiz raksturīga kaislīgām dabām, un, kad viņi bija atkal ietinušies ar visu galvu brezentā, viņi no jauna ienira melnā nakts tumsībā. Tesai bija asa uztvere, un šie daži mirkļi saskares ar tehnisko progresu nodarbināja viņas domas.

— Tātad rīt brokastīs londonieši dzers šo pienu? — viņa vaicāja. — Sveši cilvēki, kurus mēs nekad neesam redzējuši.

— Domāju gan. Taču ne tādu, kādu mēs aizsūtījām. Tas ir jāatšķaida, lai neiesitas viņiem galvās.

— Augstmaņi un augstmanes, sūtņi un virsnieki, lēdijas un tirgones, un mazuļi, kas nekad nav redzējuši govi.

— Jā, tā laikam būs, it sevišķi virsnieki.

— Kuri neko nezina par mums un no kurienes radies šis piens, un kuriem nenāks ne prātā, ka mēs braucām šovakar jūdzēm pa tīreli lietū, lai sasniegtu laikā vilcienu?

— Mēs nebraucām tikai šo godāto londoniešu dēļ, mēs braucām arī savā labā — tā neatliekamā jautājuma dēļ, kuru šovakar noteikti atrisināsim, dārgā Tesa. Ļaujiet man to izsacīt šādi. Jūs piederat man, jūs to zināt, tas ir, es domāju par jūsu sirdi. Vai tā nav?

— Jūs to zināt tikpat labi kā es. O jā, jā!

— Bet, ja jūs neesat liegusi man savu sirdi, kāpēc tad liedzat roku?

— Mans vienīgais iemesls ir domas par jums… par kādu jautājumu. Man ir jums kaut kas jāpasaka …

— Bet ja nu jūsu jāvārds ir mana laime un arī mana laicīgā labklājība?

— Ak jā, es tieši domāju par jūsu laimi un laicīgo labklājību. Bet mana dzīve pirms ierašanās šeit… Es gribētu …

— Jā, tas vajadzīgs manai labklājībai un manai laimei. Ja es paņemšu nomā lielu fermu Anglijā vai kolonijās, jūs būsiet man neaizstājama sieva, labāka nekā šejienes vislielākās muižas īpašniece. Tāpēc lūdzu, lūdzu, dārgā Tesij, dzeniet projām tās domas, ka jūs būsiet man šķērslis.

— Bet mana dzīve … Es gribu, lai jūs to zinātu … Jums jāļauj, lai es to izstāstu… tad jūs mani mazāk mīlēsiet!

— Stāstiet, ja vēlaties, mana dārgā. Stāstiet šo brīnišķo dzīves gājumu. «Jā, es esmu dzimusi tur un tur, Anno Domini …»

— Es esmu dzimusi Marlotā, — viņa sāka, tverdamās pie Klēra jokojošā tonī izteiktajiem vārdiem. — Turpat es arī uzaugu. Un es biju sestajā klasē, kad pametu skolu, un visi teica, ka man esot lielas dāvanas un ka no manis iznāktu laba skolotāja, un tā tika nolemts, ka es būšu skolotāja. Bet manai ģimenei klājās grūti, tēvs nebija diezin cik strādīgs un mēdza iedzert.

— Jā, jā! Nabaga bērns! Tas nav nekas jauns. Viņš cieši piekļāva Tesu sev klāt.

—Un tad … tad man jāstāsta kaut kas ļoti neparasts … par sevi… Es … es biju .

Tesa sāka straujāk elpot.

— Jā, dārgā. Neuztraucieties.

— Es … es esmu nevis Darbeifīlda, bet d'Erbervila … no tās pašas d'Erbervilu cilts, kuru vecajai pilij mēs pabraucām garām. Un mēs … mēs visi esam izputējuši!

— D'Erbervila! Ak tā! Un tās ir visas jūsu raizes, dārgā Tesa?

— Jā, — viņa tikko dzirdami atsaucās.

— Nu, bet kāpēc lai es jūs mīlētu mazāk, ja es to zinu?

— Saimnieks teica, ka jūs neciešot senas dzimtas. Klērs sāka smieties.

— Vienā ziņā viņam taisnība. Es neciešu aristokrātus, kuri uzskata par galveno principu asins tīrību, un domāju, ka vienīgie ģenealoģijas noteicēji, kas jācienī, ir garīgās īpašības, gudrība un tikums, nevis miesīga izcelšanās. Bet šis jaunums mani ārkārtīgi ieinteresēja … jūs pat nevarat iedomāties, cik ļoti! Vai jums arī neinteresē tas, ka esat cēlusies no tik senas cilts?

— Nē. Man tas likās bēdīgi… it sevišķi, kad ierados šeit un uzzināju, ka daudzi no šiem pakalniem un tīrumiem kādreiz piederējuši mana tēva senčiem. Bet citi pakalni un tīrumi piederējuši Retijas senčiem un varbūt citi Merienas senčiem, tāpēc es te neko sevišķu neredzu.

— Jā, tas ir pārsteidzoši, cik daudziem no pašreizējiem laukstrādniekiem šī zeme kādreiz piederējusi, un es dažreiz brīnos, kāpēc zināmu politisku partiju pārstāvji neiesit no tā sev kapitālu, bet viņi laikam to nezina … Dīvaini, ka sākumā nepamanīju jūsu uzvārda līdzību ar d'Erbervilu uzvārdu un neuztvēru uzvārda izkropļojumu. Un tas bija šis baismīgais noslēpums!

Viņa neteica ne vārda. Pēdējā mirklī drosme viņu pameta; viņa baidījās no Klēra pārmetumiem, ka nav atklājusi visu agrāk, un pašaizsargāšanās instinkts izrādījās stiprāks par vaļsirdību.

— Protams, — turpināja Klērs, kas neko nenojauta, — man būtu patīkamāk apzināties, ka jūs esat cēlusies no daudzcietējas, mēmās, bezvārda angļu tautas slāņiem, nevis no tiem nedaudzajiem savtīgajiem, kuri kļuvuši vareni uz pārējo rēķina. Bet mani samaitājusi mīla uz jums, Tesij (viņš iesmējās, to teikdams), un tāpat padarījusi savtīgu. Jūsu pašas labā es priecājos par jūsu izcelšanos. Sabiedrība ir bezcerīgi snobiska, un šis fakts par jūsu izcelšanos liks tai pavisam citādi uzņemt jūs kā manu sievu, pēc tam kad būšu no jums izveidojis izglītotu sievieti. Arī mana māte, lāga dvēsele, būs tagad labākās domās par jums. Tesa, kopš šīs dienas jums jāizrunā jūsu uzvārds pareizi — d'Erbervila.

— Manējais man patīk daudz labāk.

— Bet tas ir nepieciešami, mana dārgā! Ak dievs, dučiem dažādu iznireļu miljonāru ķertu pēc tāda uzvārda! Pie reizes, kāds no šīs sugas jau ticis pie šā uzvārda … Kur es dzirdēju par to? Manuprāt, viņš dzīvo kaut kur Saudzes tuvumā. Ak tā, viņš ir tas pats cilvēks, ar kuru bija saskriešanās manam tēvam, par ko jums stāstīju. Cik ērmīga sagadīšanās!

— Endžel, es labāk nesaukšos šādā uzvārdā! Varbūt tas atnes nelaimi!

Tesa bija uztraukta.

— Nu jūs man esat rokā, mis Tereze d'Erbervila! Pieņemiet manu uzvārdu — un tad tiksiet vaļā no savējā! Noslēpums ir atklāts, tā ka jums nav iemesla mani vēl joprojām noraidīt.

— Ja jūs patiešām būsiet laimīgs, mani apprecējis, un ja jūs jūtat, ka ļoti ļoti gribat precēt mani…

— Es gribu, dārgā, patiešām!

— Ja vien jūs mani mīlat tik stipri, ka nemaz nevarat dzīvot bez manis, lai cik slikta es būtu, tad man būtu jādod sava piekrišana.

— Tu to dosi, tu taču tā sacīji! Tu būsi mana mūžīgi mūžam!

Viņš cieši apskāva Tesu un noskūpstīja.

— Jā!

Viņa nepaspēja izteikt šo vārdu, kad sāka raustīties elsās bez asarām tik stipri, ka likās, sirds viņai lūzīs. Tesa nebūt nebija histēriķe, un Endžels bija pārsteigts.

— Kāpēc tu raudi, dārgā?

— Es nevaru pateikt… nezinu … Man tāds prieks, ka esmu tavējā un darīšu tevi laimīgu!

— Tas gan nemaz neizskatās pēc prieka, mana mīļā Tesij!

— Es gribu teikt… es raudu tāpēc, ka lauzu zvērestu! Es teicu, ka nekad neprecēšos!

— Bet, ja tu mani mīli, tad taču tu vēlies mani par savu vīru?

— Jā, jā, jā! Ak, bet es dažreiz vēlos, kaut nemaz nebūtu dzimusi!

— Mana mīļā Tesa, ja es nezinātu, ka tu esi ļoti uzbudināta un ļoti nepieredzējusi, tad gan sacītu, ka tava piezīme nav man sevišķi glaimojoša. Kā tu vari kaut ko tādu vēlēties, ja tu mani mīli? Vai tu patiesi mani mīli? Man gribētos, lai tu to kaut kā pierādi.

— Kādi pierādījumi tev vēl vajadzīgi? — viņa izsaucās pārplūstošā maigumā. — Vai šis pierādījums būs spēcīgāks?

Viņa aptvēra jaunekļa kaklu, un pirmo reizi Endžels uzzināja, kā kaislīga sieviete skūpsta to vīrieti, kuru mīl ar visu sirdi un dvēseli, kā Tesa mīlēja viņu.

— Nu … vai tagad tu tici? — viņa jautāja, tvīkdama un slaucīdama acis.

— Jā. Es patiesībā nekad neesmu šaubījies — nekad, nekad!

Tā viņi brauca cauri tumsai, izveidodami vienu kopu zem apsega, zirgam klidzinot pēc patikas un lietum plīkšķot pret brezentu. Tesa bija piekritusi. Viņa varēja tikpat labi piekrist jau pašā sākumā. «Prieka alkas», kas strāvo cauri jebkurai radībai, šo vareno spēku, kas aizrauj cilvēci, kurp grib, kā paisums aizrauj nevarīgu, ūdenszāli, nevarēja apspiest ar miglainiem prātojumiem par sociālo nevienlīdzību.

— Man vajadzēs aizrakstīt mātei, — Tesa ierunājās. — Tev taču nebūs nekādu iebildumu?

— Protams, ne, dārgais bērns. Tu patiesi esi bērns, Tesa, ja nesaproti, ka tieši tagad, šādā brīdī, tik ļoti vajadzīgs rakstīt tavai mātei, un cik aplam būtu, ja es celtu iebildumus. Kur viņa dzīvo?

— Tai pašā vietā — Marlotā. Blekmūras ielejas viņā galā.

— Ā, tātad es esmu redzējis tevi pirms šīs vasaras…

— Jā, zaļumsvētkos, bet tu negribēji dejot ar mani. O, es ceru, ka tā nebūs ļauna zīme!

XXXI

Jau nākamajā dienā Tesa aizsūtīja aizkustinošu un steidzinošu vēstuli mātei un nedēļas beigās saņēma atbildi Džoanas Darbeifīldas nedrošajā vecmodīgajā rokrakstā.

«Dārgā Tesa, rakstu šīs rindiņas cerībā, ka tās sasniegs Tevi pie labas veselības, pie kādas, paldies dievam, atrodos arī es. Dārgā Tesa, mēs visi esam ļoti priecīgi, dzirdot, ka Tu dzīries drīz iziet pie vīra no visas tiesas. Bet, runājot par Tavu jautājumu, Tesa, es teikšu starp mums, pavisam slepeni, bet jo nopietni, ka nekādā gadījumā Tu nedrīksti teikt ne vārda par savu kādreizējo likstu. Es nestāstīju visu Tavam tēvam, kad viņš tā lepojās ar savu dižo izcelšanos, un varbūt Tavs izredzētais ir tāds pats. Daudz sieviešu un pat no pašām dižciltīgākajām savā laikā nonākušas ķibelē, un, ja viņas par to netaurē, kāpēc Tev par to jātaurē? Neviena meitene nebūs tāda muļķe, it sevišķi, kad tas noticis tik sen atpakaļ un nemaz ne aiz Tavas vainas. Es tev teiktu to pašu, kaut Tu man prasītu to piecdesmit reižu. Un Tev jāpatur prātā arī tas, ka es, pazīdama Tavu bērnišķo dabu izpļāpāt visu, kas Tev ir uz sirds, kā jau vientiesītei, piekodināju Tev ne ar vārdiem, ne darbiem neizpaust to, turēdama prātā 'Tavu labklājību, un Tu man to svinīgi nosolījies, aiziedama no mūsu mājas. Es pat neesmu minējusi par Tavu jautājumu un nākamajām kāzām tēvam, jo tas nabaga vientiesīgais vīrs to tūliņ izpļāpās pa labi un pa kreisi.

Dārgā Tesa, turi drošu dūšu, un mēs Tev nosūtīsim uz kāzām mucu sidra, jo tai pusē sidra maz, un tas ir plāns un skābs. Vairāk neko nerakstīšu, un sirsnīgi sveicieni Tavam izredzētajam no Tavas mīlošās mātes

Dž. Darbeifīldas.»

— Ak māte, māte! — Tesa nočukstēja.

Viņa saprata, cik maz paši bēdīgākie notikumi skar misis Darbeifīldas elastīgo prātu. Māte raudzījās citādi uz dzīvi nekā Tesa. Pagātnes notikums, kas vajāja Tesu, viņas mātei bija tikai pārejoša epizode. Bet varbūt mātes norādītais virziens ir pareizs, lai kādi ir viņas iemesli. Klusēšana likās pats labākais viņas mīļotā laimei; tātad jāklusē.

Saņēmusi šādu rīkojumu no vienīgās personas pasaulē, kurai bija kaut kādas tiesības kontrolēt viņas rīcību, Tesa nomierinājās. Viņa bija atbrīvota no atbildības, un sirds kļuva vieglāka, nekā jebkad bijusi. Rudens sākumā viņa bija devusi piekrišanu un, sākot ar oktobri, dzīvoja pacilātā noskaņojumā, kas robežojās ar ekstāzi un bija kaut kas vēl nepieredzēts.

Viņas mīlā uz Klēru diezin vai bija kas no šās zemes jūtām. Viņa uzticējās Klēram līdz galam, viņš bija pati pilnība — zināja visu, kas jāzina audzinātājam, filozofam un draugam. Katra viņa auguma līnija Tesai likās vīrišķīga skaistuma iemiesojums, viņa dvēsele bija kā svētajam, viņa prāts — pravieša prāts. Mīla uz Klēru darīja Tesu gudru un piešķīra viņai cieņu; šķita, ka viņas galva ir kronēta. Apziņa, ka Klērs viņu mīl ar līdzjūtības pilnu mīlu, lika viņai dievināt izredzēto. Dažreiz viņš uztvēra skatienu, ko raidīja Tesas lielās, dievināšanas pilnās, bezdibenīgās acis, it kā viņa uzlūkotu kādu nemirstīgu būtni.

Viņa aizdzina domas par pagātni, samīdīja to, kā samin gruzdošu, bīstamu ogli, un aizmeta.

Viņa nebija zinājusi, ka vīrietis savā mīlā pret sievieti var būt tik nesavtīgs, bruņniecisks un aizbildnīgs. Endžels Klērs nebūt gan nebija tāds, kādu viņa to šai ziņā iztēlojās, nepavisam ne, bet patiesībā garīgais viņā valdīja pār dzīvniecisko, viņš prata sevi labi turēt grožos un nekad nebija rupjš. Kaut arī nebūdams salts no dabas, viņš drīzāk bija spilgts nekā dedzīgs, vairāk Šellijs nekā Bairons; viņš varēja mīlēt neprātīgi, bet viņa mīla izpaudās platoniskā un ēteriskā pielūgsmē; tās bija izsmalcinātas jūtas, kas greizsirdīgi sargāja iemīļoto no viņa paša. Tas pārsteidza un valdzināja Tesu, kuras nelielā pieredze šai jomā bija pārāk bēdīga, un viņas sašutums pret visu vīriešu dzimumu pārvērtās pārmērīgā Klēra cildināšanā.

Viņi neslēpti meklēja viens otra sabiedrību; savā godprātībā un uzticībā Tesa neslēpa vēlēšanos atrasties Endžela tuvumā. Ja Tesa savu instinktīvo nojautu ietērptu skaidros vārdos, tad sacītu, ka sieviešu dzimumam piemītošā koķetērija, kas visumā pievelk vīriešu dzimumu, tik nevainojamam cilvēkam kā Klēram pēc atzīšanās mīlā var būt pretīga, jo koķetērija pēc savas dabas ir mākslota.

Tesa zināja, ka laucinieku parašas atļauj saderinātiem bez kautrēšanās visur uzturēties kopā, un viņai tas nelikās savādi, kaut gan Klēram tas likās priekšlaicīgi, kamēr viņš nepārliecinājās, cik vienkārši pret to izturējās Tesa un visa Telboteisas saime. Tāpēc visas šās oktobra jaukās pēcpusdienas viņi klīda divatā pa pļavām un līčloču taciņām gar čalojošu ieteku krastiem, lēkādami pa koka tiltiņiem no vienas puses uz otru. Viņi vienmēr dzirdēja ūdeni urdzam kādās slūžās, un šī urdzēšana pavadīja viņu pašu klusās sarunas, kamēr saules stari, gandrīz tikpat līmeniski kā pļavas, it kā apbārstīja ar spīdošiem ziedputekšņiem visu ainavu. Viņi saskatīja vieglu zilganu dūmaku koku un dzīvžogu ēnās, kamēr visa apkārtne gozējās spožos saules staros. Saule bija tik zemu un apkārtne tik līdzena, ka Klēra un Tesas ēnas stiepās ceturtdaļjūdzi pa priekšu kā divi gari pirksti, norādot uz zaļo sanesumu robežām tālumā, kur tās saskaras ar pakalnu nogāzēm.

Vīri strādāja pļavās, jo šai laikā vajadzēja tās «sakopt», vai tīrīja mazākos grāvjus ziemas irigācijai un uzmeta uzbērumus, ko govis nobradājušas. Šī taukā zeme, ko viņi pacēla uz lāpstām, melna kā darva, ko upe bija te sanesusi, kad visa ieleja bija tās gultne, tā bija visu augšņu esence, bijušo līdzenumu ekstrakts, samitrināta, uzlabota un pārstrādāta ārkārtīgi leknā sutrājā, tā darīja pļavas auglīgas un uzturēja ganāmpulkus raženus.

Klērs droši lika roku viņai ap viduci, šiem grāvju racējiem redzot, kā vīrs, kas pieradis lakstoties citu acu priekšā, kaut gan bija tikpat kautrs kā Tesa, kura, pavērusi lūpas un šķielēdama uz strādniekiem, izskatījās kā aušīgs zvēriņš.

— Un tu nekautrējies izrādīt visiem, ka esmu tava līgava! — viņa iepriecināta runāja.

— O nē!

— Bet ja nu tas nonāk līdz tavējo ausīm Eminsterā, ka tu tā staigā ar mani, vienkāršu slaucēju!

— Ar pašu apburošāko no visām slaucējām.

— Viņi var uzskatīt, ka tas pazemo viņus.

— Manu dārgo meitenīt, d'Erbervils nevar pazemot Klērus. Tavs uzvārds mums ir liels trumpis, proti, tas, ka tu piederi pie tādas dzimtas, un es to taupu lielāka efekta labad, kad būsim jau apprecējušies un saņēmuši no mācītāja Tringhema tavas izcelšanās apliecinājumu. Un bez tam mana nākotne nemaz neskar manu ģimeni. Mēs pametīsim šo Anglijas daļu un varbūt pašu Angliju arī, un kāda tad mums bēda, kā pret mums šeit izturas? Tev gribas braukt projām, vai ne?

Viņa varēja atbildēt tikai ar «jā», tik dziļi viņu saviļņoja doma, ka viņa rokrokā ar Endželu nostaigās dzīves ceļu kā sava vīra tuvākais draugs. Viņa šķita saklausām savas jūtas kā viļņu šalkoņu ausīs, un asaras sakāpa viņai acīs. Viņa ielika roku Endžela rokā, un abi gāja uz upi, kur saule laistījās ūdenī zem tilta un tās kausēta metāla spožums žilbināja acis, lai gan pati saule bija noslēpusies aiz tilta. Te viņi palika stāvam; no ūdens gludā līmeņa palūkojās ārā mazas pūkainas un spalvotas galviņas un pazuda atkal, redzēdamas, ka šie miera traucētāji nedomā iet projām. Abi stāvēja upes krastā, kamēr ap viņiem sakļāvās migla, kas šai gadalaikā agri saceļas vakaros, un lāsītes nosēdās uz Tesas skropstām, uz Endžela uzacīm un matiem un laistījās tur kā kristāli.

Svētdienās viņi pastaigājās ilgāk, līdz metās gluži tumšs. Viens otrs no fermas iemītniekiem, kuri arī atradās ārpus mājas pirmajā svētdienā pirms viņu saderināšanās, uztvēra saraustītus vārdus, kaut arī nevarēja saprast, kas tika teikts, dzirdēja Tesas jūsmīgo balsi, kas sadalīja teikumus balsienos, it kā pakļaujoties sirdspukstu taktij, kad viņa gāja, balstīdamās uz Endžela rokas, ievēroja dziļa gandarījuma pilnās pauzes, šad tad vieglus smieklus, kas likās spārnojam viņas dvēseli, sievietes smieklus, kurai blakus soļo citām sievietēm atņemts vīrietis, kuru viņa mīl, — nekas pasaulē nav līdzīgs tādiem smiekliem. Visi pazina Tesas slīdošo gaitu, viņa laidelējās kā putns, kas dzīrās tūliņ pacelties debesu augstē.

Viņas pieķeršanās Klēram bija tagad viņas elpa un dzīvība; tā iekļāva viņu gaismas lokā, kura izstarojums izgaisināja senās bēdas, atvairīja baigos rēgus, kas neatlaidīgi centās viņu ietekmēt, — šaubas, bailes, nomāktību, raizes, kaunu. Viņa zināja, ka tie gaida kā vilki ārpus gaismotā apļa, bet viņas rīcībā tagad ir pietiekami liela vara noturēt tos salkstošā padevībā.

Jūtu aizmāršība pastāvēja līdzās prāta atmiņai. Viņa staigāja apstarota, bet apzinājās, ka aizmugurē šie tumsas rēgi ir vienmēr kaujas gatavībā. Viņi varēja atkāpties soli atpakaļ vai spert soli tuvāk ik katru mīļu dienu.

Kādu vakaru Tesai un Klēram vajadzēja palikt un sargāt māju, kamēr citi iemītnieki bija aizgājuši savās darīšanās. Viņi sarunājās, Tesa uzmeta Klēram domīgu skatienu un sastapa viņa jūsmīgās acis.

— Es neesmu tevis cienīga, nē, neesmu! — viņai izlauzās, un viņa pietrūkās kājās no zemā soliņa, it kā nobiedēta no Klēra pielūgsmes un sava pašas prieka par to.

Klērs, domādams, ka viņas satraukuma pamatā ir tas mazumiņš, ko viņš zināja, ieteicās:

— Man nepatīk, ka tu tā runā, dārgā Tesa! Cilvēka cieņa neizpaužas atbilstībā nožēlojamiem sabiedrībā pieņemtiem noteikumiem; īsti cienījams ir tas, kuru var pieskaitīt krietniem, godīgiem, taisnīgiem, skaidriem, piemīlīgiem un ar labu slavu apveltītiem cilvēkiem — tādiem kā tu, mana Tesa!

Viņa pūlējās apspiest elsas. Cik bieži pēdējos gados šī tikumu uzskaitīšana baznīcā bija likusi sāpēt viņas jaunajai sirdij, un cik dīvaini, ka taisni Klērs bija sadomājis tos uzskaitīt!

— Kāpēc tu nepaliki un neiemīlēji mani, kad… kad man bija sešpadsmit gadu un es dzīvoju kopā ar mazajām māsām un brāļiem, un tu dejoji pļavā? Kāpēc tu mani neiemīlēji, kāpēc? — viņa čukstēja, nesavaldīgi žņaudzīdama rokas.

Endžels sāka viņu mierināt un klusināt, ne bez pamata nodomādams, cik ļoti meitene pakļauta noskaņojumiem un cik saudzīgi jāizturas pret viņu, kad viņas laime būs atkarīga tikai no Endžela vien.

— Jā, kāpēc es nepaliku! — viņš atkārtoja. — Es tieši to pašu domāju. Ja vien es būtu zinājis! Bet tev nevajag to tik rūgti nožēlot — kāda tam nozīme?

Ar sievietes instinktīvo dziņu kaut ko noslēpt viņa steigšus novirzīja valodu.

— Tad jau pirms četriem gadiem tava sirds būtu piederējusi man. Tad šie gadi man nebūtu gājuši zudumā kā tagad — mana laime būtu sākusies daudz agrāk!

Tā nebija nobriedusi sieviete ar tumšu, no intrigām savērptu pagātni, kura tā mocīja sevi, bet naiva divdesmitgadīga meitene, kura agrīnās jaunības gados bija iekritusi ka putns cilpā. Lai nomierinātos, viņa piecēlās un izgāja no istabas, ar svārku stērbelēm apgāzdama ķeblīti.

Endžels sēdēja pie pavarda, kur jautri dega uz restēm sakrauts zaļu oša zaru klēpis; zari patīkami sīca, un no to galiem čūkstēdama spiedās ārā sula. Kad Tesa atgriezās, viņa bija atkal mierīga.

— Vai tev nešķiet, ka tu esi mazdrusciņ untumaina un ātra, Tesa? — viņš labsirdīgi jautāja, uzlikdams spilvenu uz viņas ķeblīša un apsēzdamies uz sola. — Es gribēju tev ko jautāt, bet tu piepeši izskrēji āra.

Jā, varbūt es esmu untumaina, — viņa nočukstēja.

Tad pēkšņi pienāca pie Endžela un uzlika viņam rokas uz pleciem. — Nē, Endžel, es nemaz tāda neesmu — es gribēju teikt, pēc dabas! — Un, lai vēl jo vairāk pārliecinātu viņu, Tesa nosēdās viņam līdzās uz sola un nolaida galvu uz Klēra pleca. — Ko tu gribēji man jautāt? Es atbildēšu uz visu, — viņa pazemīgā balsī turpināja.

— Redzi, tu mani mīli, tu esi solījusies būt mana sieva, un nu nāk trešais jautājums: kad būs mūsu kāzu diena?

— Man patīk dzīvot tā kā tagad.

— Bet man taču jādomā par to, kā reize ar jauno gadu vai mazliet vēlāk uzsākt kaut ko pašam uz savu roku. Un, pirms es ķeros pie tiem neskaitāmajiem pasākumiem, kas saistīti ar manu jauno stāvokli, man gribētos nodrošināties ar palīgu.

— Bet, — viņa bikli iebilda, — vai no praktiskā viedokļa nebūtu labāk, ja mēs apprecētos pēc tam? Kaut gan es nevaru pat iedomāties, ka tu aizbrauktu Un pamestu mani šeit!

— Nu, protams, un tā nebūtu nemaz labākā izeja. Man vajadzēs tavas palīdzības daudzējādā ziņā, kad sākšu iekārtoties jaunā, vietā. Nu, kad būs kāzas? Vai nevar pēc divām nedēļām?

— Nē, — viņa atteica, kļūdama nopietna. — Man tik daudz kas jāpārdomā pirms tam.

— Bet…

Viņš maigi pievilka Tesu tuvāk.

Tesa satrūkās, iedomādamās, ka kāzu diena ir tik reāla un tuva. Bet, iekams viņi paguva apspriest šo jautājumu, viņu priekšā spožajā pavarda gaismā parādījās saimnieks, saimniece un divas slaucējas.

Tesa uzlēca kājās kā gumijas bumba, viņas seja pietvīka un acis dega. — Es jau domāju, ka tā tas notiks, ja apsēdīšos viņam blakus! — viņa samulsusi iesaucās. — Es jau tā jutu, ka viņi ienāks un pieķers mūs! Bet es nesēdēju viņam klēpī, nudien, kaut arī varēja tā likties, it kā es sēdētu!

— Nu, ja mums nekas nebūtu teikts, mēs pie šitādas gaismas ij nepamanītu, kur katrs sēž, — misters Kriks atbildēja. Viņš pievērsās sievai, viņa seja bija trula, kā jau vīrietim, kurš neko nesaprot no mīlas lietām. — Re nu, Kristien, tas tikai pierāda, ka nekad nevajag, zīlēt, ko citi

domā, ja viņi neko nedomā. Nu jā, es nebūtu ne uz to pusi padomājis, kur viņa sēž, ja viņa pati neko neteiktu, es jau nu ne.

— Mēs drīz precēsimies, — Klērs paskaidroja izgudrēm vienaldzīgi.

— Ak tad šitā! Nu, man liels prieks to dzirdēt, ser. Es jau tā domāju, ka jums kas tāds prātā. Viņa ir par labu priekš slaucējas, es jau to teicu, tiklīdz viņu ieraudzīju. Laba manta katram vīram un, kas vēl vairāk, lieliska sieva džentlmenim fermerim; ar tādu sievu pie sāniem viņš nebūs atkarīgs no sava pārvaldnieka žēlastības.

Tikmēr Tesa bija nozudusi. Viņu vairāk satrieca ienākušo meiteņu skatieni nekā Krika parupjās uzslavas.

Kad viņa pēc vakariņām uzgāja guļamistabā, visas meitenes jau bija tur. Lampa dega, meitenes baltos naktstērpos sēdēja katra savā gultā un gaidīja Tesu kā atriebīgu rēgu rinda.

Taču drīz vien viņa noprata, ka meitenēm nekas ļauns nav prātā. Diezin vai viņas jutās ko zaudējušas, jo nekad nebija cerējušas to iegūt. Viņu noskaņojums bija vērojošs un domīgs.

— Viņš precēs Tesu! — murmināja Retija, nenolaizdama acu no Tesas. — Viņas seja to skaidri apliecina!

— Tu iesi pie viņa par sievu? — Meriena jautāja.

— Jā, — Tesa atbildēja.

— Kad?

— Kādreiz.

Viņas nodomāja, ka tā ir izvairīšanās no atbildes.

— Jā … viņa precēsies ar viņu… ar džentlmeni! — Iza Hjūeta atkārtoja.

Un kā apmātas visas trīs meitenes cita pēc citas piecēlās un basām kājām sastājās ap Tesu. Retija uzlika rokas Tesai uz pleciem, it kā gribēdama pārliecināties, vai notikušais brīnums nav padarījis biedreni par bezmiesīgu būtni, Iza un Meriena aptvēra viņas viduci un visas trīs vērās viņai sejā.

— Cik tas ērmoti! Es pat iedomāties to nevaru! — Iza Hjūeta sacīja.

Meriena noskūpstīja Tesu.

— Jā, — viņa nočukstēja pēc skūpsta.

—_ Vai tu to darīji tāpēc, ka mīli Tesu, vai tāpēc, ka viņu skūpstījušas citas lūpas? — Iza dzestri apvaicājas.

— Es par to neiedomājos, — Meriena vientiesīgi atteica. — Man tikai viss liekas tik savādi… ka Tesa būs viņa sieva un neviena cita. Es nesaku, ka Tesa nevarētu tā būt vai ka tā varētu būt kāda no mums, jo mēs par to nekad neesam domājušas, — mēs tikai mīlējām misteru Klēru. Tātad nevienu citu visā pasaulē viņš neprecēs, nekādu smalku lēdiju zīdā un samtā, bet viņu, kas dzīvoja tāpat kā mēs.

— Varbūt jūs mani tāpēc vairs nemīlēsiet? — Tesa klusu ievaicājās.

Visas trīs baltajos naktskreklos pirms atbildes pieliecās pie Tesas, it kā atbilde būtu meklējama viņas acīs.

— Es nezinu … es nezinu, — čukstēja Retija Pridla.

— Es gribētu viņu neieredzēt, bet nevaru!

— Ar mani taisni tāpat, — kā atbalss atsaucas Iza un Meriena. — Es nevaru viņu ienīst! Kaut kas mani traucē!

— Viņam vajadzēja precēt kādu no jums, — nočukstēja Tesa.

— Kāpēc?

— Jūs visas esat labākas par mani.

— Labākas par tevi? — meitenes atsaucās dziļā, lēnā čukstā. — Nē, nē, dārgā Tesa!

— Esat gan! — viņa nesavaldīgi attrauca. Un pēkšņi, izrāvusies no meiteņu apskāvieniem, viņa sāka histēriski raudāt, piespiedusi galvu pie kumodes un nemitīgi atkārtodama: — O jā, jā, jā!

Paļāvusies raudām, viņa nevarēja vairs novaldīties.

— Viņam vajadzēja precēt kādu no jums! — Tesa sauca.

— Man jāmēģina viņš vēl tagad pārliecināt! Jūs būtu viņam labākas nekā es… Es vairs nezinu, ko es runāju! Ai! Ai!

Meitenes piegāja pie Tesas un apskāva viņu, bet viņa joprojām raustījās raudās.

— Padodiet viņai ūdeni, — Meriena teica. — Viņa raud mūsu dēļ, ak, tu nabadzīte, nabadzīte!

Viņas maigi atsēdināja Tesu uz viņas gultas un mīļi noskūpstīja viņu.

— Tu esi pati labākā viņam, — Meriena sacīja. — Vairāk pēc lēdijas un gudrāka par mums, jo viņš pats tev tik daudz mācījis. Un tev jābūt lepnai par to. Tu taču lepojies, vai ne?

— Jā gan, — viņa atsaucās, — un man kauns, ka es tā palaidos asarām!

Kad visas jau bija gultās un lampa nodzēsta, Meriena čukstēja pāri gultai:

— Kad tu būsi viņa sieva, Tesa, tad domā par mums, kā mēs stāstījām tev, ka mīlam viņu, un kā mēs pūlējāmies neienīst tevi, un neienīdām arī, un nevarējām ienīst, jo viņš pats bija tevi izraudzījies, un mums nebija cerību, ka viņš kādu no mums izraudzītos.

Viņām nebija jausmas, ka šie vārdi izraisīja Tesai degošas, sāļas asaras, kas no jauna lija uz spilvena, un ka viņa apņēmās, sirdij lūstot, izstāstīt visu par sevi Endželam Klēram, par spīti mātes aizliegumam, — lai tas, kura dēļ viņa dzīvo un elpo, nicina viņu, ja viņš to var, lai māte uzskata viņu par muļķi, tas būs labāk nekā klusēšana, jo tā ir nodevība pret Klēru un apgrēcība pret viņas biedrenēm.

XXXII

Šis nožēlnieces noskaņojums neļāva viņai noteikt kāzu dienu. Novembra sākumā datums vēl nebija nosprausts, kaut gan Klērs vaicāja pēc tā tādos brīžos, kad Tesai bija grūti atteikties. Taču šķita, ka Tesa vēlas palikt mūžīga līgava, lai viss būtu tāpat kā līdz šim.

Pļavas vairs nebija vasarīgas, bet vēl bija pietiekami silts, lai pusdienas laikā pirms slaukšanas pastaigātos, un kāda stundiņa brīva laika vienmēr atlika, jo fermā šai gadalaikā nebija pārāk daudz darba. Raugoties pāri mitrajai zemei saules virzienā, viņu acis dienas spožumā saskatīja spīdošu caurspīdīgu tīmekļu virmu kā mēness staru celiņu jūrā. Knišļi, neapzinādamies, cik īss viņu līksmes laiks, spietoja šā celiņa vizmā starodami, it kā ikvienā slēptos uguntiņa, kas apdzisa, kad viņi izslīdēja no šīs joslas. Vērojot šīs parādības, Klērs atkal un atkal atgādināja Tesai, ka vēl aizvien kāzu diena nav noteikta.

Dažreiz viņš to jautāja vakaros, kad viņi kopīgi devās izpildīt kādu uzdevumu, ko misis Krika speciāli izgudroja, lai dotu jauniešiem izdevību būt kopā. Parasti tas bija gājiens uz salmu gubeni nogāzē virs ielejas, lai pārbaudītu, kā te jūtas grūsnējās govis, kuras tika pārvestas uz šejieni. Šai gadalaikā mājlopu dzīvē notika lielas pārmaiņas. Katru dienu nelielos bariņos govis dzina šurp uz šo «dzemdību namu», kur viņas gulēja uz pakaišiem, kamēr teļi nāca pasaulē, un pēc tam, līdzko teļš varēja staigāt, māti un viņas atvasi dzina atpakaļ uz fermu. Starplaikā, kamēr teļi vēl nebija pārdoti, govis neslauca, bet, līdzko teļu atņēma no mātes, slaucējas atkal stājās pie sava darba.

Atgriezdamies tumsā no šāda gājiena, viņi reiz sasniedza augstu grantskrauju virs līdzenuma un apstājās ieklausīdamies. Ūdens upēs bija cēlies, tas murdēja slūžās, čurkstēja drenāžas caurulēs, visi mazākie grāvīši bija pilni; nu vairs nevarēja iet taisni, saīsinot ceļu, un gājējiem nācās sekot iemītajiem ceļiem. No visas neredzamās ielejas cēlās augšup daudzbalsīga dūkoņa, tas lika viņiem iztēloties, ka tur apakšā izpletusies liela pilsēta un ka šī murdoņa ir tās iedzīvotāju balsis.

— Liekas, tur sapulcējušies desmitiem tūkstošiem cilvēku, — Tesa sacīja, — tur ir lielas sapulces tirgus laukumos, viņi strīdas, pamāca, ķildojas, raud, vaid, skaita lūgsnas un lād cits citu.

Klērs klausījās izklaidīgi.

— Vai Kriks tev sacīja šodien, dārgā, ka ziemas mēnešos viņam nevajadzēs tik daudz palīgu?

— Nē.

— Daudz govju tiek aizlaistas visai straujos tempos.

— Jā. Sešas vai septiņas aizdzina uz gubeni vakardien un trīs aizvakar, tā ka pakaišos tagad guļ jau divdesmit. Ā, tātad saimniekam vairs nevajag manas palīdzības teļu kopšanā? Es vairs neesmu te vajadzīga! Un es tā pūlējos …

— Kriks īstenībā neteica, ka tieši tu neesi vairs vajadzīga. Taču, zinādams, kādas ir mūsu attieksmes, viņš visai labvēlīgā un pieklājīgā veidā aizrādīja, ka cerot, ka es, uz ziemsvētkiem aiziedams no šejienes, ņemšot tevi līdzi, un, kad apvaicājos, kā viņš iztiks bez tevis, tad tikai atteica, ka ziemu viņam pietiekot ar divām trim strādniecēm. Jāatzīstas, ka es, grēcīgs radījums, nopriecājos, ka viņš šādā kārtā pasteidzina tevi.

— Manuprāt, tev nevajadzēja vis priecāties, Endžel. Vienmēr ir bēdīgi, ja cilvēks vairs nav vajadzīgs, kaut arī mums tas būtu izdevīgi.

— Tātad tas ir mums izdevīgi — tu nupat atzinies. — Viņš aizskāra Tesas vaigu ar pirkstu. — Ahā!

— Kas ir?

— Es jūtu, ka tu nosarki, jo tevi pieķēra. Bet kāpēc es jokoju? Mums nevajag jokot — dzīve ir pārāk nopietna.

— Pareizi. Varbūt es to esmu uzzinājusi vēl pirms tevis.

Viņa to tagad saprata. Noraidīt Endželu pēc visa notikušā, sekojot tonakt pieņemtajam lēmumam, un pamest fermu — tas nozīmē doties uz kādu pavisam svešu vietu un darbu, jo pēc slaucējām nav pieprasījuma, kad tuvojas govju atnešanās laiks; būs jāiet uz kādu zemkopības fermu, kur nebūs tādas dievišķīgas būtnes kā Endžels Klērs. Viņa nespēja izturēt šādu domu, bet vēl briesmīgāka bija doma par atgriešanos mājās.

— Tātad runāsim nopietni, dārgā Tesa, — viņš turpināja, — tā kā tev droši vien uz ziemsvētkiem vajadzēs pamest šejieni, tad visādā ziņā vēlami un izdevīgi, ka es tevi paņemtu līdzi kā savu īpašumu. Un, ja tu nebūtu visnepraktiskākā meitene pasaulē, tad tu pati saprastu, ka mūžīgi tā nevar turpināties.

— Kaut jel varētu! Tad vienmēr būtu vasara un rudens un tu vienmēr lakstotos ap mani un būtu tik labās domās par mani kā visu pagājušo vasaru!

— Tā vienmēr būs.

— Ak, es zinu! — viņa izsaucās pēkšņā paļāvības uzplūsmā. — Endžel, es nosacīšu dienu, kad kļūšu tavējā uz mūžu!

Tā viņi beidzot visu norunāja šī vakara gājiena laikā, kamēr visapkārt tumsā pa labi un pa kreisi murdēja neskaitāmas ūdeņu balsis.

Pārnākuši mājās, viņi to tūliņ pateica misis un misteram Krikiem, piekodinot glabāt šo noslēpumu, jo ikvienam no mīlētājiem gribējās kāzas nosvinēt iespējami neuzkrītoši. Kaut gan saimnieks jau bija domājis par Tesas atlaišanu, tomēr tagad sāka raizēties. Kas notiks ar krejošanu? Kas izrotās ar rakstiem sviesta gabalus Englberijas un Sendbournas lēdijām? Misis Krika apsveica Tesu, ka tā beidzot atmetusi vilcināšanos, un sacīja, ka, līdzko uzmetusi acis Tesai, tā tūliņ nopratusi, ka viņa nebūšot par sievu kuram katram vienkāršam algādzim; Tesa izskatījusies tik augstmanīga, kad ierašanās dienā nākusi cauri laidaram; misis Krika būtu varējusi apzvērēt, ka viņa ir no smalkas ģimenes. Īstenībā gan misis Krika bija tikai ievērojusi Tesas grāciju un piemīlību, augstmanība tika piedzejota, saņemot dažas papildu ziņas.

Tagad laiks nesa Tesu uz saviem spārniem bez pašas gribas. Vārds bija dots, diena nosacīta. Viņas iedzimtais gaišais saprāts sāka nosliekties uz fatālismu, kas piemīt lauciniekiem un tiem, kuri dzīvo tuvākā saskarē ar dabas parādībām nekā ar cilvēkiem; visu, ko ieteica mīļotais, viņa izpildīja pasīvā padevībā, kas raksturīga šādam noskaņojumam.

Taču viņa vēlreiz aizrakstīja mātei, gan lai paziņotu kāzu dienu, bet īstenībā, lai saņemtu padomu. Viņu taču izraudzījies džentlmenis, varbūt māte nav to pietiekami apsvērusi. Varbūt paskaidrojums pēc kāzām, ko ar vieglu sirdi varētu uzņemt vienkāršāks cilvēks, Endželā izraisīs citas jūtas. Taču uz šo vēstuli viņa no misis Darbeifīldas nesaņēma nekādu atbildi.

Par spīti Endžela Klēra ticamajiem iegalvojumiem sev un Tesai par praktisku nepieciešamību nosvinēt kāzas jo drīz, šai solī tomēr bija kaut kas no pārsteidzības, kā tas vēlāk pierādījās. Viņš mīlēja Tesu no sirds, kaut gan drīzāk ideāli un platoniski, nevis ar to dziļo kaisli, kādu Tesa izjuta pret viņu. Klērs, uzskatīdams, ka viņam lemts nodoties nevis intelektuālai, bet bukoliskai dzīvei, nebija pat iedomājies, ka atklās tanī kaut ko tik burvīgu kā šo idilisko būtni. Viņš bija daudz runājis par vienkāršību, bet patiesībā nezināja, kas tā ir, iekams nebija ieradies šeit. Taču viņš nebūt nebija skaidrībā par savu nākotnes ceļu un varbūt tikai pēc dažiem gadiem būtu spējīgs īsti apzināties, kādu dzīvi izraudzīties. Tas bija izskaidrojams ar zināmu nevērību, ar kādu viņš bija paradis raudzīties uz savu karjeru, pārliecināts, ka atteicies no sava īstā aicinājuma aiz vecāku aizspriedumiem.

— Vai tev neliekas, ka būtu labāk nogaidīt ar kāzām, kamēr tu būsi galīgi iekārtojies savā vidienas fermā? — viņa reiz bikli ievaicājās (tolaik viņš sapņoja par fermu Anglijas vidienā).

— Patiesību sakot, mana mīļā Tesa, man negribētos pamest tevi vienu bez manas gādības un rūpības.

Tas bija pietiekami svarīgs iemesls. Klēra ietekme uz Tesu bija tik stipra, ka viņa apguva Klēra manieres un parašas, viņa izteiksmes veidu un teikumus, viņa gaumi un tieksmes. Ja Tesu atstātu vienu kādā fermā, viņa atgrieztos pie agrākajām ierašām un zaudētu saskaņu ar Klēru. Viņam vēl bija zināms iemesls, kāpēc viņš gribēja paturēt Tesu savā aizbildnībā. Dabiski, ka vecāki vēlējās vismaz reizi redzēt vedeklu, pirms viņš aizved to uz kādu tālu mājokli Anglijā vai kolonijās, un, kaut arī viņu uzskati nevarēja mainīt viņa nodomu, Klērs tomēr sprieda, ka pietiks dažu mēnešu kopējas dzīves ar Tesu (tikmēr viņš nokārtos savas darīšanas), lai sagatavotu sievu mokošajai pārbaudei — gaidāmajai vecāku apciemošanai vikariātā.

Bez tam viņš vēlējās mazliet iepazīties ar darbu dzirnavās, plānodams kombinēt labības audzēšanu ar malšanu. Lielu vecu ūdensdzirnavu īpašnieks Velbridžā (kādreiz tās bija piederējušas turienes abatijai) bija solījies iepazīstināt Klēru ar sensenis iekārtoto darbu un ļaut viņam dažas dienas pastrādāt par palīgu, kad viņš to vēlētos. Kādu dienu Klērs aizbrauca uz Velbridžu, kas atradās dažas jūdzes atstatu no Telboteisas, lai iepazītos sīkāk ar turieni, un atgriezās mājās vakarā. Viņš paziņoja Tesai, ka nodomājis pavadīt kādu laiciņu Velbridžas dzirnavās. Kas bija ierosinājis šādu lēmumu? Ne tik daudz izdevība iedziļināties malšanas un atsijāšanas darbos, cik tas nejaušais apstāklis, ka apmešanās vieta paredzēta tai pašā fermā, kur kādreiz atradusies kāda d'Erbervilu cilts atzarojuma muiža. Tā Klērs parasti atrisināja praktiskus jautājumus — viņš vadījās no jūtām, kurām ar tiem nebija nekāda sakara. Viņi nosprieda doties uz Velbridžu tūliņ pēc kāzām un palikt tur divas nedēļas, nevis klaiņot pa pilsētām un viesnīcām.

— Pēc tam mēs dosimies aplūkot dažas fermas otrpus Londonas, par kurām esmu dzirdējis, — viņš sacīja, — un martā vai aprīlī apciemosim manus vecākus.

Tamlīdzīgi jautājumi pastāvīgi uzpeldēja un tika apspriesti, un diena, šī neticamā diena, kad Tesai bija jātop Endžela sievai, jau bija tepat tuvu. Tas bija trīsdesmit pirmais decembris, vecgada vakars. «Viņa sieva,» Tesa sacīja pati sev. Vai tas vispār iespējams? Divas būtnes kļūs par vienu, nekas viņas nevarēs šķirt, visā viņi dalīsies; kāpēc gan ne? Un tomēr — vai tas var notikt?

Svētdienas rītā Iza Hjūeta pārnāca no baznīcas un zem četrām acīm pavēstīja Tesai:

— Jūs šodien neuzsauca baznīcā.

— Ko?

— Šodien jūs vajadzēja uzsaukt pirmo reizi, — viņa atbildēja, vērodama Tesu. — Jūs taču bijāt nodomājuši laulāties vecgada vakarā, dārgā?

Tesa ātri pamāja.

— Uzsaukt vajag trīs reizes. Jums atliek tikai divas svētdienas.

Tesa juta, ka nobāl; Izai taisnība — protams, jāuzsauc trīs reizes. Varbūt viņš piemirsis! Ja tā, tad kāzas būs jāatliek uz nedēļu, un tā nav laba zīme. Kā lai atgādina par to iemīļotajam? Viņa, kas bija tik ilgi vilcinājusies, pēkšņi iedegās nepacietībā un bažās, ka nezaudē savu dārgo iekarojumu.

Viņa drīz vien atbrīvojās no bažām. Iza bija pateikusi misis Krikai, ka uzsaukšana nav notikusi, un misis Krika, izmantojot precētas sievas priekšrocības, tūliņ griezās pie Endžela:

— Vai jūs to piemirsāt, mister Klēr? Es domāju, to uzsaukšanu baznīcā.

— Nē, es neesmu neko piemirsis, — Klērs atbildēja. Notvēris Tesu vienu, viņš steidzās meiteni nomierināt:

— Lai viņi tevi neķircina ar šo uzsaukšanu. Ir daudz ērtāk paņemt laulību atļauju, un es to izdarīju, neapspriedies ar tevi. Un, ja tu nākamo svētdien aiziesi uz baznīcu, tu arī nedzirdēsi savu vārdu pārmetam pār kanceli, kaut arī gribētu.

— Man tas nemaz nav vajadzīgs, dārgais, — viņa lepni atbildēja.

Tesa sajuta lielu atvieglojumu, uzzinājusi, ka viss kārtībā, jo bija krietni vien nobažījusies, ka tikai kāds baznīcā nepieceļas un neaizliedz uzsaukšanu, atsaucoties uz kādreizējo notikumu. Taču apstākļi bija viņai labvēlīgi.

«Es tomēr nejūtos pavisam droša,» viņa sev sacīja. «Varbūt par visu šo veiksmi vajadzēs vēlāk dārgi samaksāt. Liktenis tā bieži rīkojas. Labāk jau nu būtu uzsaukuši mūs kā parasti!»

Taču viss ritēja gludi. Viņa prātoja, vai Endžels neko neiebildīs, ja viņa laulāsies savā labākajā baltajā kleitā, jeb vai vajadzētu pirkt jaunu. Taču jautājums atrisinājās, pateicoties Endžela tālredzībai, jo fermā pienāca daži lieli, viņai adresēti saiņi. Tur viņa atrada pilnīgu kāzu tērpu, ieskaitot cepuri un kurpes, un glītu rīta kleitu, pilnīgi atbilstošu tām pieticīgajām kāzu svinībām, kādas viņi bija iecerējuši. Endžels ieradās mājās drīz vien pēc saiņu pienākšanas un dzirdēja, ka viņa augšā taisa tos vaļā.

Pēc mirkļa viņa jau noskrēja zemē ar pietvīkušiem vaigiem un asarām acīs.

— Cik gādīgs tu esi! — viņa čukstēja, piekļāvusi vaigu viņa plecam. — Pat cimdi un kabatas lakatiņš! Mans visumīļais, cik tu esi labs, cik laipns! .

— Nē, nē, Tesa; es tikai nodevu pasūtījumu kādai veikalniecei Londonā, tas ir viss.

Un, lai atturētu Tesu no pārāk lielas cildināšanas, Endžels ieteica viņai uziet augšā un, izmantojot laiku, uzlaikot tērpu, vai tas labi pieguļ, un, ja ne, tad aiziet pie ciema šuvējas, lai izdarītu kādus labojumus.

Viņa atgriezās savā istabā un uzvilka tērpu. Vienatnē viņa nostājās pie spoguļa, tīksminādamās par zīda rotu, un pēkšņi ienāca prātā balāde par mistisko tērpu, par ko misis Darbeifīlda mēdza tik jautri un šķelmīgi dziedāt viņai bērnībā, uzlikusi kāju uz šūpuļa paminas un šūpodama to dziesmas taktī:

Kam kāja paslīdējusi,

Tai to vis neuzvilkt.

Vai šis tērps arī mainīs krāsu un nodos viņu tāpat kā karalieni Džinevru? Kopš viņa dzīvoja fermā, viņai nekad nebija ienākušas prātā šīs rindiņas.

XXXIII

Endžels ļoti ilgojās pavadīt ar Tesu divatā kādu dienu pirms kāzām, kaut kur ārpus fermas; tā būtu pēdējā izprieca viņas sabiedrībā, kamēr vēl viņi ir mīlētāju pāris, romantiska diena tādos apstākļos, kas vairs neatkārtosies, jo tuvu ir arī otrā lielā diena. Iepriekšējā nedēļā viņš vairākkārt bija minējis, ka vajadzētu šo to iepirkties tuvīnajā pilsētā, un viņi aizbrauca uz turieni.

Klērs dzīvoja fermā kā vientuļnieks, nesastapdamies ar savas šķiras pārstāvjiem. Mēnešiem ilgi viņš nerādījās pilsētas tuvumā, viņam nebija nekāda satiksmes līdzekļa, jo tā nevajadzēja; ja bija kaut kur jājāj vai jābrauc, viņš aizņēmās fermera zirgu vai gigu. Todien viņi aizbrauca gigā.

Pirmo reizi mūžā viņi iegādājās mantas, kas domātas abiem diviem. Bija ziemsvētku vakars, visur aslapes un āmuļi, un pilsēta ļaužu pilna, kuri te bija salasījušies no visām grāfistes malām šai dienai par godu. Visi blenza Tesā, kad viņa laimīga un skaista soļoja Klēram zem rokas — tā bija viņas maksa par laimi, ka viņa ļāvās ļaužu skatieniem.

Vakarā viņi atgriezās iebraucamā vietā, kur bija apmetušies, un Tesa gaidīja pie ieejas, kamēr Endžels aizgāja pateikt, lai iejūdz zirgu un piebrauc pie durvīm. Zāle bija cilvēku pilna, tie gāja iekšā un nāca ārā. Durvīm veroties vaļā vai ciet, gaismas stars no zāles krita uz Tesas seju. Divi vīrieši nāca ārā un gāja viņai garām reizē ar citiem. Viens izbrīnā noskatīja viņu no galvas līdz kājām, un viņai šķita, ka tas ir no Trentridžas, lai gan šejiene atradās jūdzēm tālu no Trentridžas un turienieši te reti atgadījās.

— Glīta meitene, — viens ieteicās.

— Jā, tīri glīta. Taču vai nu esmu galīgi pārskatījies, vai… — Un viņš apšaubīja, ka Tesu varētu apzīmēt ar iepriekš minēto vārdu.

Klērs patlaban nāca atpakaļ no zirgu staļļa un, saskrējies ar vīru uz sliekšņa, dzirdēja viņa vārdus, un redzēja Tesu saraujamies. Šis apvainojums mirklī iedzēla viņam, un, iekams pats paguva atjēgties, viņš iezvēla visā spēkā ar dūri vīram pa zodu tā, ka tas atmuguriski atkrita atpakaļ priekšnamā.

Atžilbis vīrs grasījās mesties uz priekšu, un Klērs, atkāpies pagalmā, sagatavojās aizsargāties. Taču viņa pretinieks, acīm redzot, pārdomāja. Viņš no jauna paskatījās uz Tesu, iedams viņai garām, un sacīja Klēram:

— Lūdzu piedošanu, ser, tā bija galīga pārskatīšanās. Es domāju, ka viņa ir kāda sieviete, kas dzīvo jūdzes četrdesmit no šejienes.

Klērs, juzdams, ka bijis pārsteidzīgs, un nožēlodams, ka pametis Tesu vienu pie traktiera durvīm, rīkojās tā, kā parasts tādos gadījumos, iedeva vīram piecus šiliņus plākstera tiesai, un tad viņi šķīrās, novēlēdami viens otram labu nakti. Līdzko Klērs saņēma zirgu puiša pasniegtos grožus un jaunais pāris brauca projām, abi vīrieši devās pretējā virzienā.

— Vai tu patiešām pārskatījies? — otrais ievaicājās.

— Ne uz to pusi. Man tikai negribējās aizskart šī džentlmeņa jūtas, tas ir viss.

Tikmēr abi mīlētāji brauca tālāk.

— Vai mēs varētu atlikt kāzas uz vēlāku laiku? — Tesa ierunājās gurdā, nespodrā balsī. — Tas ir, ja mēs tā gribētu?

— Nē, mana mīļā! Nomierinies! Vai tu domā, ka tad šim vīram būtu laiks iesūdzēt mani tiesā par uzbrukumu? — viņš jokodamies apvaicājās.

— Nē, es tikai domāju … ja mums vajadzētu atlikt…

Ko viņa domāja, tas nebija skaidrs, un Klērs ieteica viņai izmest no galvas visādas blēņas, ko viņa paklausīgi darīja, cik nu labi varēja. Tomēr viņa bija drūma, ļoti drūma visu ceļu līdz mājām, kamēr iedomājās: «Mēs taču brauksim projām ļoti tālu, simtiem jūdžu no šejienes, tas, kas šodien notika, vairs neatkārtosies, un pagātnes rēgi mūs nesasniegs.»

Tovakar viņi mīļi atvadījās kāpņu laukumā, un Klērs devās uz savu bēniņu kambarīti. Tesa sāka šo to kārtot, baidīdamās, ka nedaudzajās atlikušajās dienās nepaspēs visu izdarīt. Tā sēžot, viņa izdzirdēja troksni Endžela istabā virs galvas, kaut kādus sitienus un kņadu. Visi mājā jau gulēja, un bailēs, ka Endžels saslimis, viņa uzskrēja augšā un pieklauvēja pie durvīm, apjautādamās, kas noticis.

— Nekas, dārgā, — viņš istabā atsaucās. — Cik žēl, ka es tevi iztraucēju! Tiešām smieklīgi: biju iemidzis un sapņoju, ka atkal kaujos ar to vīru, kas tevi apvainoja, un troksnis, ko tu dzirdēji, radās, man velējot ar dūrēm čemodānu, ko biju izņēmis, lai sakravātos. Man šad tad atgadās, ka pa sapņiem noņemos ar visādām aplamībām. Ej gulēt un nedomā vairs par to.

Tas bija pēdējais piliens viņas apņemšanās svaru kausā. Izstāstīt savu pagātni viņai nebija spēka, bet to varēja izdarīt citādi. Viņa apsēdās un uz četrām lappusēm īsumā uzrakstīja par visiem notikumiem pirms trim četriem gadiem, ielika aploksnē un adresēja Klēram. Tad, baidīdamās, ka miesa atkal kļūs vāja, viņa bez kurpēm uzlavījās augšā un pabāza aploksni zem Klēra durvīm.

Saprotams, ka nakti nekas neiznāca no miega, un viņa ieklausījās katrā troksnītī virs galvas. Viss bija kā vienmēr, viņš nonāca lejā parastā laikā. Nonāca arī viņa. Klērs sagaidīja viņu pie kāpnēm un noskūpstīja. Protams, tikpat maigi kā ik rītu!

Viņai šķita, ka Endžels tāds kā satraukts un noguris. Bet viņš neminēja ne vārda par Tesas grēksūdzi arī tad, kad viņi palika vieni. Vai viņš to ir izlasījis? Tā kā viņš pats nesāka par to runāt, tad arī Tesa nespēja izteikt ne vārda. Tā pagāja diena, un bija skaidrs: lai ko viņš domāja, viņš to paturēs pie sevis. Taču viņš izturējās pret Tesu tikpat laipni un mīļi kā vienmēr. Vai tas varēja būt, ka viņas bažas ir bērnišķība? Ka Endžels piedevis viņai, ka mīl viņu tādu, kāda viņa ir, un smīn par viņas uztraukumu kā par aplamiem nakts murgiem? Vai Endžels patiešām saņēmis viņas vēstuli? Viņa ieskatījās Klēra istabā, bet neko neredzēja. Iespējams, ka Klērs piedevis viņai. Un pēkšņi Tesu pārņēma kvēla pārliecība, ka Klērs piedotu viņai arī tad, ja nebūtu izlasījis vēstuli.

Ik rītu, ik vakaru viņš izturējās tāpat, un tā beidzot pienāca vecgada pēdējā diena — kāzu diena.

Mīlētāji necēlās govis slaukt, jo beidzamo nedēļu fermā viņi pavadīja kā viesi, un Tesa pat bija pagodināta ar atsevišķu istabu. Kad abi nonāca lejā uz brokastīm, tad bija pārsteigti, ieraugot, kādas pārmaiņas notikušas lielajā virtuvē viņiem par godu. Neparasti agrā rīta stundā fermeris bija licis izbalsināt plato rovi, nokrāsot sarkanus pavarda ķieģeļus un aizsegt krāsns muti ar koši dzeltenu zīda aizkaru vecā netīri zilā audekla aizkara vietā, kurš ar melnu ielāpu vidū karājās te agrāk. Uzspodrinātā istabas centrālā vieta, uz kuru visi tiecās saltajos ziemas rītos, piešķīra telpai priecīgu izskatu.

— Biju nodomājis izdarīt kaut ko jums par godu, — fermeris teica, — un, tā kā jūs negribat ne dzirdēt par pamatīgu izdancošanos pie vijoles un basa skaņām, kā to mēdza darīt vecos labos laikos, tad es nevarēju izgudrot neko citu tādu, kur nebūtu trokšņa.

Tesas tuvinieki dzīvoja tik tālu, ka viņiem būtu grūti ierasties uz kāzu ceremoniju, pat ja viņi būtu lūgti, taču patiesībā no Marlotas neviens nebija aicināts. Endžels bija aizrakstījis savējiem, paziņodams, kā pieklājas, par kāzu dienu un apgalvodams, ka priecāsies redzēt vismaz kādu no viņiem, ja tas vēlētos atbraukt. Brāļi, laikam sašutuma pārņemti, nemaz nebija atbildējuši, tēvs un māte bija atsūtījuši sērīgu vēstuli, izteikdami nožēlu par dēla pāragro došanos laulībā, bet, mīkstinādami sacīto ar piezīmi, ka, lai gan viņi mazāk par visu gaidījuši, ka viņu vedekla būs vienkārša slaucēja, tomēr dēls jau esot sasniedzis to vecumu, kad varot rīkoties patstāvīgi.

Tuvinieku dzestrums apbēdināja Klēru mazāk, nekā varēja domāt, jo viņam bija rokās trumpis, ar ko viņš cerēja drīz vien tos pārsteigt. Stādīt priekšā Tesu, nule nākušu no fermas, ka lēdiju un d'Erbervilu pēcnācēju, bija pārdrošība un risks, to Endžels juta; tāpēc nolēma slēpt Tesas izcelšanos tik ilgi, kamēr, uzturoties vairākus mēnešus viņa sabiedrībā un lasot viņa ieteikto literatūru, Tesa apgūs smalkas manieres, lai tad varētu aizvest viņu pie vecākiem un triumfējot stādīt priekšā kā šādas senas cilts cienīgu pārstāvi. Tas bija jauks mīlētāja sapnis, ja ne vairāk. Varbūt Tesas izcelšanās viņam bija svarīgāka nekā jebkuram citam.

Redzēdama, ka Endžela izturēšanās nav ne druskas mainījusies pēc viņas atzīšanās, Tesa sāka stipri šaubīties, vai viņš vēstuli saņēmis. Viņa piecēlās no brokastgalda, kamēr Endžels vēl ēda, un uzsteidzās augšā. Viņai iegribējās vēl iemest acis Endžela ērmīgajā, bēdīgajā telpā, kas atgādināja migu vai drīzāk ligzdu, un uzkāpusi viņa apstājās pie vaļējām durvīm, lūkodamās apkārt un prātodama. Viņa noliecās pie sliekšņa, uz kura pirms dažām dienām tādā uzbudinājumā bija uzlikusi vēstuli. Grīdsega sniedzās līdz pat sliekšņa līstei, un zem grīdsegas malas viņa pamanīja balsnījam aploksni ar savu vēstuli, kuru viņš, acīm redzot, nebija redzējis, jo steigā viņa bija pabāzusi to zem grīdsegas.

Juzdamās tuvu nemaņai, viņa izvilka vēstuli. Te nu tā bija — aizzīmogota, it kā nule nākusi no viņas rokām. Slogs, kas viņu nospieda, joprojām gulēja uz viņas pleciem. Tagad, kad visā namā rit rosīga gatavošanās, viņa nevar dot Klēram vēstuli lasīt; nokāpusi savā istabā, viņa saplēsa vēstuli driskās.

Kad Klērs atkal ieraudzīja Tesu, viņa bija tik bāla, ka viņš nobijās. Tesa pieķērās domai, ka nesaņemtā vēstule liedz viņai atzīties, kaut gan sirdī apzinājās, ka tas nav tiesa; vēl bija laiks to izdarīt. Taču visur bija kņada; cilvēki nāca un gāja, visiem bija jāģērbjas, misis un misters Kriki bija aicināti par lieciniekiem, un mierīgi pārdomāt vai izskaidroties nebija iespējams. Vienīgais mirklis, kad Tesa palika ar Endželu vienatnē, bija, viņiem sastopoties kāpņu laukumiņā.

— Man tik ļoti gribas ar tevi parunāties, atzīties visās savās kļūdās un apgrēcībās! — viņa teica izgudrēm bezrūpīgā balsī.

— Nē, nē, tagad nerunāsim par kļūdām, šodien tev vajag būt pašai pilnībai, manu dārgumiņ, — viņš atsaucās. — Vēlāk, es ceru, mums būs pietiekami daudz laika pārrunāt par mūsu kļūdām. Tad es arī atzīšos savos grēkos.

— Man gan būtu labāk to izdarīt tagad, lai tev vēlāk nevajadzētu teikt. . .

— Labi, mans donkihot, tu man izstāstīsi visu, teiksim, tad, kad būsim apmetušies savās mājās; tagad ne. Es arī tev tad izstāstīšu savas vainas. Bet nemaitāsim šo dienu ar tādām runām; tās labi iederēsies kādā nelāgā laikā.

— Tātad tu negribi, lai es runāju tagad, mans dārgais?

— Nē, Tesij, patiesi negribu.

Ģērbšanās un ceļā došanās steigā vairs nebija laika sarunām. Klēra vārdi mazliet nomierināja Tesu. Nākamajās divās svarīgajās stundās viņai nebija iespējams ko pārdomāt, jo viņa pakļāvās lielajam maiguma vilnim. Tesas vienīgā, tik ilgi apspiestā vēlēšanās būt pilnīgi viņējai, saukt Klēru par savu pavēlnieku, par savu īpašumu, ja vajadzīgs, mirt viņa dēļ, — beidzot pacēla meiteni augšup no viņas gurdās, pārdomu pilnās takas. Ģērbdamās viņa lidinājās kādā krāsainu sapņu padebesī, kura mirdzumā nogrima viņas drūmās bažas.

Baznīca bija tālu, vajadzēja tūliņ braukt, it sevišķi ziemas laika dēļ. No tuvākās iebraucamās vietas pasūtīja slēgtu karieti, vecu satiksmes līdzekli, kas tur glabājās kopš seniem pasta diližansu laikiem. Tai bija milzu riteņi ar smagiem spieķiem, pati liela un izliekta, ar bezgaldaudzām siksnām un atsperēm, un dīseli kā mūru dragājamo bomi. Braucējs bija solīds «puisietis» ap sešdesmit gadiem, podagras nomocīts, ko saķēris agrā jaunībā, bieži saaukstējoties un ārstējoties ar stipriem dzērieniem; kopš atmetis profesionālo braucēja darbu, viņš divdesmit piecus gadus bija nostāvējis pie viesnīcas durvīm, it kā gaidīdams uz veco labo laiku atgriešanos. Labās kājas liela ārpusē viņam bija nesadziedināma brūce, radusies no ilggadīgas beršanās gar aristokrātisku kariešu dīselēm toreiz, kad viņš strādāja Kesterbridžas «Karaliskajā ģerbonī».

Šinī neērtajā un čīkstošajā kulbā, kuras kučieris jau bija nāvei parādā, iesēdās partie carreй — līgava, līgavainis, misters un misis Kriki. Endžels būtu ļoti vēlējies redzēt vismaz vienu no saviem brāļiem par līgavaiņa brāli, bet viņu klusēšana pēc Endžela piesardzīgā mājiena vēstulē nozīmēja, ka viņi nevēlas ierasties. Brāļi izturējās nosodoši pret šo laulību, un nekādu piekāpšanos nevarēja gaidīt. Varbūt pat viņu neierašanās nāca šodienas ceremonijai par labu. Viņi gan nebija laicīgo aprindu jaunieši, tomēr brāļošanās ar vienkāršiem lauciniekiem varēja nepatīkami aizskart viņu aizspriedumainos uzskatus par pieklājību, nemaz nerunājot par viņu izturēšanos pret šo laulību.

Svinīgā brīža tuvuma saviļņotā Tesa nekā par to nezināja, neko neredzēja, nepazina ceļu, pa kuru viņi brauca uz baznīcu. Viņa zināja, ka Endžels ir viņai blakus; viss pārējais slīga starojošā dūmakā. Viņa izskatījās kā poēzijas radīta debesu iemītniece, viena no tām klasiskajām dievietēm, par kurām Klērs mēdza viņai stāstīt kopējās pastaigās.

Tā kā uzsaukšanas nebija, baznīcā labi ja atradās kāds desmits cilvēku; ja būtu bijis tūkstotis, arī tas nebūtu Tesu ietekmējis. No Tesas pašreizējās pasaules viņus šķīra astronomisks attālums. Ekstatiskajā svinīgumā, kādā viņa zvērēja uzticību vīram, parastās divu cilvēku jūtas šķitās vieglprātība. Dievkalpojuma starpbrīdī, kad viņi abi bija nometušies ceļos, Tesa neapzinīgi paliecās uz Endžela pusi tā, ka viņas plecs pieskārās viņa rokai; viņu bija izbiedējusi acumirklīga doma, un kustība bija automātiska, lai pārliecinātos, ka viņš tepat tuvumā, lai stiprinātos ticībā, ka viņa uzticība izturēs visus pārbaudījumus.

Klērs zināja, ka Tesa mīl viņu, šīs jūtas pauda visa meitenes būtne, bet tolaik viņš nezināja, cik dziļa viņas pielūgsme, cik patiesas viņas jūtas, kādu padevību, kādu pastāvību, godīgumu, pacietību un nelokāmu ticību tās apliecina.

Kad viņi nāca ārā no baznīcas, zvaniķi iekustināja zvanus un kļuva dzirdama pieticīga trīs toņu spēle; baznīcas būvētāji uzskatīja, ka ar šo ierobežoto izteiksmes veidu pietiek tik mazas draudzes priekam. Ejot garām zvanu tornim kopā ar vīru pa taku uz vārtiem, Tesa varēja manīt, kā skaņu aplī dūc ap viņiem vibrējošais gaiss, un tas harmonēja ar sasprindzināto garīgo atmosfēru, kādā viņa dzīvoja.

Tāda eksaltācija, kad viņa jutās svešas gaismas apstarota kā tas eņģelis, ko apustulis Jānis bija redzējis saulē, turpinājās, kamēr baznīcas zvanu skaņas izgaisa un laulību ceremonijas radītais satraukums aprimās. Tagad viņas skatiens skaidrāk uztvēra detaļas, un, tā kā misters un misis Kriki brauca mājup no fermas atsūtītajā gigā, atstājot karieti jaunajam pārim, tad viņa pirmo reizi pievērsa uzmanību šā satiksmes līdzekļa būvei un raksturam. Viņa sēdēja klusēdama un ilgi vēroja to.

— Tu esi tāda kā nomākta, Tesij, — Klērs ierunājās.

— Jā, — viņa atbildēja, piespiezdama roku pie pieres. — Mani daudz kas biedē. Tas viss ir tik ļoti nopietni, Endžel. Man tā vien šķiet, ka esmu šo karieti kaut kur redzējusi un labi pazīstu. Tas ir visai dīvaini — es laikam būšu to redzējusi sapnī.

— O, tu būsi dzirdējusi leģendu par d'Erbervilu karieti — šai grāfistē tas ir plaši pazīstams ticējums sakarā ar taviem senčiem, kad tie bija ļoti populāri šeit; šī vecā grabaža tev to atgādināja.

— Es neatceros, ka būtu ko tamlīdzīgu dzirdējusi, — viņa sacīja. — Kas tā ir par leģendu? Man gribas to zināt.

— Nu, pašreiz es nevēlētos stāstīt to visos sīkumos. Kāds d'Erbervils sešpadsmitā vai septiņpadsmitā gadsimtā izdarījis baismīgu noziegumu savā dzimtas karietē, un kopš tā laika šās dzimtas locekļi redz vai dzird šo karieti, kad… Es tev pastāstīšu to citreiz — tas ir pārāk drūms stāsts. Droši vien kādas neskaidras atmiņas tev atsaukušas to prātā, ieraugot šo cienījamo ori.

— Neatceros, ka agrāk būtu ko dzirdējusi, — viņa nočukstēja. — Vai tas ir pirms nāves, Endžel, kad manas dzimtas locekļi redz to, vai tad, kad izdarījuši noziegumu?

— Rimsties, Tesa!

Viņš apklusināja Tesu ar skūpstu.

Kad viņi pārbrauca mājās, Tesa jutās nožēlas pilna un mazdūšīga. Jā, patiešām, viņa bija Endžela Klēra sieva, bet vai viņai tiesības tā saukties? Vai īstenībā viņai nevajadzēja saukties Aleksandra d'Erbervila sievai? Vai mīlas bezgalība var attaisnot to, ko cildenas dvēseles sauktu par noziedzīgu noklusēšanu? Viņa nezināja, kā sievietēm jārīkojas tādos gadījumos, viņai nebija neviena padomdevēja.

Kad viņa palika viena uz mirkli savā istabā, jo šodien viņa pēdējo reizi ienāca tanī, tad nometās ceļos un skaitīja lūgsnas. Viņa gribēja lūgt dievu, bet īstenībā griezās ar lūgšanu pie sava laulātā drauga. Viņa tā dievināja šo cilvēku, ka pati gandrīz jau baidījās, vai tikai tas nenozīmē ko ļaunu. Viņa apzinājās to, ko bija izsacījis mūks Lorenco vārdos: «Tik nevaldāmai kaislei baigs ir gals.» Cilvēka dabai tas laikam bija pāri spēkiem — kaut kas pārāk versmīgs, pārāk neprātīgs, pārāk nāvējošs.

— Ak mans mīļais, mans mīļais, kāpēc es tevi tā mīlu? — viņa čukstēja. — Tā, kuru tu mīli, neesmu es, bet cita manā izskatā; tā, kāda es būtu varējusi būt!

Pienāca pēcpusdiena un reizē ar to arī šķiršanās stunda. Viņi bija apņēmušies īstenot savu plānu un pavadīt dažas dienas vecajā fermā Velbridžas dzirnavu tuvumā, kur Klērs gribēja iepazīties ar malšanas darbu, Pulksten divos vajadzēja doties ceļā. Visa fermas saime bija sapulcējusies no sarkaniem ķieģeļiem celtajā priekšnamā, lai redzētu viņus aizbraucam, saimnieks un saimniece laida viņus ārā pa durvīm. Tesa ieraudzīja savas trīs istabas biedrenes rindā pie sienas domīgi noliektām galvām. Viņa bija daudzkārt pārdomājusi, vai viņas parādīsies šķiršanās brīdī, un te nu viņas bija, izturīgas un uzticamas līdz galam. Viņa zināja, kāpēc mazā Retija izskatās tik trausla, Iza tik traģisku ciešanu pilna un Meriena tik samulsusi; uz mirkli viņa, žēlodama biedrenes, aizmirsa rēgus, kas viņu vajāja.

Tesa impulsīvi iečukstēja Klēram:

— Vai tu nenoskūpstīsi viņas, nabadzītes, pirmo un pēdējo reizi?

Klēram nebija iebildumu pret šādu atvadu formalitāti, jo tā viņš to uztvēra, un, garām ejot, viņš katru pa kārtai noskūpstīja, pateikdams ardievas. Kad viņi tuvojās durvīm, Tesa sievišķīgā tieksmē atskatījās, lai redzētu, kā viņas ietekmējis šis aiz līdzcietības sniegtais skūpsts; viņas skatienā nebija uzvaras prieka, kā varētu būt. Un, ja tas būtu bijis, tad tas izgaistu, redzot, cik saviļņotas ir meitenes. Skūpsts bija nodarījis ļaunu, pamodinādams jūtas, kuras viņas mēģināja apslāpēt.

Par visu to Klēram nebija ne jausmas. Nonācis pie vārtiem, viņš spieda roku saimniekam un saimniecei, izsacīdams pēdējo pateicību par viņu uzmanību; pēc tam iestājās īss klusuma bridis, pirms viņi brauca projām. To pārtrauca gaiļa dziesma. Balts gailis ar sārtu seksti bija uzlēcis un apsēdies uz kārtīm dažu jardu atstatumā mājas priekšā, un tā brēciens nospindza viņu ausīs un izgaisa kā atbalss klinšu ieslēgtajā ielejā.

— Ko? — ieteicās misis Krika. — Gailis dzied pēcpusdienā!

Divi vīri stāvēja pie pagalma vārtiem, turēdami tos atvērtus.

— Tas nav uz labu, — viens čukstēja otram, neiedomādamies, ka šos vārdus var dzirdēt arī pie vārtiņiem salasījies pulciņš.

Gailis iedziedājās atkal, pievērsies Klēram.

— Še tev! — fermeris noteica.

— Es negribu viņā klausīties! — Tesa teica savam vīram. — Saki, lai piebrauc ratus! Ardievu, ardievu!

Gailis iedziedājās vēlreiz.

— Tiš! Vācies prom, ka neapgriežu tev kaklu! — fermeris sapīcis uzsauca, dzīdams putnu projām. Ieiedams mājā, viņš sacīja sievai: — Un taisni šodien vajadzēja tā atgadīties! Visu gadu nav trāpījies dzirdēt, ka viņš dziedātu pēc pusdienas!

— Tas ir uz laika maiņu, — sieva atteica, — nevis tas, ko tu domā: tas nav iespējams!

XXXIV

Viņi brauca vairākas jūdzes pa līdzeno ceļu cauri ielejai līdz Velbridžai, nogriezās pie ciema pa kreisi, pāri lielajam Elizabetes laiku tiltam, kurš bija piešķīris ciemam pusi tā nosaukuma. Tūliņ aiz tilta atradās nams, kurā viņi bija noīrējuši istabas un kura ārējo izskatu ļoti labi pazīst visi, kas brauc caur Frūmas ieleju; kādreiz tas sastādīja daļu no skaistas pils, d'Erbervilu īpašuma un rezidences, bet tad daļēji sabrucis un pārvērsts par fermu.

— Esi sveicināta vienā no tavu senču pilīm! — Klērs sacīja, izceldams Tesu no karietes. Viņš gan tūliņ nožēloja šo joku; tas pārāk stipri atgādināja ironiju.

Viņi bija noīrējuši tikai divas istabas, bet, iegājuši namā, atrada, ka fermeris nolēmis izmantot viņu atbraukšanu un apciemot jaungadā savus draugus, atstājot šeit kādu kaimiņu kotedžas sievu, kas varētu viņus apkalpot. Tā nu viss nams bija viņu rīcībā un viņi pirmo reizi ar prieku apzinājās, cik patīkami atrasties zem sava jumta.

Bet Klērs nomanīja, ka neizskatīgā senā mītne it kā nomāc viņa sievu. Kad kariete aizbrauca, viņi uzkāpa augšstāvā nomazgāt rokas, un apkopēja rādīja viņiem ceļu. Kāpņu laukumiņā Tesa apstājās un notrīcēja.

— Kas tev kait? — vīrs ievaicājās.

— Kādas briesmīgas sievietes! — viņa smaidīdama atsaucās. — Kā tās mani nobiedēja!

Viņš pacēla galvu un ieraudzīja uz mūrī iestiprinātajiem paneļiem divus portretus cilvēka augumā. Kā visiem pils apmeklētājiem zināms, šie pirms divsimt gadiem gleznotie portreti attēlo divas pusmūža sievietes, kuru sejas neaizmirsīs neviens, kas tās redzējis. Vienas asie vaibsti, šaurās acis un smīns, kas pauž nežēlību un nodevību, tāpat kā otras līkais deguns, garie zobi un pārdrošais, augstprātīgais un cietsirdīgais skatiens spēja vajāt cilvēku pat sapņos.

— Kas tie par portretiem? — Klērs jautāja apkopējai.

— Veci ļaudis stāsta, ka tās esot lēdijas no d'Erbervilu— šīs pils bijušo īpašnieku cilts, — viņa atbildēja. — Tā kā portreti ir iemūrēti sienā, tad tos nevar izņemt.

Šis gadījums bija ļoti nepatīkams arī tāpēc, ka portretiem, kas Tesu tik smagi ietekmēja, bija zināma līdzība ar viņas maigajiem sejas pantiem. Klērs tomēr nesacīja neko, nožēlodams, ka izraudzījies šo namu viņu medus mēnesim, un iegāja istabā. Par viņu atbraukšanu nebija neko sevišķi parūpējušies, un viņiem vajadzēja mazgāt rokas vienā traukā. Klērs satvēra ūdenī Tesas roku.

— Kuri ir tavi pirksti un kuri mani? — viņš sacīja, paceldams acis. — Es nevaru izšķirt.

— Tie visi ir tavi, — viņa mīļi atbildēja, pūlēdamās izlikties jautrāka, nekā bija. Šodien viņas nopietnība Klēru neapbēdināja; katra saprātīga sieviete būtu tādā reizē nopietna, bet Tesa apzinājās, ka ir pārmērīgi sasprindzināta, un cīnījās pret to.

Šai vecā gada pēdējā īsajā dienā saule bija tik zemu, ka tās stari, iespiezdamies pa šauro lodziņu, sniedzās pāri grīdai kā zelta zizlis un veidoja spilgtu plankumu uz Tesas tērpa. Viņi iegāja senlaicīgajā viesistabā un te iebaudīja pirmo maltīti divatā, dzerdami tēju. Viņi jokojās kā bērni, pareizāk sakot, to darīja Klērs, kuram patika likt savu sviestmaizi uz Tesas šķīvja un ar lūpām noslaucīt drupatas no viņas lūpām. Viņš gan mazliet brīnījās, ka Tesa nepiedalās šais draiskulībās ar tādu prieku kā viņš.

Lūkodamies labu laiku klusībā uz savu sievu, viņš nosprieda, it kā atradis iespēju izteikt grūtu domu vārdos: «Viņa ir mana mīļā, dārgā Tesa. Vai es pietiekami dziļi saprotu, cik pilnīgi un nemainīgi šī mazā sievišķīgā būtne ir atkarīga no mana labā vai ļaunā likteņa un veiksmes? Nezinu vis. To es laikam saprastu tikai tad, ja pats būtu sieviete. Kāds mans stāvoklis sabiedrībā, tāds būs arī viņai. Par ko es tapšu, par to taps viņa. Kas nav pieejams man, tas nav pieejams viņai. Un vai patiešām es kādreiz būšu nevērīgs pret viņu, darīšu viņai pāri vai pat aizmirsīšu par viņu rūpēties? Lai dievs mani pasargā no tāda nozieguma!»

Viņi sēdēja pie tējas galda un gaidīja savas mantas, ko fermeris bija solījies atsūtīt vēl pirms tumsas. Taču krēsla biezēja, bet mantas netika atvestas, un viņiem vairāk nekā nebija līdzi, tikai tas, kas mugurā. Reizē ar saules rietu ziemas dienas rāmais laiks pārmainījās. Ārā sacēlās troksnis, kas atgādināja zīda smalko švīkstoņu; rudenī nobirušo lapu atliekas sirdīgi čaukstēja, negribīgi ļaudamās aizrauties virpulī, un sitās pret aizvirtņiem. Drīz vien sāka līt.

— Gailis zināja, ka laiks mainīsies, — Klērs ieteicās. Sieviete, kas viņus apkalpoja, bija aizgājusi uz savām mājām, atstādama uz galda sveces, kuras viņi tagad aizdedzināja. Sveču liesmas stiepās uz kamīna pusi.

— Šais vecajās mājās vienmēr ir caurvējš, — Endžels turpināja, lūkodamies svecēs un taukos, kas pilēja tām gar sāniem. — Nezin kas noticis ar mūsu mantām. Mums nav pat ne sukas, ne ķemmes.

— Nezinu gan, — viņa izklaidīgi atteica.

— Tesa, tu šovakar nemaz neesi jautra — tāda, kāda tu esi vienmēr. Tās raganas uz paneļiem sabojāja tev omu. Žēl, ka es tevi atvedu šeit. Es pat sāku šaubīties, vai tu mīli mani no tiesas.

Viņš zināja, ka Tesa viņu mīl, un teica to jokodamies, bet Tesa bija pārāk satraukta un sarāvās kā ievainots dzīvnieks. Kaut viņa pūlējās neraudāt, tomēr asaras saskrēja acīs.

— Es tā nedomāju! — viņš nožēlā izsaucās. — Tu esi noraizējusies, ka vēl nav atvestas tavas mantas, es zinu. Nesaprotu, kāpēc vecais Džonetens vēl nav ar tām atbraucis. Pulkstenis ir jau septiņi! Ahā, te nu viņš ir.

Lejā kāds klauvēja, un, tā kā nebija neviena, kas atvērtu, tad Klērs nogāja pats. Viņš atgriezās ar nelielu sainīti rokā.

— Tas tomēr nebija Džonetens, — viņš sacīja.

— Cik nepatīkami! — Tesa noteica.

Speciāli sūtīts cilvēks bija nogādājis saini uz Telboteisu no Eminsteras vikariāta tūliņ pēc laulātā pāra aizbraukšanas un bija tam sekojis, jo saņēmis rīkojumu nodot saini tieši viņiem rokās. Klērs piegāja tuvāk pie gaismas. Sainis bija nepilnu pēdu garš, iešūts audeklā, uz sarkanās lakas bija viņa tēva zīmogs un ar tēva roku uzrakstīts: «Misis Klērai».

— Tā ir maza kāzu dāvana tev, — Endžels sacīja, pasniegdams sainīti Tesai. — Cik viņi uzmanīgi!

Tesa bija mazliet uztraukta, saņemdama to.

— Labāk attaisi tu, dārgais, — viņa teica, grozīdama saini rokās. — Man negribas lauzt vaļā šos lielos zīmogus, tie izskatās tik svarīgi. Lūdzu, attaisi to manā vietā!

Viņš attaisīja saini. Tanī bija safjāna kārbiņa, uz tās — vēstule un atslēga. Vēstule bija adresēta Klēram un skanēja:

«Mans dārgais dēls! Varbūt Tu esi aizmirsis, ka Tava krustmāte, misis Pitnija, ārišķībai nodevusies lāga sieviete, mirdama atstāja man glabāšanā daļu dārglietu Tavai sievai, ja Tu kādreiz precēsies, par zīmi, ka krustmāte mīl Tevi un to, kuru Tu izraudzīsies. Šo uzdevumu es esmu pildījis, un briljanti visu laiku glabājās pie mana baņķiera. Kaut gan, manuprāt, pašreizējos apstākļos tas nav īsti vietā, tomēr, kā redzi, esmu spiests nodot šos priekšmetus tai sievietei, kurai tagad ir tiesības valkāt tos visu savu mūžu, un tāpēc nekavējoties nosūtu tos. Domāju, ka, precīzi izsakoties, tās ir ģimenes dārglietas saskaņā ar Tavas krustmātes gribu. Viņas burtiskos noteikumus pievienoju.»

— Nu es atceros, — Klērs sacīja, — biju to pavisam piemirsis.

Atslēguši kārbiņu, viņi atrada tanī kaklarotu ar piekaru, rokas sprādzes, auskarus un dažādas sīkas rotas lietas. Sākumā Tesa it kā bijās rotām pieskarties, taču viņas acis uz mirkli uzliesmoja tikpat spoži kā dārgakmeņi, kad Klērs izņēma tos no kārbas.

— Vai tie ir mani? — viņa neticīgi jautāja.

— Protams, tavi, — Klērs atbildēja.

Klērs vērās kamīna ugunī. Viņš atcerējās, ka krustmāte, eskvaira sieva, vienīgā bagātā persona, ar kādu viņam vispār gadījies sastapties, bija noticējusi viņa — piecpadsmitgadīga zēna nākotnei un pareģojusi viņam spožu karjeru. Skaidrs, ja gaidāma tāda nākotne, tad pilnīgi pareizi, ka šīs greznās rotas lietas tika glabātas viņa sievai un viņas pēcnācēju sievām. Dārgakmeņu spožumā viņam likās pavīdam ironija. «Bet kāpēc?» viņš pats sev jautāja. Novēlējuma pamatā bija godkāre, un, ja tāda ir vienai nolīdzinājuma pusei, tad tādai jābūt arī otrai. Viņa sieva ir d'Erbervila; kam gan labāk piederas rotāties, ja ne viņai?

Pēkšņi viņš sajūsmā iesaucās:

— Apliec tās, Tesa, apliec! — un aizvērsās no kamīna, lai palīdzētu viņai.

It kā paklausīdama burvju varas rīkojumam, viņa jau bija aplikusi visu — kakla rotu, auskarus, rokas sprādzes un pārējo.

— Bet šis tērps tagad nepiestāv, Tesa, — Klērs nosprieda. — Tērpam jābūt ar dziļu izgriezumu, kad apliek briljantu rotu.

— Patiešām? — Tesa brīnījās.

— Jā gan, — viņš apstiprināja.

Viņš parādīja Tesai, kā jāatliec kleitas apkakle, lai apģērbs kaut mazliet atgādinātu vakara tērpu, un, kad viņa to bija izdarījusi un kakla rotas pakars iemirdzējās uz baltajām krūtīm, kur tam pienācās būt, Endžels atkāpās soli, lai aplūkotu Tesu.

— Ak debess, — viņš noteica, — cik tu esi skaista! Ikviens zina, ka skaistas spalvas padara skaistu katru

putnu; vienkārši ģērbusies zemnieku meitene, darīdama savu ikdienas darbu, mantos tikai paviršu nejauša vērotāja skatienu, kamēr tā pati meitene būs žilbinoši skaista, ja apģērbsies kā labāko aprindu dāma, kurai arī māksla ir piepalīdzīga; tāpat ballēs aplidota daiļava izskatīsies nožēlojama, ja viņu ieģērbs laucinieces brunčos un pelēkā dienā nostādīs starp vienmuļām runkuļu rindām. Klērs tikai tagad prata novērtēt Tesas sejas un auguma māksliniecisko daiļumu.

— Ja tu parādītos balles zālē! — viņš teica. — Bet nē, dārgā, manuprāt, tu man esi vismīļāka savā spārnotajā galvas segā un katūna kleitā, — jā, daudz vairāk nekā tagad, lai gan šie dārgumi tev lieliski piestāv.

Tesa zināja, cik pārsteidzoši skaista viņa izskatās, un pietvīka — aiz uzbudinājuma, nevis aiz laimes.

— Es noņemšu rotas, — viņa sacīja, — lai Džonetens nedabū mani redzēt. Tās man nepiestāv, vai ne? Tās laikam būs jāpārdod.

— Pagaidi, neņem vēl nost. Pārdot? Nekad. Tad jau mēs pārkāptu novēlējumu.

Mirkli padomājusi, Tesa labprāt paklausīja. Viņai ir kaut kas sakāms, un varbūt šie dārgakmeņi viņai palīdzēs. Tesa apsēdās ar visām rotām, un abi atkal sāka prātot, kur gan palicis Džonetens ar viņu mantām. Viņi bija ielējuši Džonetenam elu, bet putas jau bija noplakušas, dzērienam tik ilgi stāvot krūzē.

Drīz viņi piesēdās pie vakariņām, kas bija noliktas uz blakus galda, bet nepaspēja paēst, kad no kamīna ar pēkšņu grūdienu izlauzās dūmu mutuļi, it kā uz mirkli kāds milzis ar roku būtu aizspiedis skursteņa galu. Tam par iemeslu bija ārdurvju atvēršana. Priekšnamā atskanēja smagi soļi, un Endžels izgāja nācējam pretī.,.

— Es nekādi nevarēju jūs saklaudzināt, — taisnojās Džonetens Keils, jo beidzot viņš bija ieradies, — un ārā līst, tāpēc es taisīju vien durvis vaļā. Es atvedu jūsu mantas, ser.

— Ļoti patīkami. Bet jūs esat krietni vēlu. — Tā jau ir gan, ser.

Džonetena Keila balss bija neparasti nomākta, un viņa gadu izvagotajā pierē bija iegriezušās jaunas raižu grumbas. Viņš turpināja:

— Mums fermā bija vesels jandāliņš un varēja izcelties nopietna nelaime, kopš jūs un jūsu misis — tā nu pienākas viņu saukt — šo pēcpusdien aizbraucāt. Varbūt jūs atminaties, ka gailis sāka dziedāt pēc pusdienām?

— Ak dievs! Vai tad …

— Nu jā, vieni teica — tas nozīmē to, citi atkal ko citu, bet notika tā, ka mazā Retija Pridla gribēja noslīcināties.

— Ko! Patiešām? Viņa taču atvadījās no mums kopā ar pārējiem…

— Jā. Nu, bet, kad jūs, ser, un jūsu misis — tā viņa tagad jāgodā pēc visiem likumiem, — kad jūs abi aizbraucāt, kā es teicu, Retija un Meriena uzlikās cepures un aizgāja, šodien jau maz kas darāms, kā jau vecgada vakarā, un, ja kādam nāk prātā gausties un bēdāties, labāk, ja neviens to neredz. Viņas gājušas uz Ljū-Evererdu, kur var iemest pa glāzītei, un tad slājušas uz Trim krustceļiem, kur laikam šķīrušās, Retija likusies palienei pāri it kā uz savām mājām un Meriena uz nākamo ciemu, kur arī ir traktieris. No Retijas vairāk nebija ne ziņas, ne miņas, tikai grāvracis, nākdams mājās, pamanījis kaut ko pie Lielā dīķa; tur bijusi nolikta viņas cepure un plecu lakats. Ūdenī viņš atradis Retiju. Viņš un vēl viens vīrs pārnesuši viņu mājas, domādami, ka pagalam, bet viņa pamazām nākusi pie samaņas.

Endžels, pēkšņi aptverdams, ka arī Tesa dzird šo bēdīgo stāstu, piegāja, lai aizvērtu durvis no gaiteņa uz priekšistabu, bet viņa sieva, apmetusies lakatu, jau bija iznākusi priekšistabā un klausījās Džonetenā, ar acīm kavēdamās pie mantu saiņiem un lietus lāsēm, kas vizēja uz tiem.

— Un tāpat ar Merienu arī, viņu atrada galīgi piedzērušos kārklu krūmos, un meitene taču savu mūžu neko tādu neņēma ne mutē, vienīgi ja nu kādu glāzīti ela; kauč gan labi paēst, tā cita lieta, to jau no viņas paskata varēja redzēt. Tā vien liekas, ka visi meitieši zaudējuši prātu!

— Un Iza? — Tesa iejautājās.

— Iza ir mājās, kā parasts, bet to jau var uzminēt, aiz ko tas viss notika, un viņa, nabadzīte, arī bija pavisam nolaidusies, vai tas kāds brīnums. Saprotiet, ser, tas viss notika, kad mēs likām ratos jūsu mantas un jūsu misis naktsveļu un drēbes, aiz tam jau es nokavējos.

— Saprotu. Labi, Džoneten, uznesiet somas augšā un izdzeriet kādu kausu ela, un tad steidzieties atpakaļ, cik ātri varat, droši vien jūs tur gaida.

Tesa bija iegājusi atpakaļ dibenistabā un atsēdusies pie kamīna, domīgi lūkodamās ugunī. Viņa dzirdēja Džonetena Keila smagos soļus, viņam ejot augšup un lejup pa kāpnēm, kamēr viņš novietoja mantas, dzirdēja viņu pateicamies par Endžela pasniegto elu un dzeramnaudu. Džonetena soļi pagaisa aiz ārdurvīm, un rati čīkstot attālinājās.

Endžels aizstūma durvīm priekšā masīvo ozolkoka aizšaujamo un, ienācis istabā, kur Tesa sēdēja pie kamīna, no mugurpuses apņēma ar plaukstām viņas vaigus. Viņš domāja, ka Tesa jautri pietrūksies kājās un izsaiņos savus tik ļoti gaidītos tualetes piederumus, bet, kad viņa palika sēžam, Endžels arī atsēdās blakus kamīna gaismā, kamēr tievās sveces uz galda veltīgi sacentās ar uguns kvēli.

— Žēl, ka tev bija jānoklausās bēdīgais stāsts par šīm meitenēm, — viņš sacīja. — Bet neskumsti pārāk daudz, Retija jau pēc savas dabas bija slimīgi drūma, to tu pati zini.

— Un bez jebkāda iemesla, — Tesa piebalsoja, — bet tie, kam ir iemesls drūmiem būt noslēpj to un izliekas, it kā viss būtu kārtībā.

Šis notikums lika Tesai izšķirties. Retija un Meriena bija vientiesīgas un nevainīgas meitenes, kurām lemts ciest aiz neatbildētas mīlas, viņas bija pelnījušas labāku likteni. Tesa pati bija pelnījusi ļaunāku likteni — un tomēr tikusi izraudzīta. Grēks saņemt visu un neko nemaksāt par to. Viņa nomaksās parādu līdz pēdējam fārtingam, viņa izstāstīs visu, kas un kā. Šo galīgo lēmumu viņa pieņēma, kad lūkojās ugunī un Endžels turēja viņas roku savējā.

Ogļu vienmērīgā gaile apspīdēja ar savu kvēli kamīna sānus un dibensienu, spoži nopulētos trijkājus un vecās misiņa stangas, kuru gali nekļāvās kopā. Kamīna dzegas apakšpuse un galda kājas arī krāsojās tai pašā spožajā atblāzmā. Tā pati kvēle meta atspulgus uz Tesas sejas un kakla, un ikviens dārgakmens likās pārvēršamies Aldebaranā vai Sīriusā, baltu, sarkanu un zaļu guņu zvaigznājos, kuri mainīja krāsu ar katru Tesas elpas vilcienu.

— Vai atceries, ko mēs šorīt runājām par atzīšanos mūsu vainās un pārkāpumos? — Endžels pēkšņi ieteicās, redzēdams, ka Tesa sēž nekustēdamās. — Mēs gan minējām to jokodamies, un tu patiesi vari tā darīt. Bet no manas puses tie nebija tukši vārdi. Man jāizsūdz tev savi grēki, mīļotā.

Šis tik negaidītais Endžela priekšlikums likās Tesai pats likteņa norādījums.

— Tev ir kāds pārkāpums, kurā atzīties? — viņa ātri atsaucās, sajuzdama ir prieku, ir atvieglojumu.

— Tu to negaidīji? Ak, tu esi pārāk augstās domās par mani! Tad uzklausies. Piekļauj man savu galvu, jo es gribu, lai tu piedod man un neesi dusmīga, ka neteicu tev neko agrāk, kā man varbūt vajadzēja darīt.

Cik dīvaini! Endžels likās esam viņas dubultnieks. Viņa neko neatbildēja, un Endžels turpināja:

— Es neminēju neko tāpēc, ka baidījos zaudēt tevi, mans dārgums, manas dzīves lielais laimests, mans diploms, kā es tevi devēju. Mans brālis saņēma savu diplomu koledžā, es savējo Telboteisas fermā. Tāpēc es negribēju riskēt. Es grasījos pateikt tev to pirms mēneša, tolaik, kad tu apsolījies būt mana, bet nespēju; baidījos, ka mana atzīšanās tevi atstums. Atliku to, tad gribēju pateikt vakardien, kad tev vēl bija iespēja aiziet no manis. Arī to es neizdarīju. Un es neizdarīju to šorīt, kad tu uz kāpnēm ierosināji atzīties mūsu pārkāpumos — tāds grēcinieks es esmu! Bet nu man tas jādara, kad tu sēdi šeit tik nopietna. Es nezinu, vai tu man piedosi.

— O jā! Es ticu, ka piedošu …

— Es arī ceru. Taču pagaidi mirkli. Tu neko nezini. Man jāsāk iztālēm. Kaut gan mans tēvs laikam bīstas, ka manas doktrīnas mani galīgi pazudinājušas, es vienmēr esmu stāvējis par tikumību, Tesa, tāpat kā tu. Esmu vēlējies mācīt cilvēkus, un tas man bija liels sarūgtinājums, kad pārliecinājos, ka nevaru to darīt baznīcas vārdā. Es zemojos šķīstības priekšā, kaut arī nevaru pretendēt uz pilnīgu šķīstību, un nīdu netiklību, kā, manuprāt, daru arī tagad. Var domāt šā vai tā par iedvesmu no augšas, bet katram no sirds jāparakstās zem apustuļa Pāvila vārdiem: «Tev jābūt par priekšzīmi — vārdos, darbos, mīlestībā, garā, ticībā, šķīstībā.» Tas ir vienīgais atbalsts mums, nabaga mirstīgajiem. «Integer vitae,» — tā saka romiešu dzejnieks, apustuļa Pāvila nezināms cīņu biedrs:

Kas taisnīgs dzīvo un no vainām brīvs.

Tam mauru šķēps un loks nav vajadzīgs.

To es izjutu ļoti dziļi, bet zināms ceļš ir bruģēts ar labiem nodomiem, un tu sapratīsi, cik briesmīgi man to nācās nožēlot, kad es, sprauzdams labus mērķus citiem, tik zemu kritu pats.

Un viņš pastāstīja par jau minēto laiku savā dzīvē, kad, šaubu un neatrisinātu problēmu plosīts, viņš bija juties kā bangu svaidīta skaida un nodevies Londonā divas dienas un naktis izvirtībai ar svešu sievieti.

— Par laimi, es drīz atjēdzos un apzinājos savu neprātu, — viņš turpināja. — Man vairs nebija ko viņai sacīt, un es atgriezos mājās. Šo pārkāpumu es nekad neesmu atkārtojis. Bet es gribēju būt līdz galam vaļsirdīgs un godīgs pret tevi un tāpēc nevarēju to noklusēt. Vai tu piedod man?

Atbildes vietā Tesa cieši saspieda viņa roku.

— Tad mēs pārvilksim tam svītru uz visiem laikiem! Pārāk mokoši runāt par tādām lietām šovakar … patērzēsim par kaut ko jautrāku.

— Ak Endžel… es esmu gandrīz vai priecīga… jo nu tu vari piedot man! Es vēl neesmu izsūdzējusi savus grēkus. Man ir ko sūdzēt, — atceries, es tev to teicu.

— Ak jā, patiesi! Nu, tad sāc, mazā grēciniece!

— Tu gan smaidi, bet varbūt mana grēksūdze būs tikpat nopietna kā tavējā vai vēl nopietnāka.

— Nopietnāka tā gan nevarēs būt, dārgumiņ.

— Nevarēs būt… Protams, nevarēs! — Viņa pietrūkās kājās, cerību spārnota. — Nē, skaidrs, ka tas nevar būt nekas nopietnāks, — viņa izsaucās, — jo tas ir gluži tas pats! Es tev tūliņ pastāstīšu.

Viņa atkal apsēdās.

Viņu rokas joprojām bija savienotas. No augšas apgaismotie pelni zem kamīna restēm atgādināja izkveldētu tuksnesi. Iztēle būtu varējusi saskatīt pastardienas drausmas šais sarkani gailējošās oglēs, kuru atspulgs krita uz abu sejām un rokām un spiedās cauri matu cirtām, apspīdot Tesas pieri un maigo vaigu ādu. Viņas milzīgā ēna slējās pāri sienai un griestiem. Viņa paliecās uz priekšu, un katrs briljants kakla rotā ļauni mirkšķinājās kā krupja acs; piekļāvusi pieri Endžela deniņiem, viņa sāka stāstu par iepazīšanos ar Aleku d'Erbervilu un tās sekām, bez stomīšanās, klusu izrunājot vārdus un lūkojoties uz zemi.

PIEKTĀ FĀZE Sieviete maksā

XXXV

Stāsts bija galā; atsevišķas vietas tika apstiprinātas un paskaidrotas. Tesa ne reizi nepaaugstināja balsi, neviena vārda viņa nesacīja sev par labu un nenobirdināja nevienu asaru.

Taču viņas stāsta gaitā šķita izmaināmies pat apkārtējo priekšmetu ārējais izskats. Uguns kamīnā smīnēja dēmoniskā šķelmībā, it kā pilnīgi norobežojusies no stāstītājas nelaimes. Kamīna restes laiski ņirdza, it kā pauzdamas savu vienaldzību. Ūdens karafes atspulgs likās nodarbināts tikai ar krāsu problēmu. Visi materiālās dabas priekšmeti baismīgā vienprātībā noraidīja jebkuru atbildību. Un taču nekas nebija mainījies kopš tā mirkļa, kad Endžels bija Tesu skūpstījis; pareizāk sakot, nebija mainījies priekšmetu vieliskais sastāvs. Toties viņu būtība bija kļuvusi cita.

Kad Tesa apklusa, abu agrākā maiguma atskaņas šķita noslēpjamies kaut kur vistālākajos smadzeņu kaktiņos, un tikai atbalss vēl atgādināja neprātīgos pusaklās neldzības laikus.

Klērs mehāniski bikstīja ogles kamīnā; dzirdētais vēl visā pilnībā nebija sasniedzis viņa saprāta dzīles. Izrušinājis pelnus, viņš piecēlās; nu viņš apzinājās itin visu, ko Tesa bija atklājusi. Viņa seja bija novecojusi. Mokpilnā spraigumā viņš spārdīja grīdu. Par spīti visām pūlēm, viņš vēl nespēja sakarīgi domāt, tas izpaudās arī viņa neapzinīgajās kustībās. Kad viņš ierunājās, tad no visām mainīgajām intonācijām, ko Tesa bija dzirdējusi, šī bija visikdienišķākā, visneatbilstošākā.

— Tesa!

— Jā, visudārgais!

— Vai lai es tam ticu? Tava izturēšanās liek man ticēt.

Tu taču nevari būt zaudējusi prātu! Tā gan vajadzētu būt, bet tā tas nav… Mana sieva, mana Tesa, — nē, šo domu nekas neapstiprina!

— Es neesmu prātu zaudējusi, — viņa atteica.

— Un tomēr… — Endžels truli pavērās viņā un tad mulsumā turpināja: — Kāpēc tu neteici man to agrāk? Ak jā, īstenībā tu jau gribēji man to teikt, bet es tev neļāvu, es atceros!

Šie un pārējie viņa vārdi bija tikai ārišķīgas skaņas, kamēr dvēseles dzīles palika paralizētas. Viņš aizvērsās un pārliecās pār krēsla atzveltni. Tesa sekoja viņam uz istabas vidu, apstājās līdzās un raudzījās vīrā plati ieplestām acīm, kurās nebija asaru. Pēkšņi viņa noslīdēja ceļos pie Endžela kājām un savilkās kamolā.

— Mūsu mīlas vārdā piedod man! — viņa čukstēja ar izkaltušām lūpām. — Es tev esmu piedevusi to pašu!

Un, kad viņš neatbildēja, viņa atkārtoja:

— Piedod man, kā tev ir piedots! Es tev esmu piedevusi, Endžel.

— Tu … jā, tu esi piedevusi. — Bet tu man nepiedod?

— Ak Tesa, ar piedošanu te nekas nav līdzēts! Tu biji viens cilvēks, tagad tu esi cits. Ak dievs, kāds sakars piedošanai ar šādu grotesku … acu apmānīšanu?

Viņš aprāvās, apdomādams šo definīciju, un pēkšņi viņam izlauzās baismīgi smiekli — nedabiski un spokaini kā ellē.

— Tā ne, tā ne! Tas mani nonāvēs! — viņa iekliedzās,

— Apžēlojies par mani, apžēlojies!

Viņš neatbildēja; Tesa pietrūkās kājās, bāla kā līķis.

— Endžel, Endžel! Kāpēc tu tā smējies? — viņa sauca.

— Vai tu zini, ko tas man nozīmē? Viņš papurināja galvu.

— Es esmu cerējusi, ilgojusies, lūgusi dievu, lai viņš māca mani darīt tevi laimīgu. Es domāju par to, kāds prieks man būs sniegt tev laimi, un cik necienīga sieva es būšu, ja man tas neizdosies! Par to es vien domāju, Endžel!

— To es zinu.

— Es domāju, Endžel, ka tu mīli mani — mani, mani pašu! Un, ja es tā esmu, ko tu mīli, kā tu vari tā skatīties un tā runāt? Tu mani biedē. Kā es tevi mīlu, tā mīlēšu mūžīgi mūžam — lai kas notiktu, lai kāda nelaime uzbruktu, jo tu esi tu. Es neko vairāk neprasu. Tad kā tu, mans vīrs, vari mani vairs nemīlēt?

— Es atkārtoju: tā sieviete, ko es mīlēju, neesi tu.

— Kas tad?

— Cita sieviete tavā izskatā.

Klēra vārdi lika viņai saprast, ka agrāko dienu baiļpilnās nojautas piepildījušās. Viņš raudzījās uz Tesu kā uz savdabīgu krāpnieci: kritusi sieviete nevainīgas meitenes maskā. Kad viņa to noģida, šausmas izķēmoja viņas kaļķa balto seju; vaigi iekrita, mute sastinga kā pavērta plaisa. Šis viņa nežēlīgais uzskats Tesu tā satrieca, ka viņa sagrīļojās; Endžels paspēra soli tuvāk, baidīdamies, ka viņa pakritīs.

— Apsēdies, apsēdies, — viņš līdzcietīgi teica. — Tu esi slima, un tas ir pilnīgi dabiski.

Viņa apsēdās, neapzinādamās, kur atrodas; sejā viņai bija tā pati svešādā izteiksme, un viņas skatiens lika Endželam notrīsēt.

— Tātad es tev vairs nepiederu, Endžel? — viņa nevarīgi prasīja. — Tā neesmu es, bet cita sieviete, ko viņš mīlējis, tā viņš saka.

Šī doma izraisīja Tesā žēlumu pret sevi, viņa apzinājās cietusi pārestību. Acīs sariesās asaras, kad viņa iedomājas savu stāvokli; viņa aizvērsās un, sevi žēlodama, sāka skaļi raudāt.

Šis sāpju izpaudums nomierināja Endželu, jo tas, kā Tesa sākumā uztvēra notikušo, nobiedēja viņu gandrīz tikpat daudz kā pats baismīgais atklājums. Viņš gaidīja pacietīgi un apātiski, kamēr izmisuma lēkme aprima un kaislās raudas pārgāja elsās.

— Endžel, — viņa pēkšņi ierunājās parastajā balsī, nevis tai slimīgajā, nedabiskajā, ko bija izraisījušas šausmas, — Endžel, vai es esmu pārāk slikta un mēs vairs nevaram palikt kopā?

— Es vēl neesmu paspējis to apdomāt.

— Es tevi nelūgšu, Endžel, lai tu ļauj man palikt pie tevis, jo man nav uz to nekādu tiesību. Es nerakstīšu mātei un māsām, ka esam apprecējušies, kā gribēju darīt, un es vairs nešūšu somiņu, kuru izgriezu un gribēju pabeigt, kamēr būsim te.

— Tā?

— Jā, un es neko nedarīšu, ja tu man neliksi ko darīt, un, ja tu aiziesi no manis, es tev nesekošu, un, ja tu nerunāsi ar mani, es nevaicāšu pēc iemesla, kamēr tu pats man to neatļausi.

— Un ja es tev likšu kaut ko darīt?

— Es tev paklausīšu kā nožēlojama verdzene, pat ja tu liktu man nogulties un nomirt.

— Tu esi ļoti laba. Mani tikai pārsteidz tas, ka tava pašreizējā pašuzupurēšanās tieksme nemaz nesaskan ar tavu iepriekšējo pašaizsargāšanās tieksmi.

Šie bija pirmie naidīgie vārdi. Tomēr tik slīpēts sarkasms paslīdēja Tesai tikpat viegli garām kā sunim vai kaķim. Viņa neprata pietiekami novērtēt tā izsmalcinātību un uztvēra tikai ļaunuma pilnas skaņas, kas liecināja, ka tagad valda dusmas. Viņa palika mēma, nenojauzdama, ka Endžels pūlas apslāpēt savu mīlu pret viņu. Tesa nepamanīja asaru, kas slīdēja lejup pa vīra vaigu, tik lielu asaru, ka tā palielināja ādas poras kā mikroskopa objektīvs. Tikmēr Endžels atkal atģidās, cik baismīgu un milzīgu apvērsumu viņa līdzšinējā dzīvē, viņa pasaulē ir izdarījusi Tesas atzīšanās, un izmisīgi mēģināja iejusties jaunajos apstākļos. Vajadzēja spert kādu noteiktu soli, bet kādu?

— Tesa, — viņš sacīja, cik vien laipni varēja, — es nevaru palikt … šai istabā… patlaban. Es drusku iziešu svaigā gaisā.

Viņš klusu izgāja ārā, un abas vīna glāzes, kuras viņš bija piepildījis vakariņām — vienu Tesai, otru sev, — palika uz galda neaizskartas. Tā bija noslēdzies viņu mīlas vakarēdiens! Vēl pirms divām trim stundām viņi iemīlējušos draiskulībā bija dzēruši tēju no vienas tasītes.

Lai cik klusi viņš aizvēra durvis, tomēr to klaudziens pamodināja Tesu no sastinguma. Endžels bija aizgājis; arī viņa nevarēja šeit palikt. Aši uzmetusi mēteli, viņa atvēra durvis un sekoja vīram, nopūtusi sveces, it kā nedomādama par atgriešanos. Lietus bija pārstājis, un nakts bija skaidra.

Viņa drīz vien panāca Klēru, jo viņš gāja lēni, bez kāda mērķa. Blakus viņas smalkajam pelēkajam augumam Klēra stāvs izskatījās melns, baigs un noraidošs, un Tesa izjuta kā izsmieklu to, ka aizmirsusi noņemt rotas, ar kurām īsu brīdi tā lepojusies. Klērs atskatījās, izdzirdējis soļus, bet Tesas klātbūtne viņam šķita vienaldzīga, un viņš gāja vien tālāk pa tiltu zem pieciem lielajiem lokiem.

Govju un zirgu pēdas uz ceļa bija ūdens pilnas; bija lijis diezgan, lai tās piepildītu, bet par maz, lai izskalotu. Ejot Tesa redzēja, ka šais sīkajos ezeriņos aši slīd garām zvaigznes; viņa nebūtu zinājusi, ka tās mirdz virs galvas, ja nebūtu ieraudzījusi tās šeit — pašus neaptveramākos Visuma veidojumus tik nožēlojamos spoguļos.

Ciematiņš, kurā viņi šodien bija atbraukuši, atradās tai pašā ielejā, kur Telboteisa, tikai dažas jūdzes zemāk upes lejteces virzienā: apkārtne bija līdzena, un Tesa neizlaida Klēru no acīm. Tālāk aiz mājas ceļš vijās pa pļavām, un viņa sekoja Klēram mēmā un nejūtīgā padevībā, nemēģinādama vīram tuvoties vai piesaistīt viņa uzmanību.

Beidzot tomēr viņas gausie soļi sasniedza Klēru, taču arvien vēl viņš nebilda ne vārda. Apmuļķots godīgums bieži vien ir ļoti nežēlīgs, kad uzzina patiesību, un Klēra nežēlība šobrīd nezināja robežu. Šķita, ka svaigais gaiss pilnīgi atbrīvojis viņu no tieksmes pakļauties acumirkļa izjūtai: Tesa noprata, ka vīrs tagad redz viņu bez oreola, visā viņas kailumā; Laiks skandēja viņai savu satīrisko psalmu:

Kad seja tava kļūs veca, tas, kas mīlēja tevi, sāks nīst.

Nav dailes tevī, kad dzīves novembra lietus jau līst.

Kā lapa no koka prieks nobirs, kā ūdens aizplūdīs tas,

Tavs plīvurs vērtīsies sāpēs, tavs vaiņags būs ciešanas.

Klērs joprojām saspringti domāja, un Tesas tuvumam nebija tik daudz spēka, lai pārtrauktu vai novērstu uz citurieni viņa domu straumi. Cik nožēlojami nenozīmīga tagad bija viņas klātbūtne! Viņa nespēja vairs izturēt un ierunājās:

— Ko es esmu izdarījusi? Ko es esmu izdarījusi? Neko tādu es neesmu teikusi, kas manu mīlestību pret tevi padarītu neiespējamu vai pārvērstu melos. Tu taču nedomā, ka es tīšuprāt tevi krāpu? Tas, kas modina tavas dusmas, ir tevī pašā, Endžel, tas nav manī. Nē, tas nav manī, es neesmu tā melīgā sieviete, par kādu tu mani uzskati!

— Hm, varbūt. Mana sieva nav melīga, bet viņa nav tā, kas bija. Nē, tā viņa nav. Un nespied mani, lai es tev ko pārmetu. Es esmu nozvērējies, ka neko nepārmetīšu, un gribu darīt visu, lai solījumu turētu.

Viņa satraukumā lūdzās joprojām un izsacīja to, ko varbūt labāk bija noklusēt:

— Endžel! Endžel! Es biju bērns — bērns, kad tas notika! Es neko nezināju par vīriešiem.

— Jā, tavs grēks ir mazāks nekā citu grēks pret tevi, tas jāatzīst.

— Tad tu man piedosi?

— Es tev piedodu, bet piedošana nav vēl viss,

— Un tu mīli mani?

Uz šo jautājumu viņš neatbildēja.

— Ak Endžel, mana māte stāsta, ka reizēm tā notiek. Viņa zina vairākus gadījumus, kur sieviete bijusi daudz sliktāka par mani, bet vīrs nav to tā ņēmis pie sirds un beidzot piedevis. Un šī sieviete nemaz nav mīlējusi viņu tā kā es tevi!

— Pietiek, Tesa, nestrīdies. Cita sabiedrība, citi uzskati. Tu mani piespied sacīt, ka tu esi neizglītota zemniece, kas nekad nav iedziļinājusies sabiedrisku parādību vērtējumos. Tu nesaproti, ko runā.

— Es esmu zemniece tikai pēc dzīves veida, nevis pēc izcelšanās.

Viņa runāja ātrās dusmās, kuras tikpat ātri izgaisa.

— Vēl ļaunāk tev. Manuprāt, tas mācītājs, kas bija izdibinājis tavu ciltskoku, būtu labāk darījis, ja būtu turējis muti. Tagad man gribot negribot jāsaista tavas dzimtas panīkšana ar šo otro faktu — ar rakstura trūkumu. Izvirstošu dzimtu pārstāvjiem izvirst tiklab griba, kā morāle. Ak dievs, kāpēc tu man stāstīji par savu izcelšanos un devi lieku iemeslu tevi nicināt! Es tevi uzskatīju par spēkpilnu dabas bērnu, bet tu esi panīkušas aristokrātijas novēlojusies atvase.

— Daudz dzimtu šai ziņā nav labākas par manējo! Retijas senči kādreiz bija lieli zemes īpašnieki, tāpat arī fermera Bileta senči. Un Debihauzi, kas tagad ir preču izvadātāji, kādreiz piederēja pie de Baijē cilts. Tādus kā es tu atradīsi viscaur, tā ir mūsu grāfistes iezīme, un es tur neesmu vainojama.

— Jo sliktāk tavai grāfistei.

Šos pārmetumus viņa uztvēra visumā, neiedziļinoties to jēgā; Endžels viņu vairs nemīlēja, kā bija mīlējis līdz šim, un viss pārējais viņai bija vienaldzīgs.

Viņi atkal klīda tālāk klusēdami. Pēc tam ļaudis stāstīja, ka Velbridžas namelnieks, kurš vēlu naktī steidzies pēc ārsta, redzējis ganībās iemīlējušos pāri, kuri ļoti lēni soļojuši viens aiz otra, nerunādami ne vārda, kā bēru gājienā; pavirši uzmetis skatienu viņu sejām, viņš redzējis, ka tās ir noraizējušās un bēdīgas. Atgriezdamies viņš saticis abus tai pašā klajumā tikpat lēni kustoties, aizmirsušus ir vēlo stundu, ir bēdīgo nakti. Domādams pats par savām likstām un par slimnieku mājās, viņš šo dīvaino sastapšanos bija ātri piemirsis, kaut gan pēc ilgāka laika tā viņam atausa atmiņā.

Pirms vēl viņi bija sastapuši zemnieku otrreiz, Tesa sacīja savam vīram:

— Es nezinu, kā man rīkoties, lai tu manas vainas dēļ nepaliktu nelaimīgs uz mūžu. Tur lejā ir upe. Es varu padarīt sev galu. Man nav bail.

— Es nevēlos pievienot slepkavību savām pārējām neprātībām, — viņš attrauca.

— Es atstāšu kādu pierādījumu, ka esmu to izdarījusi pati — sava negoda dēļ. Tad tevi neviens nevainos.

— Nerunā tik aplam, es negribu to dzirdēt. Tādas domas ir muļķīgas, šis notikums drīzāk var modināt ironiskus smieklus, nekā būt par iemeslu traģēdijai. Tu nepavisam nesaproti šīs nelaimes būtību. Ja tas kļūtu zināms atklātībai, tad deviņas desmitdaļas cilvēku smietos par to kā par joku. Esi tik laba, ej uz mājām un liecies gulēt.

— Es tā darīšu, — viņa paklausīgi atbildēja.

Viņi bija klīduši pa ceļu, kas veda uz plaši pazīstamajām Cisterciešu abatijas drupām viņpus dzirnavām, kuras senos laikos bija atradušās klostera pārziņā. Dzirnavas darbojās vēl tagad, jo uzturs ir mūžīga nepieciešamība; abatija bija sabrukusi, jo ticība ir pārejoša. Joprojām ir redzams, ka kalpošana laicīgām lietām pārspēj kalpošanu mūžīgām. Ejot pa līčloču ceļu, viņi aizvien vēl atradās māju tuvumā un, paklausot Endžela rīkojumam, Tesai vajadzēja tikai sasniegt lielo akmens tiltu pār galveno upi, un pēc soļiem desmit viņa jau bija mājās. Iekšā viņa atrada visu, kā bijis, pat uguns vēl kurējās kamīna. Viņa tikai mirkli pakavējās apakšstāvā un devas augšup uz savu istabu, kur bija uznestas mantas. Tur viņa atsēdās uz gultas malas, izklaidīgi raudzīdamās apkārt, un beidzot sāka izģērbties. Kad viņa pievirzīja sveci tuvāk gultai, tās stari krita uz balto mežģiņu baldahīnu virs gultas, tā krokās kaut kas karājās, un viņa pacēla sveci, lai redzētu, kas tas ir. Amuļa zars. Viņa mirklī noprata, ka Endžels to bija te piespraudis. Nu viņa zināja, kas atradies tai noslēpumainajā sainī, kuru bija tik grūti sasiet un novietot ratos un kura saturu viņš nebija gribējis atklāt, teikdams, ka drīz vien viņa to uzzināšot. Savā līksmē un laimes apziņā viņš bija zaru te pakāris. Cik aplams un nevietā tagad izskatījās šis zars!

Viņai vairs nebija, no kā bīties vai uz ko cerēt, jo nebija izredžu, ka Endžels atmaigs, un viņa grūtsirdīgi devās pie miera. Kad sirdēsti notrulinās, miegs pieteic savas tiesības. Dažreiz cilvēki, būdami daudz labākā omā, nevar aizmirsties miegā, bet šādā noskaņojumā miegs ierodas kā saukts, un jau pēc dažiem mirkļiem vientuļā Tesa iegrima nebūtībā, viņu ietvēra aromātiskais klusums šai telpā, kura varbūt kādreiz bijusi viņas senču kāzu nakts istaba.

Vēlāk naktī arī Klērs vērsa soļus uz māju pusi. Piesardzīgi ienācis viesistabā, viņš aizdedzināja sveci un kā cilvēks, kas visu apdomājis, uzklāja pledus uz vecā, ar zirga astriem polstētā dīvāna, un uz ātru roku sataisīja sev guļas vietu. Pirms apgulšanās viņš, novilcis apavus, uzlavījās augšā un paklausījās mirkli pie Tesas istabas durvīm. Vienmērīgā elpa liecināja, ka viņa guļ dziļā miegā.

— Paldies dievam! — Klērs nomurmināja, bet tomēr sajuta sirdī dzēlienu, iedomājoties, — kas gan tikai daļēji bija taisnība, — ka Tesa tagad guļ bez rūpēm, uzvēlusi savu nastu uz viņa pleciem.

Viņš pagriezās, lai dotos lejup, bet tad vilcinādamies atkal pavērsās pret Tesas durvīm. Pie tam viņa skatiens krita uz vienu no d'Erbervilu dāmām, kuras ģīmetne atradās tieši virs Tesas guļamistabas ieejas. Sveces apgaismojumā glezna izskatījās vēl jo nepatīkamāka. Sievietes vaibsti pauda drausmus nodomus, saspringtas alkas atriebties otram dzimumam — tā Klēram šobrīd likās. Karalienes Karolīnas laikmeta ņieburs bija dziļi izgriezts — taisni kā Tesai, kad viņš bija atlocījis tā malu, lai apliktu kakla rotu, un atkal viņš ar sāpīgu smeldzi sajuta, ka starp šīm sievietēm ir līdzība.

Ar to pietika. Viņš apgriezās un gāja lejā.

Klēra izturēšanās bija nosvērta un dzestra, mazā, sakniebtā mute liecināja par viņa savaldīšanās spējām, sejā aizvien tā pati baisi vienaldzīgā izteiksme, kāda bija radusies pēc Tesas atzīšanās. Viņš izskatījās kā vīrs, kurš vairs nav savu kaislību vergs, bet kuram atbrīvošanās nav sniegusi laimi. Viņš tikai prātā pārcilāja satricinošās cilvēku likteņu pārvērtības un apcerēja notikumu pēkšņumu. Visu ilgo laiku, kamēr viņš bija pielūdzis Tesu, viņam nebija nekā šķīstāka, nekā mīļāka, nekā jaunavīgāka, bet pēc īsa mirkļa

Viens sīks «mazliet», un pasaules iet bojā!

Viņš maldījās, teikdams pats sev, ka Tesas sirds neatbilst godīgajai un ziedošajai sejai, bet Tesai nebija aizstāvja, kas būtu pierādījis Klēram pretējo. Vai tas ir iespējams, viņš prātoja, ka šīs acis, kuru skatiens apstiprina ikkatru mēles teiktu vārdu, tai pašā mirklī redz citas ainas, kuras ir krasā pretstatā ar tām, ko šīs acis rāda?

Viņš apgulās viesistabā uz dīvāna un nopūta sveci. Nakts ienāca telpā un ieņēma te savu vietu, vienaldzīga un bezjūtīga; nakts, kas jau bija aprijusi viņa laimi un tagad gremoja to bez steigas, nakts, kas bija gatava tikpat truli un nesatricināmi aprīt tūkstošiem cilvēku laimes.

XXXVI

Klērs pamodās, gaismiņai svīstot; rīts bija pelnu pelēks un bikls, it kā iejaukts noziegumā. Kamīns vērās viņā ar izdzisušām plēnēm, uz apklātā vakariņu galda stāvēja divas glāzes ar neaizskarto vīnu, kas bija novadējies un ar plēvi pārvilcies; viņš redzēja Tesas tukšo krēslu un savējo; redzēja citas mēbeles, kas šķita galīgi bezpalīdzīgas, un uzstādīja nepanesamo jautājumu, ko nu darīt tālāk. Augšstāvā nebija dzirdama ne skaņa, bet pēc dažiem mirkļiem kāds klauvēja pie ārdurvīm. Viņš atcerējās, ka tā būs tuvīnā namelnieka sieva, kura bija sarunāta par apkopēju, kamēr viņi uzturēsies šeit.

Svešas personas klātbūtne šobrīd bija ārkārtīgi nevēlama, un, tā kā Klērs jau bija apģērbies, tad atvēra logu un paziņoja sievietei, ka rīta cēlienā iztikšot bez viņas palīdzības. Viņai rokā bija piena kanna, kuru viņš lūdza nolikt pie durvīm. Kad sieviete bija aizgājusi, Klērs ienesa no šķūņa malku un steigšus aizkurināja kamīnu. Pieliekamajā viņš atrada papilnam olas, sviestu, maizi un pārējos produktus, un brokastis drīz bija galdā, jo dzīve fermā bija viņu iemācījusi ātri tikt galā ar mājsaimniecības darbiem. Malka liesmoja, un dūmi cēlās augšup no skursteņa kā ar lotosa ziedu vaiņagota kolona; vietējie, iedami garām, redzēja tos un, domādami par jaunlaulātajiem, apskauda viņu laimi.

Endžels pārlaida vēl skatienu pār istabu un, nostājies kāpņu galā, sauca parastajā balsī:

— Brokastis gatavas!

Viņš atvēra ārdurvis un izgāja ārā paelpot rīta gaisu. Kad viņš pēc īsa brīža ienāca iekšā, Tesa jau bija viesistabā un mehāniski kārtoja brokasta traukus. Viņa bija pilnīgi apģērbusies, un, tā kā pēc viņa sauciena bija pagājušas tikai dažas minūtes, acīm redzot, jau saposusies pirms tam. Matus viņa bija savijusi lielā mezglā pakausī un apvilkusi vienu no jaunajiem tērpiem — bālzilu vilnas kleitu ar baltu krokotu apkaklīti. Viņas rokas un seja likās sastingušas — laikam viņa bija ilgi sēdējusi apģērbusies aukstajā guļamistabā. Uzsvērti laipnā Klēra balss, kad viņš sievu aicināja brokastīs, šķita pamodinājusi viņā uz mirkli kādu cerības stariņu. Taču tas izdzisa, līdzko viņa paskatījās uz Klēru.

No šo cilvēku nesenās kvēles bija palikuši pāri tikai pelni. Iepriekšējās nakts skaudrajām sāpēm sekoja smaga apātija; likās, nekas nevarētu iekveldināt viņos agrāko jūtu versmi.

Klērs runāja ar Tesu vēsā laipnībā, un viņa atbildēja tikpat apvaldīti. Beidzot Tesa pienāca Klēram klāt un vērās viņa sejas skarbajos vaibstos, it kā neapzinādamās, ka arī viņas seja var noderēt par vērojumu objektu.

— Endžel! — viņa teica un aprāvās, vieglītēm pieskardamās viņam ar pirkstgaliem, it kā nespēdama ticēt, ka te stāv iemiesots tas cilvēks, kuru viņa tā mīlējusi. Viņas acis vēl mirdzēja, bālie vaigi vēl bija tikpat apaļi, kaut arī lāgā nenožuvušās asaras bija atstājušas uz tiem vizošas svītras, un parasti sulīgā, sārtā mute bija gandrīz tikpat bāla kā vaigi. Dzīvība vēl pulsēja viņā, bet aiz garīgo ciešanu sloga pulss bija tik saraustīts, ka vismazākais sasprindzinājums būtu par iemeslu īstai slimībai, un tad apdzistu viņas brīnišķīgās acis un pilnīgās lūpas kļūtu plānas.

Viņa izskatījās nevainojami tīra. Daba savā patvaļīgajā rotaļīgumā bija uzspiedusi Tesas sejai tādu neizdzēšamu jaunavības zīmogu, ka Klērs lūkojās uz viņu kā apmāts.

— Tesa! Saki, ka tā nav patiesība! Nē, tā nevar būt patiesība!

— Tā ir patiesība.

— Katrs vārds?

— Katrs vārds.

Klērs vērās viņā lūdzoši, it kā labprāt būtu pieņēmis jebkurus melus no viņas lūpām, pat apzinādamies, ka tie ir meli, un papūlētos ar sofistikas palīdzību pārvērst tos nesatricināmā vainas noliegumā. Viņa tomēr atkārtoja:

— Tā ir patiesība.

— Vai viņš ir dzīvs? — Endžels prasīja.

— Bērniņš nomira.

— Un tas cilvēks?

— Tas ir dzīvs.

Izmisuma atspulgs pārslīdēja pāri Klēra sejai.

— Vai viņš ir Anglijā?

— Jā.

Klērs paspēra dažus nedrošus soļus.

— Tāds ir mans stāvoklis, — viņš strupi noteica. — Es domāju, un katrs tā būtu domājis manā vietā, ka, atteikdamies no godkāras tieksmes apprecēt sievu, kurai ir pūrs un stāvoklis sabiedrībā un kura pazīst dzīvi, es atradīšu lauku meiteni, kas saglabājusi nevainību tāpat ka sārtus vaigus, bet… Tomēr es neesmu tas vīrs, kas tev pārmetīs, es to nedarīšu.

Tesa tik labi izprata viņa stāvokli, ka pēdējie vārdi bija lieki. Taisni tas bija pats sāpīgākais, ka viņa redzēja: Endžels ir zaudējis itin visu.

— Endžel, es nebūtu ļāvusi visam noiet līdz kāzām, ja nezinātu, ka tev galu galā vienmēr paliek izeja, lai gan es cerēju, ka tu nekad …

Viņas balss aizrāvās.

— Kāda izeja?

— Es domāju — atbrīvoties no manis. Tu vari atbrīvoties no manis.

— Kādā kārtā?

— Šķirot laulību.

— Augstais dievs, kā tu vari būt tik naiva! Kā es varu šķirties no tevis?

— Vai tad tu nevari… kad es esmu tev visu izstāstījusi? Es domāju, ka mana atzīšanās dod tev tiesības tā darīt.

— O, Tesa, tu esi pārāk … pārāk bērnišķa … nenobriedusi … neaptēsta, būtu jāsaka! Es nesaprotu, kas tu esi! Tev nav nekādas jēgas par likumiem … itin nekādas!

— Kā — tu nevari?

— Zināms, ka nevaru.

Sāpēm viņas sejā vēl pievienojās kauns.

— Es domāju … es domāju, — viņa čukstēja. — O, tagad es redzu, cik samaitāta es tev liekos! Tici man … tici, es tev zvēru, es vienmēr domāju, ka tu to varēsi! Es cerēju, ka tu to nedarīsi, bet vienmēr ticēju nešaubīdamās, ka tu vari katrā laika tikt no manis vaļā, ja tā būsi nolēmis un nemīlēsi mani ne … nemaz!

— Tu esi maldījusies, — viņš atteica.

— Ak, tad man vajadzēja to darīt, man vajadzēja to izdarīt viņunakt! Bet man nebija dūšas. Tas jau ir manā dabā.

— Kam tev pietrūka dūšas?

Viņa neatbildēja, un Klērs saņēma viņu pie rokas.

— Ko tu gribēji darīt? — viņš noprasīja.

— Gribēju darīt sev galu.

— Kad?

Viņa inkvizitora tonis lika Tesai sarauties.

— Viņunakt, — viņa nočukstēja.

— Kur?

— Zem tava āmuļzara.

— Mans dievs! Kādā veidā? — viņš skarbi jautāja.

— Es tev pateikšu, tikai nedusmojies uz mani, — viņa izrunāja saraudamās. — Ar savas ceļa somas auklu. Bet es nevarēju … nevarēju izdarīt pašu pēdējo! Es baidījos, ka ar to aptraipīšu tavu vārdu.

Šī negaidītā, ar varu izspiestā atzīšanās jūtami satricināja Klēru. Viņš joprojām turēja Tesu pie rokas un beidzot teica, lūkodamies grīdā:

— Tagad uzklausies. Tu nedrīksti vairs domāt par tik briesmīgu soli! Kā tu vispār varēji! Tev jāapsola man, kā savam vīram, ka nekad vairs neko tamlīdzīgu nemēģināsi.

— Es tev to apsolu. Es saprotu, cik tas bija nelabi!

— Nelabi! To nemaz nevar izteikt, cik necienīgi tas ir!

— Bet, Endžel, — viņa aizstāvējās, raudzīdamās vīrā platām acīm rāmā pašapziņā, — es taču gribēju to darīt tikai tavā labā … lai tu bez kādām nepatikšanām atbrīvotos no manis, jo tu taču gribēsi šķirties. Man ne prātā nav nācis darīt to sevis dēļ. Tomēr es jau neesmu cienīga, lai pati ar savu roku atņemtu sev dzīvību. Tev vajadzēja pacelt roku pret mani, mans pazudinātais vīrs! Man liekas, es pat vēl stiprāk mīlētu tevi, ja vien tas iespējams, kad tu saņemtos un to izdarītu, jo nekādas citas izejas tev nav. Es jūtos pilnīgi bez kādas vērtības. Un es tik ļoti stāvu tev ceļā. — Rimsties!

— Ja tu man aizliedz runāt, es nerunāšu. Es gribu tikai to, ko gribi tu.

Viņš zināja, ka tā ir patiesība. Kopš pagājušajā naktī pārdzīvotā izmisuma viņas gribas spēks bija noslīdējis līdz nullei, un no kaut kādas pārsteidzīgas rīcības vairs nebija jābaidās.

Tesa no jauna pūlējās pievērst uzmanību brokastgaldam, šo to sakārtodama, un abi nosēdās vienpus galda, lai skatieniem nebūtu jāsatiekas. Sākumā katrs jutās neērti, klausīdamies, kā otrs ēd vai dzer, bet no tā nevarēja izvairīties; jāsaka, abi gan ēda visai maz. Pēc brokastīm Klērs piecēlās un, pateicis Tesai, kad viņu var gaidīt pusdienās, devās uz dzirnavām, mehāniski īstenodams savu plānu iepazīties ar malšanu, jo tas bija vienīgais praktiskais mērķis, kas bija viņu šeit atvedis.

Viņam aizejot, Tesa nostājās pie loga un drīz vien ieraudzīja vīra augumu šķērsojot lielo akmens tiltu, aiz kura atradās dzirnavnieka īpašums. Klērs nogāja palejā, krustoja dzelzceļa sliedes aiz tilta un nozuda. Tesa apspieda nopūtu un sāka novākt galdu un uzkopt istabu.

Drīz atnāca apkopēja. Sākumā Tesai viņas klātbūtne sagādāja ciešanas, bet vēlāk atvieglojumu. Pusvienos Tesa atstāja apkopēju virtuvē, atgriezdamās viesistabā, un gaidīja Endželu parādāmies uz tilta.

Viņš parādījās ap pulksten vieniem. Tesa pietvīka, lai gan vīrs bija ap ceturtdaļjūdzi tālu. Viņa iesteidzās virtuvē, lai pusdienas laikā būtu uz galda līdzko viņš ienāks namā. Endžels vispirms iegāja tai telpā, kur viņi abi bija mazgājuši rokas dienu iepriekš, un, kad viņš ienāca dzīvojamā istabā, vāki no bļodām nolidoja kā uz pavēli.

— Cik precīzi! — viņš noteica.

— Jā, es redzēju tevi nākam pa tiltu, — Tesa atbildēja. Pusdienas pagāja nenozīmīgās sarunās par to, ko viņš šorīt darījis abatijas dzirnavās, par miltu sijāšanas paņēmieniem un novecojušām mašīnām, kuras gan nespēs sniegt viņam nekādu priekšstatu par mūsdienu darba metodēm, jo, šķiet, bijušas lietošanā jau tanīs senajos laikos, kad dzirnavas piederēja abatijai, kas tagad pārvērtusies drupās. Pēc kādas stundas viņš atkal aizgāja, atgriezdamies krēslā, un visu vakaru kārtoja savus papīrus. Tesa baidījās, ka būs viņam par traucēkli, tāpēc, līdzko vecā sieviete bija aizgājusi, devās uz virtuvi un vairāk par stundu strādāja tur, uzkopdama to.

Klēra augums parādījās durvīs.

— Tev nevajag tā pūlēties, — viņš sacīja. — Tu neesi mana kalpone, tu esi mana sieva.

Viņa pacēla acis, un viņas seja mazliet noskaidrojās.

— Tātad es varu uzskatīt sevi par tavu sievu — vai patiesi? — viņa čukstēja ar sāpīgu ironiju. — Protams, tikai vārda pēc! Jā, vairāk es arī nevaru vēlēties.

— Tu vari sevi par tādu uzskatīt, Tesa! Tu esi mana sieva. Ko tu gribi teikt?

— Es nezinu, — viņa strauji atbildēja ar asarām balsī. — Es domāju, ka … ka neesmu cienīga tā saukties. Es tev jau sen teicu, ka neesmu cienīga … un tāpēc negribēju iet pie tevis, tikai… tikai tu mani piespiedi!

Viņa skaļi ieraudājās un uzgrieza Endželam muguru. Kuru katru vīrieti tas būtu aizkustinājis, tikai ne Endželu Klēru. Lai cik maigs un atsaucīgs viņš bija, tomēr viņa rakstura dziļumos slēpās skarbas loģikas slānis kā mīkstā mālā metāla atradne, kas notrulina katru asmeni, kurš mēģina izcirsties cauri. Šī īpašība slēdza viņam ceļu uz baznīcu un tagad slēdza ceļu uz Tesu. Turklāt viņa mīla bija ne tik daudz kvēle, cik izstarojums, un, ja viņš sievietei vairs neticēja, tad nejutās saistīts: ar to viņš atšķīrās no daudziem ietekmējamiem raksturiem, kuri jutekliski pakļaujas tam, ko ar prātu nicina. Viņš gaidīja, kamēr Tesas elsas aprims.

— Es priecātos, ja puse Anglijas sieviešu būtu tik cienījamas kā tu, — viņš sacīja rūgtuma uzplūdos pret visu sieviešu dzimumu. — Jautājums ir nevis par cieņu, bet par principu!

Viņš ilgi vēl runāja tamlīdzīgā garā, joprojām atrazdamies pretīguma varā, kas ar tādu neatlaidību kropļo taisnprātīgus cilvēkus, kad viņi nākuši pie pārliecības, ka viņus maldinājis ārišķīgs spožums. Tiesa, kaut kur dzīlēs radās arī līdzcietības pretstraume, kuru izmantojot pieredzējusi sieviete būtu uzvarējusi. Taču Tesa par to nedomāja, viņa uzņēma visu kā pelnītu sodu un nedrīkstēja bilst ne vārda. Viņas nesatricināmā paļaušanās uz Klēru patiesi varēja modināt žēlumu; strauja no dabas viņa pazemīgi uzklausīja visu, ko Klērs teica, nedomāja par sevi, neņēma neko ļaunā, nenosodīja Klēra izturēšanos. Viņa it kā personificēja apustulisko žēlsirdību, kas atdzimusi šai savtīgajā mūslaiku pasaulē.

Šis vakars, nakts un rīts pagāja tāpat kā iepriekšējie. Tikai reizi, vienu vienīgu reizi Tesa, nesen vēl brīvā un neatkarīgā Tesa mēģināja Klēram tuvoties. Tas notika trešajā dienā; viņš paēdis grasījās doties uz dzirnavām. Kad Klērs, pieceldamies no galda, sacīja «sveika», viņa atbildēja ar to pašu vārdu, instinktīvi sniegdama viņam savas lūpas. Viņš nesekoja aicinājumam, steigšus novērsās un teica:

— Es būšu mājās laikā.

Tesa sarāvās, it kā viņai būtu iesists. Cik biezi agrāk Endžels pret viņas gribu bija mēģinājis noskūpstīt šīs lūpas, cik bieži draiskodamies sacījis, ka viņas lūpas un elpa smaržo pēc sviesta, olām, piena un medus, kas bija viņas dienišķā barība, stāstījis, ka viņš varētu pārtikt no šīm lūpām un tamlīdzīgus niekus. Un tagad viņš par tām negrib ne zināt. Klērs pamanīja viņas pēkšņo saraušanos un laipni piebilda:

— Tu zini, ka man viss jāpārdomā. Mums nepieciešams padzīvot kādu laiku kopā, lai izvairītos no ļaunām valodām par tevi, kas tūliņ izceltos, ja mēs nekavējoties šķirtos. Tev tomēr jāsaprot, ka tas notiek tikai pieklājības pēc.

— Jā, — Tesa mehāniski atbildēja.

Viņš izgāja ārā, bet ceļā uz dzirnavām apstājās un nožēloja uz mirkli, ka nebija izturējies laipnāk un nebija noskūpstījis Tesu pēdējo reizi.

Tā viņi vadīja šīs smeldzīgās dienas; protams, zem viena jumta, bet daudz tālāk viens otram nekā pirms savas mīlas sākuma. Tesai bija skaidrs, ka visa Endžela daļēji paralizētā enerģija nepieciešama, lai viņš izplānotu, ko tālāk darīt. Viņa izjuta bijību, pārliecinājusies, kāda nelokāmība slēpjas zem viņa ārējās mīkstsirdības. Endžela nepiekāpība patiesi bija pārāk nežēlīga. Tesa vairs necerēja uz piedošanu. Vairākkārt viņa prātoja, vai nepamest māju, kamēr viņš ir dzirnavās, bet baidījās, ka šāds solis nenāks Endželam par labu, tikai sagādās viņam vēl lielāku postu un pazemojumu, ja ļaudis par to uzzinās.

Tikmēr Klērs patiesi lauzīja galvu. Viņa domas bija neapturamas, viņš kļuva slims aiz domāšanas, tā viņu sagrauza, samala, izsūca visu viņa agrāko žirgto lokanību un spraigumu. Viņš staigāja apkārt, murminādams savā nodabā: — Ko lai dara? Ko lai dara? — un nejauši to noklausījās arī Tesa. Tas viņu ierosināja lauzt klusēšanu attiecībā uz viņu nākotni, no kuras apspriešanas viņi līdz šim bija vairījušies.

— Tu laikam nedomā ilgi dzīvot kopā ar mani, Endžel? — viņa ievaicājās; noslīgušie mutes kaktiņi liecināja, ar kādām tīri mehāniskām pūlēm viņai izdodas saglabāt šo apvaldīto mieru.

— Es nevaru dzīvot ar tevi, — viņš atbildēja, — nenicinādams pats sevi un, kas varbūt vēl ļaunāk, nenicinādams tevi. Es, protams, te domāju kopdzīvi šā vārda parastajā nozīmē. Pašreiz, lai ko es jūtu, es tomēr tevi nenicinu. Un ļauj man runāt atklāti, citādi tu nesapratīsi visas manas grūtības. Kā mēs varam dzīvot kopā, ja šis cilvēks ir dzīvs? Viņš taču īstenībā ir tavs vīrs, nevis es. Ja viņš būtu miris, tad tas būtu citādi… Un tās nav vienīgās grūtības, ir arī vēl citi apsvērumi, kas skar citu dzīvu būtņu nākotni, ne tikai mūsējo. Paies gadi, mums būs bērni, un šis pagātnes notikums nāks gaismā, jo tam ir jānāk gaismā. Nav tik tāla zemes stūra, kur neviens neierodas un no kurienes neviens nedodas projām. Padomā par šiem nabaga radījumiem, mūsu miesu un asinīm, kuriem būs jāizaug ar šo kauna traipu, kas viņiem aizvien vairāk gulsies virsū kā vislielākais slogs. Kāda būs viņu atmoda? Kādas nākotnes izredzes? Vai tavs goda prāts ļauj tev teikt man «paliec», ja tu apsver šādas iespējas? Vai tad nav labāk paciest šo nelaimi nekā meklēt vēl jaunas?

Viņas plaksti, ko ciešanas bija padarījušas smagus, palika nolaisti kā līdz šim.

— Es nevaru teikt «paliec», — viņa atbildēja. — Es nevaru; tiktāl es vēl nebiju aizdomājusies.

Jāatzīstas, ka Tesas sievišķīgās cerības bija pārāk neatlaidīgas un slepenie sapņi par ilgstošu ģimenes dzīves tuvību lika viņai ticēt, ka tā salauzīs Endžela saltumu pat pret viņa gribu. Būdama naiva šā vārda parastajā nozīme, viņa tomēr nebija neattīstīta, un tas nozīmētu sievišķības trūkumu, ja viņa instinktīvi nenojaustu, kāds spēks piemīt fiziskai tuvībai. Viņa apzinājās, ka nekas viņai nepalīdzēs, ja arī šeit būs jācieš neveiksme. Tesa gan pati sev sacīja, ka nav labi cerēt uz visādām stratēģiskām viltībām, bet tomēr negribēja šo cerību apslāpēt. Tesa patiesi nebija tik tālu ieskatījusies nākotnē, un Klēra skaidri uzskicētā iespējamā atvase, kas nicinās savu māti, bija nāves spriedums šai krietnajai, dziļi cilvēciskajai sirdij. Viņas pieredze bija mācījusi, ka dažkārt apstākļi spiež vispār atteikties no dzīves, kaut arī tā ir labklājībā vadīta. Kā visi, kas mantojuši gaišredzību ciešanās, viņa varēja Silli-Pridoma vārdos «Tev būs jāpiedzimst» saklausīt tiesas spriedumu saviem iespējamiem pēcnācējiem.

Taču tāda jau ir dabas mātes lapsas viltība, ka Tesa, ko mīla pret Klēru bija padarījusi aklu, nedomāja, kādas mīlai var būt sekas un kā tas, ko viņa bija apraudājusi kā vienīgi savu nelaimi, var ietekmēt citas dzīvas būtnes.

Tāpēc viņa nespēja atspēkot Klēra argumentus. Tomēr tik pārmērīgi jūtīgam cilvēkam kā Klēram bija tieksme pašam cīnīties pret saviem lēmumiem, un viņam radās iebildums, kas pašu nobiedēja. Tas dibinājās uz zināmām Tesas dabas īpatnībām, un viņa būtu viegli varējusi to izmantot savā labā. Turklāt viņa vēl būtu varējusi aizrādīt: «Austrālijas augstienēs vai Tehasas līdzenumos — kam tur kāda daļa gar manām likstām un kas tur man vai tev ko pārmetīs?» Taču, kā vairums sieviešu, viņa pieņēma pašreizējo attēloto ainu par negrozāmu. Iespējams, ka viņa rīkojās pareizi. Intuīcijas pārpilnā sievietes sirds izjūt ne tikai savas, bet arī sava vīra sāpes, un, ja pat šos iespējamos pārmetumus neviens nevērstu pret Klēru vai viņa ģimeni, tie tomēr sasniegtu viņa dzirdi, nākdami no viņa paša nepielūdzamajām smadzenēm.

Tā pienāca viņu atsvešināšanās trešā diena. Dažs labs varētu riskēt ar paradoksālu aizrādījumu, ka Klērs būtu izturējies cildenāk, ja būtu jutekliskāks cilvēks. Mēs to nesakām. Klēra mīla neapšaubāmi bija ēteriska līdz pārmērībai, fantastiska līdz nepraktiskumam. Šādus raksturus mīļotā cilvēka fiziskā klātiene ietekmē mazāk nekā viņa fiziskā prombūtne; tā palīdz radīt ideālu tēlu, kuram nekas nepiemīt no reālā trūkumiem. Tesa pārliecinājās, ka viņas tuvumam nav tā stiprā iespaida, uz kādu viņa bija cerējusi. Klēra tēlainais izteiciens bija pareizs: viņa tagad bija cita sieviete, nevis tā, kas modinājusi viņa alkas.

— Es pārdomāju to, ko tu teici, — Tesa piezīmēja, vilkdama ar pirkstu līnijas uz galdauta, atbalstījusi galvu otrā rokā, kurā mirdzēja laulības gredzens, kas abiem šķita izsmiekls. — Tas viss ir pilnīgi pareizi, tā tam jānotiek. Tev jāiet projām no manis.

— Bet ko tu iesāksi?

— Es varu doties uz mājām. Tas Klēram nebija ienācis prātā.

— Vai patiešām? — viņš jautāja.

— Jā, patiešām. Mums ir jāšķiras, un, jo ātrāk tas notiks, jo labāk. Tu kādreiz izteicies, ka es varot piesaistīt vīriešus par spīti viņu prāta slēdzieniem, un, ja es vienmēr būšu tavu acu priekšā, tu, kas zina, vari vēl atmest savu apņemšanos pretēji savam prātam un gribai, un vēlāk tava nožēla un manas ciešanas būtu briesmīgas.

— Un tu gribētu doties uz mājām? — viņš vēlreiz jautāja.

— Es gribu pamest tevi un braukt uz mājām.

— Lai tad tā notiek.

Tesa sarāvās, neiedrīkstēdamās pacelt acis uz vīru. Viņa pārāk skaudri izjuta starpību starp priekšlikumu un tā pieņemšanu.

— Es jau baidījos, ka tā tas beigsies, — Tesa nočukstēja, un viņas seja pauda padevīgu mulsu. — Es nesūdzos, Endžel. Es … man šķiet, tā būs vislabāk. Tas, ko tu teici, mani pilnīgi pārliecināja. Un, lai arī neviens cits man nepārmestu, ja mēs paliktu kopā, tomēr kādreiz, pēc daudziem gadiem, tu varētu uz mani noskaisties kāda nieka dēļ un, zinādams manu pagātni, nenovaldītos un izteiktu man pārmetumus, ko varbūt dzirdētu manas pašas bērni. Un tad tas, kas mani tagad tikai sāpina, nomocītu mani un iedzītu nāvē! Es braukšu projām … rīt.

— Es arī te nepalikšu. Kaut arī es negribēju būt šīs sarunas ierosinātājs, tomēr pats saprotu, ka prātīgāk ir šķirties — vismaz uz laiku, kamēr gūšu skaidrāku priekšstatu par visu notikušo un varēšu tev rakstīt.

Tesa uzmeta viņam paslepu skatienu. Viņš bija bāls, pat drebēja, taču Tesu, tāpat kā iepriekš, pārsteidza noteiktība, kas dziļi slēpās šai lēnīgajā cilvēkā, kuru viņa bija apprecējusi, — griba, kas pakļāva rupjākās tieksmes cildenākām, vielu idejai, miesu garam. Dziņas, tieksmes, paradumi bija kā sausas lapas viņa garīgā pārākuma nežēlīgajā viesulī.

Viņš laikam bija pamanījis Tesas skatienu, jo paskaidroja:

— Es esmu labākas domās par cilvēkiem, kad atrodos tālāk no viņiem. — Un ciniski piemetināja: — Kas zina, varbūt mēs kādreiz sametamies kopā aiz garlaicības; tūkstošiem cilvēku tā dara!

To pašu dienu viņš sāka kravāties, un Tesa, uzgājusi savā istabā, sekoja viņa piemēram. Abi apzinājās, ka domā par vienu un to pašu: nākamā rītā varbūt jāšķiras uz visiem laikiem, un veltīga ir cenšanās pārmest visam nomierinošu pieņēmumu plīvuru, jo abi piederēja pie tiem, kam doma par galīgu šķiršanos nozīmē mocības. Tiklab Endžels, kā Tesa zināja, ka ilgas vienam pēc otra — kuras Tesa nekādi nespēja pakļaut gribai — pirmajās atšķirtības dienās būs stiprākas nekā jebkad, bet laiks tās vājinās; praktiskie iebildumi, kuru dēļ Endžels negribēja pieņemt viņu par savu dzīves biedri, iegūs jaunu spēku turpmāko dienu saltajā gaismā. Bez tam, ja divi cilvēki reiz ir izšķīrušies, atteikušies no kopējas dzīves un kopēja pajumta, tad nemanāmi rodas jauni asni, lai aizpildītu tukšo vietu, neparedzēti notikumi aizkavē agrākos nodomus, un veci plāni aizmirstas.

XXXVII

Pusnakts klusu pienāca un aizgāja, jo nekas Frūmas ielejā nepavēstīja par to.

Drīz pēc pulksten vieniem tumšajā namā, kādreizējā d'Erbervilu mītnē, kaut kas viegli iebrikšķējās. Tesa, gulēdama augšstāvā, izdzirdēja troksni un pamodās. Skaņa nāca no pakāpiena, kurš kāpņu līkumā bija slikti pienaglots. Tesa redzēja atveramies savas guļamistabas durvis, un mēness staru joslu šķērsoja viņas vīra stāvs, tuvodamies dīvaini taustīgiem soļiem. Viņš bija bez svārkiem, un Tesas pirmais prieka uzliesmojums apdzisa, kad viņa pamanīja, ar kādu nedabisku stingumu vīra acis veras tukšumā. Istabas vidū viņš apstājās un murmināja neaprakstāmi skumīgā balsī:

— Mirusi! Mirusi! Mirusi!

Spēcīga satraukuma ietekmēts, Klērs dažkārt mēdza miegā staigāt apkārt un pat šo to dīvainu izdarīt, kā tonakt pēc atgriešanās no tirgus pirms viņu kāzām, kad viņš savā guļamistabā bija atkārtojis kautiņu ar Tesas apvainotāju. Tesa saprata, ka ilgstošais garīgais sasprindzinājums novedis viņu līdz mēnessērdzībai.

Tesas uzticēšanās Klēram bija tik dziļi iesakņojusies viņas sirdī, ka nomodā vai aizmidzis viņš tai nekādas bailes neiedvesa. Pat ja viņš būtu ienācis ar pistoli rokā, tad diezin vai tas satricinātu Tesas paļaušanos uz viņu kā uz savu aizstāvi.

Klērs pienāca tuvāk un noliecās pār viņu.

— Mirusi, mirusi, mirusi!— viņš čukstēja.

Cieši lūkojies Tesā kādu mirkli ar to pašu neizmērojamu ciešanu pilno skatienu, Klērs pieliecās zemāk, paņēma viņu uz rokām un ietina palagā kā līķautā. Izcēlis sievu no gultas ar tādu bijību, kādu izrāda aizgājējiem, viņš nesa to ārā no istabas, čukstēdams:

— Mana nabaga, nabaga Tesa … mana mīļotā, dārgā Tesa! Tik mīļa, tik laba, tik uzticama!

Šie laipnie vārdi, kurus viņš tik skarbi bija liedzis, nomodā būdams, neizsakāmi aplaimoja Tesas pamesto un pēc mīlas alkstošo sirdi. Pat lai glābtu savu apnikušo dzīvību, viņa nebūtu pakustējusies vai rāvusies ārā no Klēra rokām, tik ļoti viņai gribējās palikt šai stāvoklī. Tāpēc viņa gulēja kā sastingusi, tikko iedrošinādamās vilkt elpu, klusībā prātodama, ko Klērs darīs, un ļaudama, ka vīrs iznes viņu kāpņu laukumā.

— Mana sieva — mirusi, mirusi! — viņš daudzināja. Klērs uz mirkli apstājās atvilkt elpu un atbalstījās kopā ar savu nastu. pret margām. Vai viņš negrasījās mest Tesu lejā? Tesas pašaizsardzības instinkts bija teju pat izplēnējis, un, apzinādamās, ka rīt draud šķiršanās varbūt uz visiem laikiem, Tesa gulēja viņa rokās, drīzāk juzdama svētlaimi šai draudošajā stāvoklī nekā bailes. Ja viņi abi nokristu kopā un nosistos — kā viņa to vēlētos, cik tas būtu labi!

Taču Klērs nenometa Tesu lejā, bet, atbalstīdamies pret margām, uzspieda skūpstu viņas lūpām — šīm dienā nonievātajām lūpām. Tad viņš ar jaunu spēku satvēra Tesu un devās pa kāpnēm lejup. Vaļīgā pakāpiena iebrikšķēšanās viņu nepamodināja, un abi laimīgi sasniedza apakšstāvu. Atbrīvojis uz mirkli vienu roku, Klērs atvilka durvju aizšaujamo un izgāja ārā, zeķē ieautajai kājai viegli atsitoties pret durvju malu. Arī to viņš nemanīja un, tā kā pagalmā varēja ērtāk kustēties, pārlika Tesu pār plecu, lai vieglāk nest; viņa nebija apģērbusies, tas padarīja nastu daudz vieglāku. Viņš nesa Tesu projām no mājām uz tuvīno upi.

Tesa vēl nezināja, kāds ir vīra īstais nodoms, ja viņam tāds vispār bija, un lūkojās uz notiekošo it kā ar trešās personas acīm. Viņa paļāvīgi uzticēja Klēram savu miesu un dvēseli, un viņai bija patīkami apzināties, ka vīrs uzlūko viņu par savu neatņemamu īpašumu, ar ko var rīkoties pēc patikas. Rītdien draudošās šķiršanās baismās bija gandarījums just, ka patlaban Klērs patiešām atzīst viņu par savu sievu un nedomā atstumt, pat ja šai atzīšanā viņš ietu tiktāl, ka piesavinātos tiesības nodarīt viņai pāri.

Ak, nu viņa noģida, kas Klēram sapņos rādās — tas svētdienas rīts, kad viņš bija nesis pāri lāmai Tesu un arī pārējās slaucējas, kuras viņu mīlēja gandrīz tikpat stipri kā Tesa, ja vien tas iespējams, ko Tesa gan negribēja atzīt. Klērs nedevās pāri tiltam, bet, paspēris dažus soļus uz dzirnavu pusi pa šo krastu, beidzot apstājās pie paša ūdens.

Upe, kas jūdzēm tālu tecēja pa pļavaino apvidu, bieži sazarojās, izlocījās bezmērķīgos līkumos, attekas apņēma mazas bezvārda saliņas, tad atgriezās un atkal saplūda platā straumē. Iepretī tai vietai, kurā Klērs bija atnesis Tesu, bija tieši tāds vienkopus saplūdums, un upe bija samērā ietilpīga un dziļa. Tai pāri sniedzās šaura laipa, kurai rudens plūdi aizskalojuši margas, un palicis tikai dēlis, kas, paceldamies dažas collas virs mutuļojošiem ūdeņiem, bija nedroša taka arī nereibstošām galvām; Tesa bija pa logu noskatījusies, kā jauni cilvēki, iedami dienu pāri, centās noturēt līdzsvaru. Viņas vīrs, acīm redzot, bija novērojis to pašu, taču viņš tagad uzkāpa uz dēļa un ar kāju taustīja ceļu.

Vai viņš nodomājis Tesu noslīcināt? Laikam gan. Vieta bija vientuļa, upe pietiekami dziļa un plaša, lai šādu nodomu viegli īstenotu. Lai viņš to dara, ja tā grib; tas būs labāk nekā rīt teikt ardievas un iet šķirtus ceļus. Ātrā straume traucās un mutuļoja zem viņu kājām, mētājot, izķēmojot un sašķeļot mēness atspīdumu ūdenī. Putu lēkšas slīdēja garām, samežģījušās ūdenszāles sitinājās ap stabiem. Ja viņi abi tagad, tik cieši apskāvušies, iekristu upē, viņus neviens nevarētu izglābt, viņi pamestu šo pasauli gandrīz bez sāpēm un neviens vairs neko nepārmestu ne viņai, ne Klēram. Pēdējais kopā ar Klēru pavadītais brīdis būtu veltīts mīlai, bet, ja viņi paliks dzīvi tik ilgi, kamēr Klērs pamodīsies, tad reizē ar dienas gaismu atgriezīsies Klēra antipātija, un šī stunda paliks atmiņā tikai kā gaistošs sapnis.

Tesā pamodās dziņa sakustēties, lai abi nogāztos straumē, bet viņa nedrīkstēja īstenot šo vēlēšanos. Cik maz viņa vērtēja savu dzīvību, to viņa bija pierādījusi, bet viņai nebija tiesību rīkoties ar Klēra dzīvību. Viņi neskarti sasniedza otru krastu.

Tālāk sākās jaunaudze, kas bija pārņēmusi abatijas īpašumus, un Klērs, satvēris Tesu stingrāk, gāja vēl dažus soļus uz priekšu, kamēr sasniedza abatijas baznīcas sabrukušās ailes. Pie ziemeļu sienas stāvēja kādam abatam domāts tukšs akmens šķirsts, kurā tūristi, dzīdami aplamus jokus, mēdza gulties iekšā. Šinī šķirstā Klērs rūpīgi ieguldīja Tesu. Vēlreiz noskūpstījis sievas lūpas, viņš dziļi nopūtās, it kā sasniedzis karsti ilgoto mērķi. Tad viņš nogulās blakus šķirstam uz zemes un aiz noguruma iemiga dziļā, cietā miegā, nekustīgs kā bluķis. Garīgā sasprindzinājuma uzliesmojums, kas bija dāvājis viņam spēkus, nu bija izdzisis.

Tesa pacēlās zārkā sēdus. Nakts gan bija sausāka un siltāka, nekā šai gadalaikā parasts, taču pietiekami vēsa, lai puskailais Klērs varētu saaukstēties, ilgi palikdams šādā stāvoklī. Ja viņu liks mierā, viņš droši vien te nogulēs visu nakti un saaukstēsies līdz nāvei. Viņa bija dzirdējusi, ka ar mēnessērdzīgajiem tā mēdzot notikt. Bet kā lai modina viņu un atklāj, ko viņš darījis, ja šādas aplamas rīcības apzināšanās var viņu dziļi aizvainot? Tesa tomēr, izkāpusi no akmens zārka, mazliet sapurināja Klēru, bet, lai viņu pamodinātu, vajadzēja rīkoties enerģiskāk. Kaut kas bija neatliekami jādara, jo arī Tesu pārņēma drebuļi, palags nespēja pasargāt no aukstuma. Aiz satraukuma viņa nebija manījusi saltumu, kamēr Klērs viņu nesa, bet nu šis svētlaimes brīdis bija aiz muguras.

Pēkšņi viņai ienāca prātā izmēģināt iedvesmu, un viņa iečukstēja Klēram ausī, cik vien stingri un noteikti prata: — Iesim tālāk, dārgais, — reizē uzstājīgi satverdama viņu aiz rokas. Viņai par atvieglojumu Klērs nepretojoties paklausīja; viņas vārdi, acīm redzot, bija atsaukuši viņu atpakaļ sapnī, kurš nu it kā turpinājās jaunā fāzē, kur Tesa uzcēlusies no miroņiem un ved vīru uz debesīm. Tesa vadīja viņu aiz rokas uz mājas pusi pa akmens tiltu, un, pārgājuši tam pāri, viņi apstājās pie nama durvīm. Tesas basās kājas sāpēja, ejot pa akmeņiem, viņa bija galīgi sastingusi, bet Klēram bija kājās vilnas zeķes, un viņš likās nemanām aukstumu.

Nu vairs nekādu grūtību nebija. Tesa noguldīja Klēru uz viņa dīvāna, silti apsedza un iekūra kamīnā uguni, lai izdzītu viņam no locekļiem nakts drēgnumu. Viņa baidījās, ka troksnis pamodinās vīru, lai gan slepenībā vēlējās, kaut tā notiktu. Taču viņš bija tā noguris garīgi un miesīgi, ka nepamodās.

Kad viņi sastapās otrā rītā, Tesa noprata, ka Endžels neko nezina par viņas līdzdalību nakts gājienā, lai gan varbūt nojauš, ka nakti nav pavadījis mierīgi savā gultā. Īstenībā viņš torīt pamodās no nebūtībai līdzīga dziļa miega un pirmajos mirkļos, kad smadzenes kā Simsons, izstaipot locekļus, pārbauda savus spēkus, viņam radās kāda miglaina nojauta par neparastiem nakts notikumiem. Taču pašreizējās situācijas apzināšanās drīz vien aizdzina visus minējumus.

Viņš gaidīja, kādu virzienu ņems viņa domas, zinādams pēc pieredzes: ja iepriekšējā naktī pieņemtais lēmums dienas gaismā neizgaisīs, tad tas balstās uz prāta slēdzieniem, kaut arī radies jūtu iespaidā; tātad tiktāl uz šādu lēmumu var paļauties. Šai palsajā rīta ausmā viņš apsvēra apņemšanos šķirties no Tesas; tā vairs nebija iekaisuma un sašutuma pilna dziņa, tā bija brīva no kaislības, kas likusi sirdij sūrstēt un degt; tas bija tikai skelets, tikai ģindenis, tomēr tas pastāvēja. Klērs vairs ilgāk nevilcinājās.

Pie brokastgalda un atlikušās mantas kravājot, Klērs izskatījās tik nepārprotami noguris pēc nakts piepūles, ka Tesa jau teju pat dzīrās atklāt visu notikušo, taču viņu atturēja domas, ka Klēru tas nokaitinās, sāpinās, pazemos, ja viņš uzzinās, ka neapzinīgi izpaudis jūtas, ko veselais saprāts nosodījis, ka viņa pieķeršanās Tesai kompromitējusi viņa cieņu, kamēr prāts bijis iemidzis. Tas būtu tikpat kā izsmiet atskurbušu cilvēku par tām aplamībām, kuras viņš pastrādājis skurbumā.

Viņai pazibēja prātā arī tāda doma, ka Klēram varbūt palikušas kādas neskaidras atmiņas par savām maiguma kaprīzēm un viņš baidās par tām runāt, jo Tesa varētu izmantot šo izdevību un atkal lūgt viņu neiet projām.

Viņš bija rakstiski pasūtījis ekipāžu tuvīnajā pilsētā, un drīz pēc brokastīm tā bija klāt. Tas nu bija beigu sākums — vismaz pagaidām, jo Klēra maiguma atdzimšana nakts notikumā bija pamodinājusi sapņus par iespējamu kopdzīvi nākotnē. Mantas novietoja uz ekipāžas jumta, un braucējs uzsauca zirgiem; dzirnavnieks un vecā apkopēja izsacīja zināmu izbrīnu par viņu piepešo aizbraukšanu, bet Klērs to motivēja ar dzirnavu veclaicīgo iekārtojumu, jo viņš gribējis iepazīties ar jaunākajiem darba paņēmieniem, un tas zināmā mērā atbilda patiesībai. Turklāt viņu aizbraukšanā nekas nemodināja domas par fiasko un nelika apšaubīt, ka viņi dodas apciemot draugus.

Ceļš veda garām fermai, no kuras viņi vēl pirms dažām dienam bija izbraukuši tik pacilāti un priecīgi, un, tā kā Klērs gribēja galīgi nokārtot savas darīšanas ar misteru Kriku, Tesai gribot negribot vajadzēja tikmēr paciemoties pie misis Krikas, ja nevēlējās modināt aizdomas, ka viņu laimei jau pienācis gals.

Lai padarītu apciemojumu iespējami neuzkrītošu, viņi atstāja ekipāžu uz lielceļa pie gatves vārtiem un devās pa gatvi kājām, turēdamies blakus. Vītolu biežņa bija izcirsta, tikai celmi rēgojās tai vietā, kur Klērs bija sekojis Tesai, lūgdams viņas jāvārdu; pa kreisi slējās dzīvžogs, aiz kura viņa savaldzināta bija klausījusies Klēra arfas spēlē; tālumā aiz govju kūtīm pletās pļava, kur viņi pirmo reizi bija apskāvušies. Vasaras zeltainie toņi bija kļuvuši pelēki, krāsas noplukušas, auglīgā melnzeme pārvērtusies dubļos, un upe izdvesa saltumu.

Fermeris bija ieraudzījis viņus, stāvēdams laidara vārtos, un nāca pretim, savilcis šķelmīgu seju, ar kādu Telboteisā un apkārtne bija parasts saņemt nule salaulātu pāri. No mājas iznāca arī misis Krika un daži citi veci paziņas, bet ne Retijas, ne Merienas starp tiem nebija.

Tesa varonīgi pacieta viņu divdomīgos mājienus un draudzīgo pazobošanos, kas viņu skāra pavisam citādi, nekā tika domāts. Tiklab vīrs, kā sieva bez iepriekšējas norunas bija apņēmušies slēpt citiem savu atsvešināšanos un izturējās tā, it kā nekas nebūtu noticis. Un tad, kaut Tesai nemaz to negribējās dzirdēt, viņai bija jānoklausās visos sīkumos stāsts par Merienu un Retiju. Retija bija aizbraukusi uz mājām pie tēva, bet Meriena pametusi fermu, lai meklētu darbu citur. Visi baidījās, ka viņa neņems labu galu.

Lai izkliedētu stāsta pamodinātās skumjas, Tesa aizgāja atvadīties no savām iemīļotajām govīm, noglāstīdama katru, un, kad viņa un Klērs atvadoties nostājās blakus kā vienota miesa un dvēsele, viņi būtu likušies ārkārtīgi nožēlojami katram, kas zinātu patiesību; divas dzīves, kas ārēji šķita saliedētas vienā, vīra roka skāra sievas roku, viņas drēbes skāra vīra drēbes, abi lūkojās vienā virziena, sastopoties ar Telboteisas ļaužu skatieniem, abi atvadoties runāja «mēs» un tomēr bija tik tālu viens no otra kā pretēji poli. Laikam tomēr viņu stājā bija kāds stīvums un mulsums, un viņu pūlēs tēlot tuvību kaut kāda neveiklība, kas atšķīrās no jauna pāra dabiskās kautrības, jo, kad viņi bija projām, misis Krika teica vīram:

— Cik viņai bija nedabiski spožas acis, un abi stāvēja kā vaska lelles un runāja kā aizsapņojušies! Vai tev tas arī dūrās acīs? Tiesa, Tesa gan vienmēr bijusi tāda jokaina, bet nu gan viņa nemaz neizskatījās pēc jaunas sievas, kas var lepoties, ka dabūjusi pārtikušu vīru.

Viņi atkal iekāpa ekipāžā un brauca tālāk pa ceļu uz Veterberiju un Stegfūtleinu, kamēr sasniedza Leinas krogu, kur Klērs atlaida ekipāžu un braucēju. Viņi te atpūtas kādu brīdi un tad devās uz Blekmūras ieleju Tesas ciema virzienā ar svešu braucēju, kas nezināja viņu attieksmes. Pusceļā, kad viņi bija pabraukuši garām Netlberijai, Klērs lika braucējam apstāties ceļa jūtīs un sacīja Tesai, ka te viņiem būšot jāšķiras, ja viņa nodomājusi atgriezties pie vecākiem. Tā kā viņi nevarēja brīvi sarunāties braucēja klātbūtnē, tad Klērs lūdza Tesu pavadīt viņu kādu gabaliņu pa sānceļu; viņa bija ar mieru, un abi iegriezās šai ceļā, piekodinājuši braucējam pagaidīt.

— Papūlēsimies saprast viens otru, — Klērs laipni iesāka. — Starp mums nav naida, lai gan palicis tas, ar ko es šobrīd nevaru samierināties. Es pamēģināšu sevi piedabūt tiktāl, lai varētu to panest. Es tev paziņošu, uz kurieni dodos, līdzko pats būšu skaidrībā. Un, ja es varēšu piespiest sevi to izturēt… ja tas būs vēlams un iespējams, tad atgriezīšos pie tevis. Bet, kamēr es pats pie tevis neierodos, būtu labāk, ja tu nemēģinātu uzmeklēt mani.

Šis bargais lēmums skanēja Tesai kā nāves spriedums; viņa skaidri saprata, ko Klērs par viņu domā; viņš redzēja Tesā tikai sievieti, kas viņu rupji piekrāpusi. Bet vai sieviete ir pelnījusi tādu sodu, pat ja viņa izdarījusi to, ko Tesa? Taču viņa nespēja vairs strīdēties par to ar Klēru. Viņa tikai atkārtoja Klēra paša vārdus:

— Kamēr tu nenāc pie manis, es nedrīkstu iet pie tevis?

— Taisni tā.

— Vai drīkstu tev rakstīt?

— O jā, ja tu saslimsti vai tev rodas kāda vajadzība. Es ceru, ka nekas tamlīdzīgs nenotiks, tā ka var gadīties, ka es atrakstu tev pirmais.

— Es pieņemu šos noteikumus, Endžel, jo tu labāk zini, kādu sodu es esmu pelnījusi, tikai… tikai… lai tas būtu man pa spēkam!

Tas bija viss, ko viņa sacīja. Ja Tesai piemistu kaut mazliet viltības, ja viņa būtu sarīkojusi scēnu, ģībusi, kritusi histērijā šai nomaļajā lauku ceļā, Klērs, par spīti pārmērīgajam prasīgumam, kas viņu bija apsēdis, nebūtu varējis turēties viņai pretī. Bet viņa, saradusi ar domu par ilgam ciešanām, atviegloja vīram ceļu un pati bija viņa labākais aizstāvis. Pazemība uzveica arī viņas pašcieņu — tā varbūt bija simptomātiskā bezdomu pakļaušanās liktenim, kas raksturīga visai d'Erbervilu ciltij, — un daudzas jūtīgas stīgas Klēra dvēselē, kuras viņa būtu varējusi iekustināt ar lūgšanos, palika neskartas.

Pēc tam viņi apsprieda tikai praktiskas dabas jautājumus. Klērs pasniedza Tesai aploksni ar prāvu naudas summu, ko šim nolūkam bija izņēmis no bankas. Briljantus, kuri (ja novēlējums pareizi izprasts) Tesai bija nodoti tikai lietošanā, viņš ieteica noglabāt bankā, kam viņa labprāt piekrita.

Kad šie jautājumi bija nokārtoti, viņš pavadīja Tesu atpakaļ līdz ekipāžai un palīdzēja viņai iekāpt. Viņš samaksāja vedējam un paskaidroja, uz kurieni lai Tesu aizved. Paņēmis somu un lietussargu — vienīgos priekšmetus, ko bija atvedis līdzi, — viņš atvadījās no Tesas, un tā viņi šķīrās.

Ekipāža gausi vilkās kalnā, un Klērs vēroja to neapzinātā cerībā, ka Tesa uz mirkli pametīs skatienu pa logu. Taču viņai tas pat neienāca prātā, un viņa, gulēdama pusnemaņā karietē, nebūtu arī iedrīkstējusies to darīt. Tā viņš noskatījās, ka Tesa aizbrauca, un savās sirdssāpēs citēja dzejas rindu, mazliet pārveidodams to pēc sava prāta:

Nav dieva debesīs, viss zemes virsū slikts!

Kad ekipāža bija jau viņpus pakalna kores, Endžels apgriezās, lai ietu savu ceļu, un diezin vai zināja, ka joprojām mīl Tesu.

XXXVIII

Braucot cauri Blekmūras ielejai, kur visapkārt atklājās viņas jaunības dienu ainavas, Tesa atjēdzās no sastinguma. Pirmās domas bija, kā viņa varēs lūkoties saviem vecākiem sejā.

Viņa piebrauca pie aizšķērša, kas noslēdza ceļu uz ciemu. Aizšķērsi atdarīja svešinieks, nevis tas vecais vīrs, kurš šo pienākumu bija pildījis ilgus gadus un kuru Tesa pazina; droši vien viņš bija uzteicis darbu Jaungadā, tai dienā šādas pārmaiņas mēdza notikt. Tā kā viņa pēdējā laikā nebija saņēmusi no mājām nekādas ziņas, tad apvaicājās sargam, kas jauns ciemā.

— Ak, nekas sevišķs, mis, — viņš atbildēja. — Marlota paliek Marlota. Viens otrs nomiris, tas ir viss. Jā, Džons Darbeifīlds šonedēļ izdevis meitu pie džentlmeņa fermera; no paša Džona mājas gan ne, viņi salaulājušies kur citur; džentlmenis no tik lepniem ļaudīm, ka paša Džona mājinieki nav uzskatīti par pietiekami smalkiem, lai piedalītos kāzās; brūtgāns laikam nav zinājis, ka Džons pēc izcelšanās ir no seniem un dižiem augstmaņiem, ka vēl šobaltdien viņa senču ģindeņi atdusas savās kapenēs, bet zaudējuši bagātību jau romiešu laikos, Taču sers Džons, kā mēs viņu tagad saucam, nosvētīja kāzu dienu, cik labi prazdams, un mieloja visus mūsu ciemā, bet Džona sieva vēl pēc vienpadsmitiem vakarā dziedāja dziesmas Dzidrajā Lāsē.

To noklausoties, Tesai sirds kļuva tik smaga, ka viņa nosprieda nebraukt klāt pie vecāku mājas ar visiem saiņiem un mantām. Viņa apvaicājās sargam, vai nevar uz laiciņu nolikt mantas pie viņa, Un, saņēmusi piekrišanu, devās uz ciemu pa sānceļu, atlaidusi vedēju.

Ieraudzījusi tēva mājas skursteni, viņa atkal jautāja sev, kā varēs ieiet šai namā. Viņas tuvinieki tur bezrūpīgi domāja, ka viņa atrodas kāzu ceļojumā ar samērā bagātu vīru, kurš iecels viņu laimes saulītē, bet tikmēr viņa, visu pamesta, vientuļa zogas klāt vecajām durvīm, jo viņai nav visā pasaulē nekāda cita patvēruma.

Tesai neizdevās pieiet nepamanītai. Pie dārza žoga viņa sastapa kādu pazīstamu meiteni — vienu no tām divām trim, ar kurām draudzējās skolas laikā. Apvaicājusies, kā Tesa te gadījusies, draudzene, nelikdamās ne zinis par Tesas traģisko izskatu, pārtrauca viņu ar jautājumu:

— Bet kur tavs džentlmenis, Tesa?

Tesa steigšus paskaidroja, ka vīru izsaukuši darīšanās, un, atvadījusies no sarunu biedres, pārkāpa pār dārza žogu un tā nokļuva mājās.

Ejot pa dārza taciņu, viņa dzirdēja māti dziedam pie sētas durvīm un, tuvodamās tām, ieraudzīja misis Darbeifīldu stāvam uz sliekšņa un griežam palagu. Pabeigusi šo darbu, viņa, nepamanīdama Tesu, iegāja iekšā, un meita viņai sekoja.

Veļas vanna stāvēja ierastajā vietā — uz vecas pusmucas, un māte, nolikusi palagu sānis, grasījās atkal mērkt rokas ūdenī.

— Kā! Tesa! Manu bērniņ, es domāju, ka tu esi apprecējusies — šoreiz no visas tiesas… Mēs sidru aizsūtījām vis …

— Jā, māt, tā tas ir.

— Tātad tu precies?

— Nē, es esmu jau apprecējusies.

— Apprecējusies? Un kur tavs vīrs?

— Ak, viņš uz laiku ir aizbraucis.

— Aizbraucis! Kad tad tu apprecējies? Tai dienā, par kuru rakstīji?

— Jā, otrdien, māt.

— Un tagad ir sestdiena, un viņš ir jau projām?

— Jā, viņš ir projām.

— Ko tad tas nozīmē? Tad nu gan esi atradusi vīru, nudien!

— Māt! — Tesa piegāja pie Džoanas Darbeifīldas, piekļāva seju pie viņas krūtīm un sāka raudāt. — Es nezinu, kā lai tev pasaka, māt! Tu teici man un rakstīji, lai es neko nesaku viņam. Bet es pateicu … Es nevarēju citādi… Un viņš aizgāja …

— Ak tu muļķīte, ak tu muļķīte! — misis Darbeifīlda izsaucās, uztraukumā apliedama Tesu un sevi ar veļas ūdeni. — Mīļais dievs, kāpēc man tas jāpiedzīvo! Bet es tev vēlreiz saku: tu esi un paliec muļķe!

Tesa raustījās krampjainās raudās; pēc ilgā garīgā sasprindzinājuma beidzot bija iestājusies reakcija.

— Es to zināju, zināju, zināju! — viņa dvesa caur elsām. — Bet, mīļā māt, es nevarēju citādi! Viņš bija tik labs … Un es domāju, cik negodīgi būtu noslēpt viņam visu notikušo! Ja … ja man vēlreiz būtu jāatzīstas … es atkal atzītos. Es nevarēju … es nedrīkstēju apgrēkoties pret viņu!

— Tu jau esi diezgan apgrēkojusies, viņu apprecēdama!

— Jā, jā, tā ir mana nelaime! Bet es domāju, ka viņš var tikt no manis vaļā likumīgā kārtā, ja nevarēs man piedot. Un, ak, ja tu zinātu … ja tu pusi tik daudz zinātu, kā es viņu mīlēju … cik ļoti gribēju būt viņa sieva … un kā es mocījos, viņu mīlēdama un gribēdama būt godīga pret viņu!

Tesa bija tik satriekta, ka nespēja vairs turpināt, un bezspēcīgi noslīga uz krēsla.

— Nu labi, labi, kas darīts — padarīts! Nudien, to es gan nezinu, kāpēc tie bērni, ko es esmu laidusi pasaulē, ir lielāki dumiķi nekā citu ļaužu bērni… Tik vien prot kā visu izpļāpāt, un viņš taču iepriekš nekā nebūtu uzzinājis, tikai tad, kad jau par vēlu! — Te misis Darbeifīlda pati sāka liet asaras par sevi kā par nelaimīgu māti. — Ko tavs tēvs teiks, to es gan nezinu, — viņa turpināja, — viņš taču katru mīļu dienu par tavu precēšanos vien runā gan pie Rolivera, gan Dzidrajā Lāsē un par to, ka ar tavu starpniecību ģimene atkal ieņems pienācīgo vietu … Nabaga nelga! Un tu ņem un ievāri tādas ziepes! Ak tu mīļais dievs!

Un, lai nelaime būtu pilnīga, viņas izdzirdēja mistera Darbeifīlda soļus. Viņš tomēr tūliņ nenāca iekšā, un misis Darbeifīlda sacīja, ka pati pateikšot bēdīgo vēsti un tikmēr lai Tesa nerādoties tēvam acīs. Pēc pirmās sarūgtinājuma lēkmes Džoana sāka raudzīties uz šo bēdīgo notikumu tāpat ka uz Tesas pirmo kļūmi, — tāpat kā viņa raudzījās uz aizlijušu svētku dienu vai sliktu kartupeļu ražu, — kā uz atgadījumu, kas nav atkarīgs no cilvēku nopelniem vai muļķības, kā uz likteņa sitienu, ar ko jātiek galā, nevis kā uz mācību.

Tesa uzgāja augšā un ar pusaci pamanīja, ka gultas pārvietotas un šis tas pārgrozīts. Viņas vecā gulta bija atdota diviem jaunākajiem bērniem. Tagad viņai te vairs nebija vietas.

Apakšējai istabai nebija apmesti griesti, un viņa dzirdēja gandrīz visu, ko tur runāja. Viņas tēvs ienāca, pēc visa spriežot, ar dzīvu vistu. Apstākļu spiests, viņš bija pārdevis arī otru zirgu un tagad staigāja apkārt ar grozu uzpirkdams un pārdodams. Vista tika šorīt nēsāta apkārt kā jau dažu labu dienu, lai parādītu ļaudīm, ka viņš strādā, lai gan šī pati vista ar sasietām kājām bija vairāk par stundu nogulējusi zem Rolivera traktiera galda.

— Mēs nupat kā runājām… — Darbeifīlds iesāka un visos sīkumos atstāstīja sievai diskusiju traktierī par garīdzniekiem sakarā ar viņa meitas ieprecēšanos garīdznieku ģimenē. — Agrāk viņus titulēja par «seriem» kā manus senčus, bet tagad, stingri ņemot, viņu īstais tituls ir tikai «mācītājs». — Tā kā Tesa vēlējusies, lai notikumu pārāk plaši neizpaustu, tad uzvārdu viņš neesot minējis. Viņš tomēr cerot, ka meita drīz atsaukšot šo aizliegumu. Viņš ieteiktu jaunajam pārim pieņemt Tesas īsto, neizkropļoto uzvārdu un saukties par d'Erberviliem. D'Erbervils skanot labāk par viņas vīra uzvārdu. Pēc tam viņš apvaicājās, vai šodien neesot pienākusi kāda vēstule no Tesas.

Te nu misis Darbeifīlda darīja viņam zināmu, ka vēstules gan neesot, toties nelaimīgā kārtā ieradusies pati Tesa.

Kad beidzot notikusī katastrofa kļuva skaidra, Darbeifīldu pārņēma viņam neparasts drūms aizvainojums, kas uzveica izdzertās glāzītes radīto omulību. Taču viņa ātri iekairināmo jūtelību aizskāra ne tik daudz paša notikuma būtība, cik varbūtējais iespaids, kādu šis notikums atstās uz citiem,

— Lai nu kāds padomā, kā tas viss var beigties! — sers Džons izsaucās. — Un man taču ir dzimtas kapenes zem Kingsbiras baznīcas, tik lielas kā eskvaira Džolarda alus pagrabs, un manējie tur guļ rindu rindās, tik īsteni dižmaņu kauli, kādus var pameklēt vēsturē. Un ko tagad man visi teiks pie Rolivera un Dzidrajā Lāsē? Kā viņi šķielēs, kā bolīs acis un gvelzīs: «Te tev nu bija lieliska partija; nu tu gan tiki uz tās pašas pakāpes, kur tavi senči normaņu karaļa laikā!» Tas ir pāri maniem spēkiem, Džoan; es padarīšu sev galu, lai put visi tituli — es to vairs nevaru izturēt! … Bet viņa taču var piespiest vīru dzīvot kopā, ja jau viņi ir salaulāti?

— Nu jā. Bet viņa ij nedomā to darīt.

— Vai tev šķiet, ka viņi no tiesas ir apprecējušies? … Un nav tā kā pirmo reizi?

Nabaga Tesa, kas līdz šim bija sekojusi sarunai, nespēja vairs ilgāk klausīties. Apziņa, ka viņas vārdiem netic pat šeit, viņas vecāku mājā, padarīja šo vietu tik pretīgu, ka reti kāds cits gadījums būtu to izdarījis. Cik negaidīti ir likteņa triecieni! Un, ja tēvs viņas vārdus apšauba, kā tiem var ticēt kaimiņi un paziņas? Nē, te viņa nevar ilgi palikt!

Viņa nolēma uzturēties šeit tikai dažas dienas. Drīz Tesa saņēma īsu vēstuli no Klēra, kurš paziņoja ka aizbraucis uz Anglijas ziemeļiem palūkoties pēc kādas fermas. Alkdama parādīties visā spožumā kā Endžela sieva un gribēdama noslēpt vecākiem drausmīgo plaisu, kas viņus šķir, Tesa izmantoja šo vēstuli kā ieganstu aizbraukšanai, pamezdama vecākus tais ieskatos, ka dodas pie vīra. Un, lai uz viņas vīru nekristu aizdomas, ka viņš nelaipni izturējies pret sievu, Tesa no Endžela iedotajām piecdesmit mārciņām divdesmit piecas pasniedza mātei, kā tas arī pieklājās Endžela Klēra sievai, teikdama, ka tā ir maza atlīdzība par tām raizēm un pazemojumu, ko viņa tiem sagādājusi aizgājušajos gados. Tā atjaunojusi savu labo slavu, viņa atvadījās no vecākiem; pēc tam kādu laiku Darbeifīldu ģimene dzīvoja labas dienas, pateicoties Tesas devībai; māte runāja un arī ticēja, ka strīds, kas izcēlies starp jauno vīru un sievu, izbeidzies pats no sevis, jo viņu jūtas ir tik stipras, ka viņi nespēj dzīvot šķirti.

XXXIX

Bija pagājušas trīs nedēļas pēc kāzām, kad Klērs devās lejup pa nokalni uz labi pazīstamo tēva māju. Vakarīgajās debesīs aizvien augstāk slējās baznīcas tornis, it kā jautājot, kāpēc viņš īsti te ieradies, bet mijkrēslī iegrimušajā pilsētā neviena dzīva dvēsele viņu nepamanīja un, acīm redzot, negaidīja. Viņš te bija ieradies kā rēgs, un paša soļu klaudzoņa likās traucēklis, no kura gribējās tikt vaļā.

Dzīves ainava bija pārvērtusies. Līdz šim Endžels bija pazinis dzīvi tikai teorētiski, nu viņam šķita, ka ir iepazinies ar to praksē, lai gan iespējams, ka viņš vēl tagad to nepazina. Taču cilvēci viņš vairs neiztēlojās itāliešu mākslas sapņainajā piemīlībā, bet kā Virca muzeja ķēmīgos eksponātus ar izbolītām acīm vai kā van Bīrsa izvaibstītos ērmus.

Viņa rīcībā šais pirmajās nedēļās nebija galīgi nekādas konsekvences. Vispirms viņš mehāniski mēģināja īstenot savus lauksaimnieciskos plānus, it kā nekas viņa dzīvē nebūtu noticis, vadīdamies no visu gadsimtu gudro un lielo vīru padomiem, bet tad nāca pie slēdziena, ka ļoti reti kāds no šiem lielajiem un gudrajiem vīriem ir tiktāl ticis, lai sāktu pārbaudīt savu padomu noderību. «Pats galvenais: neesi samulsināms,» — tā teica pagānu morālists. Tādi bija arī Klēra uzskati. Bet viņš bija samulsināts. «Neļauj savai sirdij nedz raizēties, nedz arīdzan baiļoties,» teica nācarietis. Klērs piebalsoja viņam no sirds, bet tomēr bija raižu pilns. Kā viņš gribētu satikt šos abus lielos domātājus un griezties pie tiem kā cilvēks pie cilvēkiem, lai viņi izskaidro savu metodi!

Tad viņš iegrima trulā vienaldzībā, kamēr beidzot viņam šķita, ka pats uz savu eksistenci raugās pasīvā interesē kā no malas.

Klēram radās rūgta pārliecība, ka visa šī nelaime cēlusies tikai tāpēc, ka Tesa ir no d'Erbervilu cilts. Kad viņš bija atklājis, ka sievas senčos ir šī senā iznīkusī dzimta, nevis jaunas, no zemākajiem slāņiem nākušas dzimtas, par ko viņš tā bija sapņojis, — kāpēc viņam pietrūka stingrības atstumt Tesu, lai paliktu uzticīgs saviem principiem? Te nu ir viņa atkrišanas sekas, un sods ir pelnīts.

Tad viņu pārņēma nogurums un bažas, kuras aizvien pieauga. Viņš prātoja, vai tikai nav izturējies netaisni pret Tesu. Viņš ēda, nezinādams, ko ēd, un dzēra, nejuzdams dzēriena garšu. Laiks gāja uz priekšu, katras pagātnē notikušās rīcības motīvi garā rindā slīdēja gar viņa acīm, un viņš noprata, ka visos viņa plānos, vārdos un gaitās cieši ievijusies doma par Tesu kā par dārgu, tuvu būtni.

Šurpu turpu klaiņodams savos meklējumos, Klērs kādas pilsētiņas nomalē pamanīja sarkanzilu plakātu, kas vēstīja par lielajām priekšrocībām, kādas Brazīlija sniedz ieceļotājiem zemkopjiem. Zemi varēja iegūt uz izcili izdevīgiem noteikumiem. Brazīlija Klēru pievilka, tas bija kas jauns. Tesa varētu viņam vēlāk piebiedroties, un varbūt zemē ar citu dabu, jēdzieniem un parašām šeit mantotās tradīcijas, kuru dēļ viņam kopdzīve ar Tesu likās nepieņemama, būtu bezspēcīgas. Īsi sakot, viņš domās stipri vien nosliecās uz Brazīlijas pusi, jo vairāk tāpēc, ka tuvojās braucienam izdevīgs gadalaiks.

Ar šādiem nodomiem Klērs atgriezās Eminsterā, lai atklātu vecākiem savu plānu un, noslēpdams īsto šķiršanas iemeslu, paskaidrotu, cik labi spēdams, kāpēc ieradies bez Tesas. Kad viņš pienāca pie ieejas namā, augošs mēness iespīdēja viņam sejā tāpat kā pilnais tai agrajā rīta stundā, kad viņš bija nesis savu sievu uz rokām pāri upei uz klostera kapsētu; kopš tā laika Endžela seja bija novājējusi.

Klērs nebija brīdinājis vecākus par ierašanos, un viņa atnākšana satrauca vikariāta atmosfēru kā zivju dzeņa ieniršana rāma dīķa ūdenī. Tēvs un māte sēdēja viesistabā, bet brāļu nebija mājās. Endžels ienāca un klusu aizvēra durvis.

— Bet kur tad tava sieva, dārgo Endžel! — māte izsaucās. — Kā tu mūs pārsteidzi!

— Viņa ir pie savas mātes — pagaidām. Es iegriezos mājās lielā steigā, jo esmu nolēmis doties uz Brazīliju.

— Brazīlija! Kā, tur taču ir romiešu katoļticīgie!

— Tā? Par to es neesmu domājis.

Taču pat šī negaidītā un nepatīkamā vēsts, ka dēls brauks pie pāvesta piekritējiem, nespēja uz ilgu laiku novērst mistera un misis Klēru dabisko interesi par dēla precībām.

— Pirms trim nedēļām mēs saņēmām no tevis īsu vēstulīti ar paziņojumu, kad notiks laulības, un tēvs aizsūtīja tavas krustmātes dāvanu tavai sievai, kā jau tu zini, — sacīja misis Klēra. — Protams, tā bija labāk, ka neviens no mums nepiedalījās kāzās, it sevišķi tāpēc, ka tu biji iedomājies vest viņu pie laulībām tieši no fermas, nevis no viņas vecāku mājām, lai kur tās būtu. Mūsu klātbūtne tevi traucētu, un mums arī nebūtu nekāda prieka. Tavi brāļi bija stingri pārliecināti par to. Kad nu tas noticis, mēs neko neiebilstam, it īpaši, ja viņa ir labs palīgs tev tai darba laukā, ko tu esi izraudzījies, nevēlēdamies kļūt par evaņģēlija kalpu … Man gan būtu ļoti gribējies pirms tam viņu redzēt, Endžel, vai kaut ko vairāk par viņu dzirdēt. Mēs no savas puses nekādu dāvanu viņai neaizsūtījām, nezinādami, kas viņai visvairāk sagādātu prieku, bet tas atlikts tikai pagaidām. Endžel, mēs ar tēvu neņemam tev ļaunā šīs precības, bet mēs domājām, ka par savām radu jūtām pret tavu sievu ātrāk nerunāsim, iekams nebūsim viņu redzējuši. Un nu tu neesi paņēmis viņu līdzi. Tas ir dīvaini. Vai kas noticis?

Endžels atbildēja, ka, pēc viņa domām, sievai jāapciemo savi vecāki, kamēr viņš apmeklē savējos.

— Man jāatzīstas, dārgā māt, — viņš sacīja, — ka man vienmēr bijis nodoms ātrāk nevest sievu šurp, iekams nebūšu pārliecināts, ka viņa varēs iegūt jūsu labvēlību. Bet šis plāns par braucienu uz Brazīliju ir nule radies. Ja es došos uz turieni, tad nebūs visai ieteicami ņemt viņu līdzi šai pirmajā braucienā. Viņa paliks pie savas mātes, kamēr es atgriezīšos.

— Un es viņu neredzēšu pirms tavas aizbraukšanas? Viņam liekoties, ka ne. Pēc viņa vārdiem, sākotnējais

plāns esot bijis tāds — atlikt uz kādu laiciņu Tesas sastapšanos ar vīratēvu un vīramāti, lai kaut kā neaizskartu viņu ierasto uztveres veidu un jūtas; arī vēl citu iemeslu dēļ viņš turoties pie šī nodoma. Viņš pārbraukšot pēc gada, ja došoties projām tūliņ, un iespējams, ka vecāki sastapšoties ar viņa sievu, pirms viņš braucot otrreiz projām — kopā ar Tesu.

Ienesa uz ātru roku pagatavotas vakariņas, un Klērs sīkāk izklāstīja savus plānus. Māte tomēr bija sarūgtināta, ka nav dabūjusi redzēt dēla jauno sievu. Klēra nesenā jūsmošana par Tesu bija pamodinājusi misis Klērā mātes jūtas, un viņa jau dzīrās noticēt, ka arī no Nācaretes var nākt kas labs un no Telboteisas fermas pievilcīga sieva. Viņa lūkojās dēlā, kamēr tas ēda.

— Vai tu nevari viņu aprakstīt? Esmu pārliecināta, ka viņa ir ļoti skaista, Endžel!

— O, par to nav nekādu šaubu! — viņš dedzīgi atsaucās, slēpdams rūgtumu.

— Un, ka viņa ir šķīsta un tikumīga, tur arī nav ko šaubīties?

— Protams, viņa ir šķīsta un tikumīga.

— Es viņu redzu tikpat kā acu priekšā. Tu viņreiz stāstīji, ka viņai ir slaiks augums, apaļīgas formas, tumšsārtas lūpas, izliektas kā Kupidona loks, tumšas skropstas un uzacis, resna jo resna bize kā kuģa tauva un lielas zili melni mēļas acis.

— Tā ir, māt.

— Es viņu redzu gluži skaidri. Un, tā kā viņa dzīvojusi tik nošķirti, tad droši vien nav sastapusi neviena jauna cilvēka no citām aprindām, kamēr iepazinās ar tevi.

— Droši vien.

— Vai tu esi viņas pirmā mīlestība?

— Protams.

— Ir jau arī sliktākas sievas par šīm vientiesīgajam, sārtajām, veselīgajām lauku meitenēm. Zināms, es gan būtu vēlējusies … taču, ja manam dēlam jātop par zemkopi, tad varbūt ir pareizi, ka viņa sieva jau pieradusi pie lauku dzīves.

Tēvs nebija tik ziņkārīgs, bet, kad pienāca laiks nolasīt kādu nodaļu no bībeles, ko aizvien darīja pirms vakara lūgšanas, vikārs uzrunāja sievu:

— Manuprāt, tā kā Endžels ir ieradies, tad vairāk piemērota lasīšanai būtu trīsdesmit pirmā nodaļa no Līdzībām, nevis tā, kas šodien būtu lasāma pēc kārtas.

— Jā, kā tad, — misis Klēra piekrita. — Ķēniņa Lemuela vārdi. (Viņa varēja citēt nodaļas un pantus no bībeles ne sliktāk par savu vīru.) Mans dārgais dēls, tavs tēvs ir nolēmis nolasīt mums nodaļu no Līdzībām par tikumīgas sievas slavināšanu. Mums nevajag atgādināt tev, ka šie vārdi domāti tai, kuras nav te klāt. Lai dievs pašķir visus viņas ceļus.

Klēram kaut kas aizžņaudza kaklu. Pārnēsājamo pulti iznesa no kakta un nostādīja kamīna priekšā; ienāca arī abas vecās kalpones, un Endžela tēvs sāka lasīt, sākot ar minētās nodaļas desmito pantu:

— «Tikušu sievu, kas tādu atrod, pāri par pērlēm ir viņas dārgums. Jau pašā naktī tā ceļas un dod barību saimei un kalponēm iespriestu tiesu. Ar spēku tā jož savus gurnus un savas rokas ar stiprumu. Tā mana, ka viņas pūliņi labi sokas, un gaisma tai neapdziest naktī. Viņa skatās pēc visām sava nama gaitām un neēd savu maizi ar slinkumu. Viņas bērni tiek lietā un teic viņu laimīgu; viņas vīrs, tas to slavē. Daudz mātesmeitām ir goda tikums, bet tu esi pāri par visām.»

Pēc vakara lūgšanas māte sacīja:

— Man neviļus bija jādomā par to, cik labi piederas daži šīs nodaļas panti, ko tavs dārgais tēvs nolasīja, tai sievietei, ko tu esi izraudzījies. Kā tu redzi, īsta sieva ir darba rūķe, nevis sliņķe, nevis smalka lēdija, bet tā, kas savas rokas, domas un sirdi liek lietā citu labā. «Viņas bērni tiek lietā un teic viņu laimīgu; viņas vīrs, tas to slavē. Daudz mātesmeitām ir goda tikums, bet tu esi pāri par visām.» Jā, man gan būtu gribējies viņu redzēt, Endžel. Ja viņa ir tīra un šķīsta, tad man viņa būs pietiekami labi audzināta.

Endžels vairs nespēja to ilgāk izturēt. Viņa acis bija pilnas asarām, kas svilināja līdzīgi kausēta svina lāsēm. Viņš aši novēlēja labu nakti šīm sirsnīgajām un vientiesīgajām dvēselēm, kuras viņš tik ļoti mīlēja; viņi nepazina nedz pasauli, nedz miesas kārību, nedz velnu, viņiem tas likās kaut kas miglains un tāls. Viņš devās uz savu istabu.

Māte sekoja viņam un pieklauvēja pie durvīm. Klērs atvēra tās un ieraudzīja viņas bažu pilnās acis.

— Endžel, vai noticis kaut kas ļauns, ka tu tik drīz gribi braukt projām? — viņa jautāja. — Es skaidri redzu, ka ar tevi nav labi.

— Jā, tā tas ir, māt, — viņš atbildēja.

— Viņas dēļ? Jā, mans dēls, es zinu, tā tas ir — es zinu, tas ir viņas dēļ! Vai jūs esat sastrīdējušies šais trīs nedēļās?

— Tā īsti nevarētu teikt, — viņš sacīja, — bet mums radās domstarpības…

— Endžel, vai viņa ir tāda sieviete, kurai nav jābīstas par savu pagātni?

Ar mātes instinktu misis Klēra bija pieskārusies tieši tai vārīgajai vietai, kura varēja radīt tādu nemieru, kāds šķitās pārņēmis viņas dēlu.

— Viņa ir nevainojama! — Endžels atbildēja un juta, ka atkārtotu šos melus arī tad, ja par tiem draudētu mūžīgas elles mokas,

— Tad pārējais nav svarīgs. Galu galā pasaulē nav daudz tik tīru radījumu kā nesamaitātas lauku meitenes. Zināmas parupjas manieres, kas sākumā var aizvainot tavu vairāk izsmalcināto gaumi, tavā sabiedrībā un vadībā ar laiku, bez šaubām, izzudīs.

Šis aklās augstsirdības baismīgais sarkasms pavedināja Klēru uz domām, kas agrāk viņam nebija ienākušas prātā, proti, ka viņš ar šīm precībām pilnīgi iznīcinājis savu karjeru. Tiesa, sevis dēļ viņš par karjeru daudz nerūpējās, bet būtu gan vēlējies vecāku un brāļu dēļ, lai tā būtu vismaz tāda, kas modina cieņu. Un nu, kad viņš vērās sveces gaismā, tās liesma mēmi pauda, ka tās uzdevums esot spīdēt prātīgiem ļaudīm un ka tai esot pretīgi apgaismot nelgas un nelaimes putna seju.

Kad viņa satraukums bija norimies, viņš brīžiem iesvilās dusmās pret savu nabaga sievu, kas novedusi viņu tādā stāvoklī, ka viņš spiests melot vecākiem. Viņš pat sarunājās ar Tesu iekaisumā, it kā viņa atrastos tepat istabā. Un tad viņas dūdojošā balss, žēlabaina un pārmetoša, satrauca tumsu, lūpas samtaini pieskārās viņa pierei, un gaisā bija jūtams viņas elpas siltums.

Šonakt tā sieviete, kuru viņš noniecināja un nosodīja, domāja par to, cik liels un labs ir viņas vīrs. Taču pār viņiem abiem klājās daudz tumšāka ēna nekā tā, ko saredzēja Endžels Klērs, proti, viņa paša garīgās aprobežotības ēna. Par spīti mēģinājumiem neatkarīgi spriest, šis progresīvais un labu nodomu pilnais jaunais cilvēks, tipisks pēdējo divdesmit piecu gadu produkts, kļuva tikai parašu un konvenciju vergs, kad nejauši notikumi atsvieda viņu pie bērnības dienu ieskatiem. Neviens pravietis viņam nebija sacījis, un pats viņš nebija pietiekami liels pravietis, lai sev sacītu, ka īstenībā šī viņa jaunā sieva ir tikpat cienīga saņemt ķēniņa Lemuela uzslavas kā jebkura cita, kas tāpat nīst ļaunumu, jo morālisko vērtību nosaka nevis panākumi, bet cenšanās. Bez tam šādos gadījumos tuvumā aplūkots cilvēks būs zaudētājs, jo trūkst ēnu, kas sedz viņa trūkumus, kamēr neskaidri tēli tālumā šķiet diženi, jo taisni atstatums ir tas, kas mākslinieciski pārveido viņu kauna traipus tikumos. Prātodams par to, kā Tesai trūkst, Endžels nepamanīja to, kas viņai bija, un aizmirsa, ka nepilnība var būt vērtīgāka par pilnību.

XL

Pie brokastgalda valodas grozījās ap Brazīliju, un visi centās saskatīt Klēra iecerētā eksperimenta labās puses, lai gan daži izceļotāji, kas pēc nepilna gada bija atkal atgriezušies, sniedza ziņas, kas varēja katram laupīt drosmi. Pēc brokastīm Klērs devās uz pilsētiņu nokārtot dažādas sīkas darīšanas un izņemt no vietējās bankas visu savu naudu. Atceļā viņš sastapa mis Mersiju Čāntu pie baznīcas, viņa šķita kā šo mūru izstarojums. Viņa nesa saini bībeļu saviem skolēniem; tie notikumi, kas citiem sagādāja sirdssāpes, viņai, pateicoties viņas pasaules uzskatam, izvilināja tikai svētlaimīgus smaidus, — apskaužamas spējas, lai gan, pēc Endžela domām, tās bija izveidotas nedabiskā ceļā, upurējot cilvēciskas jūtas misticisma labā.

Viņa bija dzirdējusi, ka Endžels dzīrās atstāt Angliju, un izsacījās, ka tas esot lielisks un daudzsološs plāns .

— Jā, no komerciālā viedokļa, bez šaubām, — Endžels atbildēja. — Bet, mana dārgā Mersij, tas pārvelk svītru visai līdzšinējai dzīvei. Varbūt klosteris būtu man ieteicamāks.

— Klosteris! O, Endžel Klēr!

— Kas ir?

— Ak jūs bezdievis, klosterī iestājas tikai mūki, un mūki ir katoļi.

— Un katolicisms ir grēks, un grēks — mūžīga pazudināšana. Tu esi uz bīstama ceļa, Endžel Klēr.

— Es lepojos, ka esmu protestante! — viņa stingri noteica.

Tad Klērs, kura izmisums pārvērtās velnišķīgā nežēlībā, kas spiež cilvēku rīkoties pretēji saviem principiem, pieaicināja meiteni tuvāk un ļaunā priekā čukstēja viņai ausī visķecerīgākās domas, kādas vien ienāca prātā. Viņš dzīrās smieties par šausmām, kas izpaudās viņas vientiesīgajā sejā, bet aprāvās, kad šai sejā parādījās sāpes un bailes par viņa dvēseles labklājību.

— Dārgā Mersij, — viņš sacīja, — jums jāpiedod man. Šķiet, es sāku jukt prātā.

Arī viņa bija tādās domās, un tā šī saruna nobeidzās, un Klērs atgriezās vikariātā. Viņš bija nodevis vietējā bankā dārglietas glabāšanā, līdz pienāks labāki laiki, un iemaksājis bankā trīsdesmit mārciņas, lai tās tuvākos mēnešos nosūtītu Tesai, ja viņa tās pieprasa, un aizrakstījis viņai uz Blekmūras ieleju, paziņodams, ko izdarījis. Viņš cerēja, ka ar šo summu un tām piecdesmit mārciņām, ko viņš jau agrāk bija iedevis, Tesai pilnīgi pietiks pašreizējām vajadzībām, jo neparedzētu izdevumu gadījumā viņai ieteikts griezties pie Endžela tēva.

Endžels uzskatīja par labāku nedot vecākiem Tesas adresi, lai viņi nestātos nekādos sakaros ar viņa sievu, un ne tēvs, ne māte arī to neprasīja, nebūdami skaidrībā, kas īsti atsvešinājis jauno pāri. Tai pašā dienā viņš pameta vikariātu, jo gribēja ātri nokārtot visu, kas vēl atlicis.

Pēdējais pienākums, pirms viņš pameta šo Anglijas novadu, bija apmeklēt Velbridžas fermu, kurā viņi ar Tesu bija pavadījuši pirmās trīs dienas pēc kāzām, nomaksāt niecīgo īres maksu, nodot viņu apdzīvoto istabu atslēgas un pievākt dažus palikušos sīkumus. Zem šī jumta bija izpletušies pār viņu vismelnākā ēna viņa mūžā un ietinusi viņu savā tumsā. Taču, atslēdzot viesistabas durvis un ieskatoties tanī, vispirms atmiņā atausa viņu līksmā ierašanās tādā pašā pēcpusdienas stundā, pirmā priecīgā nojauta par dzīvošanu zem viena jumta, pirmā kopējā maltīte, tērzēšana, sēžot rokrokā pie kamīna.

Viņam ierodoties, fermeris ar sievu bija tīrumā, un Klēram bija izdevība pakavēties šais telpās vienam. Par jaunu uzplūda jūtas, ar kurām viņš nebija gribējis rēķināties, un Klērs uzkāpa augšā Tesas istabā, kas nekad nebija kļuvusi viņējā. Gulta bija glīti apklāta, kā Tesa aizbraukšanas rītā bija to ar savām rokām apklājusi. Āmuļa zars karājās zem gultas aizkara, kā viņš pats to bija piestiprinājis. Šais trīs četrās nedēļās tas jau bija zaudējis krāsu, lapas un ogas sačervelējušās. Endžels noņēma to un iemeta kamīnā. Stāvēdams šeit, viņš pirmo reizi sāka šaubīties, vai viņa izturēšanās šai krīzē bijusi prātīga, nemaz nerunājot par to, vai tā bijusi augstsirdīga. Bet vai viņu pašu nebija nežēlīgi pievīluši? Dažādu pretēju jūtu jūklī viņš nometās ceļos pie gultas ar valgām acīm.

— O, Tesa! Ja tu būtu man to pateikusi agrāk, es būtu varējis tev piedot! — viņš gaudās.

Izdzirdējis lejā soļus, viņš piecēlās un izgāja kāpņu laukumā. Lejā pie kāpnēm stāvēja sieviete, un, kad viņa pacēla seju, Klērs pazina bālo, tumšacaino Izu Hjūetu.

— Mister Klēr, — viņa sacīja, — es ierados apciemot jūs un misis Klēru un apvaicāties, kā jums klājas. Es domāju, ka jums jābūt jau šeit atpakaļ.

Tā bija meitene, kuras noslēpumu viņš bija uzminējis, bet kura nebija uzminējusi viņējo; godīga meitene, kura mīlēja viņu — kura varēja būt tikpat laba vai gandrīz tikpat laba un derīga sieva fermerim kā Tesa.

— Es te esmu viens pats, — viņš atbildēja, — mēs šeit vairs nedzīvojam. — Paskaidrojis, kāpēc ieradies, viņš apvaicājās: — Pa kādu ceļu jūs dosieties mājās, Iza?

— Manas mājas nav vairs Telboteisas fermā, ser, — viņa atteica.

— Kāpēc tā?

Iza lūkojās grīdā.

— Tur bija tik bēdīgi, ka es aizgāju! Tagad es dzīvoju tur. — Viņa rādīja pretējā virzienā, kurp veda arī Klēra ceļš.

— Vai jūs tūliņ iesiet uz turieni? Es varētu jūs kādu gabaliņu pavizināt.

Viņas olīvkrāsas seja pietvīka.

— Paldies, mister Klēr, — viņa sacīja.

Viņš ātri sameklēja fermeri, nokārtoja īres parādu un dažus sīkus maksājumus sakarā ar pēkšņo mājokļa pamešanu, atgriezās pie zirga un divričiem, un Iza iesēdās viņam blakus.

— Es taisos pamest Angliju, Iza,— viņš ierunājās braucot. — Došos uz Brazīliju.

— Vai misis Klērai ir pa prātam šāds ceļojums? — Iza apvaicājās.

— Patlaban viņa nebrauks man līdzi… varbūt pēc kāda gada. Es dodos izlūkos — lai redzētu, kā tur ļaudis dzīvo.

Viņi brauca gabalu austrumu virzienā, un Iza nepārtrauca klusumu.

— Kā klājas pārējām? — viņš iejautājās. — Ko dara Retija?

— Viņa bija ļoti nervoza, kad pēdējo reizi tikāmies, un tik vāja un ar iekritušiem vaigiem, ka, liekas, ar viņu iet uz leju. Viņā neviens nekad vairs neiemīlēsies, — Iza izklaidīgi atbildējā.

— Un Meriena? Iza pazemināja balsi.

— Meriena dzer.

— Vai patiešām?

— Jā. Saimnieks grib tikt no viņas vaļa.

— Un jūs?

— Es nedzeru, un ar mani neiet uz leju. Tikai — dziedāt pirms brokastīm man gan vairs nepatīk.

— Kā tad tā? Vai atceraties, cik jauki jūs mēdzāt trallināt «Tur Kupidona dārzos» un «Skrodera bikses» rīta slauciena laikā?

— Ak jā! Tas bija, kad jūs tikko kā atbraucāt, ser. Ne jau tad, kad bijāt kādu laiciņu padzīvojis.

— Kāpēc šāda atteikšanās no dziesmām?

Atbildes vietā Izas melnās acis uzmeta liesmainu skatienu viņa sejai.

— Iza! Kāda vājība … un tāda dēļ kā es! — viņš noteica un iegrima pārdomās. — Bet ja nu es būtu bildinājis jūs?

— Ja jūs to būtu darījis, es būtu teikusi «jā», un jūs būtu dabūjis sievieti, kas jūs mīl!

— Patiešām?

— Līdz kapa malai! — viņa kaislīgi nočukstēja. — Ak mans dievs! Vai jums tas iepriekš nekad nebija ienācis prātā?

Viņi pamazām bija nobraukuši līdz sānceļam, kas veda uz kādu ciemu.

— Man jākāpj ārā. Es dzīvoju tur, — aprauti sacīja Iza, kura kopš atzīšanās nebija izteikusi ne vārda.

Klērs palaida zirgu soļos. Viņš bija nikns uz savu likteni, sarūgtināts par sabiedrības normām, kas bija novedušas viņu strupceļā, no kura vairs nebija likumā atļautas izejas. Kāpēc gan neatriebties sabiedrībai un neveidot savu turpmāko dzīvi vaļīgāk, nevis palikt slazdā un pazemīgi skūpstīt tradīciju pedagoģisko rīksti?

— Es dodos uz Brazīliju viens pats, Iza, — viņš sacīja. — Esmu šķīries no sievas aiz personīgiem iemesliem, kam nav sakara ar izceļošanu. Laikam nekad vairs nedzīvošu kopā ar viņu. Varbūt es nespēšu jūs iemīlēt, bet — vai jūs gribētu doties man līdzi viņas vietā?

— Vai jūs patiesi gribat, lai braucu jums līdzi?

— Jā. Es esmu pietiekami smagi cietis, un man tiesības meklēt mierinājumu. Un jūs vismaz mīlat mani nesavtīgi.

— Jā, es braukšu, — Iza, mirkli klusējusi, sacīja.

— Jūs brauksiet? Vai jūs zināt, ko tas nozīmē, Iza?

— Tas nozīmē, ka dzīvošu kopā ar jums, kamēr jūs būsiet tur, — ar to man pietiek.

— Neaizmirstiet, ka tagad jūs nevarat paļauties uz manu morālisko stāju. Un man jāaizrāda jums, ka tas būs pārkāpums civilizētās sabiedrības, tas ir, rietumu civilizētās sabiedrības acīs.

— Man tas vienalga, un ikvienai sievietei tas ir vienalga, ja viņa nonākusi līdz agonijai un citas izejas nav.

— Tad nekāpiet ārā un palieciet turpat, kur esat. Viņš pabrauca garām ceļa jūtīm, brauca vienu jūdzi, divas jūdzes, neizrādīdams ne mazākās maiguma pazīmes.

— Vai jūs mani ļoti mīlat, Iza? — viņš pēkšņi iejautājās.

— Es mīlu — teicu jau, ka mīlu! Mīlēju jūs visu laiku, kamēr dzīvojām kopā fermā.

— Vairāk nekā Tesa? Viņa papurināja galvu.

— Nē, — viņa nočukstēja, — vairāk gan ne.

— Kā tā?

— Neviens jūs nevar mīlēt vairāk nekā Tesa. Viņa būtu atdevusi par jums savu dzīvību. Vairāk arī es nevaru izdarīt.

Līdzīgi pravietim Peora kalna galā, Iza Hjūeta šādā mirklī labprāt būtu sagrozījusi patiesību, bet Tesa tā bija savaldzinājusi viņas diezgan robusto dabu, ka viņa jutās spiesta būt augstsirdīga.

Klērs klusēja; viņa sirds strauji iepukstējās, kad viņš negaidīti izdzirdēja šīs nevainojami godīgās būtnes godprātīgos vārdus. Likās, viņa kaklu žņaudz iespriedušās elsas. Ausīs skanēja: «Viņa būtu atdevusi par jums savu dzīvību. Vairāk arī es nevaru izdarīt.»

— Aizmirstiet mūsu tukšās valodas, Iza, — viņš teica, pēkšņi apgriezdams zirgu. — Es nezinu pats, ko sarunāju! Es aizvedīšu jūs atpakaļ līdz krustceļam, kur jums jānogriežas.

— Tas man par manu godīgo izturēšanos pret jums! O, kā es to panesīšu … kā es to panesīšu … kā panesīšu!

Iza Hjūeta sabruka neprātīgās raudās un sita sev pa galvu, kad apzinājās, ko izdarījusi.

— Vai jūs nožēlojat, ka bijāt kaut drusku taisnīga pret klāt neesošu cilvēku? Ak Iza, nesabojājiet savu rīcību ar nožēlu!

Viņa pamazām nomierinājās.

— Labi, ser. Varbūt es arī nesapratu, ko saku, kad biju ar mieru braukt jums līdzi. Es gribēju… to, kas nevar notikt!

— Tāpēc ka man jau ir mīloša sieva.

— Jā, jā! Jums viņa ir.

Viņi sasniedza sānceļu, kam bija pabraukuši garām pirms pusstundas, un Iza izlēca ārā.

— Iza, lūdzu, lūdzu, aizmirstiet manu acumirklīgo vieglprātību! — Klērs izsaucās. — Tas bija tik neapdomīgi, tik pārsteidzīgi!

— Aizmirst? Nekad, nekad! O, tā nebija vieglprātība no manas puses!

Klērs juta, ka papilnam pelnījis pārmetumus, kas izskanēja šai sāpīgajā izsaucienā, un, neizsakāmi skumdināts, izlēca no ratiem un satvēra meitenes roku.

— Iza, bet mēs taču šķirsimies kā draugi, vai ne? Jūs nezināt, kas man bijis jāpanes!

Viņa bija patiešām augstsirdīga meitene un neļāva sarūgtinājumam aptumšot viņu ardievas.

— Es jums piedodu, ser! — viņa teica.

— Un tagad, Iza, — Klērs sacīja blakus stāvošajai meitenei, juzdamies spiests tēlot pamācītāju, kāds nepavisam nejutās, — lūdzu, pasakiet Merienai, kad satiksiet viņu, lai viņa paliek krietna sieviete un lai nepalaižas neprātam. Apsoliet man to un pasakiet Retijai, ka pasaulē ir daudz labāku vīriešu par mani un ka manis dēļ viņai jārīkojas gudri un godīgi, atcerieties šos vārdus — gudri un godīgi — manis dēļ. Es sūtu šo vēsti viņām kā mirstīgs cilvēks mirstīgiem, jo es viņas nekad vairs neredzēšu. Un jūs, Iza, jūs ar saviem godīgajiem vārdiem par manu sievu esat izglābusi mani no neiedomājama soļa, kas ved uz neprātu un nodevību. Varbūt sievietes ir sliktas, bet šādās lietās viņas nav tik sliktas kā vīrieši. Jau tādēļ vien es jūs nekad neaizmirsīšu. Palieciet vienmēr tā pati labā un krietnā meitene, kāda jūs bijāt līdz šim, un domājiet par mani kā par necienīgu mīļoto, bet uzticamu draugu. Apsoliet!

Viņa to apsolīja.

— Lai dievs jūs svētī un pasargā, ser! Ardievu!

Viņš aizbrauca; kad viņš vairs nebija redzams, Iza iegriezās savā ceļā un izmisīgā moku lēkmē nokrita ceļmalas zālē; tovakar viņa vēlu ienāca mātes mājiņā ar izmocītu un svešādu seju. Neviens nekad nedabūja zināt, kā viņa bija pavadījusi tās vakara stundas starp atvadām no Klēra un ierašanos mājās.

Arī Klēru pēc atvadīšanās no meitenes plosīja sāpīgas domas, un viņa lūpas drebēja. Taču viņš necieta Izas dēļ. Šovakar viņš bija par mata tiesu no lēmuma nogriezties uz tuvīno staciju un doties pāri Dienvidveseksas kalnu grēdai, kura šķīra viņu no Tesas mājvietas. Tas, kas viņu atturēja, nebija nicināšana pret Tesu vai viņas mīlas apšaubīšana. Nē, viņš juta, ka, par spīti Tesas mīlai, kuru apstiprināja Izas vārdi, fakti nebija mainījušies. Ja viņam bijusi taisnība sākumā, tad ir taisnība arī tagad. Un svarīgais ceļš, ko viņš bija uzsācis, spieda viņu turpināt šo gaitu, kamēr to pavērsīs uz citu pusi kāds stiprāks — valdonīgāks spēks par to, ar ko viņš bija sadūries šo pēcpusdienu. Varbūt viņš pat drīz vien atgriežas pie Tesas. Tonakt viņš devās uz Londonu un pēc piecām dienām atvadījās no brāļiem, izbraucot no ostas.

XLI

Pasteigsimies tagad pāriet no šiem ziemas notikumiem uz kādu oktobra dienu, kad jau pagājuši vairāk nekā astoņi mēneši kopš Klēra un Tesas šķiršanās. Tesu mēs sastopam citādos apstākļos; viņa vairs nav jauna kundze, kurai seko nesēji ar somām un čemodāniem, bet vientuļa sieviete ar grozu un saini, ko nes pati kā tais dienās, kad vēl nebija precējusies; pieklājīgās summas vietā, ko viņai atstāja vīrs šai pārbaudes laikā, viņa var uzrādīt tikai saplakušu maku.

No jauna pametusi savu dzimto Marlotu, viņa bija aizvadījusi pavasari un vasaru, pārmērīgi nesasprindzinot fiziskos spēkus, galvenokārt veicot vieglus gadījuma darbus Blekmūras ielejas rietumos, Portbredijas tuvumā, tikpat tālu no Marlotas, kā no Telboteisas. Viņai labāk gribējās strādāt nekā dzīvot no Endžela pabalsta. Garīgi viņa atradās sastinguma stāvoklī, kuru mehāniskais darbs drīzāk veicināja nekā traucēja. Viņas domas kavējās tai citā fermā, tai aizgājušajā vasarā, kur viņa bija sastapusies ar maigo mīļoto, ar to, kas bija izgaisis kā rēgs sapnī, kad viņai bija licies, ka iegūst viņu uz visiem laikiem.

Fermā varēja palikt vienīgi tik ilgi, kamēr govis sāka aizlaist, tad viņai atkal vajadzēja meklēt darbu, jo neizdevās atrast pastāvīgu vietu kā Telboteisā. Taču drīz sākās pļaujas laiks, viņai atlika vienīgi pārcelties no ganībām uz tīrumu, kur darba netrūka, kamēr pļauja bija galā.

No Klēra iedotajām piecdesmit mārciņām viņa pusi bija atdevusi vecākiem kā sāpju naudu par raizēm un izdevumiem, ko viņiem sagādājusi, un savām vajadzībām izdevusi visai maz. Bet nu sākās nelaimīgais lietus periods, un viņa bija spiesta izdot savus sovrinus.

Tesai tā negribējās no tiem šķirties. Endžels bija ielicis tos viņai rokās, izņēmis tos spožus un jaunus no bankas, viņa pieskāriens bija tos pārvērtis par suvenīriem — šķita, ka tiem nav citas vēstures, tikai tā, ko radījuši viņu abu piedzīvojumi, — un izšķiest tos nozīmēja šķirties no relikvijām. Taču tas bija jādara, un tie cits aiz cita izslīdēja no viņas rokām.

Laiku pa laikam Tesa paziņoja mātei savu uzturēšanās vietu, bet neatklāja savus materiālos apstākļus. Kad nauda bija jau gandrīz iztērēta, viņa saņēma mātes vēstuli. Džoana rakstīja, ka viņi nonākuši briesmīgās grūtībās; mājas salmu jumts laižot cauri rudens lietu, vajagot jumt pilnīgi par jaunu, bet tas neesot izdarāms, jo par iepriekšējo jumšanu vēl neesot samaksāts. Tāpat nepieciešamas jaunas spāres un augšstāvā jauni griesti, kas kopā ar iepriekšējo parādu sastādot divdesmit mārciņas. Tā kā Tesas vīrs esot turīgs cilvēks un droši vien pa šo laiku jau atgriezies, vai tad viņa nevarot atsūtīt savējiem šo summu.

Ap šo laiku Tesai vajadzēja saņemt trīsdesmit mārciņas no Endžela baņķiera, un, tā kā stāvoklis mājās bija bēdīgs, līdzko nauda pienāca, viņa tūliņ nosūtīja pieprasītās divdesmit mārciņas. Daļu no atlikušās summas vajadzēja izdot par ziemas drēbēm, un bargajam gadalaikam atlika pavisam maz. Kad pēdējā mārciņa bija izdota, viņa sāka apsvērt Endžela aizrādījumu, ka nepieciešamības gadījumā vajagot griezties pie vīratēva.

Bet, jo vairāk Tesa domāja par šo soli, jo grūtāk viņai nācās to spert. Tā pati smalkjūtība, lepnums, kauns nevietā — lai kā nosauca tās jūtas, kas Klēra dēļ spieda viņu noslēpt saviem vecākiem, ka joprojām dzīvo šķirti no vīra, — liedza viņai atzīties vīra vecākiem, ka nonākusi trūkumā, lai gan Klērs viņai atstājis krietnu summu. Tie jau droši vien viņu nicināja; cik daudz vairāk viņi to nicinās, kad viņa ieradīsies kā ubadze! Un beidzot Tesa apņēmās, ka nekāda vara pasaulē nepiedabūs mācītāja vedeklu atklāt, kādos apstākļos viņa dzīvo.

Tesa domāja, ka ar laiku viņai būs vieglāk uzņemt sakarus ar vīra vecākiem, bet ar pašas vecākiem tas bija otrādi. Kad viņa bija pametusi vecāku mājas, mazliet paciemojusies tur pēc savām kāzām, viņi bija palikuši tai pārliecībā, ka meita pilnīgi samierinājusies ar vīru; kopš tā laika līdz pat šai dienai viņa nebija darījusi neko, lai izkliedētu šo pārliecību, ka viņa ir nodrošināta un mierīgi gaida vīra atgriešanos; viņa ļāvās aplamām cerībām, ka Klērs nepaliks ilgi Brazīlijā, ka viņš atgriezīsies, lai ņemtu sievu līdzi, vai rakstīs viņai, lai brauc uz turieni; katrā gadījumā viņi drīz būs vienoti visas pasaules un tuvinieku priekšā. Šo cerību viņa aizvien vēl loloja. Paziņot vecākiem, ka viņa ir pamesta sieva, kurai tagad, kad sniegusi viņiem palīdzību, jāiztiek pašai no savu roku darba, būtu patiesi par daudz, it sevišķi pēc izdaudzinātajām kāzām, kurām vajadzēja izlīdzināt pirmās neveiksmes radīto postu.

Viņa atcerējās briljantus. Viņa nezināja, kur Klērs tos nodevis glabāšanā, un tam arī nebija lielas nozīmes, ja tos drīkstēja tikai lietot, nevis pārdot. Pat ja tie būtu pilnīgi viņas rīcībā, arī tad būtu zemiski tos piesavināties, izmantojot likuma burtu, kaut gan īstenībā viņai nav uz tiem tiesību.

Tikmēr viņas vīra dzīve nebūt nebija brīva no pārbaudījumiem. Šobrīd viņš gulēja slims ar drudzi mālainajā Kuritības apvidū Brazīlijā, jo ne vienreiz vien bija izmircis līdz ādai pērkona negaisos un piedzīvojis arī citas neveiksmes, kas piemeklēja visus angļu fermerus un laukstrādniekus, kuri tolaik bija te atvilināti ar Brazīlijas valdības solījumiem un nepamatoti iedomājušies, ka tā pati ķermeņa struktūra, kas, arot un sējot Anglijas augstienēs, izturējusi visus dabas untumus, pie kuriem viņi kopš dzimšanas pieraduši, izturēs tos arī Brazīlijas klajumos.

Atgriezīsimies pie Tesas. Kad pēdējais sovrins bija izdots un nebija citu, ko vietā likt, viņa pārliecinājās, ka šai gadalaikā ārkārtīgi grūti atrast kādu darbu. Tā kā viņa neapzinājās, ka ikvienā dzīves jomā ir vajadzīgi saprātīgi, enerģiski, veselīgi un strādīgi ļaudis, tad atturējās meklēt darbu telpās, baidīdamās no pilsētām, lieliem namiem, turīgiem, skolotiem cilvēkiem, no lauciniekiem svešām parašām. Augstāko kārtu pārstāvji viņai bija atnesuši tikai melnu postu. Iespējams, ka šī sabiedrība bija labāka, nekā par to sprieda Tesa, vadīdamās no savas nelielās pieredzes. Taču viņai trūka attiecīga pierādījuma, un viņas instinkts šai situācijā mudināja izvairīties no tādām aprindām.

Mazajās fermās uz rietumiem no Portbredijas, kur viņa kā pagaidu slaucēja bija strādājusi pavasari un vasaru, strādnieces nebija vajadzīgas. Varbūt viņai būtu snieguši pajumti Telboteisā, kaut vai aiz tīras līdzcietības, bet, lai cik labi tur bija klājies, atpakaļ iet viņa nevarēja. Pretstats būtu pārāk nepanesams, turklāt Tesas atgriešanas varētu tikt uztverta kā pārmetums viņas dievinātajam vīram. Tesa nespētu panest turieniešu līdzjūtību, viņu čukstus izteiktās piezīmes par dīvaino stāvokli, kādā viņa nonākusi; ja katrs atsevišķi zina viņas dzīves gājumu un patur to ieslēgtu savā sirdī, to viņa vēl varētu izturēt, bet dažādi spriedelējumi un runas dzeltin dzeltu viņas dvēseli. Tesa nevarēja izskaidrot, kāda tur starpība, tikai apzinājās, ka tā viņa jūt.

Tagad viņa bija ceļā uz kādu augstienes fermu grāfistes centrā, kura viņai bija ieteikta Merienas ilgi klīdušajā vēstulē, kas Tesu beidzot bija sasniegusi. Meriena bija kaut kādā veidā, varbūt no Izas Hjūetas uzzinājusi, ka Tesa dzīvo šķirti no vīra, un labsirdīgā iemetēja, nojauzdama, ka Tesa ir grūtībās, steidzās ziņot agrākajai draudzenei, ka pēc Telboteisas pamešanas pati devusies uz šo augstienes fermu, kur darba rokas esot vienmēr vajadzīgas, un priecātos Tesu sagaidīt šeit, ja tas tiesa, ka Tesa strādājot tāpat kā senāk.

Dienām raucoties īsumā, jauno sievu sāka pamest cerības saņemt vīra piedošanu; Tesai piemita kaut kas no meža zvēra īpašībām un bezdomu instinkta, kad viņa vilkās uz priekšu, ar katru soli pamazām atraisīdamās no pagātnes, izdzēsdama savu īpatnību, nedomādama par tādām nejaušībām, kad viņas pašas vai citu laimei būtu svarīgi, lai viņas dzīves vieta viegli atrodama.

Starp grūtībām, ar kurām jāsastopas vientuļai sievietei, uzmanība, kādu Tesa modināja, nebūt neieņēma pēdējo vietu, jo cildenā izturēšanās, ko viņa bija mācījusies no Klēra, vēl pastiprināja viņas dabisko pievilcību. Kamēr vēl nebija nonēsātas kāzām šūtās drēbes, nejauši ziņkāri skatieni nesagādāja nepatiku, bet, līdzko viņa bija spiesta apvilkt laukstrādnieces apģērbu, rupjus priekšlikumus dzirdēja aizvien biežāk, taču nekas viņai vēl neiedvesa fiziskas bailes, kamēr pienāca kāda novembra pēcpusdiena.

Tesai gan vairāk patika apvidus uz rietumiem no Britas upes nekā augstienes ferma, uz kurieni viņa tagad devās, jo, pirmkārt, tas bija tuvāk viņas vīra vecāku mājām, un Tesa ar prieku būtu dzīvojusi nepazīta tai pusē, lolodama cerību, ka varbūt reiz sadūšosies apmeklēt vikariātu. Taču, nolēmusi izmēģināt laimi augstākā un sausākā apvidū, viņa steidzās uz austrumiem, soļodama uz Čokņūtonas ciemu, kur domāja pārlaist nakti.

Ceļš bija garš un vienmuļš, un, tā kā dienas aši raucās, krēsla uzbruka negaidot. Tesa bija uzkāpusi pakalna korē, no kurienes ceļš vijās līčločos lejup, kad pēkšņi aiz muguras izdzirdēja soļus, un drīz vien viņu panāca kāds vīrs. Viņš teica: — Labvakar, daiļaviņ, — un Tesa pieklājīgi atņēma labvakaru.

Blāzma, kas vēl kavējās debesīs, apspīdēja Tesas seju, lai gan visapkārt jau krēsloja. Vīrietis pagriezās un cieši ielūkojās viņā.

— Ko, patiešām, tā taču ir tā jaunā meiča, kas reiz dzīvoja Trentridžā — eskvaira d'Erbervila draudzenīte! Es tolaik tur biju, lai gan tagad tur vairs nedzīvoju.

Tesa pazina to pašu turīgo lempi, kuru Endžels bija traktierī izpļaukājis, jo tas bija rupji izrunājies par Tesu. Viņai pārskrēja baiļu šalkas, un viņa neatbildēja.

— Esi nu godīga un atzīsties, ka tas, ko teicu pilsētā, ir taisnība, lai arī tavs mīļais tūliņ aizsvilās. Nu, blēdniece? Tev īstenībā vajadzētu lūgt man piedošanu par to viņa pļauku.

Tesa joprojām klusēja. Netramdītajai sievietei šķita atliekam tikai viena izeja. Viņa pēkšņi metās skriet vēja ātrumā projām pa ceļu bez atskatīšanās, kamēr sasniedza vārtus, aiz kuriem sākās apstādījumi. Viņa drāzās tanīs iekšā un ātrāk neapstājās, kamēr bija pietiekami dziļi biezoknī, lai būtu droša, ka te neviens viņu neuzies.

Zem kājām sausi čabēja lapas, un aslapju krūmi, kas auga starp kailajiem kokiem, bija diezgan biezi, lai pasargātu no vēja. Viņa savilka kopā nobirušās lapas, kamēr izveidojās kaudze, un iztaisīja vidū ko ligzdai līdzīgu. Tanī viņa ierakās.

Dabiski, ka miegs bija saraustīts; Tesai šķita, ka dzird dīvainus trokšņus, bet viņa iegalvoja sev, ka tas tikai vējš. Viņa domāja par savu vīru, kas atrodas otrā pusē zemeslodei siltā klimatā, kamēr viņa šeit salst. «Vai ir vēl pasaulē kāda tik nožēlojama būtne kā es?» Tesa sev vaicāja un, pārdomājusi par savu izpostīto dzīvi, noteica: «Viss ir niecība un dzīšanās pēc vēja.» Viņa mehāniski atkārtoja šos vārdus, kamēr atģidās, ka šiem laikiem tie nemaz nepiederas. Tā bija domājis Zālamans vairāk nekā pirms divtūkstoš gadiem; viņa pati, kaut nepiederēja pie domātāju kategorijas, bija tikusi daudz tālāk. Ja viss būtu tikai niecība, kas tad liktos par to zinis? Ak vai, viss bija daudz ļaunāks par niecību — netaisnība, sods, cietsirdība, nāve! Endžela Klēra sieva piespieda roku pie pieres, aptaustīja tās izliekumu un acu dobumus zem maigās ādas un iedomājās, ka pienāks laiks un šie kauli būs kaili. — Kaut tas jau būtu noticis, — viņa noteica.

Nodevusies šīm dīvainajām fantāzijām, Tesa izdzirdēja kādu citu ērmīgu troksni starp lapām. Tas varēja būt vējš, bet patlaban nebija ne vēsmas. Reizēm tā bija kā kaustīšanās, reizēm kā spārnu sišana, reizēm kā elsas vai gārdziens. Drīz vien viņa pārliecinājās, ka šo troksni saceļ kādi meža kustoņi, jo vairāk tāpēc, ka čaukstoņa sākās zaros virs galvas un tai sekoja smaga ķermeņa kritiens zemē. Ja Tesa atrastos citos — labvēlīgākos apstākļos, tad būtu nobaidījusies, bet tagad vienīgais, kas sagādāja bailes, bija cilvēki.

Beidzot atausa diena. Vispirms tā parādījās debesīs, un pēc laiciņa tapa gaišs arī mežā.

Kad iedrošinošā un prozaiskā gaisma pieņēmās spēkā, vēstot darba dienas sākumu, Tesa izlīda no lapu paugura un drosmīgi aplūkoja apkārtni. Nu viņa saprata, kas viņu nakti traucējis. Apstādījumi, kuros viņa bija atradusi patvērumu, sedza visu šo pakalna pusi, izveidojot smaili, kas otrā pusē izbeidzās ar dzīvžogu, aiz kura sākās tīrums. Zem kokiem atradās vairāki fazāni, kuru krāšņas spalvas bija notrieptas ar asinīm; daži bija pagalam, daži vārgi kustināja spārnus, daži blenza gaisā, daži strauji elpoja, daži bija savilkušies, daži stingi izstiepušies — visi mocījās agonijā, atskaitot tos laimīgos, kuru mokas bija nakti beigušās, jo viņi nebija spējīgi ilgāk ciest.

Tesa tūliņ aptvēra, kas noticis. Kāds mednieku bars iepriekšējā dienā bija iedzinis putnus šai meža stūri, un tos, kas bija tūliņ nobeigti no šāviena vai nobeigušies pirms tumsas iestāšanās, viņi bija sameklējuši un paņēmuši līdzi, bet daudzi nāvīgi ievainoti putni bija izbēguši un noslēpušies zemē vai salaidušies biezajos zaros, kur pūlējušies noturēties, kamēr aiz asins noplūduma kļuvuši tik nespēcīgi, ka nakti krituši cits pēc cita zemē.

Bērnībā viņai bija gadījies šad tad redzēt šos vīrus, kā tie skatās pāri dzīvžogiem vai glūn caur krūmiem, tēmēdami no bisēm, ērmīgi tērpušies, ar asinskārīgu liesmu acīs. Viņai tika stāstīts, ka tik rupji un brutāli viņi nebūt neesot cauru gadu, īstenībā viņi esot pat ļoti mīkstsirdīgi ļaudis, tikai zināmās rudens un ziemas nedēļās viņi, līdzīgi Malaju pussalas iemītniekiem, dodoties amoka skrējienā, sprauduši sev mērķi — iznīcināt dzīvību, šai gadījumā nevainīgos spārnotos radījumus, kas mākslīgi audzēti tikai tādēļ, lai apmierinātu šīs cilvēku tieksmes tik nekrietni un nebruņnieciski uzbrukt saviem mazākajiem brāļiem dabas mātes milzu saimē.

Tesas dvēsele spēja izjust citu ciešanas tāpat kā savējās, tāpēc viņas pirmā doma bija atbrīvot vēl nenobeigušos putnus no viņu mokām, un viņa pati ar savām rokām apgrieza kaklus visiem, kurus varēja sameklēt, pēc tam atstādama tos turpat zemē, kamēr mežsargi ieradīsies — viņiem neapšaubāmi jānāk — un pievāks tos.

— Nabadziņi — un es vēl iedomājos, ka esmu pats nelaimīgākais radījums zemes virsū, kad viņi tā mocījās! — Tesa izsaucās, asarām ritot pār vaigiem, kad viņa ar žēlsirdīgu roku izbeidza putnu mokas. — Man taču nav ne mazāko miesīgo sāpju! Es neesmu sakropļota, es neasiņoju, un man ir divas rokas, lai nopelnītu iztiku un apģērbu. — Viņa izjuta kaunu, ka šonakt paļāvusies grūtsirdībai, kurai pamatos nebija nekā reāla, vienīgi izjūta, ka viņu vajā kāds despotisks sabiedrības likums, kam nav nekā kopīga ar Dabas likumiem.

XLII

Bija jau liela diena, un Tesa devās tālāk, piesardzīgi vērodama lielceļu. Taču piesardzība bija lieka, tuvumā nebija nevienas dzīvas dvēseles, un Tesa apņēmīgi soļoja uz priekšu, domās kavējoties pie putnu mēmās pacietības šai viņu ciešanu naktī, kas viņai rādīja, cik relatīvas ir ciešanas un ka viņa ar savu izturību tās pārvarētu, ja vien varētu saslieties garā tik augsti, ka spētu nicināt sabiedrības uzskatus. Bet tas nebija iespējams, kamēr pie šādiem uzskatiem turējās arī Klērs.

Tesa sasniedza Čokņūtonu un paēda brokastis krogā, kur vairāki jauni vīrieši uzmācās viņai ar savām laipnībām jaunās sievietes glītās ārienes dēļ. Tesā pamodās tāda kā cerība, ka varbūt viņas vīrs arī varētu viņai sacīt tādus vārdus. Paredzot šādu varbūtību, viņai jāuzmanās un jātur tālu visādi nejauši pielūdzēji. Tāpēc Tesa nolēma izvairīties no riska, ko sagādā viņas izskats. Līdzko viņa bija laukā no ciema, tā iegāja krūmos un izņēma no groza visvecāko darba apģērbu, ko nebija valkājusi pat Telboteisā, vienīgi strādājot Marlotas tīrumos. Viņai radās laimīga doma izņemt kabatas lakatiņu no saiņa un apsiet seju zem cepures, aizklājot zodu, daļēji vaigus un deniņus, it kā viņai sāpētu zobi. Tad, lūkodamās kabatas spogulītī, viņa bez žēlastības apcirpa ar šķērītēm uzacis un, tā nodrošinājusies pret uzmācīgiem apbrīnotājiem, turpināja grūto ceļu.

— Kas par putnu biedēkli! — pirmais satiktais pretimnācējs teica savam biedram.

Kad Tesa to dzirdēja, viņai saskrēja asaras acīs aiz žēluma pret sevi.

«Man tas vienalga!» viņa sev sacīja. «O jā — man tas vienalga! Es tagad vienmēr būšu neglīta, jo Endžela šeit nav, tātad nav neviena, kas par mani rūpētos. Vienīgais aizstāvis, mans vīrs, ir projām un nekad mani vairs nemīlēs, bet es viņu vēl aizvien mīlu un nīstu visus pārējos vīriešus, un lai viņi izsmej mani, ja grib!»

Tesa devās tālāk kā neatņemama šīs ainavas daļa, skaidra un vientiesīga zemniece ziemas drēbēs: pelēka sarža kapuce, sarkana vilnas šalle, vadmalas svārki, kurus apsedz rupjš bālganbrūns apmetnis, biezi ādas cimdi. Katrs šo veco drēbju pavediens bija izbalējis un sadilis, lietus kapāts, saules kveldināts un vēju plosīts. Nekas viņas sejā neliecināja par jaunības kvēli.

Meitenes mute ir salta.

Lakata krokas

Slēpj viņas pieri balto.

Aiz šīs ārienes, kurai acs pārslīdēja pāri kā uzmanības necienīgam, gandrīz nedzīvam priekšmetam, tvērās pulsējošas dzīvības pilna sirds, kas jau pārāk labi bija iepazinusies ar esības nīcīgajiem pīšļiem, ar kaisles nežēlību un mīlas trauslumu.

Nākošajā dienā bija slikts laiks, bet Tesa smagi soļoja tālāk; dabas stihijas godīgais, atklātais un objektīvais naidīgums viņu daudz neuztrauca. Tā kā viņa ilgojās dabūt nodarbošanos un pajumti ziemā, tad laiku nedrīkstēja zaudēt. Viņa jau bija pieredzējusi, ko nozīmē darbs uz īsu laiku, un nolēmusi tādu vairs nepieņemt.

Tā Tesa gāja no fermas uz fermu, pamazām virzīdamās uz to vietu, no kurienes Meriena bija rakstījusi un kuru viņa bija apņēmusies izmantot kā pēdējo patvērumu, jo baumas par turienes darba grūtībām nevarēja nevienu vilināt. Vispirms viņa apvaicājās pēc vieglākiem darbiem un, kad izredžu uz tādiem vairs nebija, pieteicās jau grūtākiem; viņa sāka, piedāvādamās kopt mājlopus un putnus, kas viņai patika visvairāk, un nobeidza, apņemdamās veikt tos grūtos un smagos darbus, kas viņu pievilka vismazāk, — lauku darbus; tie patiesi bija tik grūti, ka labprātīgi viņa tos nekad neizvēlētos.

Otrās dienas pievakarē Tesa sasniedza nelīdzeno krīta plakankalni, nokaisītu ar ieapaļiem pauguriem, it kā te būtu augšpēdu izlaidusies daudzkrūtainā Kibela — plakankalne nošķīra Tesas dzimto ieleju no tās ielejas, kur viņa bija iepazinusi mīlu. Gaiss te bija sauss un salts, garie braucamie ceļi jau dažas stundas pēc lietus nopūsti balti un putēja. Koku redzēja ļoti maz, un tos, kas auga ceļmalās, nežēlīgi nolīdzināja reizē ar dzīvžogiem fermu nomnieki, mūžsenie koku, krūmu un paparžu ienaidnieki. Patālu priekšā viņa ieraudzīja Balberovas un Netlkomtautas virsotnes, un tās šķita draudzīgi mājam. No šīs plakankalnes tās likās zemas un nepretenciozas, kamēr no otras — no Blekmūras ielejas puses tās viņas bērnības dienās slējās pret debesīm kā lepni cietokšņi. Dienvidos — daudzu jūdžu atstatumā pāri pakalniem un kalnu korēm jūras virzienā viņa varēja saskatīt līdzenu virsmu kā pulētu tēraudu; tas bija Lamanša kanāls tai vietā, kur zemesrags vērsts pret Franciju.

Nelielā ieplakā tvērās pussabrucis ciems. Tesa bija beidzot sasniegusi Flintkomešu, Merienas uzturēšanās vietu.

Likās, nekas vairs nav grozāms; te viņai nolemts ierasties. Skopā augsne visapkārt pietiekami skaidri liecināja, ka šeit var atrast tikai pašu smagāko darbu, taču bija laiks mest meklēšanu pie malas, un viņa nosprieda palikt, jo turklāt vēl uznāca lietus. Ciema nomalē stāvēja namiņš ar izvirzītu nojumi, un Tesa, pirms devās meklēt naktsmājas, nostājās šai paspārnē un vēroja tuvojamies vakaru.

— Kas gan varētu domāt, ka esmu Endžela Klēra sieva? — viņa sev sacīja.

Siena sildīja Tesas muguru un plecus, un viņa noprata, ka tieši aiz šīs sienas ir namiņa pavards un siltums spiežas cauri ķieģeļiem. Viņa sasildīja rokas pie tiem un piekļāva pie siltās virsmas arī no sīkā lietus sasarkušo un mitro vaigu. Siena likās esam vienīgais draugs. Tesai tā negribējās to pamest, ka viņa būtu varējusi te nostāvēt visu nakti.

Viņa dzirdēja iekšā sarunājamies mājiņas iemītniekus, kas bija sapulcējušies pēc dienas darba, arī vakariņu trauku šķindoņa bija dzirdama. Taču ciema ielā vēl aizvien nerādījās neviens gājējs. Beidzot vientulību pārtrauca kāda sieviete, kura, lai gan vakars bija vēss, nāca šurp katūna apģērbā ar vasarīgu cepurīti galvā. Tesa instinktīvi nojauta, ka tā būs Meriena, un, kad sieviete mijkrēslī pienāca, izrādījās, ka viņa nav maldījusies. Meriena bija vēl pilnīgāka un sarkanāku seju nekā agrāk, un viņas apģērbs manāmi noplucis. Jebkurā agrākās dzīves posmā Tesa diezin vai būtu vēlējusies atjaunot pazīšanos šādos apstākļos, bet tagad viņa jutās bezgala vientuļa un labprāt atņēma Merienas sveicienu.

Meriena iztaujāja Tesu ļoti piesardzīgi, bet viņu likās ļoti aizkustinām tas, ka Tesai aizvien vēl klājas tikpat slikti; viņa bija arī kaut ko dzirdējusi par jaunā pāra šķirto dzīvi.

— Tesa … misis Klēra … mīļā mistera Klēra mīļā sieva! Vai tiešām tev tik bēdīgi klājas, mans bērns? Kāpēc tu esi tā aiztinusi savu jauko ģīmīti? Vai kāds tevi sitis? Taču ne viņš?

— Nē, nē, nē! Es to darīju tikai tāpēc, lai neviens mani neaiztiktu un neuzmāktos, Merien.

Viņa derdzīgi norāva apsēju, kas varēja modināt tik ļaunas domas.

— Un apkaklītes arī tev nav. (Tesa fermā parasti valkāja mazu baltu apkaklīti.)

— Es zinu, Merien.

— Tu esi to pazaudējusi ceļā.

— Neesmu vis. Patiesību sakot, es daudz nerūpējos par savu izskatu, tāpēc apkaklīti nemaz neapliku.

— Un laulību gredzenu tu arī nenēsā?

— Nēsāju gan, tikai ne redzamā vietā. Man tas ir lentītē ap kaklu. Es negribu, lai ļaudis zina, ko esmu apprecējusi un ka vispār esmu precējusies; tas būtu ļoti nepatīkami, kamēr man tā jādzīvo.

Meriena brītiņu klusēja.

— Bet tu taču esi džentlmeņa sieva, un tas diezin vai ir labi, ka tev tā jādzīvo.

— O jā, tas ir labi, pavisam labi, kaut gan es esmu ļoti nelaimīgā.

— Nu, nu! Viņš tevi apprecējis, un tu vari būt nelaimīga!

— Sievas dažreiz ir nelaimīgas, un tur nav vainīgi vīri, bet viņas pašas.

— Tu neesi vainīga, mana dārgā, par to es esmu pārliecināta. Un viņš tāpat. Tas, acīm redzot, kaut kas tāds, kam nav sakara ar jums.

— Merien, dārgā Merien, esi tik laba un nevaicā man vairs neko! Mans vīrs ir aizbraucis uz svešām zemēm, un man gadījās iztērēt viņa atstāto naudu, tāpēc uz laiku man jāatsāk agrākais darbs. Nesauc mani par misis Klēru, bet par Tesu kā senāk. Vai te ir vajadzīga strādniece?

— O jā, strādnieces te allaž vajadzīgas, jo reti kāda te nāk. Te ir bada maize. Mieži un runkuļi — cits nekas te neaug. Kaut es pati te strādāju, taču man žēl, ka tādai kā tev jānāk uz šejieni.

— Tu taču biji tikpat laba slaucēja kā es.

— Jā, bet es to darbu pametu, kopš sāku dzert. Ak kungs, tas ir vienīgais prieks, kas man atlicis! Ja tu nolīgsi šeit, tevi liks pie runkuļu rakšanas. Es arī to daru, bet tev tas nebūs pa prātam.

— Ak, kaut tikai bijis darbs! Vai tu aizrunāsi par mani?

— Labāk būs, ja tu pieteiksies pati.

— Lai notiek. Bet atceries, Merien, — neviena vārda par viņu, ja es te dabūšu darbu. Es nevēlos iemīt viņa vardu dubļos.

Meriena, kura patiešām bija krietna meitene, kaut arī no rupjākas vielas nekā Tesa, apsolīja izpildīt lūgumu.

— Šovakar izmaksā algu, — viņa sacīja, — un, ja tu nāksi man līdzi, tūliņ uzzināsi visu. Es esmu no sirds bēdīga, ka tu esi nelaimīga, bet es zinu, tas tikai tāpēc, ka viņa šeit nav. Tu nebūtu nelaimīga, ja viņš būtu šeit, pat ja viņš tev nedotu ne drusku naudas, pat ja liktu tev strādāt kā pēdīgai algādzei.

— Tas ir tiesa, es nebūtu nelaimīga.

Viņas aizgāja kopā un drīz ieraudzīja fermu, kas bija gandrīz vai dižena savā atbaidīgumā. Tuvumā nebija neviena kociņa, pat ne zaļu ganību šai gadalaikā, tikai papuves un runkuļu lauki, kas, ar dzīvžogiem atdalīti, vientuļi pletās līdzenumā.

Tesa gaidīja ārā, kamēr bars strādnieku saņēma algu, tad Meriena ieveda viņu iekšā. Saimnieka laikam nebija mājās, bet saimniecei, kas izpildīja šovakar vīra vietu, nebija iebildumu pieņemt Tesu ar norunu, ka viņa strādās līdz vecajai Marijas pasludināšanas dienai. Sievietes tagad reti pieteicās lauku darbos, un viņas bija izdevīgi pieņemt, jo viņas bija lētāks darbaspēks un nestrādāja sliktāk par vīriešiem.

Kad Tesa bija parakstījusi līgumu, tad atlika vienīgi sameklēt apmešanās vietu, ko viņa dabūja tai pašā mājā, zem kuras nojumes bija sildījusies pie sienas. Tā bija trūcīga iztika, ko viņa bija sev sagādājusi, taču ziemai bija vismaz nodrošināts patvērums.

Tovakar viņa aizrakstīja vecākiem, paziņodama jauno adresi, ja gadījumā Marlotā pienāktu vēstule no vīra. Bet viņa neminēja ne vārda par savu bēdīgo stāvokli, lai kāds pārmetums neskartu Klēru.

XLIII

Meriena nepārspīlēja, teikdama, ka Flintkomešā ir bada maize. Viņa vienīgā varēja lepoties ar kuplām miesām, bet viņa bija importēta. No tiem trīs šķirās sadalītajiem ciemiem — ciems, kurš atrodas lorda apgādībā, ciems, kurš gādā pats par sevi, un ciems, par kuru negādā neviens (citiem vārdiem sakot, ciems, kuru pārvalda tur dzīvojošais lords, ciems, kur dzīvo brīvi sīksaimnieki vai sīknomnieki, un ciems, kas pamests likteņa varā, jo īpašnieks dzīvo ārzemēs un iznomājis to kopā ar zemi), — Flintkomeša piederēja pie trešās grupas.

Tesa ķērās pie darba. Pacietība, šis garīgas drosmes un fiziska bikluma savienojums, kļuva raksturīgs Endžela Klēra sievai un bija viņai atbalsts.

Runkuļu lauks, kur viņa ar biedreni raka, bija vairāk nekā simt akru liels vienlaids līdzenums fermas augstākajā vietā un pacēlās virs akmens pauguriem — tos veidoja krīta formācijā uz āru izspiedušās silīcija dzīslas, kas sastāvēja no neskaitāmiem kailiem baltiem krama gabaliem, kuri atgādināja gurnus, ragus un fallosus. Katra runkuļa augšdaļu lopi bija nograuzuši, un abām sievietēm ar īpašu līku dakšu bija jāizceļ no zemes apakšējā daļa, lai arī to varētu apēst. Tā kā ikviena lapa jau bija noplūkta, tad viss lauks bija bezcerīgi palss kā seja bez vaibstiem, kurā no pieres līdz zodam ir tikai līdzena āda. Arī debess atgādināja to pašu, tikai citā krāsā — baltu, plakanu seju ar izdzisušiem vaibstiem. Šīs abas sejas — augšējā un apakšējā — augu dienu vērās viena otrā, baltā lūkojās lejup uz rūsgano, rūsganā augšup uz balto, un starp tām bija tikai šīs divas meitenes, kas rāpoja kā mušas pa brūngano virsmu.

Neviens nenāca viņām tuvumā, un viņu kustības bija mehāniski vienveidīgas; augumi ievīstīti Hesenes uzbruncī — brūnos priekšautos ar piedurknēm, kuri mugurpusē bija sasieti līdz pat apakšai, lai svārki neplivinātos vējā; viņām bija īsi svārki, zābaki, kas sniedzās pāri potītēm, un dzelteni aitādas cimdi ar platām aprocēm. Grūtsirdīgais izskats, ko noliektajām galvām piešķīra ar krokotu apmali apšūtās galvassegas, novērotājam atgādinātu abas Marijas kāda agrīnās renesanses itāliešu mākslinieka gleznā.

Viņas strādāja stundu pēc stundas, neapzinādamās, cik pamestas izskatās šai ainavā, nedomādamas, vai liktenis pret viņām taisnīgs vai netaisnīgs. Pat šāds darbs atļāva viņām gremdēties sapņos. Pēcpusdienā atkal sāka līt, un Meriena sacīja, ka vairāk strādāt nevajagot. Taču, ja viņas nestrādās, viņām nemaksās, tāpēc abas palika tīrumā. Tīrums atradās tik augstu plakankalnē, ka gaudojošā vēja dzītie lietus pilieni traucās līmeniski uz priekšu, durstīdami racējas it kā ar stikla šķembām un izmērcēdami viņas līdz ādai. Tesa līdz pat šai dienai nebija zinājusi, ko tas īsti nozīmē. Ir dažādas izmirkšanas pakāpes, un parasti jau ļoti niecīgu salīšanu apzīmē ar šo izteicienu. Strādāt tīrumā, kad darbs lēni virzās uz priekšu, just, ka lietus ūdens sākumā tek lejup pa kājām un pleciem, tad pa gurniem un galvu, pēc tam pa muguru, krūtīm un sāniem, un tomēr turpināt darbu, līdz svina pelēkā gaisma dziest, apliecinot, ka saule norietējusi, — tas prasa krietni daudz izturības, pat vīrišķības.

Taču no mitruma viņas necieta tik stipri, kā varētu iedomāties. Abas bija jaunas un runāja par tiem laikiem, kad dzīvoja un mīlēja Telboteisas fermā, par šo laimīgo zaļo zemes stūrīti, kur vasara tik dāsni dāļāja savas veltes, labklājību visiem, jūtu kvēli viņām. Tesa diezin kā negribēja runāt ar Merienu par cilvēku, kas vismaz pēc likuma burta, ja ne īstenībā, bija viņas vīrs, taču tēma bija tik neatvairāmi vilinoša, ka pavedināja atbildēt uz Merienas piezīmēm. Un tāpēc, kā jau sacīts, lai gan galvassegu slapjās krokas plīkšķēdamas sitās sejās un samirkušie priekšauti uzbāzīgi lipa klāt locekļiem, viņas pavadīja šo pēcpusdienu atmiņās par zaļo, saulaino, romantisko Telboteisu.

— Skaidrā laikā no šejienes var saskatīt kalnu, ko šķir tikai dažas jūdzes no Frūmas ielejas, — Meriena sacīja.

— Ā! Patiesi? — atsaucās Tesa, kuras acīs šis apvidus ieguva jaunu vērtību.

Tā arī šeit, tāpat kā visur, darbojās divi spēki, iedzimtā tieksme pēc laimes un apstākļu tieksme stāties laimei ceļā. Merienai bija pašai sava metode, kā uzturēt labu omu: pēcpusdienā viņa izvilka no kabatas ar baltu lupatiņu aizbāztu ceturtdaļlitra pudelīti un piedāvāja Tesai. Taču Tesa iedzēra tikai mazu malciņu aiz pieklājības, jo viņa vēl bija spējīga uzburt sapņus pati ar saviem spēkiem, un tad Meriena iestiprinājās pamatīgi.

— Esmu pieradusi un nevaru vairs atradināties, — viņa paskaidroja. — Tas ir mans vienīgais iepriecinājums. Saproti, es esmu viņu zaudējusi, bet tu ne, tāpēc laikam tu vari iztikt bez dzeršanas.

Tesa gan nodomāja, ka viņas zaudējums ir tikpat liels kā Merienai, bet, apzinoties to cieņu, ko viņai piešķīra Endžela sievas vārds, kaut arī tikai burtiskā nozīmē, viņa nestrīdējās Merienai pretī.

Šādos apstākļos Tesa vergoja rīta salnās un pēcpusdienas lietū. Ja runkuļus neraka, tad vajadzēja tos tīrīt, nokasīt ar līku nazi zemi un sakņu bārkstis, lai tad tos noliktu lietošanai. Šo darbu viņas strādāja zem nojumes, ja lija, bet aukstumā pat biezie ādas cimdi nepasargāja no sala kodieniem pirkstos, kad viņas pārcilāja sasalušos runkuļus. Taču Tesa nezaudēja cerības. Viņa bija pārliecināta, ka agrāk vai vēlāk Klēra augstsirdība, kuru viņa uzskatīja par vīra rakstura galveno īpašību, ņems virsroku un pamudinās viņu atgriezties pie sievas.

Meriena, tikusi jautrā omā, spiedza aiz smiekliem, kad viņai patrāpījās ērmīga veida krama gabali, bet Tesa palika drūma un neiekustināma. Viņas bieži meta acis pāri klajam uz to pusi, kur apzinājās plūstam Varu jeb Frūmu, kaut arī nevarēja to saredzēt, un, urbdamās skatieniem pelēkajā miglas autā, iztēlojās aizvadītās dienas.

— Ak, kā man gribētos, lai viena otra no mūsu kādreizējām biedrenēm ierastos te! — izsaucās Meriena. — Tad mums katru dienu šeit būtu Telboteisa un mēs varētu runāt par viņu, par tiem labajiem laikiem, kādi tur bija, par visiem vecajiem notikumiem, un tad mums liktos, ka viss atkal atgriezies! — Merienas acis atmaiga un balss ietrīsējās, veroties pagātnes ainās. — Es aizrakstīšu Izai Hjūetai, —viņa turpināja. — Iza dzīvo mājās bez kāda darba, es zinu; pateikšu viņai, ka mēs abas esam te, un aicināšu viņu atbraukt, un varbūt arī Retija ir jau tikusi uz kājām.

Tesai nebija ko iebilst pret šo priekšlikumu, un pēc divām trim dienām viņa atkal dzirdēja par šo plānu — atdzemdināt senos Telboteisas priekus, jo Iza bija atbildējusi uz Merienas vēstuli un solījusies ierasties, ja vien varēšot.

Tādas ziemas nebija gadiem ilgi bijis. Tā tuvojās slepiem un nomērītiem soļiem, kas atgādināja šaha spēlētāja stingri aprēķinātos gājienus. Kādu rītu nedaudzie vientuļie koki un dzelkšņainie krūmi dzīvžogos šķita no augu valsts pārstāvjiem pārvērtušies dzīvniekos. Katrs zariņš bija apklājies ar baltu pūku, it kā caur mizu būtu izspraukusies vilna, un tapis četrkārt resnāks; atsevišķs krūms vai koks veidoja stingu baltu siluetu pret sērīgi pelēko debesi un apvārsni. Pie nojumēm un sienām kļuva redzami zirnekļu tīkli, kur tos neviens nebija manījis, iekams kristalizējošā atmosfēra nebija tos pārvērtusi par baltas vilnas pavedienu cilpām, kas karājās pie dažādiem saimniecības ēku izciļņiem, stabiem un kārtīm.

Pēc sarmas perioda iestājās spelgoņas posms, un no ziemeļpola sāka lidot šurp uz Flintkomešas augstieni dīvaini putni; kārni, rēgaini radījumi ar traģiskām acīm, kuras nepieejamajos apgabalos aiz polārloka, kur asinis aiz saltuma stingst dzīslās, bija redzējušas baismīgas katastrofas, par kurām cilvēkiem nav ne jausmas, noskatījušās, kā saduras aisbergi un sniega lavīnas gāžas ūdenī spilgtajā kāvu gaismā, tikušas apžilbinātas no milzu viesuļvētrām un zemes satricinājumiem; acis bija saglabājušas šo ainu radīto izteiksmi. Šie bezvārda putni nāca Tesai un Merienai pavisam tuvu klāt, bet par visu to, ko viņi bija skatījuši un ko neviena cilvēka acs neskatīs, viņi neko nevēstīja. Viņiem nepiemita ceļinieka tieksme lielīties ar pārdzīvojumiem, un trulā pasivitātē viņi aizmirsa pieredzēto, kam nepiešķīra vairāk vērtības kā pašreizējiem notikumiem mājīgajā plakankalnē — abu meiteņu ikdienišķajām kustībām, kad viņas ar dakšām pacēla zemes pikas, atsedzot šo vai to, kas tālajiem viesiem varēja noderēt uzturam.

Bet tad kādu dienu klajās plakankalnes gaisā bija noģiedams kaut kas dīvains. Radās mitrums, kas nebija lietus, un aukstums, kas nenāca no sala. Acis smeldza, pieres sāpēja, aukstums spiedās kaulos, tik daudz neskardams ķermeņa virsu, kā pašus dziļākos audus. Viņas zināja, ka tas nozīmē sniegu, un naktī sniegs bija klāt. Tesa, kura joprojām dzīvoja kotedžā ar silto nojumi, kas iepriecināja katru vientuļu gājēju, kurš te apstājās, nakti pamodās un dzirdēja jumta salmos tādu kņadu, it kā jumts būtu izvērties par cīņas arēnu visiem pasaules vējiem. Kad viņa, rītā celdamās, iededzināja lampu, tad redzēja, ka sniegs sapūsts pa loga ietvara spraugām un pie sienas izaudzis balts no vissmalkākā pūdera veidots konuss; sniegs nācis iekšā arī pa dūmvadu un kā seģene apklāj grīdu, uz kuras viņa staigājot atstāj pēdas. Ārā plosījās tāda vētra, ka virtuvi pildīja sniega migla, bet vēl bija par tumšu, lai redzētu, kas notiek laukā.

Tesa zināja, ka šādā laikā nav iespējams rakt runkuļus, bet, kad viņa beidza brokastot mazās lampiņas gaismā, ieradās Meriena un pateica, ka viņām šodien jāstrādā piedarbā kopā ar citām sievietēm — jāgriež vārpas nost no salmiem, kamēr laiks mainīsies. Tāpēc, līdzko nakts melna mantija pārvērtās pelēku šķiedru mistrojumā, viņas nopūta lampu, apvilka visbiezākās drēbes, apsēja vilnas lakatus ap kaklu un krustiski pār krūtīm un devās uz piedarbu. Sniegs bija sekojis polārloka putniem kā balts mākoņu stabs, un atsevišķas pārslas nebija saskatāmas. Vēja brāzmas nesa līdzi aisbergu, arktisko jūru, valzivju un balto lāču dvašu un trieca sniegu tā, ka tas tikai laizīja zemi, bet nespēja sakrāties uz tās. Viņas saliekušās steberēja uz priekšu pa samtaini mīkstajiem laukiem, turēdamās cik vien varēdamas aiz dzīvžogiem, kuri gan drīzāk noderēja kā sieti, nevis kā aizsegs pret vēju. Gaiss, gluži palss no uzmācīgajiem sirmajiem sniega putekļu miriādiem, svaidīja un vērpa tos trakā virpulī, pārvērzdams pasauli bezkrāsainā haosā. Tomēr abas jaunās sievietes bija tīri mundras; tāds negaiss sausā plakankalnē nenoskaņo uz skumjām.

— Ha, ha! Tie slīpētie ziemeļu putni zināja, kas gaidāms, — Meriena ierunājās. — Kad es tev saku, viņi būs visu ceļu no pašas ziemeļzvaigznes laidušies putenim pa priekšu. Bet tavs vīrs, mana dārgā, bez šaubām, šobrīd vai raujas čokurā aiz karstuma. Ak kungs, varējis nu viņš redzēt tagad savu smuko sievu! Šis laiks gan tavam skaistumam neko nekait — drīzāk vēl nāk par labu.

— Nerunā ar mani par viņu, Merien, — Tesa stingri noteica.

— Nu labi, bet tu taču viņu mīli, vai ne?

Atbildes vietā Tesa ar asarām acīs strauji pagriezās uz to pusi, kur iedomājās esam Dienvidameriku, un raidīja kaislu skūpstu sniegputenī.

— Nu, nu, es jau zinu, ka tā ir. Bet, nudien, tā ir ērmota dzīve precētam pārim! Labi, es neteikšu vairs ne vārda! Piedarbā mums putenis neko nekaitēs, taču vārpu griešana ir traki grūts darbs, sliktāks par runkuļu rakšanu. Es to varu izturēt, jo man ir miesa uz kauliem, bet tu jau esi tievāka par mani. Nezinu gan, kā saimnieks iedomājies likt tevi tādā darbā.

Viņas sasniedza piedarbu un iegāja tanī. Viens garās ēkas gals bija pilns ar labību, vidū no vārpām nošķīra salmus, un tur jau kopš vakara bija salikts staklēs tik daudz kviešu kūļu, lai sievietēm pietiktu ko strādāt visu dienu.

— Paskat, kur Iza! — Meriena iesaucās.

Tā bija Iza, viņa panācās pretī. Viņa bija iznākusi kājām no vecāku mājas vakar pēc pusdienas un, nenojauzdama, cik garš ceļš priekšā, nokavējusies, kaut gan ieradusies vēl pirms sniegputeņa un pārgulējusi traktierī. Fermeris bija vienojies ar Izas māti tirgū, ka pieņemšot meitu, ja viņa šodien ieradīšoties, un Iza bija nobažījusies, ka nenokaitina fermeri ar nokavēšanos.

Bez Tesas, Merienas un Izas te vēl strādāja divas sievietes no kaimiņu ciema, abas amazones māsas, kuras Tesa pazina uzreiz, — tumšā Kāra, Pīķa dāma, un viņas jaunākā masa, Kārava dāma, kas bija toreiz gribējušas plūkties ar Tesu pusnakts strīdā uz Trentridžas ceļa. Viņas nelikās Tesu pazīstam un varbūt arī nepazina, jo bija toreiz ieskurbušas un tiklab Trentridžā, kā arī šeit apmetušās uz īsu laiku. Viņas galvenokārt strādāja vīriešu darbus, pat raka akas, grāvjus, kanālus, taisīja žogus un nekad nelikās piekusušas. Viņas bija arī izdaudzinātas vārpu griezējas un noskatījās uz pārējām trim ar zināmu pārākumu.

Uzvilkušas cimdus, visas nostājās rindā pie staklēm, kas sastāvēja no diviem ar šķērskoku savienotiem stabiem; zem šķērskoka bija salikti kūļi ar vārpām uz āru, šķērskoks bija iestiprināts stabos ar tapām un, kūļiem plokot, slīdēja uz leju.

Diena pieņēmās spēkā, gaisma spiedās iekšā pa piedarba durvīm no apakšas, no sniega, nevis no augšas, no debesīm. Meitenes vilka sauju pēc saujas ārā no staklēm; tā kā šeit bija svešas sievietes, kuras pārrunāja dažādus skandalozus gadījumus, Meriena un Iza nevarēja sākt valodas par senajiem laikiem, kā būtu gribējušas. Pēkšņi atskanēja apslapēta pakavu klaudzoņa, un pie piedarba durvīm piejāja fermeris. Nokāpis no zirga, viņš pienāca Tesai klāt un vērīgi ielūkojās viņas sānis pagrieztajā sejā. Sākumā viņa nelikās neko manām, bet neatlaidīgais skatiens piespieda viņu atgriezties, un Tesa atklāja, ka darba devējs ir tas vīrs no Trentridžas, no kura viņa bija bēgusi, kad viņš uz lielceļa bija atgādinājis pagātni.

Viņš nogaidīja, kamēr Tesa sāka nest noplūktos kūļus āra uz kaudzi, un tad ierunājās:

— Tad tu esi tā jaunā sieviete, kas tik aplam pārprata manu laipnību? Velns parāvis, man tas tūliņ ienāca prātā, kad izdzirdu, ka viena pie mums nolīgusi! Tu gan laikam domā, ka man piešuvi bārdu toreiz krogā ar savu kavalieri un vēlāk uz ceļa, kad aizlaidies lapās, bet nu es domāju, ka tagad virsroka ir man.

Un viņš ļauni iesmējās.

Tesa, kura starp amazonēm un fermeri jutās kā cilpās notverts putns, neko neatbildēja, vilkdama joprojām ārā salmus. Viņa pietiekami labi izprata cilvēkus, lai zinātu, ka viņai nav jābaidās no darba devēja uzmākšanās ar laipnībām, drīzāk gan no viņa ļaunprātības, jo viņš nav aizmirsis Klēra sitienu. Galu galā ir labāk, ja fermeris raugās uz viņu ar šādām jūtām, jo viņai pietiks vīrišķības to izturēt.

— Tu laikam domāji, ka esmu tevī iegrābies? Ir jau starp sieviešiem tādas muļķes, kas ik acu uzmetienu ņem pa nopietnam. Nekas, darbs ziemu klajā laukā ir labākais līdzeklis, lai izdzītu stulbumu no jaunu sieviešu galvām, un tu esi apņēmusies un parakstījusies strādāt līdz Māras dienai. Nu, vai tu lūgsi man piedošanu?

— Es domāju, ka jums jālūdz man piedošana.

— Nu, kā tev patīk. Gan mēs drīz redzēsim, kurš te ir saimnieks. Vai tie kūļi — tas ir viss, kas šodien padarīts?

— Jā, ser.

— Te nu gan maz ko redzēt. Paskat, ko tās padarījušas (viņš norādīja uz abām plecīgajām sievietēm). Arī pārejas strādā labāk par tevi.

— Viņas jau agrāk šo darbu strādājušas, bet es neesmu. Un es domāju, jums tas vienalga, jo tas ir gabaldarbs, un mums maksā tikai par padarīto.

— Nav vis vienalga. Es gribu ātrāk iztīrīt piedarbu.

— Tad es neiešu projām pulksten divos kā citas, bet strādāšu līdz vakaram.

Viņš nīgri pavērās Tesā un aizgāja. Tesa juta, ka sliktākā vietā nemaz nebūtu varējusi nonākt, taču tas bija labāk par uzmākšanos. Pulksten divos abas profesionālās vārpu griezējas izdzēra savu pēdējo degvīna pudeli, nolika pie malas savus līkos nažus, sasēja pēdējos kūļus un devās projām. Meriena un Iza gribēja darīt to pašu, bet, dzirdēdamas, ka Tesa nodomājusi palikt, lai ar ilgāku darbu atsvērtu savu iemaņas trūkumu, negribēja pamest viņu vienu. Palūkojusies ārā uz sniegu, kas krita vēl joprojām, Meriena izsaucās:

— Beidzot mēs esam vienas pašas!

Un tā nu valodas atkal pievērsās Telboteisā aizvadītajām dienām un, protams, notikumiem, kas saistījās ar viņu mīlu uz Endželu Klēru.

— Iza un Meriena, — sacīja Endžela Klēra sieva ar cieņu, kurā bija kas dziļi aizkustinošs, ievērojot, cik maz viņa varēja izmantot savas sievas tiesības, — es nevaru runāt kā agrāk ar jums par misteru Klēru, jums jāsaprot, ka es nevaru; jo, lai gan viņš pašlaik ir aizbraucis no manis, viņš tomēr ir mans vīrs.

Iza pēc rakstura bija pati bezkaunīgākā un dzēlīgākā no visam četrām, kuras bija mīlējušas Klēru.

— Jā, mīlētājs viņš bija lielisks, nav vārdam vietas, — viņa teica, — bet jāšaubās, vai viņš ir mīlošs vīrs, ja tik drīz tevi pametis.

— Viņam tas bija jādara, viņam bija jābrauc iepazīties ar to aizjūras zemi! — Tesa aizstāvēja vīru.

— Viņš varēja pārlaist ziemu ar tevi kopā.

— Ak, tas notika nejauši… kāds pārpratums, un par to nerunāsim, — Tesa attrauca asarainā balsī. — Varbūt daudz kas sakāms viņa labā! Viņš neaizbrauca kā citi vīri, neko neteicis man, un es vienmēr varu dabūt zināt, kur viņš atrodas.

Pēc tam viņas labu laiku strādāja, iegrimušas pārdomās; viņas satvēra vārpas, izvilka ārā salmus, pasita padusē un nogrieza vārpas ar līko nazi; piedarbā nekas nebija dzirdams, tikai salmu švīkstoņa un nažu šņakstoņa. Tad Tesa pēkšņi sagrīļojās un atslīga vārpu kaudzē pie savām kājām.

— Es jau teicu, ka tu to neizturēsi! — Meriena iesaucās, — Tādam darbam vajag cietākus kaulus par tavējiem.

Tieši tobrīd piedarbā ienāca fermeris.

— Tad tā tu strādā, kad manis nav klāt! — viņš uzsauca Tesai.

— Par to taču man ir jācieš, nevis jums, — Tesa aizstāvējās.

— Es gribu, lai darbs tiek padarīts, — viņš stūrgalvīgi atteica, iziedams cauri piedarbam pa otrām durvīm.

— Neklausies uz viņu, mīļā, — Meriena sacīja. — Es te esmu strādājusi jau senāk. Ej noliecies uz salmiem, mēs ar Izu pabeigsim tavu daļu.

— Negribu, lai jūs strādājat manā vietā. Es turklāt esmu augumā garāka par jums.

Tomēr viņa jutās tā nokausēta, ka bija ar mieru mazliet atgulties uz čužām — atliekām, kas samestas piedarba tālākajā kaktā, kad taisnie salmi izvilkti. Spēku sabrukumu bija radījis tikpat daudz satraukums sakarā ar sarunu par šķiršanos no vīra kā smagais darbs. Viņas apziņa bija nomodā, bet griba nespēcīga, un salmu čaukstoņa un vārpu griešana sagādāja viņai teju pat fiziskas sāpes.

Turklāt savā kaktā Tesa bez šiem trokšņiem dzirdēja vēl čukstošas balsis. Viņa bija pārliecināta, ka biedrenes turpina pārtraukto sarunu, bet viņu balsis skanēja tik klusu, ka Tesa nevarēja uztvert vārdus. Beidzot viņai radās pārlieka ziņkāre par šo sarunu, un, iegalvojusi sev, ka jūtas labāk, viņa piecēlās un atsāka darbu.

Bet nu zaudēja spēkus Iza Hjūeta. Iepriekšējā vakarā viņa bija nostaigājusi vairāk par divpadsmit jūdzēm, likusies gulēt ap pusnakti un uzcēlusies pulksten piecos no rīta. Vienīgi Merienu nemocīja sāpes mugurā un rokās — viņu glāba degvīna pudele un spēcīgā miesas būve. Tesa skubināja Izu iet projām, paziņodama, ka jūtas labāk un pabeigs darbu bez viņas, pēc tam varēs sadalīt kūlīšus vienādās daļās.

Iza pateicīgi pieņēma piedāvājumu un, izgājusi pa lielajām durvīm, devās pa sniegoto taku uz savu apmešanās vietu. Meriena kā ikvienu pēcpusdienu, kad bija iebaudījusi no pudeles, ļāvās romantiskam noskaņojumam.

— Es to no viņa gan nebūtu gaidījusi — nekad! — viņa sapņaini ierunājās. — Un es viņu tā mīlēju! Man nebija nekas pretī, ka viņš apprec tevi. Bet tas ar Izu, tas ir par traku!

Tesa satrūkās, izdzirdējusi šos vārdus, un gandrīz iegrieza pirkstā ar nazi.

— Vai tu runā par manu vīru? — viņa stostījās.

— Nu jā. Iza teica: «Nesaki viņai,» — bet vai tad es varu nociesties! Zini, ko viņš gribējis no Izas? Viņš gribējis, lai Iza brauc viņam līdzi uz Brazīliju.

Tesas seja kļuva balta kā apkārtējais sniegs un vaibsti sastinga.

— Un Iza atteikusies braukt? — viņa jautāja.

— Nezinu. Tikai viņš atkal pārdomājis.

— Nu, tad viņš to nav nopietni runājis! Vīriešu joki, vairāk nekas!

— Nē, nopietni gan, jo viņš aizvedis Izu labu gabalu uz stacijas pusi.

— Bet tomēr nav paņēmis līdzi!

Viņas strādāja atkal klusēdamas, te negaidot Tesa sāka skaļi raudāt.

— Re nu! — Meriena noteica. — Labāk es nebūtu stāstījusi!

— Nē, tas ir ļoti labi, ka tu pastāstīji. Es esmu dzīvojusi kā tāda zostiņa un neesmu labi sapratusi, pie kā tas var novest! Man vajadzēja viņam biežāk rakstīt. Viņš aizliedza man doties pie viņa, bet neteica, ka nedrīkstu rakstīt, cik bieži gribu. Turpmāk es tā vairs nedarīšu! Es esmu rīkojusies aplam un nevērīgi, atstādama visu izlemšanu viņa ziņā!

Nespodrā gaisma piedarbā kļuva vēl krēslaināka, un viņas vairs neredzēja strādāt. Kad Tesa tovakar pārnāca mājās un iegāja savā izbalsinātajā istabiņā, viņa sāka steigā rakstīt Klēram vēstuli. Taču viņai uzmācās šaubas un neļāva vēstuli pabeigt. Pēc tam Tesa noņēma gredzenu, ko nēsāja lentē pie sirds, un, iedama gulēt, uzmauca pirkstā, lai it kā pārliecinātu sevi, ka viņa patiešām ir sieva šim neuzticīgajam mīlētājam, kurš, nule pametis viņu, varējis uzaicināt Izu doties sev līdzi pāri okeānam. Vai, to zinādama, Tesa var lūgt viņu atgriezties, vai var izrādīt, ka viņu vēl mīl?

XLIV

Pēc šī atklājuma piedarbā Tesas domas atkal pievērsās tālajam Eminsteras vikariātam, kas viņas prātu pēdējā laikā vairākkārt bija nodarbinājis. Tesa varēja sūtīt vēstuli Klēram, ja vēlējās viņam rakstīt, tikai ar sava vīra vecāku starpniecību un rakstīt viņiem tieši, ja nonāk grūtībās. Taču apziņa, ka viņai nav nekādu morālu tiesību uz Klēru, nomāca vēlēšanos rakstīt; ģimenei vikariātā, tāpat kā saviem vecākiem, viņa pēc kāzām tikpat kā neeksistēja. Tāda sevis noliegšana tiklab vieniem, kā otriem bija pilnīgā saskaņā ar Tesas neatkarīgo raksturu; viņa neko negribēja saņemt aiz žēlastības vai līdzcietības, ja to, objektīvi apsverot, nebija pelnījusi. Viņa bija apņēmusies paļauties vienīgi uz saviem spēkiem un pastāvēt vai krist, nevis prasīt palīdzību svešai ģimenei, ar kuru tīri formāli saradojusies tikai tāpēc, ka tās loceklis aizraušanās brīdī ierakstījis baznīcas grāmatā blakus viņas vārdam arī savējo.

Bet tagad, kad Tesu bija tik sāpīgi satraucis Izas stāsts, arī viņas pašatteikšanās spēks bija izsmelts. Kāpēc viņas vīrs viņai neraksta? Viņš bija skaidri un gaiši pateicis, ka vismaz paziņos, uz kādu apvidu dodas, taču nebija atsūtījis ne rindiņu ar savu adresi. Vai tiešām viņš ir tik vienaldzīgs? Bet ja nu viņš ir slims? Varbūt pirmais solis jāsper viņai? Šīs raizes piespiedīs Tesu saņemt drosmi, ievākt vikariātā ziņas un pastāstīt, cik ļoti viņu sāpina vīra klusēšana. Ja Endžela tēvs ir tas labais cilvēks, par kādu viņu dēvē, tad sapratīs ilgu plosīto vedeklas sirdi. Par savu grūto stāvokli viņa noklusēs.

Aiziet no fermas darba dienā Tesa nevarēja; vienīgā izdevība bija iet svētdien. Flintkomeša atradās krīta plakankalnes centrā, līdz kuram nesniedzās neviens dzelzceļš, tāpēc vajadzēja iet kājām. Un, tā kā turp un atpakaļ sanāca veselas trīsdesmit jūdzes, tad viņai vajadzēja pagarināt dienu, labi agri pieceļoties.

Pēc divām nedēļām, kad sniegs bija nokusis un iestājies spalgs pliksals, Tesa nolēma doties šai dēkā, kamēr ceļš sasalis. Pulksten četros svētdienas rītā viņa nokāpa lejā un izgāja ārā zvaigžņu mirgā. Laiks joprojām bija labvēlīgs, zeme skanēja zem viņas soļiem ka lakta.

Meriena un Iza ar visu sirdi dzīvoja viņai līdzi, zinādamas, ka gājienam sakars ar Tesas vīru. Viņas mita kādā tās pašas ielas mājā mazliet tālāk, bet atnāca un palīdzēja Tesai saposties ceļā, ieteikdamas apvilkt labāko tērpu, lai savaldzinātu vīratēva un vīramātes sirdis; Tesa šai ziņā bija vienaldzīga un pat svārstījās, zinādama, cik stingri vecais misters Klērs turas pie kalvinistu dogmām. Bija jau pagājis gads kopš viņas kāzām, bet Tesa bija šo to saglabājusi no savas kādreiz bagātīgās garderobes, lai varētu apģērbties gluži pievilcīgi kā vienkārša lauku meitene, kas nedzenas pēc modes untumiem: mīksta pelēkas vilnas kleita, izrotāta ar baltu krokotu krepu, kas jauki izcēla sārto sejas un kakla toni, melna samta virsjaka un cepurīte.

— Traki žēl, ka tavs vīrs pašreiz tevi neredz — tu esi īsta skaistule! — sacīja Iza Hjūeta, uzlūkodama Tesu, kas stāvēja uz sliekšņa starp tēraudspožo zvaigžņu spulgu ārā un dzelteno sveces liesmu aiz muguras. Iza šobrīd augstsirdīgi aizliedza pati sevi; viņa, kā ikviena sieviete, kuras sirds ir lielāka par lazdas riekstu, nevarēja just naidu pret Tesu, kas ar savu neparasto dvēseles siltumu un garīgo spēku tā ietekmēja sava dzimuma pārstāves, ka tās Tesas klātbūtnē dīvainā kārtā aizmirsa peļamās sievišķīgas skaudības un greizsirdības jūtas.

Vēl kaut kas jāsakārto un jānogludina, vēl pēdējais puteklītis jānosukā, un biedrenes atlaida Tesu, kura nozuda nule svīstošās ausmas pērļainajā mijkrēslī. Palicējas dzirdēja Tesas kurpes klaudzam uz sasalušā ceļa, kad viņa paātrināja soli. Pat Iza cerēja uz izdošanos un, kaut arī sevišķi necienīja pati savus tikumus, tomēr priecājās, ka nebija padevusies Klēra kārdinājumam un nodarījusi draudzenei pārestību.

Bija apritējis tieši gads, kopš Klērs bija apprecējis Tesu, un gandrīz gads pagājis kopš viņu šķiršanās dienas. Straujais gājiens sausajā, dzidrajā ziemas rītā, kaļķakmens kalnu kumbru rēnajā gaisā, nenomāca Tesu, kura paturēja prātā savu mērķi; nebija šaubu, ka viņa sapņoja par to, kā iekarot vīramātes sirdi, kā izstāstīt šai lēdijai visu notikušo, lai padarītu viņu par savu sabiedroto un tā atgūtu svešumā klīstošo mīļoto.

Tikmēr Tesa bija sasniegusi plašās plakankalnes kranti, kuras pakājē izpletās mālainā Blekmūras ieleja, kas, miglā tīta, rāmi dusēja rīta krēslā. Pretstatā augstienes bezkrāsainajam gaisam ielejai liecās pāri tumši zila debess velve. Augstienē Tesa bija paradusi strādāt simtiem akru lielos tīrumos, lejā rēgojās sīki lauciņi, mazāki par sešiem akriem, tik bezgala daudzi, ka no šī augstuma atgādināja tīkla acis. Augšā viss bija brūni palss, lejā, tāpat kā Frumas ielejā, vienmēr zaļš. Taču viņas nelaime bija sākusies šai ielejā, un viņa to vairs nemīlēja kā agrāk. Tesa, tāpat kā visi, kas izjutuši ciešanas, redzēja skaistumu nevis pašā priekšmetā, bet simbolā, ko tas ietver.

Tesa joprojām turējās rietumu virzienā, atstādama ieleju pa labi; pagāja garām Hintokai, šķērsoja taisnā leņķī lielceļu, kas no Šertonebesas ved uz Kesterbridžu, apmeta loku ap Dogberihilu, Haistoju un graviņu starp tām, ko devēja par Velna virtuvi. Aizvien vēl iedama pa kalnu ceļu viņa pienāca pie «Rokas uz krusta», kur akmens stabs stāvēja vientuļš un mēms, atzīmēdams vietu, kur noticis brīnums, slepkavība vai tiklab viens, kā otrs. Nogājusi vēl trīs jūdzes, Tesa krustoja taisno un vientuļo Romiešu ceļu, ko dēvēja arī par Longešleinu; pametusi to tikpat ātri, kā sasniegusi, viņa devās lejup pa lauku ceļu uz Evershedas mazpilsētu vai ciemu. Pusceļš bija aiz muguras. Te viņa apstājās un otrreiz ieturēja kārtīgas brokastis, — nevis traktierī «Cūka un zīle», jo no traktieriem viņa vairījās, bet kādā kotedžā pie baznīcas.

Tālāk viņa gāja pa piemīlīgāku apgabalu, pa Benvilas ceļu. Taču, jo mazāk jūdžu palika starp Tesu un viņas svētceļojuma mērķi, jo paļāvība sāka gaist un pasākums šķita aizvien grūtāk izpildāms. Doma par mērķi tā viņu aizņēma, ka apkārtne it kā izbalēja acu priekšā, un viņa teju pat nomaldījās. Taču ap pusdienu Tesa apstājās pie vārtiem ieplakas nogāzē, kur atradās Eminstera un tās vikariāts.

Četrstūrainais tornis virs baznīcas, kurā neapšaubāmi patlaban atradās vikārs ar savu draudzi, šķita viņai draudīgs. Tesa. nožēloja, ka nebija papūlējusies ierasties darbdienā. Tāds krietns vīrs var just aizspriedumus pret sievieti, kura izraudzījusies darīšanām svētdienu, un neiedomāsies, ka viņai citādi nav bijis iespējams. Tomēr vajadzēja vien iet tālāk. Viņa novilka biezos zābakus, kuros bija nākusi, uzvilka glītos, plānos lakādas zābaciņus un, iebāzusi ceļa apavus dzīvžogā pie vārtiem, kur tos viegli varēs atrast, devās lejup; sārtums vaigos, ko bija iekvēlinājis asais gaiss, nobāla, kad viņa tuvojās mācītāja mītnei.

Tesa cerēja uz kādu laimīgu nejaušību, bet tāda nenāca viņai talkā. Saltā vēja pūsmā nelaipni čaukstēja krūmi vikariāta priekšā uz maura; lai gan viņa bija svētdienīgi uzposusies, tomēr nekādi nespēja iztēloties, ka šai mājā dzīvo tuvi radinieki, un taču nekas būtisks ne fiziski, ne garīgi viņus nešķīra: visiem bija lemtas sāpes, prieki, domas, piedzimšana, nāve un aizkapa dzīve.

Viņa saņēma visus spēkus, iegāja pa divviru vārtiņiem un piezvanīja pie durvīm. Nu tas bija izdarīts, atkāpšanās vairs nav. Nē, nekas nebija izdarīts. Neviens nenāca ārā. Vajadzēja atkal saņemties un atkārtot mēģinājumu. Viņa piezvanīja otrreiz, satraukums reizē ar nogurumu pēc noietajām piecpadsmit jūdzēm lika viņai meklēt balstu, kamēr bija jāgaida; viņa atspieda roku pret gurnu un atbalstīja elkoni pret lieveņa stūri. Dzēlīgajā vējā efeju lapas bija sačokurojušās un pelēkas, tās švirkstēja, sizdamās cita pret citu, un šis troksnis satrauca nervus. Asiņains papīra gabals, ko vējš bija paķēris no kādas atkritumu kaudzes pie miesnieka veikala, virpuļoja pa ceļu gar vārtiem, — par vieglu, lai paliktu uz vietas, par smagu, lai aizlidotu; daži salmi lēkāja reizē ar to.

Otrais zvans bija skaļāks, un tomēr neviens nenāca ārā. Tad Tesa pameta lieveni, atvēra vārtus un iznāca uz ielas. Un, kaut arī viņa nedroši atskatījās, it kā tiekdamās griezties atpakaļ, tomēr, aizverot vārtus, viņai izlauzās atvieglojuma nopūta. Tesu vajāja iedoma, ka viņu ir pazinuši (kaut arī viņa nevarētu pateikt, kādā kārtā) un devuši rīkojumu nelaist iekšā.

Tesa pagājās līdz mājas stūrim. Viņa gan bija izdarījusi visu iespējamo, taču nolēma, ka labāk izturēt pašreizējo satraukumu nekā nožēlu nākotnē, griezās atpakaļ un nogāja mājai garām, ieskatīdamās katrā logā.

Ak, izskaidrojums taču bija — visi bez izņēmuma ir baznīcā. Tesa atcerējās vīra nostāstus, ka tēvs liek rīta dievkalpojumu apmeklēt arī kalpotājiem, un, atgriezušies mājās, visi ēd aukstu ēdienu. Tātad vajadzēja tikai pagaidīt, kamēr beidzas dievkalpojums. Viņa modinās aizdomas, ja gaidīs pie vikariāta, un viņa nolēma aizstaigāt līdz baznīcai. Taču, līdzko Tesa bija sasniegusi kapsētas vārtus, no baznīcas sāka plūst ārā baznīcēni, un Tesa iekļuva pašā drūzmas vidū.

Eminsteras draudzes locekļi blenza viņā tā, kā to prot vienīgi mazpilsētnieki, kuri, omulīgi dodamies mājup, bola acis uz nepazīstamu sievieti, kas atšķiras no pārējām un ir, acīm redzot, svešiniece. Viņa pielika soli un devās kalnup pa to pašu ceļu, pa kuru atnākusi, lai patvertos starp dzīvžogiem, kamēr vikāra ģimene paēdīs un viņai būs ērtāk ierasties. Tesa drīz atstāja visus aiz muguras, tikai divi jauni vīrieši rokrokā aši soļoja viņai nopakaļ.

Kad abi pienāca tuvāk, Tesa dzirdēja viņus nopietni sarunājamies, un ar sievietes dabisko, aso uztveri šādā situācijā pamanīja viņu balsu līdzību ar vīra balsi. Gājēji bija abi Endžela brāļi. Aizmirsusi savus plānus, Tesa baidījās tikai, ka tie viņu nepanāk šādā brīdī, kad viņa tik uztraukta un nav sagatavojusies uz tādu sastapšanos, jo instinktīvi baidījās no viņu pētošajiem skatieniem, kaut arī zināja, ka vīrabrāļi nevar viņu pazīt. Jo ātrāk nāca viņi, jo paātrināja soļus arī Tesa. Laikam abi bija krietni vien nosaluši baznīcā garā dievkalpojuma laikā un gribēja sasildīties pastaigājoties, pirms dodas mājās ēst lenču vai pusdienas.

Tikai viena persona bija aizsteigusies Tesai priekšā — jauna sieviete, acīm redzot, lēdija, diezgan glīta, bet varbūt tā kā par stīvu un klīrīgu. Tesa gandrīz jau bija panākusi viņu, kad svaiņu ātrie soļi skanēja tepat vai aiz muguras un bija dzirdams ik vārds no sarunas. Sākumā Tesa neuztvēra neko, kas viņu interesētu, kamēr, pamanot netālu jauno lēdiju, viens ieminējās:

— Re, kur Mersija Čānta. Mēģināsim panākt viņu.

Šis vārds Tesai nebija svešs. Tā bija sieviete, kuru Endželam viņa paša un jaunavas vecāki bija izraudzījušies par dzīves biedri un kuru viņš droši vien būtu apprecējis, ja Tesa nebūtu gadījusies ceļā. Ja Tesa nebūtu to zinājusi agrāk, tad uzzinātu tagad, jo viens no brāļiem ieteicās:

— Ak, nabaga Endžels, nabaga Endžels! Kā es ieraugu šo jauko meiteni, tā aizvien jo vairāk nožēloju viņa pārsteidzīgo apprecēšanos ar to lopu meitu, vai kas nu viņa ir. Patiesi dīvains notikums. Interesanti, vai viņa aizbraukusi pie Endžela vai vēl ne; cik zinu, pirms dažiem mēnešiem viņš vēl bija viens pats.

— Es arī to nezinu. Viņš man tagad neko neuztic. Viņa neveiksmīgā apprecēšanās liekas vēl veicinājusi atsvešināšanos starp mums, kas sākās ar viņa aplamajiem uzskatiem.

Tesa steidzās augšup pa nokalni vēl ātrāk, bet nevarēja jau arī skriet, lai nepievērstu uzmanību. Beidzot abi vīrieši panāca Tesu un aizgāja garām. Jaunā lēdija, izdzirdējusi soļus, atskatījās. Viņi sasveicinājās, spiezdami cits citam roku, un visi trīs devās tālāk.

Drīz viņi sasniedza kalna virsotni, kas, acīm redzot, bija viņu pastaigas gala punkts, pagausināja soļus un visi trīs nogriezās uz vārtiem, pie kuriem Tesa bija kavējusies pirms kādas stundas, lai aplūkotu pilsētu, pirms ieiet tanī. Runājot kāds no abiem brāļiem garīdzniekiem cītīgi bakstīja dzīvžogu ar savu lietussargu un beidzot izvilka kaut ko ārā.

— Te ir pāris vecu zābaku, — viņš sacīja. — Laikam tos nometis kāds klaidonis.

— Kāds krāpnieks, kas nolēmis ienākt pilsētā basām kājām, lai tā pamodinātu mūsu līdzcietību, — sacīja mis Čānta. — Jā, tā gan būs, jo tie ir lieliski zābaki ceļam — un nemaz nav novalkāti. Cik negodīga rīcība! Es pārnesīšu tos mājās un atdošu kādam trūcīgajam,

Katberts Klērs, kurš bija atradējs, paķēra tos uz lietussarga līkā uzgaļa, un tā Tesa pazaudēja savus zābakus.

Tesa, kas bija visu noklausījusies, pagāja viņiem garām, paslēpusi seju aiz vilnas plīvura, un tad atskatīdamās redzēja, ka šī dievbijīgā trijata ar viņas zābakiem rokā pamet vārtus un iet lejup no kalna.

Mūsu varone turpināja savu ceļu. Asaras, sūras asaras ritēja viņai pār vaigiem. Viņa zināja, ka tā ir tikai sentimentalitāte, pārspīlēta jūtelība, kas liek viņai uztvert šo scēnu kā iznīcinošu spriedumu par sevi, tomēr nevarēja sevi pārvarēt, nevarēja tik neaizsargāta nostāties pretī šīm nelabvēlīgajām zīmēm. Nebija ko domāt par atgriešanos vikariātā. Endžela sievai šķita, ka šie, pēc viņas domām, pārmērīgi smalkie garīdznieki uztrenkuši viņu kalnā it kā kādu nicināmu meža zvēru. Pārestība tika nodarīta netīšām, un tomēr žēl, ka viņa sastapa dēlus, nevis tēvu, kurš ar visiem saviem ierobežotajiem uzskatiem nebūt nebija tik sastīvināts un nogludināts kā šie abi un bija papilnam apveltīts ar tuvāku mīlestību. Kad viņa atkal atcerējās savus noputējušos zābakus, tad nožēloja tos tās nicināšanas dēļ, ko tie bija modinājuši atradējos, un juta, cik bezcerīga ir šo zābaku īpašnieces dzīve.

— Ak, — Tesa sacīja, aizvien vēl raudādama aiz žēluma pret sevi, — viņi nezina, ka tanīs zābakos es gāju pa akmeņaino ceļu, lai pietaupītu šos jaukos zābaciņus, kurus viņš nopirka man! Nē, to viņi nezināja! Un viņiem prātā nenāca, ka viņš bija izraudzījies mana labākā tērpa audumu un krāsu — nē, kā viņi to varēja zināt! Un, ja arī zinātu, viņiem gar to nebūtu nekādas daļas, jo viņiem vienalga, kas notiek ar Endželu, nabadziņu!

Nu viņa lēja asaras aiz žēluma par iemīļoto, kura tradicionālais, standartizētais viedoklis bija sagādājis viņai visas šīs ciešanas, un devās tālāk, nezinādama, ka vislielākā nelaime piemeklējusi viņu tagad, kad, tik sievišķīgi zaudēdama drosmi pašā kritiskākajā brīdī, spriedusi par vīratēvu pēc viņa dēliem. Tesas pašreizējais stāvoklis patiesi varēja pamodināt mistera un misis Klēru līdzjūtību. Viņu sirdis vienmēr bija plaši atvērtas nelaimīgajiem, kas nonākuši pie galējās robežas, kamēr izsmalcinātas garīgās ciešanas un izmisuma vēl nepiemeklēti cilvēki nespēja izraisīt viņu interesi vai uzmanību. Mezdamies palīgā muitniekiem un grēciniekiem, viņi mēdza piemirst, ka savs mierināšanas vārds der arī rakstu mācītājiem un varizējiem, kuriem tāpat savas raizes, un taisni šis viņu trūkums vai aprobežotība būtu sagādājis šobrīd viņu pašu vedeklai labu uzņemšanu kā īpaši pazudinātai dvēselei, kam nepieciešama viņu mīlestība.

Tesa steberēja atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija nākusi šurp ja ne cerību pilna, tad vismaz ar pārliecību, ka viņas dzīvē iestāsies lūzums. Nekāds lūzums, pēc visa spriežot, nebija noticis, un nekas cits neatlika kā izturēt līdz pavasarim šai fermā pie bada maizes, kamēr viņa atkal saņems drosmi doties uz vikariātu. Tesa tomēr vēl nebija zaudējusi interesi par sevi un atceļā atsedza plīvuru, it kā gribētu rādīt pasaulei, ka viņai vismaz ir tāda seja, ar kādu Mersija Čānta nevar lepoties. Taču, to darot, Tesa skumji kratīja galvu. — Tam nav nozīmes, tam nav nozīmes! — viņa sacīja. — Neviens manu seju nemīl, neviens to neredz! Un kam gan daļas, kā izskatās tāda izstumtā kā es!

Ejot mājup, viņa drīzāk klimta nekā gāja. Gaitai nebija možuma, nebija mērķa, bija tikai virziens. Vienmuļīgajā, garajā Benvilas ceļā viņa sāka just nogurumu, balstījās pret vārtiem un atpūtās pie jūdžu akmeņiem.

Viņa neiegriezās nevienā mājā, kamēr septītā vai astotā jūdzē nonāca lejup no stāvā uzkalna Evershedas ciemā jeb mazpilsētiņā, kur šorīt cerību pilna bija brokastojusi. Mājiņa, kurā viņa atkal iegriezās, bija pirmā šai ciema galā blakus baznīcai, un, kamēr saimniece aizgāja atnest no pieliekamā pienu, Tesa, lūkodamās ielā, ievēroja, ka tur neredz neviena cilvēka.

— Laikam visi aizgājuši uz pēcpusdienas dievkalpojumu? — viņa ievaicājās.

— Nē, mana dārgā, — atbildēja vecā sieviete. — Vēl par agru, dievkalpojums vēl nav iezvanīts. Viņi aizgājuši noklausīties sludinātāju tepat kaimiņu šķūnī. Tur kāds sprediķo dievvārdu starplaikā — stāsta, krietns, patiesīgs kristīgais. Bet kad lai es eju viņu klausīties! Man jau pārpārim pietiek ar to, kas tiek teikts no kanceles.

Tesa drīz vien gāja atkal tālāk pa ciema ielu, un viņas soļi atbalsojās māju sienās, it kā ciems būtu izmiris. Tuvojoties centram, soļu klaudzoņai pievienojās citas skaņas, un, ieraudzīdama tepat ceļa tuvumā šķūni, viņa noģida, ka tur runā sludinātājs.

Viņa balss bija tik skaidri dzirdama nekustīgajā, dzidrajā gaisā, ka Tesa varēja saprast pat teikumus, kaut atradās šķūņa vienlaidus sienas pusē. Svētruna, kā jau varēja gaidīt, bija galējā antinomistu garā — par attaisnošanu caur ticību, kā to mācīja apustulis Pāvils. Savu neatlaidīgo domu orators izteica apgarotā sajūsmā, gandrīz vai deklamētāja tonī; acīm redzot, kā dialektiķis viņš nekur nederēja. Lai arī Tesa nebija dzirdējusi runas sākumu, taču uzminēja, kāds bībeles pants ņemts tai par pamatu, jo runātājs pastāvīgi atkārtoja:

— «Ak jūs neprātīgie galatieši, kas apmājis jūs nepaklausīt patiesībai, jūs, kam acu priekšā Jēzus Kristus, jūsu vidū krustā sistais?»

Tesai klausoties, interese pieauga, it sevišķi, kad viņa atklāja, ka sludinātāja mācība ir Endžela tēva uzskatu aizrautīga variācija; viņa ieinteresējās vēl vairāk, kad runātājs sāka sīki attēlot savus garīgos pārdzīvojumus, kas viņu veduši pie šiem uzskatiem. Viņš teicās bijis vislielākais starp grēciniekiem. Viņš esot zaimojis dievu, biedrojies bez apdoma ar bezprāšiem un netikļiem. Bet atmodas diena pienākusi, un, no cilvēku viedokļa raugoties, tas noticis, galvenokārt pateicoties kādam zināmam garīdzniekam, kuru viņš vispirms nekrietni apvainojis, bet kura atvadu vārdi viņam dziļi iespiedušies sirdī un palikuši tur, kamēr ar dieva žēlastību pārvērtuši viņu par to vīru, kādu ciema ļaudis redzot savā priekšā.

Vēl vairāk par runas saturu Tesu satrauca runātāja balss, kura, lai cik tas likās neiespējami, pilnīgi atgādināja Aleka d'Erbervila balsi. Ar sāpīgi sasprindzinātu seju viņa apgāja apkārt šķūnim un apstājās tā priekšā. Zemā ziemas saule spīdēja tieši uz divviru ieejas durvīm šai pusē; viena durvju puse bija atvērta, tā kā stari sniedzās tālu pāri kulam līdz pat sludinātājam un viņa klausītājiem, kas iekšā bija ērti patvērušies no ziemeļu vēja. Klausītāji bija galvenokārt ciema ļaudis, starp tiem arī tas vīrs, kas, nesdams podu ar sarkanu krāsu, bija patrāpījies Tesai ceļā tai neaizmirstamajā dienā. Taču Tesas uzmanība bija pievērsta centrālajai figūrai, kas stāvēja uz labības maisiem ar seju pret ļaudīm un durvīm. Trešās pēcpusdienas stundas saule viņu spilgti apgaismoja, un tā dīvainā satraucošā nojauta, kas bija radusies Tesai, līdzko viņa bija skaidri sadzirdējusi sludinātāja balsi, pārvērtās neapgāžamā patiesībā: Tesas priekšā atradās viņas pavedējs.

SESTĀ FĀZE ATGRIEZTAIS

XLV

Kopš aiziešanas no Trentridžas līdz pat šim mirklim Tesa nebija nedz redzējusi d'Erbervilu, nedz arī ko dzirdējusi par viņu.

Sastapšanās notika grūtā dzīves brīdī, tādā brīdī, kas it kā paredzēts, lai mazinātu satricinājuma iespaidu. Taču atmiņa ir tik neprātīga, ka, lai gan d'Erbervils te stāvēja visu acu priekšā kā atgriezies grēcinieks, kas nožēlo agrākos pārkāpumus, Tesu tomēr pārņēma bailes, paralizējot kustības, tā, ka viņa netika ne no vietas.

Atcerēties, ko pauda šie vaibsti, kad viņa tos skatīja pēdējo reizi, un redzēt tos tagad! … Tā pati glītā, nepatīkamā seja, tikai tagad ar pieklājīgi apcirptu vecmodīgu vaigu bārdu, melnās ūsas noskūtas, apģērbs mazliet atgādināja mācītāja tērpu, ar ko pietika, lai nekas nepaliktu pāri no dendija, un Tesa mirkli pat šaubījās, vai tas varētu būt d'Erbervils.

Tesai sākumā šķita baismīga nejēdzība, derdzīgi un nevietā dzirdēt svēto rakstu vārdus no šādas mutes. Šī tik pārāk pazīstamā balss vēl pirms četriem gadiem bija čukstējusi viņas ausīs pavisam ko citu un citā nolūkā, un šai pretstatā slēptā ironija lika Tesas sirdij sāpēs sažņaugties.

Viņš nebija tik daudz iekšēji pārmainījies, kā pieņēmis citu veidu. Agrākās jutekliskās līnijas tagad pauda dievbijīgu kaisli. Lūpas, kas bija radītas pavedināšanai, tagad izrunāja lūgsnu vārdus; vaigu kvēle, kas vēl vakar liecināja par uzdzīvotāja nesavaldību, šodien izteica svētbijīgu aizgrābtību, dzīvnieka vietā bija fanātiķis, pagānu aizstājis apustuļa Pāvila mācības piekritējs; pārdrošās šaudīgās acis, kas tolaik tik valdonīgā iekārē bija slīdējušas pār Tesas augumu, tagad dega gandrīz vai nešpetnās dieva pielūgsmes ugunīs. Agrāk viņš nikni vaibstījās, ja kaut kas spītēja viņa nodomiem, tagad viņš to darīja, runājot par nelabojamiem atkritējiem, kuri stūrgalvīgi no jauna gremdējas grēku dūksnājā.

Likās, pat viņa sejas panti sūdzas. Tiem bija jāatsakās no iedzimtajām ierašām un jāpauž izjūtas, kurām daba tos nebija radījusi. Dīvaini, bet iedvesma šķita nevietā, un pacilātība izskatījās mākslota.

Vai tā varēja būt? Tesai gribējās atmest šīs domas, kurām trūka augstsirdības. D'Erbervils nebija pirmais grēcinieks, kas novērsies no grēku ceļiem, lai glābtu savu dvēseli, un kāpēc lai tas šai gadījumā būtu pretdabiski? Tas bija tikai ierastais uzskats, kas sadumpojies Tesā, dzirdot izrunājam jaunus, labus vārdus ar veco, ļauno pieskaņu. Jo lielāks grēcinieks, jo lielāks svētais; lai to atklātu, nemaz; nevajadzēja pārāk dziļi iegremdēties kristietības vēsturē.

Šādas neskaidras un vārdos neietvertas domas saviļņoja Tesu. Līdzko pārsteiguma radītais sastingums pārgāja, viņas pirmā dziņa bija tikt projām no runātāja acīm. Tā kā viņa stāvēja pret sauli, d'Erbervils vēl nebija paspējis viņu pamanīt.

Taču, tikko Tesa sakustējās, d'Erbervils viņu pazina. Likās, šis atklājums iedarbojas uz viņas kādreizējo pielūdzēju kā elektriskā strāva, tas izpaudās daudz spēcīgāk nekā viņa iespaids uz Tesu. Apgarotība un kvēlā daiļrunība likās pēkšņi viņu pametam. Vārdi viņa lūpās trīsēja un drebēja, bet nespēja no tām atrauties, kamēr Tesa vērās viņā. Uzmetis skatienu Tesas sejai, viņš samulsis centās lūkoties jebkurā virzienā, tikai ne uz Tesu, tomēr acis ik pēc mirkļa izmisīgi griezās atpakaļ. Šāda paralīze gan ilga tikai īsu brīdi; līdzko viņš zaudēja savaldīšanos, Tesa atguva spēkus, pameta šķūni, cik vien ātri varēja, un devas tālāk.

Kolīdz Tesa atģidās, viņu pārņēma šausmas, iedomājoties ar abiem notikušās pārmaiņas. D'Erbervils, kas bija iegrūdis viņu pazušanā, ir atdzimis garā, kamēr viņa palikusi neatgriezta. Un tomēr, gluži kā leģendā par Kipras grēcinieci, vajadzēja tikai parādīties tās attēlam pie altāra, lai priesterim teju pat nodzistu svētā uguns.

Tesa soļoja neatskatīdamās. Likās, viņas mugura un pat drēbes ir apveltītas ar spēju uztvert skatienus — tik spilgti viņa iztēlē juta d'Erbervila acis sekojam. Līdz šim sastapšanās brīdim Tesas sirdi bija nomācis pasīvu skumju slogs; tagad raizes ieguva citu kvalitāti. Alkas pēc mīlas, kuras tik ilgi bija trūcis, nu aizstāja gandrīz vai fiziski izjūtama nepielūdzamā pagātne, kuras valgos viņa joprojām atradās. Tā sakāpināja viņas pašas vainas apziņu līdz galējam izmisumam; cerības, ka visi sakari starp agrāko un tagadējo dzīvi būs satrūkuši, tomēr nebija piepildījušās. Pagātne nekad nebūs pilnīgi zudusi, kamēr viņa pati nebūs kļuvusi par pagātni.

Tādās pārdomās nogrimusi, Tesa šķērsoja taisnā leņķī Longešleinas ziemeļu daļu, un drīz pēc tam balti atvizēja ceļš uz plakankalni, pa kuras kori bija jānoiet atlikušās jūdzes. Sausais, balsnējais ceļš skarbi traucās tāluma, tā vienmuļību neklīdināja ne gājējs, ne pajūgs vai stabs, tikai šur tur izkaisīti brūni zirgu mēsli izraibināja salto, neauglīgo zemi. Lēni kāpdama kalnup, Tesa izdzirdēja soļus aiz muguras un atskatījusies ieraudzīja labi pazīstamo augumu tik neparastajā metodista tērpā, — vienīgo cilvēku visā pasaulē, ar kuru nevēlējās sastapties viena šaipus kapa.

Tomēr nebija laika ne ko apsvērt, ne izvairīties, un Tesa cik spēdama mierīgi pakļāvās nepieciešamībai un ļāva, lai d'Erbervils viņu panāk. Tesa pamanīja, ka nācējs ļoti uzbudināts — ne tikdaudz no ātrā gājiena, kā no jūtām, kas viņu pārņēmušas.

— Tesa! — viņš sauca.

Viņa neatskatīdamās pagausināja soli.

— Tesa! — viņš atkārtoja. — Tas esmu es — Aleks d'Erbervils!

Nu viņa atskatījās, un d'Erbervils pienāca klāt.

— Es redzu, ka jūs tas esat, — viņa salti atteica.

— Kā, un tas ir viss? Bet neko citu jau es neesmu pelnījis! Protams, — viņš piebilda iesmiedamies, — jūsu acīs es izskatos mazliet smieklīgs. Bet — ar to man jāsamierinās … Es dzirdēju, ka jūs esot aizbraukusi, bet neviens nezināja pateikt, uz kurieni. Tesa, vai jūs brīnāties, ka es jums sekoju?

— Jā gan, un es no visas sirds vēlos, kaut jūs to nebūtu darījis!

— Jums jau ir tiesības tā sacīt, — viņš sadrūmis atbildēja, abiem kāpjot kalnup; Tesa negribīgi gāja blakus. — Tikai nepārprotiet mani, es jūs lūdzu, jo tas varēja notikt, pamanot — ja jūs vispār to pamanījāt, — kā jūsu pēkšņā ierašanās mani uztrauca. Tas bija acumirklīgs apjukums, pietiekami dabisks, ja apdomā, kas jūs man bijāt. Taču es saņēmos un uzveicu to … kaut varbūt, jūs uzskatāt mani par lielībnieku … Un tūliņ pēc tam es jutu, ka starp visiem cilvēkiem pasaulē, kurus paglābt no neizbēgamas dieva atmaksas ir mans pienākums un vēlēšanās — smīnat vien, ja gribat, — pirmajā vietā ir tā sieviete, kurai esmu tik ļoti nodarījis pāri. Man bija prātā tikai šis vienīgais mērķis, nekas cits.

Tesas vārdos skanēja zināma nicināšana, kad viņa atbildēja:

— Un savu dvēseli jūs jau esat izglābis? Saka taču: labdarībai jāsākas pašu mājās.

— Es neko neesmu pats darījis! — viņš nevērīgi attrauca. — Kā jau saku saviem klausītājiem, dievs vien ir darījis visu. Lai kādu nicināšanu jūs izgāztu pār mani, Tesa, tā nevar līdzināties tai, ko es pats izgāzu pār sevi — pār savu veco Ādamu! Jā, tas ir dīvains notikums, ticat vai ne, bet es jums pastāstīšu, kā notika mana atgriešana, un ceru, ka tas jūs vismaz tik daudz ieinteresēs, lai jūs noklausītos. Vai esat dzirdējusi par Eminsteras mācītāju — droši vien esat — par veco misteru Klēru; viens no pašiem nopietnākajiem savu uzskatu aizstāvjiem, viens no tiem nedaudzajiem dedzīgajiem cīnītājiem, kas vēl palikuši baznīcai; ne tik dedzīgs kā tas galējais kristiešu novirziens, kam es esmu pieslējies, bet tomēr izņēmums vispāratzītajā garīdzniecībā, kuras jaunākie pārstāvji ar savu sofistiku tā atšķaidījuši īstenās doktrīnas, ka no to agrākā satura ēna vien palikusi. Es atšķiros no viņa tikai jautājumā par baznīcu un valsti — kā iztulkot vārdus: «Tad nu atstājiet viņus un esiet šķirti, tā saka tas kungs,» — tas ir viss. Es esmu svēti pārliecināts, ka viņš kā pazemīgs dieva ierocis ir izglābis vairāk dvēseļu šai novadā nekā jebkurš cits. Vai esat dzirdējusi par viņu?

— Esmu, — viņa atteica.

— Pirms diviem vai trim gadiem viņš teica svētrunu Trentridžā kā misionāru biedrības pārstāvis, un es, nekrietnais cilvēks, viņu apvainoju, kad viņš nesavtīgi centās vest mani pie prāta un norādīt man pareizo ceļu. Viņš neņēma ļaunā manu uzvešanos, tikai gluži vienkārši pateica, ka pienākšot laiks un arī es baudīšot no svētā gara augļiem, jo tie, kas ierodoties, lai zaimotu, reizēm paliekot, lai piesauktu dievu. Viņa vārdiem piemita dīvains spēks. Tie iespiedās man sirdī. Tomēr mātes nāve satricināja mani visvairāk, un tā pamazām es nonācu pie gara gaismas. Kopš tā laika mana vienīgā vēlēšanās nest priecas vēsti arī citiem, un to es mēģināju darīt šodien; es gan tikai pašā pēdējā laikā sludinu šai novadā. Pirmos dieva kalpošanas mēnešus es pavadīju Anglijas ziemeļos starp svešiem ļaudīm, tur bija vieglāk izdarīt pirmos neprasmīgos mēģinājumus, lai uzkrātu drosmi pašam grūtākajam manas ticības pārbaudījumam, sludinot dievvārdu tiem, kas mani pazīst un grēkojuši kopā ar mani manās gara tumsības dienās. Ja jūs tikai zinātu, Tesa, kāds prieks, ja pats sevi labi izpļaukājis … es ticu …

— Diezgan! — Tesa kaismīgi iesaucās, aizvērsdamās no viņa un piesliedamās pie vārtu staba ceļmalā. — Es neticu tādām pēkšņām pārvērtībām! Mani pārņem sašutums, kad jūs tā runājat ar mani, kaut jūs zināt… jūs zināt, kādu pārestību esat man nodarījis! Jūs un jums līdzīgie, jūs smeļat sev priekus pilnā mērā zemes virsū, sarūgtinādami un aptumšodami dzīvi tādiem kā es; un, kad jums viss apnicis, tad tiešām ir jauki atgriezties no grēkiem, lai nodrošinātu sev priekus debesīs! Nost ar tādiem — es jums neticu, tas viss man riebj!

— Tesa, — viņš neatlaidās, — nerunājiet tā! Tas nāca pār mani kā pilnīgi negaidīta atziņa! Un jūs man neticat? Kam jūs neticat?

— Tam, ka jūs esat atgriezies. Jūsu ticībai.

— Kāpēc?

Viņa pazemināja balsi:

— Tāpēc, ka tam netic cilvēks, kas labāks par jums.

— Cik sievišķīgs spriedums! Un kas ir šis labākais cilvēks?

— To es nevaru teikt.

— Labi, — viņš atteica, bet tā vien šķita, ka viņam jebkuru mirkli izlauzīsies aizturētās dusmas, — lai dievs pasarg, ka es iedrīkstētos uzskatīt sevi par labu cilvēku — un jūs zināt, ka neko tādu es neteikšu. Es nule sāku staigāt labus ceļus, bet jauniesvētītie dažkārt redz tālāk par citiem.

— Jā, — viņa skumji atbildēja, — bet es nevaru ticēt, ka jūsu sirdī iemājojis jauns gars. Baidos, ka tāda aizraušanās kā jūsējā, Alek, nebūs ilgam laikam.

Tā runādama, viņa atkāpās no staba, pie kura bija pieslējusies, un palūkojās d'Erbervilā; viņa acis, sastapušas pazīstamo seju un stāvu, nevarēja vairs atrauties. Agrākais cilvēks joprojām mājoja viņā, tas nebūt nebija izskausts, ne arī pilnīgi uzveikts.

— Neskatieties tā uz mani! — viņš aprauti noteica. Tesa, nemaz neapzinājusies, ko dara un kāda izskatās,

nolaida lielās, tumšās acis un pietvīkusi izdvesa: — Piedodiet! — Un atkal Tesu pārņēma pazīstamā nelāgā sajūta, ka viņa pati kaut kā vainīga, ja daba viņu apveltījusi ar tādu miesīgu ietērpu.

— Nē, nē! Nelūdziet man piedošanu! Bet, ja jums ir plīvurs, lai apslēptu jūsu daiļumu, kādēļ jūs nenolaižat to?

Tesa nolaida plīvuru, steigšus piebilzdama: — Tas gan bija domāts galvenokārt pret vēju.

— Ir rupji no manas puses jums kaut ko uzspiest, — viņš turpināja, — bet labāk būs, ja mazāk skatīšos uz jums. Tas var kļūt bīstami.

— Š-š! — Tesa viņu apsauca.

— Jā, sieviešu sejām bijusi pārāk liela vara pār mani, tāpēc man ir iemesls bīties. Evaņģēlija kalpam nedrīkst būt daļas gar tām, bet tās man atgādina vecos laikus, kurus es gribu aizmirst.

Pēc tam viņu saruna apsīka un viņi pārmijā tikai dažus vārdus, iedami tālāk. Tesa klusībā prātoja, cik tālu Aleks nāks viņai līdzi, bet negribējās arī viņu strupi raidīt projām. Šad tad, pienākuši pie vārtiem vai margām, viņi redzēja ar sarkaniem vai ziliem burtiem uzrakstītus no bībeles ņemtus izteicienus, un Tesa ievaicājās, vai viņš zinot, kas uzņēmies pūles uzrakstīt tādus brīdinājumus. D'Erbervils atbildēja, ka viņš un vēl citi, kas arī darbojoties šai apvidū, esot noalgojuši kādu vīru, lai uzkrāso šos atgādinājumus, jo nevarot atstāt neko neizmēģinātu, kas varētu ietekmēt grēcīgās paaudzes sirdis.

Beidzot viņi sasniedza vietu, kuru sauca par Roku uz Krusta. No visām vietām kailajā un tuksnesīgajā augstienē šī bija visbēdīgākā. Tai pilnīgi trūka tās pievilcības, ko ainavās meklē to cienītāji vai mākslinieki, tai piemita jauna veida skaistums, baigs un traģisks. Nosaukums bija cēlies no akmens pīlāra, kurš te stāvēja, — ērmīgs, skarbs monolīts, kādu nevarēja atrast vietējās akmeņlauztuvēs, un uz tā kāds bija rupji izcirtis kaut ko līdzīgu cilvēka rokai. Par šā staba izcelšanos un uzstādīšanas nolūku klīda dažādi nostāsti. Daži zinātāji apgalvoja, ka sākumā uz staba esot bijis krusts un tagadējais esot tikai krusta pamatne; citi apgalvoja, ka stabs tāds bijis vienmēr un nolikts te, lai apzīmētu kādu robežu vai sapulcēšanās vietu. Lai nu kāda bija šīs relikvijas vēsture, bet vieta, kur tā atrodas, bijusi un ir atbaidīga vai svinīga atkarībā no skatītāja noskaņojuma un ietekmēja pašu flegmatiskāko garāmgājēju.

— Nu man vajadzēs jūs pamest, — d'Erbervils piezīmēja, kad viņi tuvojās šai vietai. — Šovakar pulksten sešos man jāsludina dievvārdi Ebotsernelā, un mans ceļš nogriežas pa labi. Jūs man laupījāt zināmā mērā dvēseles līdzsvaru, Tesij … Es nevaru un negribu teikt, kāpēc. Man jāiet un jāsaņem spēki… Kā tas gadījies, ka jūs tagad tik tekoši runājat? Kas jums iemācījis tik pareizu angļu valodu?

— Es daudz ko iemācījos, kad man klājās grūti, — viņa izvairīgi atbildēja.

— Kādas grūtības tad jūs piemeklēja?

Tesa pastāstīja par pirmo un vienīgo, kurai bija sakars ar pašu jautātāju.

D'Erbervils bija mēms aiz pārsteiguma.

— Es taču par to neko nezināju! — viņš beidzot nomurmināja. — Kāpēc jūs man nerakstījāt, kad jutāt, ka nav vairs labi?

Tesa neatbildēja, un viņš pārtrauca klusumu, piebilzdams:

— Nu, mēs vēl redzēsimies.

— Nē, — viņa attrauca. — Nerādieties vairs manā tuvumā!

— Es padomāšu par to. Bet, iekams mēs atvadāmies, panāciet šurp. — Viņš piegāja pie staba. — Te kādreiz stāvējis svētais krusts. Mana ticība neatzīst relikvijas, bet brīžam es baidos no jums, Tesa, daudz vairāk nekā jums pašreiz jābaidās no manis, un, lai izkliedētu manas bailes, uzlieciet roku uz šīs akmens rokas un zvēriet, ka nekad mani nekārdināsiet — ne ar savu skaistumu, ne izturēšanos.

— Ak dievs, kā jūs varat prasīt kaut ko tik aplamu! Man ne prātā nenāk jūs kārdināt!

— Jā, bet tomēr apzvēriet.

Tesa, daļēji nobiedēta, padevās viņa neatlaidībai, uzlika roku uz akmens un zvērēja.

— Man žēl, ka jūs nepiederat pie ticīgajiem, — viņš turpināja, — ka sazin kāds neticīgais dabūjis jūs savā varā un aptumšojis jūsu prātu. Bet nu pietiek! Mājās es vismaz varu aizlūgt par jums, un to es darīšu, jo diezin kas vēl var notikt. Es eju. Ardievu!

Viņš pagriezās pret vārtiem dzīvžogā, neuzmetis vairs acu Tesai, un, pārlēcis tiem pāri, aizsteidzās pa plakankalni Ebotsernelas virzienā. Viņa gaita pauda nemieru, bet pēc brītiņa viņš, it kā neatlaidīgas domas mudināts, izvilka no kabatas nelielu grāmatiņu, starp kuras lapām atradās salocīta vēstule , saburzīta un nosmulēta, it kā būtu bieži lasīta. D'Erbervils atlocīja vēstuli. Tā bija rakstīta pirms vairākiem mēnešiem, un to bija parakstījis mācītājs Klērs.

Vēstules sākumā rakstītājs izsacīja savu neliekuļoto prieku par d'Erbervila atgriešanos un pateicās, ka atgrieztais bijis tik laipns un paziņojis par to. Misters Klērs siltiem vārdiem apliecināja, ka piedevis d'Erbervila agrāko izturēšanos, un interesējās par jaunā vīrieša turpmākajiem plāniem. Misteram Klēram ļoti patiktu redzēt, ka d'Erbervils pievienojas tās baznīcas kalpiem, kurai rakstītājs ziedojis tik daudz gadu no sava mūža, un labprāt palīdzētu viņam iestāties teoloģijas fakultātē, bet, ja adresāts nevēlēšoties zaudēt laiku, ko šīs studijas prasītu, misters Klērs nebūšot tas vīrs, kas gribētu uztiept to kā vissvarīgāko. Ikvienam jāstrādā tā, kā viņš vislabāk prot, un tādā veidā, kādā viņam to norāda svētais gars.

D'Erbervils vairākkārt pārlasīja šo vēstuli, un šķita, ka viņš turklāt ciniski smīnētu. Viņš arī izlasīja vairākas bībeles nodaļas, līdz viņa sejā izpaudās pilnīgs miers un, acīm redzot, Tesas tēls vairs nemulsināja viņa prātus.

Tesa tikmēr soļoja pa kalna kori, jo tas bija tuvākais ceļš uz mājām. Pagājusi kādu jūdzi, viņa sastapa vientuļu aitu ganu.

— Kas ir tas vecais akmens, kam es pagāju garām? — viņa jautāja. — Vai tur kādreiz bijis krusts?

— Krusts? Nē, tur nekad nav bijis nekāda krusta! Tā, mis, ir ļauna zīme. Vecos laikos to akmeni nolikuši kāda ļaundara piederīgie, kurš tur ņēmis galu, jo viņa roku pienaglojuši pie staba un pats vēlāk pakārts. Viņa kauli atdusas zem akmens. Stāsta, viņš pārdevis dvēseli pašam nelabajam un dažkārt tur spokojoties.

Dzirdot tādu negaidīti baismīgu paskaidrojumu, Tesai pārskrēja šermuļi, un viņa steidzās ātrāk projām no vientuļā vīra. Bija jau krēsla, kad viņa tuvojās Flintkomešai un uz ceļa pie ieejas ciematā ieraudzīja kādu jaunu pāri, kas viņu nepamanīja. Viņi, acīm redzot, nerunāja nekādus noslēpumus, un jaunās sievietes gaišā, bezrūpīgā balss atbildot un vīrieša siltākais tonis izskanēja dzestrajā gaisā kā vienīgā nomierinošā skaņa stingas tumsas pilnajā krēslainā apvāršņa lokā, kurā nekas nespēja iespiesties. Uz mirkli balsis iepriecināja Tesas sirdi, kamēr viņa atģidās, ka šīs sastapšanās cēlonis vienam vai otram ir meklējams tai dziņā, kas ievadījusi viņas pašas smagos pārbaudījumus. Kad viņa pienāca tuvāk, meitene mierīgi atskatījās un pazina viņu, bet vīrietis samulsis aizgāja. Tā bija Iza Hjūeta, un interese par Tesas gaitām tūliņ ņēma virsroku par viņas pašas personīgajām lietām. Tesa neko skaidru neizteica par gājiena rezultātiem, un taktiskā Iza pievērsās savam mazajam romānam, kura vienai fāzei Tesa nupat bija kļuvusi par liecinieci.

— Tas bija Embijs Sīdlings, kurš šad tad palīdzēja darbos Telboteisā, — Iza vienaldzīgi paskaidroja. — Viņš aptaujājies un noskaidrojis, uz kurieni esmu aizbraukusi, un sekojis man. Stāsta, ka jau divi gadi, kopš esot manī iemīlējies. Es gan viņam tikpat kā nekā neatbildēju.

XLVI

Bija pagājušas dažas dienas pēc neveiksmīgā gājiena, un Tesa strādāja tīrumā. Vēl aizvien pūta skarbais ziemeļu vējš, bet no klūgām pīti režģi, nostādīti tieši pret vēju, pasargāja Tesu no tā brāzmām. Aizvēja pusē bija novietota runkuļu šķērējamā mašīna, kuras nesenais spilgti zilais krāsojums pelēkajā apkārtnē izskatījās taisni brēcošs. Iepretim mašīnai atradās garš uzbērums jeb «kaps», kurā saknes glabāja kopš ziemas sākuma. Vaļējā galā stāvēja Tesa, ar līku nazi notīrīdama zemi un sīkās saknītes katram runkulim, un ar ādas cimdos tērptajām rokām meta tos mašīnā. Vīrs grieza mašīnas rokturi, un no tās renes nāca ārā sasmalcināti runkuļi, kuru dzelteno šķēļu svaigā smarža plūda projām reizē ar vēja gaudām, mašīnas asmeņa skaļo švīkstoņu un naža čirkstiem.

Plašais, līdzenais, rūsganais lauks, kurā jau runkuļi bija norakti, pamazām pārklājās ar tumšāki brūnām rievām, kas pakāpeniski izvērtās joslās. Līdzteku katrai joslai visā tīruma garumā gausi kustējās kaut kāds desmitkājis bez steigas un atpūtas — divi zirgi un vīrs, bet starp tiem arkls, kas uzplēsa zemi pavasara sējai.

Stundām ilgi nekas nepārtrauca šo skumīgo vienmuļību. Tad tālu aiz arājiem parādījās kāds melns punkts. Tas izslīdēja no spraugas kādā dzīvžoga stūrī un šķietami tuvojās pa nokalni runkuļu griezējiem. No punkta izveidojās plankums un beidzot melni ģērbts vīrietis, kurš nāca šurp tieši no Flintkomešas. Mašīnas griezējs, kura acis nebija nodarbinātas, neatlaidīgi vēroja nācēju, kamēr runkuļu tīrīšanā aizņemtā Tesa pamanīja viņu tikai tad, kad darba biedrs pievērsa tam viņas uzmanību.

Tur netuvojās Tesas bargais saimnieks — fermeris Grobijs; nācējs, ģērbies pa pusei kā garīdznieks, bija kādreizējais uzdzīvotājs Aleks d'Erbervils. Pašlaik viņš nebija sludinātāja degsmes pārņemts, un šķita, ka trešās personas klātbūtne viņu mulsina. Tesas bālā seja pauda īgnumu, un viņa novilka krokaino galvassegu pār acīm.

D'Erbervils pienācis pusbalsī ieteicās:

— Man jāparunā ar jums, Tesa.

— Jūs neesat ievērojis manu pēdējo lūgumu nerādīties manā tuvumā! — viņa atteica.

— Jā, bet man ir nopietns iemesls.

— Tad runājiet.

— Tas ir daudz nopietnāks, nekā jūs domājat.

Viņš pameta skatienu apkārt, vai kāds nevar noklausīties. Viņi atradās gabaliņu nost no mašīnas griezēja, turklāt mašīnas troksnis neļāva tam sadzirdēt Aleka vārdus. D'Erbervils nostājās starp Tesu un strādnieku, uzgriezdams tam muguru.

— Tā nu tas ir, — viņš turpināja pēkšņā nožēlā. — Pēdējo reizi redzoties, es domāju tikai par jūsu un savu dvēseli un piemirsu apvaicāties, kāds ir jūsu materiālais stāvoklis. Es par to nedomāju tāpēc, ka jūs bijāt labi ģērbusies. Bet nu es redzu, ka tas ir grūts — grūtāks nekā tais laikos, kad es… jūs pazinu; grūtāks, nekā jūs esat pelnījusi. Laikam te ir laba tiesa manas vainas.

Tesa neatbildēja, un d'Erbervils pētoši uzlūkoja viņu, kamēr viņa, noliekusi galvu tā, ka seju zem galvassegas krokām nevarēja redzēt, atsāka runkuļu tīrīšanu. Strādājot viņai bija vieglāk noslēpt savas jūtas.

— Tesa, — viņš atsāka, smagi nopūzdamies, — šis jūsu gadījums ir pats ļaunākais, kurā man nācies iepīties. Man nebija ne jausmas par sekām, kamēr jūs man par to nepateicāt. Es, nelietis, esmu samaitājis nevainīga cilvēka dzīvi! Tā visa ir mana vaina — visas tās nekrietnības, ko es pastrādāju Trentridžā. Un jūs, kuras dzīslās plūst īstās d'Erbervilu asinis, kamēr es esmu tikai nožēlojams viltvārdis, cik akla un nepiedzīvojusi jūs bijāt! Es to saku visā nopietnībā: kauns un negods vecākiem, kas uzaudzina savas meitas pilnīgā neziņā par to, kādas cilpas un slazdus var viņām izmest ļauni cilvēki; tas vienalga, vai vecāki vadījušies no labiem nolūkiem vai bijuši pret visu pilnīgi vienaldzīgi.

Tesa tikai klausījās, mehāniski mezdama mašīnā vienu runkuli un tverdama otru, kā īsts laukstrādnieces iemiesojums.

— Taču es neierados pie jums, lai to pateiktu, — d'Erbervils turpināja. — Mans stāvoklis pašreiz ir tāds: kopš jūs aizgājāt no Trentridžas, man ir nomirusi māte, un tagad muiža pieder man. Taču es esmu nolēmis to pārdot un ziedoties misionāra darbam Āfrikā. Bēdīgi jau nu man tur klāsies, tas ir skaidrs. Bet jums es vaicāšu: vai gribat ļaut, lai pildu savu pienākumu, lai sniedzu jums vienīgo gandarījumu par nodarīto pārestību, tas ir, vai jūs gribat tapt mana sieva un doties man līdzi? … Es jau laikus apgādājos ar šo vērtīgo dokumentu. Tā bija arī manas mātes pēdējā vēlēšanās.

Viņš mulsi izvilka no kabatas pergamenta loksni.

— Kas tas ir? — Tesa prasīja.

— Laulību atļauja.

— O nē, ser, nē! — viņa strauji noteica atkāpdamās.

— Jūs negribat? Kāpēc tā?

Kad d'Erbervils uzdeva šo jautājumu, viņa sejā izpaudās vilšanās, kuras pamatā nebija tikai sarūgtinājums vien, ka viņam neļauj pildīt viņa pienākumu. Tas neapšaubāmi norādīja, ka pamodies kaut kas no senās kaislības; pienākums un vēlēšanās gāja roku rokā.

— Droši vien … — viņš iesāka sparīgākā balsī, bet tad atskatījās uz strādnieku, kas grieza mašīnu.

Arī Tesa saprata, ka šādai sarunai te nav piemērota vieta. Pateikusi strādniekam, ka grib pavadīt kādu gabaliņu džentlmeni, kurš ieradies parunāties ar viņu, Tesa kopa ar d'Erbervilu devās projām pa zebrai līdzīgo, svītroto lauku. Kad viņi pienāca pie pirmās nule uzartās joslas, viņš pastiepa roku, lai palīdzētu Tesai tikt pāri, bet viņa soļoja pa grubuļainajām velēnām, it kā neredzēdama piedāvāto palīdzību.

— Tad jūs negribat mani precēt, Tesa, un ļaut man atkal atgūt pašcieņu? — viņš atkārtoja, kad viņi bija tikuši arumiem pāri.

— Es nevaru. — Bet kāpēc?

— Jūs zināt, ka es jūs nemīlu.

Taču varbūt kādreiz jūs mani iemīlēsiet — kad būsiet man no tiesas piedevusi.

— Nekad!

— Kāpēc tik noteikti?

— Es mīlu kādu citu.

Šie vārdi likās viņu pārsteidzam.

— Jūs mīlat? — viņš iesaucās. — Kādu citu? Un tas jums nemaz nav svarīgi, vai šādas jūtas morāliski attaisnojamas un pieļaujamas?

— Nē, nē, nē — nerunājiet tā!

— Bet varbūt jūsu mīla pret šo cilvēku ir tikai pārejošas jūtas, ar kurām jūs tiksiet galā …

— Nē … nē.

— Jā, jā! Kāpēc ne?

— To es nevaru jums pateikt.

— Jums tas jādara!

— Tad labi… Es esmu precējusies ar viņu.

— Ā! — viņš izsaucās, tad apstājās kā pienaglots un blenza Tesā.

— Es negribēju jums to teikt… Tas nebija mans nolūks, — viņa taisnojās. — Te tas visiem ir noslēpums, varbūt vienīgi kāds ko nojauš. Un tāpēc es jūs lūdzu — neiztaujājiet vairs mani! Jums jāpatur prātā, ka mēs tagad esam sveši ļaudis.

— Sveši? Mēs esam sveši?

Uz mirkli senais ironiskais smīns iezibējās viņa acīs, bet viņš tūliņ apslāpēja to.

— Vai tas ir jūsu vīrs? — viņš mehāniski jautāja, pamādams uz strādnieku, kas grieza mašīnu.

— Tas? Zināms, ka ne! — viņa lepni atbildēja.

— Kas tad?

— Nejautājiet man to, ko es negribu teikt! — viņa lūdzās, pastiprinādama savu lūgumu ar augšup pavērsto seju un skropstu aizēnotajām acīm.

D'Erbervils bija samulsis.

— Bet es taču jautāju tikai jūsu dēļ! — viņš dedzīgi attrauca. — Piķis un zēvele — dievs lai man piedod šādu izteicienu! — es zvēru, ka ierados šeit, domādams tikai par jūsu labklājību. Tesa, neskatieties tā uz mani… Es nevaru izturēt jūsu skatienus! Tādas acis nekur vēl nav redzētas — ne pirms, ne pēc Kristus dzimšanas! Nē, es negribu zaudēt galvu, es nedrīkstu. Es atzīstos, ka, jūs ieraugot, manī atkal pamodās mīla pret jums, kura man šķita apdzisusi reizē ar citām tamlīdzīgām jūtām. Bet es domāju, ka mūsu laulības varētu nākt mums abiem par svētību. «Neticīgs vīrs tiek svētīts savas ticīgās sievas labad, un neticīga sieva sava ticīgā vīra labad,» — tā es sev sacīju. Bet nu mans plāns ir sabrucis, un es esmu piedzīvojis vilšanos.

Viņš iegrima drūmās pārdomās, nodūris acis.

— Precējusies. Precējusies! … Nu, ja nu tā, — viņš pavisam mierīgi piemetināja, pārplēsdams laulību atļauju uz pusēm un noglabādams kabatā, — ja es jūs precēt nevaru, tad vismaz gribētu ko darīt jūsu un jūsu vīra labā, lai kas viņš būtu. Ir daudz jautājumu, kurus jūtos kārdināts uzdot, bet es neko nejautāšu, ja jūs negribat atbildēt. Lai gan — ja es pazītu jūsu vīru, es varētu vieglāk jums abiem palīdzēt. Vai viņš strādā šai fermā?

— Nē, — viņa nočukstēja. — Viņš ir tālu projām.

— Projām? No jums? Kas tad tas par vīru?

— O, nerunājiet par viņu neko sliktu! Tas notika jūsu dēļ! Viņš uzzināja …

— Ak tā! … Tas ir bēdīgi, Tesa!

— Jā.

— Bet pamest jūs … ļaut, lai jūs tā strādājat!

— Viņš nav man licis tā strādāt! — Tesa izsaucās, ar visu sirds kvēli mezdamās aizstāvēt promesošo. — Viņš to nezina! Es pati tā esmu iekārtojusies.

— Bet viņš vismaz jums raksta?

— Es … es nevaru jums to teikt. Ir daudz kas tāds, kas skar tikai mūs.

— Tas tātad nozīmē, ka viņš neraksta. Jūs esat pamesta sieva, mana daiļā Tesa.

Pēkšņā jūtu uzplūdumā d'Erbervils tvēra pēc Tesas rokas; tā bija ādas cimdā, un viņš satvēra tikai raupjos cimda pirkstus, kuri neizpauda ne rokas dzīvību, ne veidu.

— Tā nevajag … Tā nevajag! — viņa bailēs izsaucās, izraudama roku no cimda kā no kabatas un pamezdama cimdu d'Erbervila saujā. — O, ejiet projām — manis un mana vīra dēļ… jūsu kristīgās ticības dēļ!

— Jā, jā, es iešu, — viņš aprauti noteica un, pametis viņai cimdu, apgriezās, lai ietu, bet tad atkal atskatījās. — Tesa, dievs mans liecinieks, es nedomāju neko ļaunu, saņemdams jūsu roku.

Nogrimuši sarunā, viņi nebija dzirdējuši pakavus pakšķam pa arumiem; jājējs apstājās viņiem blakus, un Tesa izdzirdēja balsi:

— Ko tu, pie velna, te dari gaišā dienas laikā, kad tev jābūt darbā?

Fermeris Grobijs bija pamanījis abus stāvus jau iztālēm un jāja šurp, ziņkāres dzīts, lai izdibinātu, ko tie dara viņa tīrumā.

— Nerunājiet tā ar viņu! — uzsauca d'Erbervils, un viņa satumsusī seja nemaz nepauda kristīgas jūtas.

— Ak šitā, mister! Un kas tādam metodistu mācītājam ar viņu par darīšanām?

— Kas ir šis vīrs? — d'Erbervils pagriezās pret Tesu. Tesa piegāja viņam tuvāk klāt.

— Ejiet, es jūs lūdzu! — viņa teica.

— Kā! Lai atstāju jūs vienu ar šo varmāku? No viņa ģīmja jau var redzēt, kas viņš par tēviņu.

— Viņš man neko nedarīs. Viņš nav manī iemīlējies. Es varu pamest šejieni Māras dienā.

— Labi, man jāpaklausa, cits nekas neatliek. Bet… nu, ardievu!

Kad Tesas aizstāvis, no kura viņa baidījās vairāk nekā no apvainotāja, negribīgi devās projām, fermeris turpināja savu bāršanos, ko Tesa noklausījās ar vislielāko aukstasinību, jo nebaidījās no viņa kā no vīrieša. Dzīvot pie tāda saimnieka kā šis trulais vīrs, kas būtu viņu iepļaukājis, ja iedrošinātos, Tesai likās atvieglojums pēc agrākajiem piedzīvojumiem. Viņa klusēdama devās atpakaļ uz darba vietu piekalnē, tā iegrimusi pārdomās par nupat notikušo sarunu, ka tikko pamanīja Grobija zirga purnu teju pat pie pleca.

— Ja tu esi nolīgusi strādāt pie manis līdz Māras dienai, tad es arī skatīšos uz to, lai šis līgums tiek izpildīts, — Grobijs rūca. — Sasodītā sieviešu suga — šodien tas prāta, rīt atkal kas cits. Bet es tādiem pekstiņiem darīšu galu!

Zinādama ļoti labi, ka saimnieks tā netramda citas sievietes fermā, kā tramda viņu, atcerēdamies kādreiz no Endžela saņemto pļauku, Tesa uz mirkli iztēlojās, kā būtu, ja viņa būtu brīva un, pieņēmusi piedāvājumu, taptu par naudīgā Aleka sievu. Tad viņa būtu pilnīgi neatkarīga ne vien no tagadējā varmācīgā darba devēja, bet arī no visas pasaules, kura, tā viņai šķita, viņu nicināja. — Bet nē, nē, — Tesa, elpai aizraujoties, izdvesa. — Es viņu nevarētu vis precēt! Man viņš tik ļoti nepatīk!

To pašu nakti viņa sāka rakstīt aizkustinošu vēstuli Klēram, neminēdama ne vārda par savām grūtībām, bet apliecinādama savu mūžīgo mīlestību. Ikviens, kas būtu spējīgs lasīt starp rindiņām, būtu pamanījis, ka aiz lielās mīlas slēpjas drausmīgas, teju pat izmisīgas bailes no kādiem noslēpumainiem apstākļiem, par kuriem nekas nav vēstulē sacīts. Tomēr viņa atkal apvaldīja jūtu plūsmu: Klērs bija aicinājis Izu doties viņam līdzi un varbūt nemaz vairs nedomāja par Tesu. Viņa noglabāja vēstuli lādītē un nodomāja, ka diezin vai tā vispār kādreiz nāks Endželam rokās.

Ziema Tesai pagāja grūtā ikdienas darbā, un beidzot pienāca visiem lauciniekiem tik svarīgā diena — Sveču diena. Sveču dienas tirgū tika slēgti līgumi uz nākamo gadu pēc Mārās dienas, un tie laukstrādnieki, kuri bija nolēmuši mainīt saimnieku, steidzās uz grāfistes pilsētu, kur notika tirgus. Gandrīz visi Flintkomešas strādnieki bija sadomājuši bēgt no šejienes un jau rīta agrumā cits aiz cita devas pa kalnaino ceļu uz jūdzes desmit vai divpadsmit atstato pilsētu. Lai gan Tesa arī bija nodomājusi pamest Flintkomešu pēc Māras dienas, viņa tomēr bija vienīgā no nedaudziem, kas negāja uz tirgu, miglaini cerēdama uz kādam pārmaiņām, kuras padarīs darba meklēšanu par nevajadzīgu.

Bija rāma februāra diena, apbrīnojami silta šādam gadalaikam, it kā ziema jau būtu aiz muguras. Tesa, kura šobrīd bija viena pati mājās, tikko beidza ēst pusdienas, kad d'Erbervila stāvs paslīdēja gar kotedžas logu.

Tesa pietrūkās kājās, bet apmeklētājs jau bija pieklauvējis pie durvīm, un viņai arī nebija nekādu sevišķu iemeslu bēgt. D'Erbervila klauvējiens, viņa gaita likās paužam kādu netveramu pārmaiņu, ko Tesa nebija manījusi pēdējā tikšanās reizē. Šķita, pats darītājs kaunas par to, ko dara. Tesa ātrumā nolēma nevērt durvis vaļā, bet tam nebūtu nekādas jēgas, tāpēc viņa piecēlās un, atvilkusi aizšaujamo, aši atkāpās. Viņš ienāca, ieraudzīja. Tesu un, neteicis ne vārda, atslīga krēslā.

— Tesa, es nevaru izturēt! — viņš izmisīgi iesāka, slaucīdams sakarsušo seju, kurā uztraukuma sārtums pārspēja dabisko. — Man vajadzēja vismaz apmeklēt jūs, lai apvaicātos, kā jums klājas. Es jums varu galvot, ka nebiju domājis par jums, kamēr ieraudzīju jūs to svētdien, bet nu es vairs netieku no jums vaļā, lai kā pūlos! Tas ir bēdīgi, ja krietna sieviete nodara ļaunu nekrietnam vīrietim, taču tā tas ir. Kaut jūs varētu aizlūgt par mani, Tesa!

Apspiestajā izmisumā bija kaut kas nožēlojams, bet Tesa nejuta žēlumu.

— Kā es varu aizlūgt par jums, — viņa sacīja, — ja man aizliegts ticēt, ka tas dižais spēks, kas virza pasaules gaitas, grozīs savus nodomus manis dēļ?

— Jūs patiesi tā domājat?

— Jā. Esmu izārstēta no apgrēcības citādi domāt.

— Izārstēta? Un kas jūs izārstēja?

— Mans vīrs, ja gribat zināt.

— Ak, jūsu vīrs … jūsu vīrs! Cik dīvaini! Atceros, jūs ko tādu arī viņdien minējāt. Ko jūs īstenībā domājat par šiem jautājumiem, Tesa? — viņš vaicāja. — Šķiet, jums nav nekādas ticības — varbūt aiz manas vainas.

— Nē, man ir. Tikai es neticu nekam pārdabiskam. D'Erbervils neuzticīgi pavērās viņā.

— Tātad jūs domājat, ka manis izraudzītais ceļš ir pilnīgi aplams?

— Pa lielākai daļai.

— Hm … un es biju tik pārliecināts par tā pareizību, — viņš nemierīgi noteica.

— Es ticu Kalna sprediķa garam, un tam ticēja arī mans dārgais vīrs. Bet es neticu … — un viņa uzskaitīja visu, ko atzina par nepieņemamu.

— Faktiski ir tā, — d'Erbervils dzestri sacīja, — ka visu, kam ticēja jūsu dārgais vīrs, jūs pieņemat, un, ko viņš atmeta, atmetat arī jūs bez kādām pārdomām un apsvērumiem no savas puses. Tādas jūs, sievietes, esat. Jūsu vīrs ir pakļāvis jūsu prātu.

— Ak, tas ir tāpēc, ka viņš visu ko zina! — Tesa izsaucās tik dedzīgā, vientiesīgā ticībā uz Endželu Klēru, kādu diezin vai būtu pelnījis pats pilnīgākais cilvēks pasaulē, nemaz nerunājot par viņas vīru.

— Nu jā, bet jums nevajag pieņemt visā pilnībā kāda cita negatīvos uzskatus. Nekas, brašs vīrs, kurš māca sievai tādu skepticismu!

— Viņš man neko nav uzspiedis! Viņš nekad nav par to runājis ar mani! Bet es spriedu tā: ja viņš kam tic, tik dziļi izpētījis visas mācības, tad tas būs tuvāk patiesībai nekā mana ticība, jo es neko neesmu pētījusi.

— Ko viņš mēdza sacīt? Kaut kas taču viņam bija jāsaka? Tesa pārlika: atsevišķi Endžela Klēra izteicieni vārdu pa

vārdam bija viņai spilgti iespiedušies atmiņā, pat ja gars palicis neizprasts; viņa atcerējās kādu nežēlīgu polemisku siloģismu, ko viņš mēdza daudzināt, kā tas šad tad gadījās, skaļi runādams ar sevi Tesas klātbūtnē. To atkārtojot, viņa bijīgā precizitātē atdarināja arī Klēra runas veidu un intonāciju.

— Atkārtojiet vēlreiz, — lūdza d'Erbervils, kas bija sekojis ar vislielāko uzmanību.

Viņa atkārtoja, un d'Erbervils domīgi čukstēja vārdus viņai pakaļ.

— Vai vēl kaut ko atceraties? — viņš pēc tam jautāja.

— Kādreiz viņš sacīja tā … — un Tesa atkārtoja argumentus, kas bija atrodami veselā virknē sacerējumu, sākot ar Voltēra «Dictionnaire Philosophique» un beidzot ar Hakslija esejām.

— Ahā! Kā jūs to visu atceraties?

— Es gribēju ticēt tam, kam tic viņš, kaut viņš nemaz to neprasīja, un tāpēc centos viņu piedabūt, lai viņš izsaka šo to no saviem uzskatiem. Nevaru teikt, ka visu pilnīgi saprotu, bet zinu, ka tas ir pareizi.

— Hm. Dīvaini, ka jūs man mācāt to, ko pati nemaz nezināt.

Viņš iegrima domās.

— Un tā es izvēlējos viņa garīgo ceļu, — Tesa nobeidza.

— Es negribēju, lai manējais būtu citāds. Kas pietiekami labs viņam, tas ir pietiekami labs arī man.

— Vai viņš zina, ka jūs esat tikpat liela skeptiķe kā viņš?

— Nē, es nekad neesmu viņam to teikusi… ja es vispār esmu skeptiķe.

— Nu, Tesa, jūs šobrīd galu galā esat labākā stāvoklī nekā es! Jūs neticat, ka jums būtu jāsludina mana mācība, un tāpēc jūsu sirdsapziņa jums neko nepārmet. Es ticu, ka man tā jāsludina, bet, velns parāvis, es ticu un drebu, jo esmu pēkšņi atmetis sludināšanai ar roku un paļāvies kaislībai pret jums.

— Ko?

— Ak, — viņš gurdi noteica, — šodien esmu mērojis to garo ceļu, tikai lai satiktu jūs! Izgājis no mājām, es gribēju doties uz Kesterbridžas gada tirgu, kur man šodien vajadzēja pustrijos sludināt dieva vārdu no ores un kur visi ticības brāļi patlaban gaida mani. Te ir paziņojums .

Viņš izvilka no krūšu kabatas afišu, kur bija teikts, ka zināma dienā, stundā un vietā viņš, d'Erbervils, sludinās dieva vardu, kā iepriekš minēts.

— Kā jūs tiksiet uz turieni? — Tesa jautāja, ieskatīdamas pulksteni.

— Es tur nevaru nokļūt. Es esmu atnācis šeit.

— Kā, jūs no tiesas esat apsolījies tur runāt un. ..

— Es esmu apsolījies runāt un neieradīšos tur, jo mani kveldēja vēlēšanās ieraudzīt sievieti, kuru kādreiz nicināju! Nē, dodu jums savu goda vārdu, ka nekad neesmu jūs nicinājis; kā citādi es tagad varētu jūs mīlēt! Es jūs nenicināju tāpēc, ka jūs, par spīti visam, palikāt nepeļama; līdzko jūs aptvērāt stāvokli, tā aizbēgāt no manis, cik aši un apņēmīgi vien varējāt: jūs nepalikāt par manu rotaļlietiņu; tāpēc pasaulē ir viena sieviete, kuru neesmu nicinājis, un tā esat jūs. Bet tagad jums ir pamats nicināt mani! Es domāju, ka piesaucu dievu kalnu virsotnēs, bet redzu, ka vēl joprojām upurēju ielejās. Ha, ha!

— Ak Alek d'Erbervil! Ko tas nozīmē? Ko esmu jums nodarījusi?

— Nodarījusi? — viņš atkārtoja, ņirgādamies par sevi.

— Tīšuprāt neko. Bet jūs esat bijis ierocis — nevainīgs ierocis, kas mani padarījis par tā dēvēto atkritēju. Es jautāju sev, vai patiesi es esmu viens no tiem «grēka kalpiem», kuri, «izglābušies no pasaules zaņķa, par jaunu krīt grēka valgos» un kuru gals ir ļaunāks par sākumu? — Viņš uzlika roku Tesai uz pleca. — Tesa, meitēn, es vismaz sabiedrības acīs biju uz glābšanas ceļa, iekams sastapu jūs! — viņš teica, nervozi purinādams Tesu kā mazu bērnu. — Un kāpēc jūs mani atkal kārdinājāt? Es biju nesatricināms, kāds vien vīrietis var būt, iekams nebiju atkal ieraudzījis šīs acis un šo muti — patiesi kopš Ievas laikiem nevienai nav bijusi tik kairinoša mute! — Viņa balss kļuva zemāka, un melnajās acīs iekvēlojās nebēdnīga dzirksts. — Jūs esat kārdinātāja, Tesa, jūs esat neatvairāmā Babilonas burve — es nevaru pastāvēt jūsu priekšā, kad esmu jūs atkal sastapis!

— Tā nebija mana vaina, ka jūs mani sastapāt! — Tesa teica atvirzīdamās.

— Es to zinu, es atkārtoju, ka nevainoju jūs. Taču fakts nav apstrīdams. Kad es redzēju, cik rupji ar jums todien fermā apgājās, es gandrīz prātu zaudēju, apzinādamies, ka man nav likumīgu tiesību jūs aizstāvēt, ka man to nebūs, kamēr tas, kam tādas ir, liekas galīgi pametis jūs novārtā!

— Nerunājiet tā par viņu — viņa šeit nav! — Tesa stiprā uztraukumā sauca. — Izturieties pret viņu ar cieņu, viņš nav neko jums nodarījis! Ak, atstājiet viņa sievu mierā, iekams nav sākušās ļaunas valodas, kas varētu aptraipīt viņa godīgo vārdu!

— Jā, jā, — viņš atsaucās, kā nule mozdamies no ļauniem murgiem. — Es esmu lauzis solījumu sludināt dievvārdu tiem nabaga ieskurbušajiem grēciniekiem gada tirgū — tā ir pirmā reize, kad esmu izdarījis tik drausmīgu pārkāpumu. Pirms mēneša man domas par to vien jau būtu iedvesušas šausmas. Es iešu projām … zvēru … un — ak, vai es varēšu! — nerādīšos jums. — Tad pēkšņi:— Vienu apskāvienu, Tesij, tikai vienu! Tikai aiz senās draudzības …

— Es esmu neaizsargāta, Alek! Man uzticēts krietna vīra gods … domājiet par to … un kaunieties!

— Fi! Labi — jā, jā!

Viņš saknieba lūpas, sašutis pats par savu vājību. Tukšais skatiens likās sakām, ka zudusi cerība tiklab uz mīlu, kā uz ticību. Senās tumšās kaislības, kuru pēdas bija it kā iesalušas šā atgriezta vaibstos, tagad šķita pamostamies un atdzīvojamies. Viņš izgāja pa durvīm kā mulsumā.

Lai gan d'Erbervils bija apgalvojis, ka uzskata sava solījuma laušanu tikai kā vienkāršu ticīgā atslīdēšanu grēkos, Tesas vārdi kā Endžela Klēra domu atbalss viņu bija dziļi ietekmējuši, un ietekme neizgaisa, arī aizejot no šejienes. Viņš gausi kustējās, it kā visu viņa enerģiju būtu sastindzinājusi līdz šim nekad neparedzētā varbūtība, ka viņa viedoklis nepareizs. Prāts nebija ņēmis nekādu līdzdalību pie viņa pēkšņās atgriešanās no grēkiem, kas drīzāk bija vieglprātīga cilvēka kaprīze, kurš, uz laiku būdams mātes nāves nomākts, meklē jaunas izjūtas.

Tie daži pilieni loģikas, ko Tesa bija iemetusi viņa aizrautības jūrā, atvēsināja tās brāzmaino viļņojumu, līdz tas aprima. Atkal un atkal pārcilādams prātā kristālskaidros teikumus, ko Tesa bija viņam atkārtojusi, viņš domāja: «Šis gudrinieks pat nenojauta, ka, klāstīdams Tesai šīs mācības, pašķirs man ceļu atpakaļ pie viņas!»

XLVII

Flintkomešas fermā kuļ pēdējo kviešu stirpu. Marta rīta ausma ir pavisam vārga, un nekas nenorāda, kurā pusē atrodas austrumi. Nokrēslā slienas augšup trapecveidīgā stirpa, kura te bija vientuļa stāvējusi, mirkdama un balodama ziemas vējos.

Kad Iza Hjūeta un Tesa ieradās darbības norises vietā, tikai čaukstoņa norādīja, ka pārējie atnākuši pirms viņām; gaismai pieaugot, bija saskatāmi divu vīru silueti kaudzes augšā. Viņi rosīgi «sedza vaļā» pantu, tas ir, grūda nost pārsegtos salmus, lai varētu mest lejā kūļus; tikmēr Iza, Tesa un pārejās brūnganos priekšautos tērptās strādnieces stāvēja gaidot un drebinoties, jo fermeris Grobijs bija pieteicis, ka viņām jābūt šeit jau rīta agrumā, lai šodien varētu kulšanu pabeigt. Pavisam tuvu stirpai bija tikko saskatāms sarkanais varmāka, kuram sievietes bija atnākušas kalpot, — koka ierīce ar dzensiksnām un riteņiem — kuļmašīna, kas darba gaitā uzstāda despotiskas prasības darbinieku muskuļu un nervu izturībai.

Mazliet tālāk atradās otrs neskaidrs priekšmets, kura apvaldītā šņākšana liecināja par krietnu daudzumu uzkrāta spēka. Garais skurstenis, sliedamies blakus osim, un siltums, kas no šejienes izplūda, bez sevišķas vajadzības pēc dienas gaismas paskaidroja, ka te ir mašīna, kas darbosies kā šīs mikropasaules primum mobile. Līdzās mašīnai rēgojās tumšs, nekustīgs, pārmērīgi garš stāvs, nokvēpis un drūms, kā transā iegrimis ar ogļu kaudzi pie kājām; tas bija mašīnists. Spriežot pēc viņa izturēšanās un krāsas, viņš bija iznācējs no viņpasaules, nejauši iemaldījies šai viņam svešajā, dzidrajā dzeltenu graudu un palsu arumu apgabalā, lai modinātu šejieniešos izbrīnu un mulsu.

Viņš arī jutās tāds, kāds izskatījās. Viņš gan atradās zemkopju pasaulē, bet nebija no tās cēlies. Mašīnists kalpo ugunij un dūmiem, kamēr šie tīrumu iemītnieki — augu valstij, laika apstākļiem, salam un saulei. Viņš klīda ar savu kuļmašīnu no fermas uz fermu, no grāfistes uz grāfisti, jo šai Veseksas novadā tvaika kuļmašīnai bija klaidoņa mūžs. Mašīnists runāja dīvainā ziemeļnieku izloksnē, bija noslēdzies sevī, vēroja vienīgi savu dzelzs aizbildināmo, tikko manīdams, kas ap viņu notiek, un nemaz nelikdamies par to zinis; ar šejieniešiem viņš uzturēja tikai nepieciešamo saskari, it kā nezin kāds sens liktenis pavēlējis viņam klīst apkārt pret savu gribu, kalpojot savam valdniekam Plutonam. Garā dzensiksna, kas savienoja lokomobili ar sarkano kūlēju zem stirpas, bija vienīgā saite starp viņu un zemkopju pasauli.

Kamēr vīri atsedza stirpu, viņš apātiski stāvēja pie savas pārvietojamās enerģijas krātuves, ap kuras karstajiem, melnajiem sāniem vibrēja rīta gaiss. Kulšanas priekšdarbos viņš nepiedalījās. Viņa uguns gaidīja baltā kvēlē, viņa tvaikam bija augsti uzdzīts spiediens, dažās sekundes viņš varēja likt garajai dzensiksnai sākt šaudīties neiedomājamā ātrumā. Viņam eksistēja tikai mašīna, citur varēja būt labība, salmi vai haoss, viņam tas bija vienalga. Ja kāds no vietējiem dīkdieņiem apvaicājās, kā viņu saucot, viņš strupi atbildēja: — Mehāniķis.

Bija jau gaiša diena, kad stirpa beidzot bija atsegta; vīri ieņēma savas vietas, sievietes uzkāpa uz stirpas, un darbs sākās. Fermeris Grobijs jeb, kā viņu mēdza dēvēt, — «pats» bija laikā jau klāt un izrīkoja Tesu, lai iet uz mašīnas blakus iekšālaidējam un atsien kūļus, ko pasniedz Iza Hjūeta, kas stāvēja vistuvāk uz stirpas, iekšālaidējs satvēra tos un atraisītus ielaida kustīgajā mašīnas cilindrā, kurš mirklī izkūla graudus no vārpām.

Pēc vienas otras aizķeršanās, kas iepriecināja mašīnu nīdēju sirdis, darbs sāka ritēt pilnā sparā un veicīgi turpinājās līdz brokastīm, kad kuļmašīnu apstādināja uz pusstundu, un, atsākot kulšanu pēc maltītes, visas fermas darba rokas nāca talkā, lai sakrautu salmus kaudzē, kura augtin auga līdzās labības stirpai. Lenču darbinieki iekoda uz ātru roku turpat uz vietas, un pēc tam aizritēja vairākas stundas, kas viņus tuvināja pusdienām; rati nepielūdzami griezās joprojām, un kuļmašīnas neatlaidīgā dūkšana šķita spiežamies cauri smadzenēm visiem, kas atradās tuvumā kustīgajam stiepļu krātiņam.

Vecie vīri uz aizvien pieaugošās salmu kaudzes pārrunāja bijušos laikus, kad viņi bija kūluši labību ar spriguļiem uz ozolkoka grīdas labības šķūnī; tolaik viss, pat vētīšana, tika veikta ar rokām, kas, pēc viņu domām, bijis gan lēns, toties labi padarīts darbs. Arī sievietes uz labības stirpas varēja patērzēt, bet tie, kas sviedriem vaigā apkalpoja mašīnu, arī Tesa, nevarēja atvieglot savu darbu, pārmainot kādu vārdiņu. Tesu visvairāk nogurdināja darba nemitīgais ritms, un viņa jau sāka vēlēties, kaut nekad nebūtu ieradusies Flintkomešā. Sievietes uz labības stirpas, piemēram, Meriena, varēja uz mirkli apstāties, lai šad tad no blašķes iedzertu elu vai aukstu tēju vai apmainītos ar pāris vārdiem, kamēr slaucīja seju vai purināja nost pie drēbēm pielipušos salmus un čabas, bet Tesai atpūtas nebija ne uz mirkli, jo cilindrs nekad neapstājās, vīrs, kas tam piegādāja ēsmu, nevarēja pārtraukt darbu, un Tesa, kas sniedza iekšālaidējam atsietos kūļus, arī nevarēja atvilkt elpu, ja nu vienīgi Meriena dažreiz uz pusstundu nomainīja viņu, lai gan Grobijs kurnēja, ka Meriena esot uz mašīnas par gausu.

Aiz kādiem — laikam ekonomiskiem apsvērumiem šim sevišķajam uzdevumam parasti izraudzījās sievietes, un Grobijs, izvēloties Tesu par kūļu atsējēju, motivēja izvēli ar to, ka Tesā vislabāk apvienojoties spēks ar veiklību un viņa esot izturīga, kas laikam gan bija tiesa. Kuļmašīnas dūkoņa, kas neļāva sarunāties, pārvērtās gaudošanā, kad kārtējā labības deva samazinājās. Tesa un iekšālaidējs nedrīkstēja pagriezt pat galvu sānis, tāpēc viņa nezināja, ka jau pirms pusdienas pārtraukuma kāds vīrs ienācis klusu pa vārtiem un stāv zem otrās pantas, vērodams notiekošo, galvenokārt Tesu. Viņš bija ģērbies vadmalas uzvalkā ar modernu rakstu un grozīja rokās elegantu niedrīti.

— Kas tas tāds? — Iza Hjūeta vaicāja Merienai. Viņa vispirms bija apvaicājusies Tesai, bet tā nebija sadzirdējusi.

— Laikam kādas pielūdzējs, — Meriena lakoniski atteica.

— Varu derēt uz gineju, ka viņš lenc Tesu.

— Nu nē. Tas bija kāds sektantu mācītājs, kas te nesen dzina viņai pēdas, nevis tāds švīts kā šis.

— Tas pats vien ir.

— Ko, tas pats sludinātājs? Šis izskatās pavisam citāds.

— Viņš aizmetis melnos svārkus un balto kaklautu, nodzinis vaigubārdu, bet tomēr ir tas pats cilvēks.

— Tu tā nopietni domā? Tad man jāpasaka Tesai, — Meriena teica.

— Nav ko teikt. Gan viņa pati to ieraudzīs, nebūs ilgi jāgaida.

— Es gan nedomāju, ka viņš rīkojas pareizi — sludina dievvārdus un reizē lakstojas ap precētu sievu, kaut arī viņas vīrs ir viņpus okeāna un viņa tikpat kā atraitne.

— Nekas, viņš Tesai neko ļaunu nevar nodarīt, — Iza dzestri atsaucās. — Viņas prātu neviens neizkustinās no vietas, tikpat kā piekrautu vezumu no dūksts. Dieva vārds, ne lakstošanās, ne sprediķi, ne debesu pērkoni nevar izdzīt sievietei no galvas to, ko tā reiz ieņēmusies, kaut daudzkārt svētīgāk būtu, ja tas notiktu.

Pienāca pusdienas laiks, un kuļmašīnu apturēja; kad Tesa nokāpa no mašīnas galda, viņas kājas tā drebēja no mašīnas kratīšanās, ka viņa tikko varēja paiet.

— Tev vajadzētu iedzert kādu kortelīti, kā es to darīju, — Meriena aizrādīja. — Tad tu neizskatītos tik bāla. Lai dievs stāv klāt, tev tiešām tāds ģīmis, it kā tevi lietuvēns mocījis.

Labsirdīgā Meriena bažījās, ka nokausētajai Tesai galīgi pāries ēstgriba, ja viņa ieraudzīs, kas atnācis viņu apmeklēt, tāpēc gribēja aizvest draudzeni pie redelēm otrpus salmu kaudzes, bet džentlmenis panācās uz priekšu un pacēla galvu uz augšu.

Tesai tikai paspruka īss «o!», un tūliņ viņa aši piebilda: — Es ēdīšu pusdienas tepat augšā uz kaudzes.

Dažreiz, kad viņas bija tik tālu projām no mājvietas, viņas mēdza tā darīt, bet, tā kā šodien bija stiprs vējš, Meriena un pārējās nokāpa zemē un atsēdās zem salmu stirpas.

Jaunpienācējs patiesi bija Aleks d'Erbervils, bijušais sludinātājs, bet tagad pilnīgi citā apģērbā un izskatā. Jau pirmā acu uzmetienā bija redzams, ka viņam atgriezušās agrākās «pasaulīgo izpriecu» alkas, un viņš — ciktāl tas iespējams cilvēkam, kurš kļuvis par trim vai četriem gadiem vecāks, — atkal uzlicis to pašu veco bezrūpības un izlaidības masku kā toreiz, kad Tesa pirmo reizi bija iepazinusies ar savu pielūdzēju un tā saukto brālēnu. Nolēmusi palikt tepat, Tesa nosēdās starp kūlīšiem tā, lai viņu no apakšas nevarētu redzēt, un sāka ēst pusdienas, bet pēc īsa brītiņa izdzirdēja soļus uz redelēm, un tūliņ Aleks parādījās uz kaudzes, kura tagad izskatījās kā garena un līdzena kūlīšu platforma. Kāpdams tiem pāri, viņš pienāca un nosēdās Tesai iepretī, neteikdams ne vārda.

Tesa ēda trūcīgās pusdienas — biezu pladiņas šķēli, ko bija paņēmusi līdzi. Pārējie kūlēji bija salasījušies lejā pie kaudzes, kur izsvaidītie salmi deva patīkamu aizvēju.

— Kā redzat, es atkal esmu klāt, — d'Erbervils ierunājās.

— Kāpēc jūs neliekat man mieru! — viņa izsaucās, un likās, pārmetums dveš pat no viņas pirkstu galiem.

— Es nelieku mieru jums? Manuprāt, es varētu jautāt, kāpēc jūs nedodat mieru man?

— Es nu gan jums pilnīgi lieku mieru!

— Jūs tā sakāt? Bet jūs to darāt! Jūs vajājat mani. Šīs pašas acis, kas nupat paskatījās uz mani ar tādu rūgtu pārmetumu, tās man seko nakti un dienu! Tesa, kopš jūs man pastāstījāt par mūsu bērnu, man šķiet, ka visas manas jūtas, kas plūda stingri puritāniskā straumē, pēkšņi traucas uz jums, it kā būtu atrautas kādas slūžas un ūdeņi gāztos tām cauri. Evaņģēliskā gultne pēkšņi izžuvusi sausa, un to esat izdarījusi jūs!

Tesa klusēdama stingi vērās viņā.

— Kā, vai jūs pavisam esat atteicies no sludinātāja pienākumiem? — viņa tad iejautājās.

Viņa no Endžela bija mantojusi pietiekami daudz mūsdienu skepses, kas nicina reliģiozas aizraušanās uzliesmojumus, bet kā sieviete viņa bija tīri vai nobijusies.

D'Erbervils izgudrēm skarbi turpināja:

— Galīgi. Es lauzu visas saistības todien, kad man vajadzēja teikt svētrunu Kesterbridžas gada tirgus žūpām. Velns viņu zina, ko tagad ticības brāļi par mani domā! Ha, ha! Ticības brāļi! Neapšaubāmi, ka viņi aizlūdz par mani, apraud mani, jo savā ziņā viņi ir lāga ļautiņi. Bet kas man tur par daļu? Kā es varu turpināt kādu darbu, ja esmu pārstājis tam ticēt? Tā jau būtu pati zemiskākā liekulība. Es starp viņiem justos kā Himenejs vai Aleksandrs, kurus nodeva sātana rokās, lai viņi mācītos nezaimot dievu. Cik vareni jūs esat man atriebusies! Es sastapu jūs nevainīgu un pievīlu jūs. Pēc četriem gadiem jūs sastopat mani, dedzīgu kristieti, jūs ietekmējat mani un varbūt galīgi pazudināsiet! Bet, Tesa, māsīciņ, kā reiz mēdzu jūs saukt, — tā ir tikai izrunāšanās, un jums nevajag rādīt tik noraizējušos seju. Protams, jūs neko neesat darījusi, tikai saglabājusi savu daiļo seju un smuidro augumu. Es jūs ieraudzīju uz pantas, kad jūs mani vēl nebijāt pamanījusi … Šis šaurais priekšauts tā izceļ augumu un šī galvassega … Jums, lauku meitenēm, nevajadzētu tādas valkāt, ja negribat iekrist nelaimē. — Viņš klusēdams vēroja Tesu dažus mirkļus un tad, ciniski iesmiedamies, turpināja: — Es ticu, ka tas vecpuisis apustulis, par kura pārstāvi es sevi iedomājos, ieraudzījis šādu skaistu sejiņu, tūliņ kristu kārdināšanā, pamestu savu arklu un sekotu tai, kā es to daru.

Tesa gribēja ko iebilst, bet šai kritiskajā brīdī viņas runas dāvanas šķita zudušas, un d'Erbervils, nepievērsdams viņai uzmanību, turpināja:

— Galu galā tā paradīze, ko varat sniegt jūs, nav nemaz sliktāka par kuru katru citu. Bet nu runāsim nopietni, Tesa. — D'Erbervils piecēlās un pienāca tuvāk, nogulās uz sāna kūlīšos un atspiedās uz elkoņa. — Kopš es jūs satiku pēdējo reizi, esmu daudz pārdomājis to, ko jūs man sacījāt kā viņa vārdus. Es esmu nācis pie slēdziena, ka tais vecajos, novazātajos baušļos trūkst veselīga saprāta; pats nesaprotu, kāpēc mani tā aizrāva nabaga mācītāja Klēra sajūsma un kāpēc es ar tādu dedzību metos darbā, ka pārspēju pat viņu pašu! Nu, bet tas, ko jūs man teicāt pagājušo reizi, atkārtojot sava apbrīnojamā laulātā drauga mācību — viņa vārdu jūs man nekad neesat nosaukusi, — par kādu tā saucamu ētisku sistēmu, kas nebalstās uz dogmām, tas ir ārpus manas saprašanas.

— Bet jūs taču varat ticēt mīlestībai, krietnumam un sirdsskaidrībai, ja arī jums nav tā, ko jūs saucat par dogmām.

— O nē! Es esmu citas sugas cilvēks! Ja neviens man nesaka: «Dari tā, tas nāks tev par labu pēc nāves; dari tā, un tas nāks tev par ļaunu,» — es nevaru iedegties. Lai mani pakar, bet es nevaru uzņemties atbildību par saviem darbiem un kaislībām, ja nav neviena, kura priekšā man jāatbild; jūsu vietā, mana dārgā, es spriestu tāpat!

Tesa mēģināja šos spriedumus apstrīdēt, teikdama, ka viņš savā aklajā prātā sajaucis divus jēdzienus — teoloģiju un morāli, kas bijuši pilnīgi šķirti jau cilvēces pirmajās pastāvēšanas dienās. Taču, ievērojot Endžela Klēra mazrunību, viņas pašas absolūti netrenētās smadzenes un to, ka viņa drīzāk bija jūtu, nekā prāta cilvēks, viņa nekur tālu netika.

— Nu, lai tas paliek, — d'Erbervils nobeidza sarunu. — Te es esmu, mana mīļā, tāpat kā senos laikos!

— Nekad ne … nekad tā kā toreiz … tagad viss ir citādi! — viņa lūdzoši izsaucās. — Un nekad es jūs neesmu mīlējusi! Ak, kāpēc jūs nepaturējāt savu ticību, ja jūsu neticība ļauj jums tā ar mani runāt!

— Tāpēc, ka jūs esat manu ticību laupījusi, un lai atmaksa krīt uz jūsu jauko galviņu! Jūsu vīram nenāca ne prātā, ka viņa mācība reiz vērsīsies pret viņu pašu! Ha, ha — es esmu briesmīgi priecīgs, ka jūs pati esat padarījusi mani par atkritēju! Tesa, jūs mani valdzināt vairāk nekā jebkad, turklāt man ir jūsu žēl. Lai cik noslēgta jūs esat, es tomēr redzu, ka jums klājas bēdīgi, — tas, kam vajadzēja jūs lolot, ir jūs pametis.

Tesa nevarēja norīt ne kumosa, mute bija sausa, likās, viņa nosmaks. Kūlēju balsis un smiekli skanēja kaut kur tālu tālu, lai gan viņi ēda tepat stirpas pakājē.

— Jūs esat nežēlīgs pret mani! — viņa sacīja. — Kā … kā jūs varat ar mani tā runāt, ja es jums kaut mazdrusciņ esmu dārga?

— Tiesa, tiesa, — viņš atsaucās, mazliet satrūcies. — Es nenācu, lai pārmestu jums savu grēkos krišanu. Es atnācu, Tesa, lai pateiktu, ka negribu, lai jūs tā strādājat, un ka man ir kāds priekšlikums. Jūs teicāt, ka jums ir vīrs, un tas neesmu es. Jā, varbūt viņš ir, bet es nekad neesmu viņu redzējis un jūs neesat nosaukusi viņa vārdu; viņš drīzāk līdzinās kādai mitoloģiskai personai. Taču, ja jums arī būtu vīrs, manuprāt, es esmu jums tuvāk nekā viņš. Es vismaz cenšos palīdzēt jums iztikt ārā no likstas, bet viņš nedara neko — lai dievs apsvētī šo neredzamo radījumu! Man nāk prātā bargā pravieša Ozejas vārdi, kurus mēdzu lasīt. Vai jūs zināt tos, Tesa? «Un viņa dzīsies pakaļ savam mīļākam, bet nepanāks to; un viņa meklēs to, bet neatradīs, un tad viņa sacīs, es gribu iet un atgriezties pie sava pirmā vīra, jo tad man bija labāk nekā tagad…» Tesa, mani rati gaida tepat pakalnē, un pārējo jūs zināt, — manu dārgumiņ, nevis viņa!

Tesas seja bija iedegusies tumšā sārtumā, kamēr Aleks runāja, bet viņa nesacīja ne vārda.

— Jūs bijāt manas atkrišanas iemesls, — viņš turpināja, pastiepdams roku, lai apskautu Tesas viduci, — jums labprātīgi jādalās manā liktenī un jāpamet uz visiem laikiem tas ēzelis, ko jūs saucat par savu vīru!

Tesai klēpī atradās viens no ādas cimdiem, ko viņa bija novilkusi ēdot, un bez jebkāda brīdinājuma viņa atvēzējusies nikni iesita ar cimda aproci Alekam pa seju. Tas bija smags un biezs kā karotāja cimds, un sitiens ķēra tieši muti. Viņas bruņās kaltie senči ne vienreiz vien bija izdāļājuši tādus sitienus, un cilvēks ar dzīvu fantāziju būtu saskatījis Tesas rīcībā atgriešanos pie senatnes. Aleks pārskaities uzlēca kājās. Kur sitiens bija ķēris, saka sūkties sārta strūkliņa, un nākošajā mirklī asinis jau pilēja no mutes salmos. Taču viņš ātri savaldījās, mierīgi izvilka kabatas lakatu un noslaucīja asiņojošās lūpas.

Arī Tesa bija pietrūkusies kājās, bet tūliņ atslīga atpakaļ.

— Nu, sodiet mani! — viņa teica, pievērsdama Alekam acis bezcerīgā izaicinājumā kā zvirbulis, iekams ķērājs apgriež tam kaklu. — Sitiet mani, piekaujiet mani; nebēdājiet par ļaudīm tur zem pantas! Es nekliegšu! Kas reiz bijis upuris, tas vienmēr būs — tāds ir likums!

— Ak nē, nē, Tesa, — viņš mīksti atbildēja. — To es jums pilnīgi varu piedot. Tikai jūs netaisnā kārtā aizmirstat to, ka es būtu jūs apprecējis, ja jūs nebūtu atņēmusi man šo iespēju. Vai es godīgi nelūdzu jūs būt manai sievai, ko? Atbildiet man!

— To jūs darījāt.

— Un jūs nevarat būt mana sieva. Bet atcerieties vienu! — Aleka balss kļuva skarbāka, dusmas viņu pārņēma, iedomājoties, cik sirsnīgi viņš bija lūdzis un cik nepateicīgi Tesa izturējusies, un viņš paspēra soli tuvāk un sagrāba Tesu aiz pleciem tā, ka viņa sagrīļojās no šī tvēriena. — Atcerieties, milēdij, ka reiz es biju jūsu kungs! Un es atkal būšu jūsu kungs! Ja jūs vispār esat kāda vīra sieva, tad es esmu tas vīrs! Kūlēji lejā sāka rosīties.

— Pietiek strīdēties, — viņš sacīja, palaizdams Tesu vaļā. — Tagad es jūs atstāšu un pienākšu pievakarē pēc atbildes. Jūs mani vēl nepazīstat, bet es jūs pazīstu.

Tesa neteica ne vārda un sēdēja kā apdullināta. D'Erbervils aizgāja pāri kūļiem un kāpa pa redelēm lejā, kamēr strādnieki apakšā cēlās kājās, izstaipīja rokas un nokratīja izdzerto elu lejāk. Tad kuļmašīna atsāka darbu, Tesa atkal ieņēma vietu čabošajos salmos pie dūcošā cilindra, kustēdamās kā pa sapņiem un raisīdama vaļā kūlīti pēc kūlīša.

XLVIII

Pēc pusdienām fermeris paziņoja, ka panta jāizkuļot šovakar, kamēr esot pilns mēness un varot labi redzēt, jo mašīnists uz rītdienu solījies būt citā fermā. Tāpēc klaboņa, dūkoņa un švirkstoņa turpinājās vēl neatlaidīgāk nekā līdz šim.

Tikai ap pulksten trim pēcpusdienā Tesa pacēla acis un pārlaida ašu skatienu visapkārt. Viņa nejutās necik pārsteigta, ieraudzījusi, ka Aleks d'Erbervils atgriezies un stāv pie dzīvžoga vārtiem. Viņš bija pamanījis Tesu paceļam galvu, izsmalcināti pamāja viņai ar roku un pameta skūpstu. Tas nozīmēja, ka ķilda aizmirsta. Tesa atkal nolaida acis un pēc tam cītīgi izvairījās skatīties tai virzienā.

Diena gausi vilkās uz priekšu. Kviešu panta plaka zemāka, salmu panta auga augstāka, un graudu maisus veda projām. Pulksten sešos kviešu panta bija tikai cilvēkam līdz pleciem. Taču neizkultie un neaiztiktie kūlīši likās neskaitāmi, kaut arī veselu milzumu bija aprijis nepieēdināmais rīma, ko baroja iekšālaidējs un Tesa, kuras meitenīgās rokas bija lielāko daļu kūlīšu pārcilājušas. Un milzīgā salmu stirpa, paceldamās tur, kur vēl šorīt bija tukša vieta, šķita šī ņurdošā sarkanā rīmas izkārnījumi. Vakaru pusē dusmīgs sārtums — labāku saulrietu nešpetnais marts nevarēja piedāvāt — izlauzās cauri mākoņu klātajām debesīm un apspīdēja kūlēju nogurušās, nosvīdušās sejas, padarot tās vara sarkanas, tāpat kā sieviešu plīvojošos apģērbus, kas kļāvās viņām klāt kā apslāpētu liesmu mēles.

Visi nokausēti elsa. Iekšālaidējs bija piekusis, un Tesa redzēja, ka viņa sarkanajam skaustam pielipuši gruži un pelavas. Viņa joprojām stāvēja savā vietā, sakarsušo, nosvīdušo seju klāja kviešu putekļi, kuri vērta brūnu balto galvassegu. Viņa bija vienīgā sieviete uz mašīnas, kuras nemitīgā kratīšanās viņu tricināja, un, pantai plokot, tika nošķirta no Merienas un Izas, kuras vairs nevarēja viņu nomainīt kā līdz šim. Nepārtrauktā drebināšana, kas satricināja ikvienu Tesas ķermeņa šķiedru, iegremdēja viņu murgainā nemaņā, un viņas rokas strādāja neatkarīgi no apziņas. Viņa vairs neapjauta, kur atrodas, un nedzirdēja Izu Hjūetu saucam, ka viņai atrisusi matu pīne.

Pamazām pat paši spēcīgākie sāka pagurt, viņu sejas kļuva pelnu pelēkas, acis iekrita. Kad vien Tesa pacēla galvu, viņa redzēja slejamies palsajās ziemeļu debesīs to pašu milzīgo salmu kaudzi un vīrus atrotītām piedurknēm uz tās; kaudzes priekšā garais, sarkanais elevators šķita kā Jēkaba kāpnes, pa kurām nepārtraukti cēlās augšup izkulto salmu straume, dzeltena upe, un izbeidzās stirpas galā.

Viņa zināja, ka Aleks d'Erbervils tepat vien ir un vēro viņu no vienas vai otras vietas, lai gan nevarēja pateikt, no kurienes. Viņa palikšanai bija zināms attaisnojums, jo, kad labības kaudze noplaka līdz pēdējam kūļu klāstam, vienmēr sākās žurku sišana, un šai izpriecā dažreiz piedalījās cilvēki, kam nebija sakara ar kulšanu, — visādi šāda sporta cienītāji, džentlmeņi ar terjeriem un ērmīgam svilpēm, lauku puiši ar rungām un akmeņiem.

Taču vēl kādu stundu bija jāstrādā, kamēr sasniegs dzīvo žurku midzeni zem pēdējiem kūlīšiem, un, kad vakara blāzma nodzisa aiz Milzu kalna Ebotsernelas tuvumā, baltsejīgs mēness parādījās virs apvāršņa tai pusē, kur atradās Midltonas abatija un Šotsforda. Pēdējās pāris stundas Meriena ļoti raizējās par Tesu, kurai netika klāt, lai pateiktu kādu vārdiņu; pārējās sievietes bija uzturējušas spēkus, iedzerdamas elu, bet Tesa iztikusi bez jebkā, baidīdamas no šiem dzērieniem, jau bērnībā atskatījusies to bēdīgās sekas. Taču Tesa joprojām turējās kājās; ja viņa nespēs pildīt savu darbu, viņu atlaidīs; šī varbūtība, uz kuru viņa pirms pāris mēnešiem būtu raudzījušies vienaldzīgi vai pat ar atvieglojumu, tagad viņu biedēja, kopš d'Erbervils bija pasācis ap viņu grozīties.

Stirpas ārdītāji un kūlīšu sniedzēji nu atradās tik zemu, ka varēja sarunāties ar tiem, kas strādāja apakšā. Tesai par brīnumu, fermeris Grobijs uzkāpa uz mašīnas un teica, ja viņa vēloties iet parunāties ar savu draugu, viņš to neturot un atsūtīšot kādu citu viņas vietā. Viņa zināja, ka šis «draugs» ir d'Erbervils un ka šo laipnību fermeris parāda pēc šī drauga vai ienaidnieka lūguma. Viņa papurināja galvu un strādāja tālāk.

Beidzot pienāca žurku sišanas brīdis un medības sākās. Kaudzei plokot, žurkas bija līdušas aizvien zemāk, līdz nonāca pašā apakšā, un, zaudējušas pēdējo patvērumu, skrēja pa lauku uz visām pusēm; skaļais iereibušās Merienas brēciens ziņoja biedrenēm, ka viena žurka apdraud viņas personu — no šīm briesmām pārējās centās aizsargāties jau laikus, tīstīdamas svārkus ap kājām vai tverdamās augstākās vietās. Beidzot žurku aizdzina, un, suņiem rejot, vīriešiem klaigājot, sievietēm spiedzot, lāstiem un kāju dipoņai skanot, Tesa atraisīja savu pēdējo kūlīti šai elles troksnī; cilindrs beidza griezties, švirkstoņa aprimās, un Tesa nokāpa lejā.

Viņas pielūdzējs, kas bija tikai noskatījies žurku trenkāšanā, tūliņ pienāca klāt.

— Kā … pēc visa tā … arī pēc mana sitiena? — Tesa nočukstēja. Viņa bija tā nokausēta, ka nespēja skaļāk parunāt.

— Es patiešām būtu nelga, ja ņemtu ļaunā to, ko jūs sakāt vai darāt, — viņš atbildēja Trentridžas laiku glaimīgajā balsī. — Kā jūsu kājiņas un rociņas trīc! Jūs esat tik vārga kā noasiņojis telēns, to jūs pati labi zināt, un jums vairs nevajadzēja strādāt, kolīdz es biju atnācis. Kā jūs varat būt tik stūrgalvīga? Starp citu, es teicu fermerim, ka viņam nav tiesību nodarbināt sievietes uz kuļmašīnas. Tas nav viņām piemērots darbs, un visās labākajās fermās sen tā vairs nedara, ko viņš labi zina. Es jūs pavadīšu līdz mājām.

— Jā, — viņa atsaucās, un ceļi viņai ļodzījās. — Pavadiet mani, ja gribat! Es neesmu aizmirsusi, ka jūs ieradāties, lai mani precētu, pirms vēl zinājāt par manu stāvokli. Varbūt … varbūt jūs esat mazliet labāks un godīgāks, nekā es domāju. Par to, ko darāt aiz laipnības, es esmu pateicīga; ko darāt aiz kā cita, to es ņemu ļaunā. Dažreiz es nevaru saprast, ko jūs īsti domājat.

— Ja nedrīkstu padarīt likumīgas mūsu agrākās attieksmes, tad vismaz varu jums palīdzēt. Un es gribu to darīt, cenzdamies vairāk saudzēt jūsu jūtas nekā līdz šim. Mana reliģiskā mānija, vai kā nu to sauc, ir pārgājusi. Bet šis tas krietns manī vēl ir; vismaz es tā ceru. Un tagad, Tesa, pie visa, kas labs un stiprs sievietes un vīrieša attieksmēs, es jūs zvērinu: uzticieties man! Man ir diezgan daudz naudas, vairāk nekā diezgan, lai paglābtu no trūkuma tiklab jūs, kā jūsu vecākus un māsas. Es viņus visus apgādāšu, ja vien jūs man uzticēsieties.

— Vai esat viņus saticis? — Tesa strauji uzprasīja.

— Jā. Viņi nezināja, kur jūs mītat. Tā bija tikai nejaušība, ka jūs atradu.

Cauri zedeņu žogam salts mēness šķielēja uz Tesas nogurušo seju, kad viņa apstājās pie kotedžas, kur pagaidām mājoja, un d'Erbervils apstājās reizē ar viņu.

— Nepieminiet manus brālīšus un māsiņas, neatņemiet man pēdējos spēkus! — viņa lūdzās. — Ja gribat palīdzēt viņiem — dievs liecinieks, ka viņiem tas vajadzīgs, — tad dariet to un nesakiet man neko! Bet nē, nē! — viņa izsaucās. — Es neko no jums nepieņemšu, ne sev, ne savējiem!

Viņš negāja iekšā, jo Tesa dzīvoja kopā ar mājiniekiem un vienmēr bija starp cilvēkiem. Kolīdz viņa bija nomazgājusies veļas baļļiņā un paēdusi kopā ar mājiniekiem vakariņas, viņa iegrima domās, pārsēdās pie galda kaktā un savas mazās lampiņas gaismā, kaislīgi satraukta, rakstīja:

«Mans laulātais draugs — ļauj man Tevi tā saukt, es nevaru citādi, pat ja Tu dusmotos, domādams par tik necienīgu sievu kā es. Man vajag Tevi piesaukt savās bēdās — man nav neviena cita! Man mācas virsū liels kārdinājums, Endžel. Es baidos nosaukt to vārdā, un man nemaz negribētos par to rakstīt. Bet Tu nevari iedomāties, cik nepieciešams Tu man esi! Vai Tu nevari ierasties pie manis tagad, tūliņ, pirms notiek kaut kas briesmīgs? Ak, es zinu, Tu nevari, jo esi tik tālu projām! Man šķiet, es nomiršu, ja Tu drīz neieradīsies vai neaicināsi mani pie sevis. Sods, ko Tu man esi uzlicis, ir pelnīts, es to zinu, vairāk nekā pelnīts, un ir pareizi, ka Tu man dusmo, Tev ir tiesības tā darīt. Bet, Endžel, lūdzu, lūdzu, esi ne tikai taisnīgs, esi kaut mazliet labs pret mani, ja arī es to neesmu pelnījusi, un atgriezies pie manis! Ja Tu atgriezīsies, es varētu nomirt Tavās rokās! Es tik loti labprāt mirtu, ja vien Tu būtu man piedevis!

Endžel, es dzīvoju vienīgi Tev. Es mīlu Tevi pārāk stipri, lai varētu pārmest, ka esi mani pametis, un es zinu, Tev vajadzēja braukt projām, lai uzmeklētu piemērotu fermu. Nedomā, ka es kādreiz teikšu par to jel vienu asu vai rūgtu vārdu. Tikai atgriezies pie manis. Es esmu tik vientuļa bez Tevis, mans dārgais, tik bezgala vientuļa! Tas nav nekas, ka man jāstrādā, bet, ja Tu atsūtītu man vienu mazu rindiņu un teiktu: «Es drīz pārbraukšu,» — es izturētu visu arī turpmāk, Endžel, — ak, ar prieku!

Kopš esam precējušies, mana reliģija ir — būt uzticīgai Tev vārdos un skatienos, un pat, ja kāds pasaka man negaidītus glaimus, es jau baidos, vai tas nav pāri darījums Tev. Vai Tu nekad vairs neesi kaut drusciņu jutis no tā, ko mēs jutām, kad bijām Telboteisā? Ja esi, tad kā Tu vari izturēt, būdams tālu un šķirts no manis? Es esmu tā pati sieviete, Endžel, ko Tu iemīlēji, — jā, tiešām tā pati! — nevis tā, kura Tev nepatika un kuru Tu nekad nebiji redzējis. Kas bija man pagātne, kopš ieraudzīju Tevi? Tā bija mirusi. Es kļuvu cita sieviete, pārpildīta ar jaunu, Tevis dotu dzīvību. Kā es varēju palikt agrākā? Kāpēc Tu to nesaprati? Dārgais, ja vien Tev būtu mazliet vairāk iedomības un ticības sev, Tu saprastu, ka biji pietiekami spēcīgs, lai pilnīgi pārveidotu mani, un tad Tu varbūt iedomātos pārbraukt pie manis, savas nabaga sievas.

Kāda nelga es biju savā laimē, iedomādamās, ka Tu mani mīlēsi mūžīgi mūžam! Man vajadzēja gan zināt, ka tas man, nabadzītei, nav lemts. Taču man sirds sāp ne tikai bijušo laiku, bet arī tagadnes dēļ. Padomā, padomā vien, kā tas kremt mani, kad ienāk prātā, ka neredzēšu Tevi vairs nekad — nekad! Ak, ja es varētu panākt, ka Tava mīļā sirds tik vienu mirklīti diena tā sāpētu, kā sāp manējā ik dienas un vienmēr, tad Tu varbūt iežēlotos par savu nabaga vientuļo sievu.

Ļaudis joprojām runā, Endžel, ka es esot glīta (īstenībā viņi saka — skaista). Varbūt viņiem taisnība. Bet man nerūp mans izskats, man tikai gribas būt glītai tāpēc, ka es piederu Tev, dārgais, un ka vismaz kaut kas manī ir Tevis vērts. Visvairāk es to jūtu, kad man uzmācas, un es aiztinu seju un neņemu nost lakatu, cik ilgi vien iespējams. O, Endžel, es Tev to nesaku aiz iedomības, Tu zini, ka es tāda neesmu, bet tikai tāpēc, lai Tu atgrieztos pie manis!

Ja Tu patiesi nevari ierasties pie manis, tad ļauj man braukt pie Tevis! Es Tev saku — mani moca un spiež darīt to, ko es negribu. Tas nevar notikt, ka es kaut par mata tiesu piekāptos, bet es baidos no visādiem gadījumiem, jo mana pirmā vaina padara mani tik nespējīgu aizstāvēties. Es vairāk par to nerakstīšu, — man pārāk grūti. Bet, ja es neizturēšu un iekritīšu kādos briesmīgos slazdos, tad mans gals būs šausmīgāks, nekā bija sākums. Ak dievs, es nevaru par to domāt! Sauc mani tūliņ pie sevis vai brauc pats šurp pie manis!

Es būšu apmierināta, pat priecīga, ja varēšu uzturēties Tavā tuvumā kā Tava kalpone, ja es nevaru būt Tava sieva; gribu tikai būt pie Tevis, redzēt Tevi šad tad un domāt, ka Tu esi mans.

Dienas gaismai nav nekā, ko man rādīt, kopš Tevis šeit nav, un man nepatīk redzēt krauķus un strazdus tīrumā, jo mēs mēdzām tajos nolūkoties abi; bet nu man Tevis trūkst, un es skumstu bez gala. Es ilgojos tikai pēc viena debesīs, virs zemes vai zem tās — sastapt Tevi, mans dārgais! Nāc pie manis — nāc pie manis un paglāb mani no tā, kas man draudi

Tava uzticīgā un līdz sirds dziļumiem noskumusi Tesa.»

XLIX

Šis sūtījums tika savlaicīgi nolikts uz brokastgalda klusajā vikariātā, ielejas rietumos, kur gaiss tik maigs un augsne tik auglīga, ka zemes darbi prasa pavisam maz pūļu salīdzinājumā ar mocībām Flintkomešā, un kur Tesai arī cilvēki likās citādi (lai gan bija tādi paši). Endžels bija ieteicis sūtīt viņam vēstules ar tēva starpniecību, lai tās drošāk nonāktu viņa rokās, jo tēvam bija zināmas viņa adrešu maiņas tai zemē, kurā viņš ar smagu sirdi bija devies laimi meklēt.

— Re nu, — vecais misters Klērs sacīja sievai, izlasījis adresi uz aploksnes.— Ja Endžels domā atstāt Rio un nākošā mēneša beigās ierasties pie mums, kā viņš cerēja, tad, manuprāt, šī vēstule pasteidzinās viņu, jo tā laikam ir no viņa sievas. — Viņš smagi nopūtās, iedomādams šo sievieti, un pāradresēja vēstuli tieši Endželam.

— Ceru, ka mūsu mīļais zēns ieradīsies sveiks un vesels, — nočukstēja misis Klēra. — Līdz pat savai nāves stundiņai es jutīšu, ka viņam nodarīta netaisnība. Tev vajadzēja sūtīt viņu uz Kembridžu, par spīti viņa ticības trūkumam, un dot tās pašas iespējas kā abiem vecākajiem dēliem. Labvēlīgi ietekmēts, viņš būtu atmetis aplamos uzskatus un, kas zina, galu galā kļuvis par mācītāju. Bet vai nu baznīcas kalps vai ne, tā tomēr būtu taisnīgāka izturēšanās pret viņu.

Tas bija vienīgais pārmetums, ar ko misis Klēra jebkad bija traucējusi sava vīra sirdsmieru, runājot par dēliem. Viņa to nedarīja bieži, jo bija tikpat smalkjūtīga, cik dievbijīga, un zināja, ka arī vīru moka šaubas, vai viņš pareizi rīkojies šai ziņā. Pārāk bieži viņai bija gadījies dzirdēt, ka vīrs pavada nakti nomodā un, apspiezdams nopūtas, piemin Endželu savās aizlūgšanās. Taču nelokāmais evaņģēlists arī tagad vēl uzskatīja, ka nebūtu bijis taisnīgi piešķirt neticīgajam dēlam tādu pašu akadēmisku izglītību kā abiem vecākajiem brāļiem, jo bija iespējams, ja ne ticams, ka Endžels iegūtās zināšanas izmantotu, lai nonievātu tās doktrīnas, kuru propagandēšana bija viņa un tāpat viņa ordinēto dēlu dzīves mērķis un uzdevums. Ar vienu roku palikt pjedestālu zem kājām abiem ticīgajiem dēliem un ar otru sniegt neticīgajam to pašu palīdzību — tāda rīcība misteram Klēram šķita nesavienojama ar viņa uzskatiem, stāvokli un cerībām. Tomēr viņš mīlēja šo aplam nosaukto[6] dēlu un slepenībā cieta par savu izturēšanos pret Endželu, kā cieta Ābrams, kāpdams kopā ar upurim nolemto Īzaku Horeba kalnā. Un šīs mēmās sāpes bija daudz rūgtākas par tiem pārmetumiem, ko sieva izteica skaļi.

Viņi uzskatīja, ka paši vainīgi pie dēla nelaimīgās laulības. Ja Endželam nebūtu bijis nolemts fermera liktenis, viņš nekad nebūtu nonācis saskarē ar laucinieku meičām. Vecāki skaidri nezināja, kas bija šķīris Endželu un viņa sievu, ne arī to, kad īsti abi izšķīrušies. Sākumā viņi domāja, ka tam pamatā kāda nepārvarama netīksme. Bet pēdējās vēstulēs dēls starp citu minēja, ka braukšot sievai pakaļ, un no šiem izteicieniem abi sprieda, ka izlīgšanas iespēja nav tik galīgi neiespējama. Endžels bija sacījis, ka sieva apmetusies pie saviem tuviniekiem, un šaubu mocītie Klēri nolēma neiejaukties situācijā, kuru savā neziņā nevar vērst par labu.

Tās acis, kurām bija domāta Tesas vēstule , patlaban vēroja bezgalīgu līdzenumu, kas stiepās no Dienvidamerikas kontinenta iekšienes uz piekrastes pusi; mūlis nesa Endželu šai virzienā. Endžels bija guvis bēdīgu pieredzi svešajā zemē. Grūtā slimība, kas viņam bija uzbrukusi īsi pēc ierašanās šeit, nebija pilnīgi uzveikta, un pamazām viņam gandrīz pavisam izzuda cerības, ka varēs te apstrādāt zemi, kaut gan viņš slēpa šo uzskatu maiņu no vecākiem, kamēr vēl pastāvēja kaut mazākā iespēja šeit palikt.

Laukstrādnieku pūļi, kas bija emigrējuši reizē ar viņu uz šejieni, apžilbināti no cerībām uz viegli iemantojamu neatkarību, cieta, mira un izzuda. Viņš tika redzējis no Anglijas fermām nākušās mātes ar zīdaiņiem rokās, kuri bija ar drudzi slimi un nāvei nolemti; māte apstājās un raka ar rokām irdenajā zemē dobi, kur apglabāja bērnu ar tiem pašiem dabas dotajiem darba rīkiem, nobirdināja asaru un vilkās tālāk.

Endžela sākotnējais nolūks nebija emigrēt uz Brazīliju, bet palūkoties pēc fermas Anglijas ziemeļu vai austrumu apgabalos. Šeit viņš bija nokļuvis izmisuma lēkmē, jo izceļošana uz Brazīliju, kas bija pārņēmusi angļu laukstrādniekus, nejauši sakrita ar viņa alkām atbrīvoties no pagātnes.

Šai prombūtnes laikā viņš bija kļuvis vecāks vismaz par desmit gadiem. Tagad viņu dzīvē valdzināja ne tik daudz tās skaistums, cik tās patoss. Viņš jau sen bija atmetis vecās misticisma sistēmas, bet tagad sāka pārvērtēt arī veco morāles kodeksu. Viņam šķita, ka tanī nepieciešamas izmaiņas. Kas ir morālisks cilvēks? Un vēl būtiskāk: kas ir morāliska sieviete? Rakstura skaistums vai neglītums izpaužas ne vien cilvēka rīcībā, bet arī mērķos un dziņās; īsto cilvēka dabu noteic nevis tas, ko viņš padarījis, bet tas, ko gribējis veikt.

Kā tad tas ir ar Tesu?

Aplūkojot viņu šādā gaismā, Endželu sāka mākt nožēla par savu pārsteidzīgo spriedumu. Vai viņš novērsies no Tesas uz visiem laikiem? Viņš vairs nevarēja sacīt, ka novērsies uz mūžu, un, ja tā, tad viņš jau garā pieņēma Tesu.

Endžela maigums pret Tesu pamodās tai laikā, kad viņa strādāja Flintkomešā, bet vēl neiedrošinājās traucēt Endželu ar vēstulēm, pieminēdama savus apstākļus vai jūtas. Viņš bija stipri pārsteigts, ka Tesa neraksta, un, nespēdams to izskaidrot, neinteresējās par viņas atturības motīviem. Viņš nepareizi iztulkoja Tesas pazemīgo klusēšanu. Cik daudz tā būtu izsacījusi, ja viņš to būtu pareizi sapratis! Tesa, burtiski, turējās pie vīra izsacītajām un jau aizmirstajām pavēlēm; par spīti savai dabiskajai bezbailībai, viņa neprasīja sev nekādas tiesības, atzīdama vīra lēmumu par vienīgo taisnīgo, un mēmi nolieca galvu tā priekšā.

Jau iepriekš minētajā ceļojumā ar mūļiem pa zemes vidienu Endželam blakus jāja kāds ceļa biedrs. Tas arī bija anglis, tādu pašu maldu atdzīts, tikai no cita Anglijas novada. Abi bija nomāktā omā un sarunājās par personīgajām lietām. Uzticēšanās radīja uzticēšanos. Cilvēkiem, kas maldās pa svešatni, rodas īpatnēja tieksme uzticēt svešiem tādus savas dzīves notikumus, kurus neatklātu pat draugiem, tāpēc Endžels kopējā ceļojumā atklāja šim vīram savas laulības bēdīgos faktus.

Svešinieks bija apmeklējis daudz vairāk zemju un redzējis daudz vairāk ļaužu nekā Endžels, viņa kosmopolītiskajam domāšanas veidam šādas novirzes no sociālām normām, kas šķiet tik milzīgas ierastos mājas apstākļos, likās tikpat nenozīmīgas kā ielejas vai kalnu grēdas nesimetriskās aprises salīdzinājumā ar visas zemeslodes virsmu. Viņš skatījās uz notikušo no pavisam cita viedokļa nekā Endžels, uzskatīdams, ka svarīgāks ir tas, kāda Tesa varētu būt, nevis kāda viņa ir, un atklāti pateica Endželam, ka viņš rīkojies aplam, pamezdams sievu.

Nākamajā dienā viņus pārsteidza pērkona negaiss un izmērcēja lietus. Endžela ceļa biedrs saslima ar drudzi un nedēļas beigās nomira. Endžels vēl uzkavējās dažas stundas, lai apglabātu viņu, un tad turpināja ceļu.

Šīs īsās piezīmes, ko izsacīja cilvēks ar plašāku viedokli, cilvēks, par kuru Klērs absolūti neko nezināja un kura ikdienišķo uzvārdu tika pirmo reizi dzirdējis, ieguva sevišķu nozīmi reizē ar svešinieka nāvi un ietekmēja Klēru vairāk nekā visādi nopamatoti filozofu spriedumi par ētiku. Viņš sajuta kaunu par savu šaursirdību. Paša pretrunas mācās virsū kā ūdens plūdi. Viņš vienmēr bija cildinājis helēņu pagānismu pretstatā kristietībai, bet helēņu civilizācija neuzskatīja, ka nelikumīgi sakari sievieti apkauno. Dabiski, ka reizē ar misticisma pilno ticības mācību mantotie uzskati lika viņam just sašutumu par jaunavības trūkumu, bet šai gadījumā sašutums nebija attaisnojams, jo meitene bija nodevības upuris. Viņam uzmācās sirdsapziņas pārmetumi. Atkal nāca prātā Izas Hjūetas vārdi, kas bija dziļi iespiedušies atmiņā. Viņš bija jautājis Izai, vai tā viņu mīl, un Iza bija atbildējusi apstiprinoši. Vai viņa mīl Endželu vairāk nekā Tesa? Nē, viņa bija atteikusi, Tesa būtu ar mieru atdot dzīvību par Endželu, viņa, Iza, arī neko vairāk nevarētu izdarīt.

Klērs domāja par Tesu, kāda viņa bija izskatījusies kāzu dienā. Kā viņas acis bija kavējušās pie Klēra sejas, cik kāri viņa bija uztvērusi katru vīra vārdu, it kā tie nāktu no dieva mutes! Un tai baismīgajā vakarā pie kamīna, kad viņas vientiesīgā dvēsele bija tik pilnīgi atklājusies vīram, cik nožēlojama izskatījās viņas seja uguns atblāzmā; viņa nespēja aptvert, ka Endžels var atraut viņai savu mīlu un atbalstu!

Tā Endžels no Tesas soģa kļuva par viņas aizstāvi. Viņš bija teicis sev ciniskus vārdus par Tesu, taču neviens cilvēks nespēj vienmēr palikt ciniķis un tomēr dzīvot, tāpēc viņš atsauca teikto. Viņš bija teicis tos, maldīgi pakļaudamies vispārējiem principiem un aizmirsdams, ka konkrētam gadījumam ir savas īpatnības.

Taču šādi prātojumi ir ar skāņu piegaršu; mīļākie un vīri pasaulē bijuši arī agrāk. Klērs bija izturējies skarbi pret Tesu, tas bija neapšaubāmi. Vīrieši pārāk bieži tā izturas pret sievietēm, kuras viņi mīl vai mīlējuši, tāpat arī sievietes pret vīriešiem. Un tomēr šis skarbums ir maigums salīdzinājumā ar to vispārējo skarbumu, kas izraisa šādas parādības; ar apstākļu cietsirdību pret cilvēka raksturu, ar līdzekļu nežēlību attieksmē pret mērķi, ar šodienas neiecietību pret vakardienu un rītdienas neiecietību pret šodienu.

Klēra jūtas atkal saviļņoja interese par Tesas izcelšanos no kādreiz varenās un tagad pagrimušās d'Erbervilu cilts, uz kuru Endžels bija noraudzījies ar nicināšanu. Kāpēc viņš agrāk nebija sapratis, ka jāšķiro lietu politiskā un iztēli izraisošā vērtība? Šai ziņā Tesas izcelšanās bija fakts ar neaptveramu nozīmi; ekonomiskā ziņā bezvērtīgs, bet sapņotājam un morālistam visai svarīgs stimuls sabrukuma un bojā ejas apsvēršanai. Tas bija fakts, kas drīz būs aizmirsts, — šī mazā atšķirība nabaga Tesas asinīs un uzvārdā, un Letā nogrims viņas dzimtie sakari ar Kingsbiras marmora monumentiem un ģindeņiem svina zārkos. Tā Laiks nesaudzīgi sagrauj pats savu romantiku. Atkal un atkal atsaucot atmiņā Tesas seju, Klērs šķitās saskatām tanī kādu diženības atspulgu, kas, acīm redzot, bija piemitis viņas cildenajām priekšgājējām, un šī vīzija atkal atmodināja Klēra sirdī agrākās jūtas, un viņu pārņēma nespēks.

Lai gan viņas pagātne nebija bez vainas, tomēr Tesai piemita kaut kas daudz vērtīgāks, kas atsvēra viņas biedreņu svaigumu. Vai ķekari, kas palikuši Efraima vīnadārzā pēc ražas novākšanas, nav saldāki par visu Abijas vīnadārza ražu?

Tā runāja atdzimstošā mīla, sataisot ceļu Tesas pazemīgajai jūtu izpausmei vēstulē, kuru nupat Klēra tēvs nosūtīja dēlam, taču aiz lielā attāluma viņam nebija lemts to tik drīz saņemt.

Tikmēr rakstītājas cerības, ka Endžels pēc viņas lūguma atgriezīsies, te atplauka, te dzisa. Tās dzisa tāpēc, ka tie viņas dzīves fakti, kas bija izraisījuši šķiršanos, nebija mainījušies un nekad nevarēja mainīties, un, ja tos viņas klātbūtne nespēja padarīt par nebijušiem, tad prombūtne jau ne tik. Par spīti tam, viņa nodevās maigām pārdomām, ar ko Endželu iepriecināt, ja viņš atgrieztos. Nopūzdamās viņa nožēloja, ka nebija pacentusies iegaumēt melodijas, ko viņš spēlēja uz arfas, nebija sīkāk iztaujājusi, kādas lauku meiteņu dziedātās balādes viņam visvairāk patīk. Viņa aplinkus apvaicājās Embijam Sīdlingam, kurš bija sekojis Izai no Telboteisas uz šejieni, un Embijs, starp citu, atcerējās, ka no visām dziesmiņām, kuras dziedātas fermā, lai govis labāk dotu pienu, Klēram, šķiet, patikušas «Kupidona dārzi», «Man parki ir, man kurti ir» un «Rītausmā» un ka viņš maz vērības veltījis «Skrodera biksēm» un «Es izaugu skaista meita», kaut arī tās ir jaukas dziesmiņas.

Tagad Tesai gribējās dziedāt šīs balādes iespējami labāk. Bieži vienatnē viņa tās dziedāja, it īpaši «Rītausmu»:

Jel mosties rītausmā

Un savai mīļajai

Steidz puķu pušķi plūkt,

Kas dārzā plaukušas!

Jau dūjas, ūbeles

Steidz zaros ligzdas vīt,

Šai agrā ziedonī,

Kad rīta gaisma aust.

Šīs dziesmiņas, kuras viņa dziedāja, palikusi vienatnē šai spalgi saltajā laikā, varēja atkausēt pat akmens sirdi; asaras ritēja viņai pār vaigiem, iedomājoties, ka varbūt Endžels nemaz neatgriezīsies, lai noklausītos tanīs, un vienkāršie, nenozīmīgie dziesmiņu vārdi atbalsojās dziedātājas sāpošajā sirdī kā izsmiekls.

Tesa bija tā nogremdējusies savos naivajos sapņos, ka nemaz nepamanīja laika virzīšanos uz priekšu, dienu pieņemšanos garumā, Māras dienas tuvošanos un to, ka drīz būs klāt arī vecā Māras diena, kad izbeigsies viņas līgums .

Taču, pirms šī diena pienāca, kāds notikums pievērsa Tesas domas pavisam citiem jautājumiem. Kādu vakaru, kad viņa, ka parasti, sēdēja apakšstāvā kopā ar mājiniekiem, kāds klauvēja pie durvīm un prasīja pēc Tesas. Vaļējās durvīs viņa dziestošajā gaismā ieraudzīja kādu cilvēkbērnu pieaugušas sievietes garumā, vienīgi ar šauriem bērna pleciem; tievu, kalsnu, meitenīgu radījumu, kuru viņa pazina tikai tad, kad tas ierunājās:

— Tesa?

— Ko, vai tā ir Liza-Lu? — Tesa pārsteigta iesaucās. Viņas māsa, kuru viņa apmēram pirms gada bija atstājusi mājās kā bērnu, pēkšņi bija izaugusi par jaunavu un, šķita, pati nesaprata, ko nozīmē šī pārmaiņa. Tievās kājas, kuras svārki vairs nespēja apsegt, jo bija kļuvuši par īsiem, un rokas, ar kurām viņa nezināja, ko iesākt, skaidri rādīja viņas jaunumu un pieredzes trūkumu.

— Jā, es visu dienu klīdu apkārt, tevi meklēdama, Tesa, — Liza-Lu atbildēja nesatricināmā nopietnībā, — un esmu ļoti nogurusi.

— Vai mājās kas noticis?

— Mātei iet ļoti slikti, un doktors teica, ka viņa mirs, un tēvam arī nemaz nav labi, un viņš saka, vīram no tik augstas kārtas neklājas liet sviedrus prastos darbos, un mēs nezinām, ko nu iesākt.

Tesa labu laiku stāvēja, domās iegrimusi, iekams attapās ieaicināt Lizu-Lu iekšā un likt apsēsties. Kad tas bija noticis un meitene padzērusi tēju, Tesa arī bija izlēmusi, ko darīt. Skaidrs, ka jādodas uz mājām. Līgums gan beidzās tikai vecajā Māras dienā, sestajā aprīlī, taču tas vairs nebija tālu, tāpēc viņa apņēmās riskēt un doties ceļā tūliņ.

Dodoties ceļā jau šonakt, varētu ietaupīt divpadsmit stundas, taču māsa bija pārāk nogurusi, lai tūliņ uzņemtos nostaigāt tādu ceļa gabalu. Tesa aizskrēja līdz Merienai un Izai, pastāstīja par notikušo un lūdza aizlikt kādu vārdu pie saimnieka. Atgriezusies viņa paēdināja Lizu-Lu ar vakariņām un, noguldījusi jaunāko māsu savā gultā, salika klūdziņu grozā tik daudz mantu, cik tur ietilpa, un devās ceļā, pieteikusi Lizai-Lu sekot viņai nākamajā rītā.

L

Pulkstenim nositot desmit, viņa ienira saltajā saulgriežu nakts tumsā, kurā zem tēraudainajām zvaigznēm viņai vajadzēja nostaigāt piecpadsmit jūdzes. Nakts klusam gājējam vientuļos apvidos drīzāk ir aizstāvis nekā briesmu avots, tāpēc Tesa izraudzījās īsāko ceļu pa dažādām nomaļām takām, pa kurām dienu nebūtu uzdrošinājusies iet, bet laupītāju šai pusē nebija, un domas par slimo māti aizdzina bailes no rēgiem. Tā viņa gāja jūdzi pēc jūdzes kalnup un lejup, kamēr sasniedza Balberovu, un ap pusnakti jau ieskatījās no tās virsotnes haotisku ēnu bezdibenī, jo ēnas bija vienīgās, ko varēja saredzēt ielejā, kuras attālākajā galā viņa bija dzimusi. Pēc piecām jūdzēm pa plakankalni vēl bija jānoiet jūdzes desmit vai vienpadsmit pa zemieni līdz ceļojuma mērķim. Blāvajā zvaigžņu gaismā līčloču ceļš, kas veda lejup, bija tikko manāms, un drīz vien Tesas kājas soļoja pa zemi, kas tā atšķīrās no līdzšinējās, ka tiklab kājas, kā arī oža manīja starpību. Tas bija Blekmūras ielejas, smagais māls, tā ielejas daļa, kur vēl nebija nevienas šosejas. Šādā smagā augsnē visilgāk noturas māņticība. Kādreiz šeit bija šalcis mežs, un apkārtne šais tumsas stundas likās atgūstām kaut ko no tiem laikiem; tuvais un tālais saplūda kopā, katrs koks un augstāks dzīvžogs ēnojās milzu apmēros. Brieži, kurus šeit bija medījuši, raganas, kas šeit bija spīdzinātas un slīcinātas, zaļiem vizuļiem rotātās laumas, kuras «zvaigāja» ceļiniekam nopakaļ, — ticība tam visam te vēl bija saglabājusies un piepildīja apkārtni ar draiskulīgi pārdabisku būtņu bariem.

Natlberijā Tesa pagāja garām ciema traktierim, kura izkārtne nočīkstēja, atbildot viņas soļu sveicienam, bet šo čīkstienu dzirdēja tikai viņa viena. Zem šiem salmu jumtiem Tesa garā skatīja gulētājus, kuri ar atslābušām locītavām un ļenganiem muskuļiem, ietinušies no sarkanām, četrstūrainām lupatām šūdinātās segās, ļāvās spēku atjaunošanas procesam miega rokās, lai rīt atkal ķertos pie darba, līdzko debesīs aiz Hembldonhilas varēs matīt pirmo iesārteno svītru.

Pulksten trijos no rīta pēdējais līkums nostaigātajā ceļu labirintā palika aiz muguras, un Tesa ienāca Marlotā pāri tai pļavai, kur zaļumsvētkos kā kluba locekle bija pirmo reizi ieraudzījusi Endželu Klēru un viņš nebija aicinājis Tesu dejot; vēl tagad viņa izjuta sarūgtinājumu par to. Mātes namiņā mirgoja gaisma. Tā plūda pa guļamistabas logu, kura priekšā kāds zars šūpojās vējā, un uguns šķita mirkšķinām Tesai. Līdzko varēja saskatīt nama aprises — tas bija no jauna apjumts par Tesas naudu, — viņas iztēlē uzreiz atdzīvojās senās, ierastās ainas. Nams allaž likās esam daļa no viņas miesas un gara; sašķiebušies bēniņu logi, ģēveļu smailes, apdrupušās ķieģeļu rindas skursteņa galā — visam bija kāds sakars ar Tesu pašu. Patlaban nams viņai šķita sastindzis; tas tāpēc, ka māte bija slima.

Tesa atvēra durvis klusu jo klusu, lai kādu neiztraucētu; apakšstāva telpā neviena nebija, taču kaimiņiene, kas kopa māti, iznāca kāpņu augšgalā un pačukstēja, ka misis Darbeifīlda gan nejūtoties labāk, bet pašreiz esot iemigusi. Tesa pagādāja sev brokastis un tad uzgāja pie mātes, lai koptu viņu.

No rīta, kad viņa ieraudzīja bērnus, tie šķita dīvaini izstiepušies garumā; Tesa nebija viņus redzējusi mazliet vairāk par gadu, un bērni bija pārsteidzoši izauguši; tā kā Tesai nu vajadzēja ar sirdi un dvēseli gādāt par viņiem, viņa savas raizes piemirsa.

Tēvs joprojām sirga ar kādu nenosakāmu slimību un kā parasti sēdēja atzveltnes krēslā. Otrā dienā pēc Tesas ierašanās viņš bija neparasti možs; viņš esot izdomājis racionālu plānu turpmākai dzīvei, un Tesa apvaicājas, kāds tas esot.

— Esmu nodomājis uzrakstīt vēstuli visiem senatnes pētniekiem, kuri dzīvo šai Anglijas novadā, — viņš sacīja, — un lūgt viņus, lai nodibina manai uzturēšanai paredzētu fondu. Esmu pārliecināts, ka viņiem tas liksies romantiski, izsmalcināti un cildeni. Viņi izšķiež veselus kapitālus, lai uzturētu kārtībā vecas pilsdrupas, uzmeklētu senus ģindeņus un tamlīdzīgas lietas; dzīvas atliekas viņiem noteikti liksies interesantākas, ja vien viņi ko uzzinās par mani. Kādam vajadzētu viņus apstaigāt un pastāstīt, ka viņu vidū mīt vīrs, par kuru viņiem nav jausmas! Ja mācītājs Tringhems, kas mani atklāja, būtu vēl dzīvs, viņš to katrā ziņa būtu izdarījis,

Tesa pagaidām atlika šā grandiozā projekta iztirzāšanu, iekams nebija tikusi galā ar neatliekamajiem darbiem, jo ģimenes stāvokli viņas pabalsti nebija necik uzlabojuši. Kad mājā viss nepieciešamais bija nokārtots, viņa pievērsās lauku darbiem. Bija pienācis stādāmais un sējamais laiks; daudzi kaimiņi jau bija apkopuši savus dārzus un tīrumus, bet Darbeifīldu dārzs un zemes stūrītis bija pamesti novārtā. Tesa sarūgtināta atklāja, ka tam par iemeslu sēklas kartupeļu trūkums, — savā tuvredzīgajā vieglprātībā viņi bija sēklu apēduši. Cik ātri spēdama, viņa sadabūja jaunu sēklu, un pēc dažām dienām tēvs bija tiktāl atlabis, ka pakļāvās Tesas pierunām un stājās pie dārza apstrādāšanas, kamēr viņa pati uzņēmās apstrādāt zemes stūrīti, ko viņi nomāja pāris simt jardu ārpus ciema robežām.

Pēc slimnieces istabā pavadītajām dienām šis darbs Tesai patika; māte sāka pamazām atspirgt, un kopšana vairs nebija vajadzīga. Intensīvas kustības atviegloja domas. Nožogotais lauka stūris atradās augstā, sausā, klajā vietā blakus četrdesmit vai piecdesmit tādiem pašiem zemes gabaliem, kur darbs ritēja jo spraigāk pēc algādžu darba dienas beigšanās. Rakt parasti sāka pulksten sešos un strādāja pēc vajadzības krēslā vai mēnesnīcā. Patlaban daudzos tīrumos dega sakaltušu nezāļu un dažādu atkritumu kaudzes, jo sausajā laikā to bija izdevīgi darīt.

Kādā jaukā dienā Tesa, Liza-Lu un kaimiņi strādāja šeit, kamēr saules pēdējie stari krita uz baltajiem stabiņiem, kas nošķīra zemes gabalus. Līdzko pēc saules rieta iestājās krēsla, degošo vārpatas sakņu un kāpostu kātu liesmas meta plīvojošu gaismu pār zemes gabaliem, kuru aprises te parādījās, te pazuda biezajos vēja dzenātajos dūmos. Kad sārts tikai kvēloja, pa zemi dzītie dūmu mutuļi paši vizēja blāvā gaismā, nošķirot strādniekus citu no cita, un kļuva saprotams bībelē minētais «mākoņu stabs», kas bijis kā mūris dienā un kā lāpa naktī.

Tumsai biezējot, dažs labs pārtrauca darbu, bet vairums palika, lai pabeigtu stādīšanu; arī Tesa palika, aizsūtījusi māsu uz mājām. Lauciņā, kur viņa strādāja ar dakšu, vēl dega vārpata, un dakšas četri spožie zari mundri klaudzēja pret akmeņiem un cietajiem kukuržņiem. Dažbrīd Tesa bija pilnīgi ietīta ugunskura dūmos; pēc tam viņas augums iznira, laistīdamies degošās kaudzes vara sarkanajos atspulgos. Šovakar viņa bija ģērbusies vecās drēbēs un izskatījās ērmīga: kleita stipri izbalējusi aiz biežās mazgāšanas, un īsā, melnā virsjaka vērta viņu reizē par kāzu un bēru viesi. Sievietes, kas strādāja gabaliņu tālāk, bija aizsējušās baltus priekšautus, kuri reizē ar viņu blāvajām sejām bija vienīgais, ko tumsā varēja redzēt, ja vien viņas nebija iekļuvušas liesmu atspulga lokā.

Rietumos, bālajā opālkrāsas debesu pamalē, kailais ērkšķu dzīvžogs, kas iejoza tīrumu, slēja augšup juceklīgos zarus kā stieples. Virs tā atradās Jupiters kā pilnīgi uzplaukusi narcise, tik spožs, ka šķita metam ēnu. Šur tur jau iedegās sīkas nezināmas zvaigznes. Tālumā rēja suns, un šad tad pa izkaltušo ceļu aizgrabēja riteņi.

Dakšu zari joprojām klaudzēja pret akmeņiem, jo nebija tik vēls; lai gan gaiss bija dzestrs un skarbs, tanī varēja nojaust pavasari, kas uzmundrināja strādātājus. Kaut kas netverams šai vietā, šai stundā, sārtu sprēgāšanā, fantastiskajā gaismas un ēnu mistērijā lika tiklab Tesai, kā pārējiem justies šeit labi. Nakts, kas ziemas salā nāk kā ienaidniece un vasaras tveicē kā mīlētāja, šai marta vakarā sniedza miera veldzi.

Neviens nelikās zinis par saviem kaimiņiem. Visu acis bija pievērstas zemei, kuras uzrakņāto virsmu ugunskuri atsedza skatieniem. Tāpēc Tesa, dauzīdama kukuržņus un dungodama naivās dziesmiņas, gandrīz bez cerībām, ka Klērs tanīs kādreiz klausīsies, labu laiku nepamanīja cilvēku, kas strādāja viņas tuvumā, — vīru garā audekla blūzē, kurš, kā par brīnumu, raka to pašu lauciņu, ko viņa; Tesa nodomāja, ka tēvs atsūtījis kādu viņai palīdzēt. Viņa īsti ievēroja vīru tikai tad, kad viņš rokot pienāca tuvāk. Dažbrīd dūmi šķīra viņus, tad vējš aiznesa tos sānis, un viņi varēja redzēt viens otru, palikdami neredzami citiem.

Tesa neuzrunāja savu darba biedru, viņš arī to nedarīja. Viņa nedomāja par svešo, kaut gan viņai iešāvās prātā, ka Marlotā tāds nav redzēts, bet tas nebija brīnums, jo pēdējos gados viņa šejieni reti bija apmeklējusi. Pamazām viņi pienāca tik tuvu viens otram, ka uguns tikpat spilgti apmirdzēja kā viņas, tā svešinieka dakšu tērauda zarus. Tuvojoties sārtam ar vārpatu klēpi, viņa atklāja, ka vīrietis dara to pašu, pienākdams no otras puses. Liesmām uzsitoties augšup, viņa ieraudzīja d'Erbervila seju.

Viņa negaidītā parādīšanās, nejēdzīgā krokotā audekla blūze, kādu tagad valkāja tikai paši vecmodīgākie zemnieki, radīja spokaini komisku iespaidu, un Tesai pārskrēja tirpas pār kauliem. D'Erbervilam izlauzās klusi, gari smiekli.

— Ja man prāts nestos uz jokiem, es teiktu: «Šis skats man atgādina paradīzi!» — viņš ironiski piezīmēja, caur pieri pašķielēdams uz Tesu.

— Ko jūs teicāt? — viņa vārgā balsī iejautājās.

— Kāds jokdaris varētu sacīt, ka te ir taisni kā paradīzē. Jūs esat Ieva, un es esmu vecais Nelabais, kas ieradies kārdināt jūs zemākas būtnes izskatā. Kad biju aizrāvies ar teoloģiju, tad šī Miltona attēlotā aina man sevišķi gāja pie sirds. Piemēram, šīs rindas:

Ak valdiniec, ceļš brīvs un nevaid garš,

Aiz miršu birztalas …

… Ja mani ņemsi

Par pavadoni, drīz mēs būsim tur.

«Ved mani,» teica Ieva.

Un tā tālāk. Mana visudārgā Tesa, es to pieminēju tikai tāpēc, ka jūs netaisnā kārtā varētu tā par mani nodomāt vai arī sacīt, jo jūs esat sliktās domās par mani.

— Es nekad neesmu nosaukusi jūs nedz vārdos, nedz domās par sātanu. Tā es par jums nepavisam nedomāju. Es izturos pret jums vienaldzīgi, atskaitot tās reizes, kad jūs mani apvainojat. Vai jūs tikai manis dēļ atnācāt šeit rakt?

— Tikai jūsu dēļ. Lai jūs redzētu, vairāk neko. Pa ceļam es ieraudzīju izliktu pārdošanā šo blūzi, un tad man ienāca prātā to nopirkt, lai es nedurtos nevienam acīs. Es nācu protestēt pret to, ka jūs tā strādājat.

— Bet man tas patīk — es to daru tēva dēļ.

— Vai jūsu līgums fermā jau beidzies?

— Jā.

— Un kurp jūs tagad dosieties? Pie sava dārgā vīra? Viņa nevarēja panest šo pazemojošo atgādinājumu.

— Ak, es nezinu! — viņa sarūgtinātā atbildēja. — Man nav vīra!

— Pilnīgi pareizi — tādā nozīmē, kādā jūs domājat. Bet jums ir draugs, un es esmu apņēmies, jums pašai par spīti, sagādāt labus apstākļus. Kad pāriesiet mājās, tad redzēsiet, ko esmu jums atsūtījis.

— Ak Alek, es negribu, ka jūs vispār man ko dodat! Es nevaru neko pieņemt no jums! Es negribu… Tas nav pareizi!

— Tas ir pareizi! — viņš stingri noteica. — Ja sievietei, pret kuru man tik maigas jūtas, klājas grūti, tad es nevaru noskatīties, nemēģinājis palīdzēt.

— Bet man nekā netrūkst! Es tikai raizējos par… par … es neraizējos par savu dzīvi!

Viņa novērsās un izmisusi atsāka darbu, bet asaras ritēja pa dakšu kātu un krita uz kukuržņiem.

— Bet par bērniem, par jūsu brāļiem un māsām, — viņš nobeidza. — Esmu padomājis arī par viņiem.

Tesas sirds nodrebēja — d'Erbervils bija pieskāries vārīgai vietai. Viņš bija uzminējis Tesas galvenās bažas. Kopš atgriešanās mājās viņas sirds bija pieķērusies bērniem ar īstu kaislību.

— Ja jūsu māte neatlabs, tad kādam vajadzēs par viņiem parūpēties, jo jūsu tēvs, manuprāt, neko nespēs darīt bērnu labā.

— Viņš spēs ar manu atbalstu. Viņam tas jādara!

— Un ar manu.

— Nē, ser!

— Cik tas ir sasodīti muļķīgi! — d'Erbervils aizsvilās. — Viņš taču domā, ka mēs esam radi, un būs gluži apmierināts!

— Viņš tā nedomā. Es viņu pārliecināju.

— Vēl jo muļķīgāk no jūsu puses!

D'Erbervils dusmās atkāpās pie. dzīvžoga, novilka garo blūzi, kas tā bija pārvērtusi viņa ārieni, savīkstīja to, iemeta ugunī un devās projām.

Pēc šā atgadījuma Tesa vairs nespēja turpināt rakšanu, viņu pārņēma nemiers, uzmācās domas, vai tikai d'Erbervils nav aizgājis pie tēva, tāpēc, paņēmusi dakšas, viņa devās mājup.

Kādus divsimt jardus no mājas viņai nāca pretī viena no jaunākajām māsām.

— O, Tesij, tu nemaz nevari iedomāties! Liza-Lu raud, māja pilna ļaužu, mātei ir krietni vien labāk, bet viņi saka, tēvs esot miris.

Bērns gan aptvēra jaunās vēsts svarīgumu, taču neizprata tās traģiskumu un lūkojās Tesā platām, nopietnām acīm, kamēr, pamanījis, kādu iespaidu teiktais atstājis uz māsu, ievaicājās:

— Tesa, vai mēs nekad vairs nerunāsim ar tēvu?

— Tēvs taču bija tikai mazliet sasirdzis! — Tesa izmisusi izsaucās.

Pie viņām pienāca Liza-Lu.

— Viņš nupat kā pakrita, un dakteris, kurš bija atnācis pie mātes, sacīja, ka tēvs neesot bijis vairs dzīvotājs, jo viņam sirds aptaukojusies.

Jā, abi Darbeifīldi bija pārmainījušies ar lomām, mirējai vairs nedraudēja briesmas, bet viegli sasirgušais bija miris. Šim gadījumam bija daudz lielāka nozīme, nekā varēja iedomāties. Tēva dzīvībai bija vērtība neatkarīgi no viņa paša nopelniem un pat tad, ja tādu nemaz nebūtu bijis. Viņš bija pēdējais to triju paaudžu pārstāvis, kuru nomā bija nodota māja un gruntsgabals; pēc mājas sen jau tīkoja fermas nomnieks, jo viņa pastāvīgie strādnieki dzīvoja pārāk saspiesti. Bez tam «mūža nomniekus» ciemos neieredzēja gandrīz tāpat kā sīksaimniekus, jo viņi bija neatkarīgi, un, kad nomas līgums bija notecējis, to nekad neatjaunoja.

Tā nu Darbeifīldus, kādreizējos d'Erbervilus, piemeklēja tas pats liktenis, kādu viņi, atrazdamies šīs grāfistes Olimpā, neapšaubāmi bija ne vienu reizi vien un pietiekami nežēlīgi sagādājuši daudziem tādiem bezzemniekiem, kādi nu kļuva paši. Tā paisumu aizstāj bēgums ritmiskā maiņā, jo visam pienāk savs laiks zem saules.

LI

Beidzot bija klāt vecās Māras dienas priekšvakars, un visus laukstrādniekus pārņēma tas pārvietošanās drudzis, kas uzbrūk tikai šai vienā gada dienā. Tā ir piepildījuma diena, jo tad stājas spēkā jaunie, Sveču dienā noslēgtie līgumi, kas derīgi veselam turpmākajam gadam. Laukstrādnieki jeb «darbaļaudis», kā viņi sevi dēvē kopš neminamiem laikiem, kamēr iepriekš minētais apzīmējums ienests no ārienes, pārceļas šai dienā uz jaunām fermām, ja nevēlas ilgāk palikt vecajā vietā.

Šī gadskārtējā pārcelšanās no vienas fermas uz otru ar katru gadu izvērsās aizvien plašāka. Kad Tesas māte vēl bija bērns, vairums Marlotas apvidus laukstrādnieku mēdza pavadīt visu mūžu vienā fermā, kur bija dzīvojuši arī viņu tēvi un tēvu tēvi, bet pēdējā laikā tieksme mainīt darba vietu bija sasniegusi teju pat kalngalus. Jaunākajiem ļaudīm pārvietošanās bija patīkams satraukums, no kuras varēja rasties arī zināms labums. Vienas ģimenes Ēģipte, no tālienes raugoties, citai ģimenei likās esam Apsolītā zeme, kamēr beidzot arī tai pārvērtās par Ēģipti, un tā viņi mainīja saimniekus bez sava gala.

Taču visām šīm pārmaiņām lauku ļaužu dzīvē, kuras aizvien vairāk dūrās acīs, par cēloni nebūt nebija tikai laukstrādnieku nesaticīgais raksturs. Arī ciema iedzīvotāju skaits gāja mazumā. Agrāk ciemos līdzās laukstrādniekiem pastāvēja vēl kāds interesants, vairāk izglītots slānis, kas neapšaubāmi pacēlās pāri pirmajam slānim — tas, pie kura piederēja arī Tesas vecāki un kurā ietilpa namdaris, kalējs, kurpnieks, sīktirgotājs un citi iemītnieki, kas nestrādāja svešās fermās; šai ļaužu pasugai bija stabils dzīves veids un nemainīgi mērķi, jo viņi bija vai nu mūža nomnieki kā Tesas tēvs, sīksaimnieki, vai arī sīkrentnieki. Bet, ja ilggadīgie nomas līgumi notecēja, mājas reti kad iznomāja tiem pašiem nomniekiem, tās lielākoties noplēsa, ja vien nebija vajadzīgas fermerim viņa strādnieku novietošanai. Uz tiem nomniekiem, kuri tieši nenodarbojās ar zemkopību, skatījās greizi, un, ja vienus tādus padzina, tas atsaucas uz pārējo izpeļņu, kuri arī bija spiesti šejieni atstāt. Tā šīs ģimenes, kuras kādreiz bija veidojušas ciema mugurkaulu un glabājušas ciema tradīcijas, bija spiestas meklēt patvērumu lielpilsētās; tas ir process, ko statistiķi humoristiski apzīmē par «lauku iedzīvotāju tendenci pārcelties uz lielām pilsētām», bet īstenībā tā ir ūdens tendence tecēt pret kalnu, ja ūdeni dzen ar mašīnām.

Tā kā daudzas mājas Marlotā jau bija šādā kārtā nojauktas, fermeris centās katru atlikušo iegūt savu laukstrādnieku novietošanai. Jau pirms notikuma, kas bija metis ēnu uz Tesas dzīvi, Darbeifīldu ģimeni (kuras izcelšanos te neņēma vērā) klusībā uzlūkoja par tādu, kam būs jāatstāj šejiene, kad nomas līgums beigsies, kaut vai morāles vārdā. Patiešām, jāsaka, šī ģimene nebija paraugs ne atturībā, ne mērenībā, ne tikumībā. Tēvs un pat māte bieži bija redzēti iereibuši, jaunākie bērni reti apmeklēja baznīcu, vecākajai meitai bija apšaubāma uzvedība. Vajadzēja taču rūpēties par ciema labo slavu. Un tāpēc jau pirmajā Māras dienā, kad varēja Darbeifīldus izraidīt, uz viņu diezgan ērto namu pieteicās kāds preču izvadātājs ar prāvu ģimeni, un atraitnei Džoanai ar meitām Tesu un Lizu-Lu, dēlu Eibrehemu un jaunākajiem bērniem vajadzēja vākties ārā.

Iepriekšējā vakarā jau agri satumsa, jo debesis bija apmākušās un smidzināja lietus. Tā kā tā bija pēdējā nakts, kas viņiem pavadāma tai vietā, kur dzimuši un uzauguši, misis Darbeifīlda, Liza-Lu un Eibrehems aizgāja atvadīties no dažiem draugiem, un Tesa palika sargāt māju, kamēr viņi pārnāks.

Viņa bija uzmetusies ar ceļiem uz sola pie loga, piekļāvusi seju ietvara spraišļiem, un lūkojās, kā ārā gar rūti plūda nepārtraukta ūdens straume. Viņas acis pakavējās pie zirnekļa tīkla, kura audējs laikam sen nobeidzies badā, jo aplam ieaudis tīklu kaktā, kur neviena muša nemēdza ielidot; pa spraugām vilka vējš, un Tesa šad tad notrīsēja. Viņa domāja par ģimenes bēdīgo stāvokli un nebeidza vainot sevi. Ja viņa nebūtu atgriezusies mājās, kas zina, māte un bērni būtu varējuši palikt, maksājot īri ik nedēļas. Taču Tesai tūliņ pēc atgriešanās bija pievērsušas uzmanību dažas augsti tikumīgas un visai ietekmīgas personas, tās bija redzējušas Tesu kapsētā, uzkopjot, cik nu ar lāpstiņu labi iespējams, kāda mazuļa nolaisto kapa vietu. Tā tika atklāts, ka Tesa atkal atrodas Marlotā; mātei pārmeta, ka devusi meitai pajumti; Džoana bija skarbi atcirtusi un ar neatkarīgu izskatu pateikusi, ka arī pati varot aiziet kaut vai tūliņ no šejienes; tagad viņai meta šos vārdus acīs, un tādas nu bija sekas.

— Man nevajadzēja atgriezties mājās, — Tesa sev rūgti sacīja.

Viņa bija tā iegrimusi šais domās, ka sākumā gandrīz nemaz nepamanīja baltā makintošā ģērbušos vīru, kurš jāja pa ielu. Laikam tāpēc, ka Tesas seja bija tik tuvu pie rūts, jājējs tūliņ ieraudzīja viņu un piegrieza zirgu tik tuvu nama sienai, ka tā pakavi gandrīz mina šauro puķu dobi. Tesa ievēroja viņu tikai tad, kad viņš ar pātagas kātu pieskārās pie rūts. Lietus bija tikpat kā pārgājis, un Tesa atvēra logu, paklausot jātnieka mājienam.

— Vai jūs mani neredzējāt? — d'Erbervils jautāja.

— Es neko neievēroju, — viņa atteica. — Es dzirdēju gan kādu jājam, bet biju kā sapnī, un man likās, tur brauc kariete.

— Ā, tad jūs laikam esat dzirdējusi braucam d'Erbervilu karieti. Jūs, manuprāt, zināt šo leģendu?

— Nē … Mans … kāds gribēja man to reiz stāstīt, bet nepaguva.

— Ja jūs esat īsta d'Erbervila, tad laikam arī man nevajadzētu jums to stāstīt. Mani tas neskar, jo es esmu tikai viltvārdis. Tā ir diezgan drūma leģenda. Stāsta, ka šo neesošās karietes troksni varot dzirdēt tikai tie, kam ir d'Erbervilu asinis, un tā esot ļauna zīme tam, kas to dzird. Karietei ir kāds sakars ar slepkavību, ko pirms gadu simteņiem izdarījis kāds šīs dzimtas loceklis.

— Ja jau esat sācis, tad pabeidziet.

— Labi. Stāsta, kāds d'Erbervils esot nolaupījis skaistu sievieti, kura mēģinājusi izbēgt no karietes, kurā viņu veduši projām, un cīnoties viņš nogalinājis šo sievieti… vai arī sieviete viņu … esmu aizmirsis, kurš kuru. Tāda ir šī leģenda … Redzu, ka jūsu kubli un spaiņi jau sasaiņoti. Vai dosieties projām?

— Jā, rīt — vecajā Māras dienā.

— Biju par to dzirdējis, bet negribējās ticēt; tas liekas tik pēkšņi. Kāpēc tā?

— Tēvs bija pēdējais mūža nomnieks, pēc viņa nāves mums nav tiesību dzīvot te. Mēs gan varbūt būtu varējuši palikt, maksājot īri ik nedēļas, ja nebijis manis.

— Kas tad ir ar jums?

— Es neesmu — pieklājīga sieviete. D'Erbervila seja piesarka.

— Kāda nekaunība! Nekrietnie liekuļi. Kaut velns parāvis viņu netīrās dvēseles! — viņš izsaucās sašutumā. — Tad tāpēc jūs dodaties projām? Jūs izmet no šejienes?

— Tieši jau neizmet, bet, tā kā mums sacīja, ka drīz jāizvācas, tad labāk doties projām reizē ar citiem, jo tad ir labākas izredzes.

— Uz kurieni jūs dosieties?

— Uz Kingsbiru. Mēs tur aizrunājām telpas. Māte ir tik aplam lepna uz tēva cilti, ka grib dzīvot Kingsbirā.

— Bet ko jūsu mātes ģimene iesāks pāris īrētās istabiņās, turklāt vēl tādā midzenī kā šis miestiņš? Kāpēc jūs nevarētu pārcelties uz manu dārza māju Trentridžā? Kopš mātes nāves tur, protams, nav mājputnu, bet tur ir māja un dārzs, kā jūs zināt. Istabas izbalsinās vienā dienā, un jūsu māte tur var ērti dzīvot, bet bērnus es sūtīšu labā skolā. Man taču kaut kas jādara jūsu labā!

— Mēs esam jau noīrējuši telpas Kingsbirā! — viņa attrauca. — Un mēs varam tur gaidīt…

— Gaidīt — uz ko? Skaidrs, ka uz jūsu smalko laulāto draugu. Uzklausiet mani, Tesa, es labi pazīstu vīriešus un, paturot prātā iemeslu, kāpēc jūs izšķīrāties, esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņš nekad pie jums neatgriezīsies. Un es, kaut esmu bijis jūsu ienaidnieks, tagad esmu jūsu draugs, pat ja jūs tam neticat. Nāciet uz manu kotedžu. Mēs iegādāsimies veselu mājputnu koloniju, un jūsu māte tos lieliski kops, bet bērni apmeklēs skolu.

Tesa elpoja aizvien straujāk un beidzot sacīja:

— Kā lai es zinu, vai jūs to visu izpildīsiet? Jūsu uzskati var mainīties … un tad … tad mēs … tad mana māte atkal paliks bez pajumtes.

— O nē, nē. Es jums izsniegšu rakstisku garantiju, ja tas nepieciešams. Padomājiet par to.

Tesa papurināja galvu. Bet d'Erbervils neatlaidās; Tesa reti kad bija redzējusi viņu tik uzstājīgu; viņš neparko negribēja pieņemt noraidījumu.

— Lūdzu, pasakiet visu savai mātei, — viņš uzsvērti sacīja. — Tas jāizlemj viņai, nevis jums. Es likšu māju līdz rītam iztīrīt, izbalsināt un iekurināt kamīnus, līdz rītvakaram tā būs sausa, un jūs varat taisnā ceļā doties uz turieni. Neaizmirstiet, ka es jūs gaidīšu.

Tesa atkal papurināja galvu; viņas rīkle aizžņaudzās aiz sarežģītām izjūtām. Viņa nespēja lūkoties d'Erbervilam acīs.

— Es esmu jums parādā par pagājušo, jūs zināt, — viņš sacīja. — Turklāt jūs mani izdziedinājāt no mana neprāta, tāpēc esmu priecīgs …

— Man labāk patiktu, ja jūs būtu paturējis šo neprātu, tad jūs ievērotu arī tā priekšrakstus!

— Es priecājos, ka man radusies izdevība kaut mazliet jums atlīdzināt. Rīt ceru redzēt, kā izkrauj jūsu mātes mantas … Sniedziet man uz to savu roku, dārgā, daiļā Tesa!

Izrunājot čukstā pēdējos vārdus, viņš pastiepa roku caur atvērto logu. Acīm liesmojot, Tesa strauji cirta logu ciet un iežņaudza d'Erbervila roku starp loga ietvaru un mūri.

— Nolādēts … jūs esat ļoti nežēlīga! — viņš teica, izraudams roku. — Nē, nē! — es zinu, jūs to nedarījāt tīšām. Labi, es gaidu jūs vai vismaz jūsu māti ar bērniem,

— Es nenākšu — man ir daudz naudas! — viņa izsaucās.

— Kur tad?

— Pie mana vīratēva, man tikai vajag pieprasīt.

— Vajag! Jūs to nedarīsiet, Tesa, es jūs pazīstu; jūs nekad nepieprasīsiet, drīzāk jau nomirsiet badā!

To teicis, d'Erbervils jāja projām. Ielas stūrī viņš sastapa vīru ar krāsu podu, kurš apjautājās, vai viņš pametis savus ticības brāļus.

— Vācies pie velna! — d'Erbervils uzbrēca.

Tesa palika pie loga vēl labu brīdi, un pēkšņi viņā uzliesmoja sašutums par šādu netaisnību, kurš lika viņas acīs sariesties karstām asarām. Viņas laulātais draugs Endžels Klērs pats piemērojis viņai tikpat nežēlīgu sodu kā pārējie, jā, tā tas ir! Nekad agrāk viņa nebija pieļāvusi tādu domu, bet tā tas bija! Nekad visā savā mūžā — to viņa varēja apzvērēt pie savas dvēseles — viņa nebija gribējusi rīkoties slikti, un tomēr sods bija tik bargs. Lai kā viņa grēkojusi, tas bija darīts netīši, nevis apzināti, un kāpēc viņu soda tik nemitīgi?

Tesa spēji paķēra pirmo papīra lapu, kas pagadījās pie rokas, un ātri uzrakstīja šādas rindas:

«Ak, kāpēc Tu tik briesmīgi izturējies pret mani, Endžel! Es to neesmu pelnījusi. Es esmu visu pārdomājusi it rūpīgi un nekad, nekad nevarēšu Tev piedot! Tu zini, ka es neesmu gribējusi nodarīt Tev pāri, — kāpēc Tu nodari tādu pārestību man? Tu esi nežēlīgs, patiesi nežēlīgs! Es mēģināšu Tevi aizmirst. Tikai netaisnību esmu saņēmusi no Tavām rokām!

T.»

Viņa nogaidīja, kad pastnieks gāja garām, izskrēja pie tā ar vēstuli un tad atkal mēmi nosēdās pie loga.

Bija pilnīgi vienalga, vai rakstīt maigu vēstuli vai tādu kā šo. Kā viņš var piekāpties? Fakti nav mainījušies; nav noticis nekas jauns, kas varētu grozīt viņa uzskatus.

Kļuva tumšāks, pavarda uguns apspīdēja istabu. Abi lielākie bērni bija aizgājuši mātei līdzi, četri mazākie, vecumā no trīsarpus līdz vienpadsmit gadiem, visi melnās drēbēs, sapulcējušies ap pavardu, tērzēdami par dažādiem sīkumiem. Tesa beidzot pievienojās viņiem, neaizdedzinādama sveci.

— Šī ir pēdējā nakts, dārgie, kuru mēs pavadīsim šeit, šai namā, kur esam dzimuši, — viņa strauji sacīja. — Padomāsim par to, vai ne?

Visi apklusa; viegli ietekmējami, kā jau bērni, viņi teju pat sāka raudāt, jo Tesas vārdi izraisīja nojautu par kaut ko bēdīgu, lai gan viņi visu dienu bija priecājušies, ka pāries uz jaunu dzīves vietu. Tesa pārmainīja sarunas tēmu.

— Uzdziediet man kaut ko, mīļie, — viņa palūdza.

— Ko lai mēs dziedam?

— Ko nu protat, man vienalga.

Mirkli valdīja klusums, to pārtrauca vispirms viena vārga balstiņa, tai pievienojās otra, spēcīgāka, un beidzot arī trešā un ceturtā unisonā skandēja svētdienas skolā mācīto dziesmu:

Te mēs bēdas, sāpes ciešam vien,

Tiekamies, lai šķirtos katru dien,

Debesīs vairs nebūs šķiršanās.

Visi četri dziedāja tik flegmatiskā padevībā, it kā sen jau būtu atrisinājuši šo jautājumu un skaidri pārliecinājušies, ka jebkura turpmākā doma šeit pilnīgi lieka. Saspringtiem vaibstiem, cenzdamies pareizi izrunāt visus balsienus, viņi nekustīgi vērās plīvojošās uguns centrā, un jaunākā bērna balstiņa jaucās iekšā vecāko bērnu ieturētajās pauzēs.

Tesa novērsās no viņiem un piegāja atkal pie loga. Tumsa jau bija aizsegusi visu, bet viņa piekļāva seju rūtij, it kā gribētu ieurbties ar skatieniem naktī. Īstenībā Tesa gribēja slēpt asaras. Ja vien viņa varētu ticēt tam, ko bērni, dziedāja; ja viņa to droši zinātu, tad viss kļūtu citādi; cik paļāvīgi tad viņa uzticētu bērnus dieva gādībai un debesu valstībai! Bet šīs ticības viņai trūka, tāpēc vajadzēja kaut ko darīt bērnu labā, būt viņu labajam garam, jo Tesai, tāpat kā daudziem miljoniem ļaužu, skanēja nežēlīga ironija dzejnieka vārdos:

Mēs nenākam kaili šai pasaulē,

Bet slavas mākonī tērpti.

Tesai un citiem viņai līdzīgiem jau pati piedzimšana bija pazemojošs sods, patvaļa, ko nekas nespēja pilnīgi attaisnot un ko labākajā gadījumā varēja tikai aizbildināt.

Uz tumšā, slapjā ceļa viņa drīz vien saskatīja māti, slaido Lizu-Lu un Eibrehemu. Misis Darbeifīldas koka tupeles noklaudzēja pie durvīm, un Tesa gāja atvērt.

— Es redzēju zirga pēdas pie loga, — Džoana ierunājās. — Vai kāds bija ieradies mūs apciemot?

— Nē, — Tesa atbildēja.

Bērni pavarda priekšā nopietni atskatījās uz viņu, un viens nomurmināja:

— Bet, Tesa, tas džentlmenis uz zirga!

— Tas nenāca mūs apciemot, — Tesa atteica. — Viņš parunāja ar mani, garām jājot.

— Kas bija tas džentlmenis? — māte iejautājās. — Tavs vīrs?

— Nē. Mans vīrs nekad, nekad neatgriezīsies, — Tesa atbildēja dīvaini trulā bezcerībā.

— Kas tad tas bija?

— Ak, labāk nevaicā! Tu esi viņu jau agrāk redzējusi tāpat kā es.

— Ā! Un ko viņš teica? — Džoana kļuva ziņkārīga.

— Es tev to pastāstīšu rīt, kad būsim apmetušas Kingsbirā, — pateikšu katru vārdu.

Tesa bija sacījusi, ka tas nav viņas vīrs. Taču apziņa, ka fiziskā ziņā vienīgi šis cilvēks bijis viņas vīrs, nomāca viņu aizvien jo vairāk.

LII

Nākamā rīta agrumā, kad visu vēl sedza tumsa, to ļaužu naktsmieru, kuri dzīvoja lielceļa tuvumā, iztraucēja nepārtraukta ratu rīboņa, kas turpinājās līdz pat rīta ausmai, — troksnis, kas bija tikpat neatņemams šā mēneša pirmajai nedēļai kā dzeguzes kūkošana trešajai. Tie bija lielas pārvietošanās vēstneši, šie tukšie rati un ores, kas brauca pievākt pārceļotāju mantību, jo vienmēr tas bija jaunais saimnieks, kas izdarīja šo pakalpojumu, lai nolīgtais strādnieks varētu nokļūt darba vietā. Tā kā šis uzdevums bija jāveic vienā dienā, arī vedēji izbrauca tūliņ pēc pusnakts, lai pulksten sešos jau atrastos pie to namu durvīm, kur dzīvoja pārvadājamās ģimenes, un varētu sākt iekravāt viņu kustamo mantu.

Taču pie Tesas un viņas mātes namdurvīm neviens gādīgs fermeris nebija atsūtījis savu pajūgu. Viņas bija tikai

sievietes, kuras neuzskatīja par pastāvīgu darbaspēku; viņas nekur īsti netika gaidītas, tāpēc viņam nekas netika

dots bez maksas un pašām bija jānolīgst vedējs. Tesa jutās atvieglota, kad, palūkojusies pa logu, redzēja, ka lietus nelīst, lai gan laiks ir vējains un apmācies, un ka pajūgs ir klāt. Lietaina Māras diena bija posts pārceļotājiem un ilgi palika atmiņā: slapjas istablietas, salijusi gultas veļa, samirkušas drānas un pēc tam dažādas kaites un vainas.

Māte, Liza-Lu un Eibrehems arī bija piecēlušies, kamēr mazākajiem bērniem ļāva pagulēties. Visi četri pabrokastoja vārgajā sveces gaismā un stājās pie «mājas izkravāšanas».

Tā veicās diezgan mundri, jo pāris laipnu kaimiņu bija atnākuši talkā. Kad lielākie mēbeļu gabali bija novietoti ratos, no gultas un segām izveidoja apaļu ligzdu, kur Džoanai Darbeifīldai un mazākajiem bērniem apmesties brauciena laikā. Kad vezums bija piekrauts, vajadzēja ilgi gaidīt, kamēr atveda zirgus, kuri bija izjūgti, vezumu kraujot, un beidzot ap pulksten diviem viss bija kārtībā, vārāmais katls šūpojās pie ratu ilkss, misis Darbeifīlda ar ģimeni sēdēja vezuma augšā, turēdama klēpī sienas pulksteni, lai pasargātu no satricinājumiem, bet, ja vezums spēji sasvērās, pulkstenis spalgi nosita vienu vai pusdivi. Tesa un vecāka meitene gāja līdzās ratiem, kamēr tika ārā no ciema.

Torīt un iepriekšējā vakarā viņas bija atvadījušās no kaimiņiem un daži bija ieradušies viņas izvadīt un novēlēt labu veiksmi, tomēr sirds dziļumos neviens lāgā neticēja, ka Darbeifīldu ģimenei būtu paredzama veiksme, kaut gan Darbeifīldi nevienam nebija darījuši ļaunu un kaitējuši tikai paši sev. Drīz vien braucēji jau atradās uzkalnā, un, mainoties virsmai un augsnei, vējš kļuva skarbāks.

Šodien, sestajā aprīlī, Darbeifīldu ore sastapās ar daudzām citām orēm un ģimenēm uz mantu grēdas, kuru krāva pēc viena un tā paša nemainīgā principa, kas lauciniekiem bija tikpat raksturīgs kā bitēm sešstūraina šūna. Galvenais šai kravā bija drēbju skapis, kas ar saviem spīdošajiem rokturiem, pirkstu nospiedumiem un visām ilggadīgas kalpošanas pazīmēm lepni stāvēja priekšā tieši pie zirgu astēm, taisnā un dabiskā stāvoklī kā Derības šķirsts, kas jāpārvadā ar cieņu.

Citas ģimenes bija līksmas, citas noskumušas, citas jau pieturēja pie ceļmalas krogiem, un pienācīgā laikā tur piestājās arī Darbeifīldu menažērija, lai pabarotu zirgus un atspirdzinātos braucēji.

Pieturas laikā Tesas acis pamanīja kādu trīs pintu lielu zilu krūzi, kas te pacēlās, te nolaidās uz kāda vezuma, kurā sēdēja daudz sieviešu un kurš bija apstājies netālu pie šā paša kroga. Viņa sekoja ar skatieniem krūzes ceļojumam un pamanīja, ka to satver rokas, kuru īpašnieci viņa labi pazina. Tesa aizskrēja uz turieni.

— Meriena un Iza! — Tesa izsaucās, jo tās bija viņas, kas sēdēja uz vezuma kopā ar ģimeni, pie kuras bija apmetušās Flintkomešā. — Vai jūs arī braucat uz citu vietu tāpat kā visi?

Viņas atbildēja apstiprinoši. Flintkomešā esot bijis pārāk grūti, un viņas aizgājušas teju pat bez fermera ziņas, lai Grobijs sūdzot tiesā, ja gribot. Viņas pateica Tesai savu jauno adresi, un Tesa pateica savu.

Meriena noliecās no vezuma un pazemināja balsi:

— Vai tu zini, ka tas džentlmenis, kas tev seko, — tu jau zini, ko es domāju, — bija ieradies Flintkomešā apvaicāties, uz kurieni tu esi aizgājusi. Mēs to viņam neteicām, zinādamas, ka tu nevēlies viņu satikt.

— Ak, es tomēr viņu satiku! — Tesa atčukstēja. — Viņš mani uzmeklēja.

— Un vai viņš zina, uz kurieni tu pārcelies?

— Laikam gan.

— Vai vīrs ir pārbraucis?

— Nē.

Tesa atvadījās no paziņām, jo abi vedēji nāca patlaban ārā no kroga, un abi vezumi devās pretējos virzienos — rati, kuros sēdēja Meriena, Iza un laukstrādnieka ģimene, ar ko viņas bija saistījušas savu likteni, bija spoži krāsoti, un tos vilka trīs spēcīgi zirgi, kuru iejūgu rotāja spoži misiņa apkalumi, kamēr misis Darbeifīldas ore bija čīkstoša grabaža un tikko spēja izturēt pārmērīgo kravu; kopš šo ori bija uztaisījuši, tā nebija redzējusi krāsu un to vilka tikai divi zirgi. Pretstats skaidri parādīja starpību starp tiem, kurus ved turīgs fermeris, un tiem, kuri brauc uz sava rēķina un kurus neviens nekur negaida.

Ceļa gabals bija liels, pārāk liels vienas dienas braucienam, un zirgi tikai ar pūlēm varēja to veikt. Kaut viņi bija izbraukuši tik agri, tomēr tikai pievakarē sasniedza augstieni, kas bija daļa no Grīnhilas plakankalnes. Kamēr zirgi apstājās nolaist ūdeni un atvilkt elpu, Tesa apskatījās visapkārt. Nokalnē tieši viņiem priekšā bija panīkusi Kingsbiras pilsētiņa, viņu svētceļojuma mērķis, tur atdusējās senči, par kuriem tēvs bija runājis un gvelzis līdz apnikumam; Kingsbira, vienīgā vieta pasaulē, kuru varēja uzskatīt par d'Erbervilu mājvietu, jo te viņi bija valdījuši veselus piecsimt gadus.

No pilsētiņas nomales mājām iznāca kāds vīrs, kurš, pamanījis piekrauto vezumu, paātrināja soļus.

— Jūs laikam būsiet misis Darbeifīlda, tā es spriežu? — viņš uzrunāja Tesas māti, kas bija nokāpusi no vezuma, lai atlikušo ceļa gabalu noietu kājām.

Viņa pamāja.

— Es sauktos nelaiķa sera Džona d'Erbervila, trūkumā nonākuša augstmaņa atraitne, ja būtu parūpējusies par savām tiesībām, un nu atgriežos viņa senču mītnē.

— Tā? Nu, par to es neko nezinu, bet, ja jūs esat misis Darbeifīlda, man likts jums pateikt, ka tās istabas, ko gribējāt dabūt, ir jau izdotas. Mēs nezinājām droši, vai jūs ieradīsieties, līdz šorīt saņēmām jūsu vēstuli — taču nu jau ir par vēlu. Bet jūs noteikti dabūsiet citur vietu, kur apmesties.

Vīrs pamanīja, ka Tesas seja, dzirdot šo vēsti, kļūst pelnu pelēka. Viņas māte galīgi apjuka.

— Ko nu darīsim, Tesa? — māte sarūgtināta jautāja. — Re, kā mūs saņem tavu senču zemē! Taču jāmēģina vēl kas pameklēt.

Viņas iebrauca pilsētiņā un izmēģināja visu iespējamo; Tesa palika pie ratiem ar jaunākajiem bērniem, kamēr māte un Liza-Lu gāja apvaicāties pēc dzīvokļa. Pagāja stunda, Džoana atgriezās pēc nesekmīgas meklēšanas, un vedējs paziņoja, ka mantas jākrauj ārā, jo zirgi tikko dzīvi, bet viņam šonakt jānobrauc vismaz kāds gabals atceļa.

— Labi, kraujiet vien ārā, — Džoana bez liekas domāšanas atteica. — Gan jau kaut kur pajumti dabūsim.

Ori piebrauca pie kapsētas vaļņa, klusā stūrītī, un vedējs čakli vien izkrāva nožēlojamo mantību zemē. Tesa samaksāja viņam, atdodama teju pat pēdējo šiliņu, un viņš taisījās projām, priecīgs, ka ticis vaļā no tādas ģimenes. Laiks bija sauss, un vedējs cerēja, ka atbraucējiem nekas ļauns nenotiks.

Tesa izmisusi lūkojās uz kaudzē sasviestajām mēbelēm. Pavasara novakara saules saltie stari rietot netīksmīgi vēroja šos māla podus un katliņus, vējā drebošos kaltētu zāļu tējas vīšķus, skapja misiņa rokturus, no klūdziņām pīto šūpuli, kurā bija šūpoti visi Darbeifīldu bērni, un spodri pulēto sienas pulksteņa ietvaru, un visas šīs iekštelpu lietas, kurām vajadzētu atrasties zem jumta, nokļuvušas zem klajas debess, pārmetoši lūkojās apkārt. Viņus ieslēdza kaili izcirsti pakalni un nogāzes, kur tagad rēgojās mazi iežogoti aploki; apsūnojuši pamati rādīja, kur kādreiz stāvējusi d'Erbervilu pils; tālāk atradās Egdonas viršāja paugurs, kas arī kādreiz piederējis pie muižas zemes. Netālu no Tesas nesatricināmā mierā slējās baznīcas sānu aile, saukta par d'Erbervilu aili.

— Vai tavas cilts kapenes nav tavas pašas īpašums? — sacīja Tesas māte, apstaigājusi baznīcu un kapsētu. — Protams, tā tas ir, un te mēs apmetīsimies, meitēn, kamēr tavu senču dzimtene sniegs mums citu pajumti! Tesa, Liza, Eibrehem, palīdziet man! Vispirms uztaisīsim ligzdiņu mazajiem, tad iesim paši lūkoties, kas tālāk darāms.

Tesa apātiski palīdzēja mātei, un pēc stundas ceturkšņa vecā, ar četriem pīlāriem rotātā gulta bija izvilkta no istablietu grēdas un pieslieta dienvidu pusē pie baznīcas sienas, pie pazīstamās d'Erbervilu ailes, zem kuras pletās milzu kapenes. Sienā virs gultas baldahīna bija skaisti izstrādāts, no krāsainiem stikliem izveidots logs, piecpadsmitā gadsimta mākslas darbs. To sauca par d'Erbervilu logu, un tā augšdaļā varēja saskatīt senlaicīgās heraldiskās emblēmas, kādas bija arī uz Darbeifīldu vecā zīmoga un karotes.

Džoana apvilka ap gultu aizkarus, izveidoja lielisku telti un noguldīja tanī mazākos bērnus.

— Pašā ļaunākajā gadījumā mēs arī varam tur pārgulēt šo vienu nakti, — viņa sacīja. — Taču pamēģināsim kaut ko sameklēt, turklāt mazajiem nabadziņiem jāpagādā arī kas ēdams. Ak Tesa, kāda jēga bija precēties ar džentlmeņiem, ja mums no tā nav nekāda labuma!

Lizas-Lu un zēna pavadībā misis Darbeifīlda atkal devās pa šauro lauku ceļu, kas nošķīra baznīcu no pilsētiņas. Iegriežoties ielā, viņa ieraudzīja kādu jātnieku raugoties uz visām pusēm.

— Ā, es meklēju jūs! — viņš izsaucas, piejājis klāt. — Tā nu ir īsta ģimenes sapulce vēsturiskā vietā!

Tas bija Aleks d'Erbervils.

— Kur ir Tesa? — viņš jautāja.

Džoana nejuta pret Aleku simpātijas. Viņa pavirši pamāja uz baznīcas pusi un devās tālāk, kamēr d'Erbervils noteica, ka viņi vēl redzēšoties, ja misis Darbeifīldai joprojām neveikšoties ar pajumtes atrašanu, par ko viņš esot dzirdējis. Kad māte ar bērniem aizgāja, d'Erbervils aizjāja līdz krogam un nāca no turienes atpakaļ kājām.

Tikmēr Tesa, palikusi pie apguldītajiem bērniem, vēl brītiņu sarunājās ar viņiem, tad, redzēdama, ka nekādas lielākas ērtības nevar vairs sagādāt, iegriezās kapsētā, kura jau krēsloja naksnīgās ēnās. Baznīcas durvis bija vaļā, un viņa iegāja pa tām pirmo reizi mūžā.

Otrpus loga, aiz kura bija novietota gulta, atradās ģimenes kapenes, kas glabāja vairāku gadsimtu paaudzes. Kapenes bija gan ar baldahīniem, gan altāra veidā, gan kā vienkāršas plāksnes; akmenī cirstie rotājumi bija nodiluši vai salūzuši; bronzas izgreznojumi izrauti no iedobumiem, un spraugas rēgojās kā smilšakmenī izraktas caunu alas. No visām zīmēm, kas Tesai jebkad bija atgādinājušas, ka viņas cilts izmirusi un zaudējusi sabiedrisko nozīmi, šīs bija vispārliecinošākās.

Viņa pievirzījās tuvāk tumšajam akmenim, uz kura bija rakstīts:

Ostium sepulchri antique familiae d'Urberville.

Tesa, protams, nezināja baznīcas latīņu valodu tik labi kā kardināls, tomēr viņa noprata, ka te ir ieeja viņas senču pēdējās atdusas vietā un ka tur lejā guļ tie plecīgie bruņinieki, par kuriem viņas tēvs reibumā bija jūsmojis.

Tesa domīgi pavērsās uz izeju, paiedama garām altārveidīgai kapenei, vecākajai no visām, uz kuras bija kāds noliecies tēls. Krēslā viņa to iepriekš nebija pamanījusi un diezin vai būtu ievērojusi arī tagad, ja viņai neuzmāktos dīvaina iedoma, ka tēls kustas. Līdzko Tesa pienāca tuvāk, viņa mirklī saprata, ka tā ir dzīva persona, un satricinājums, atklājot, ka viņa šeit nav viena, bija tik spēcīgs, ka Tesa tikko nezaudēja samaņu un gandrīz saļima, paguvusi gan pazīt Aleku d'Erbervilu.

Viņš nolēca no kapakmens un atbalstīja Tesu.

— Es redzēju jūs ienākam, — Aleks smaidīdams paskaidroja, — un uztrausos šeit, lai netraucētu jūsu pārdomas. Īsta ģimenes sanāksme kopā ar šiem vecajiem zeļļiem tur apakšā, vai ne? Paklausieties!

Viņš spēcīgi cirta ar papēdi pret grīdu; apakšā nodunēja dobja atbalss.

— Varu derēt, ka tas viņus mazliet uzpurinās! — Aleks turpināja. — Un jūs domājāt, ka esmu viņu akmenī cirstais attēls. Nē jel. Tagad ir citi laiki. Neīstā d'Erbervila mazais pirkstiņš var šobrīd vairāk darīt jūsu labā nekā vesela dinastija īsto d'Erbervilu, kas atrodas tur apakšā … Pavēliet man! Kas man jādara?

— Ejiet projām! — viņa nočukstēja.

— Es to darīšu, — iešu paskatīties, kur atrodas jūsu māte, — viņš laipni atbildēja. Bet, paejot garām Tesai, klusi teica: — Atcerieties, pienāks laiks, kad jūs būsiet laipnāka pret mani!

Kad Aleks bija aizgājis, Tesa noliecās pār ieeju kapličā un nopūtās:

— Kāpēc es neatrodos otrpus šīm durvīm!

Tikmēr Meriena un Iza Hjūeta brauca tālāk kopā ar laukstrādnieka ģimeni uz savu Kanaānas zemi, kādas citas ģimenes Ēģipti, kuru tā bija torīt pametusi. Meitenes labu laiku nemaz nedomāja, kurp viņas dodas. Viņas runāja par Endželu Klēru un Tesu, un par Tesas neatlaidīgo pielūdzēju; ka tam sakars ar Tesas pagātni, to viņas daļēji noģida, daļēji bija kaut kur dzirdējušas.

— Būtu pavisam citādi, ja Tesa viņu agrāk nemaz nebūtu pazinusi, — Meriena sacīja. — Nelaime ir tā, ka viņš vienreiz jau Tesu ieguvis. Būtu briesmīgi žēl, ja viņš atkal panāktu savu. Misters Klērs mums ir zaudēts uz visiem laikiem, Iza, tad kāpēc lai mēs noskaužam viņu Tesai un nepamēģinām izlīdzināt viņu strīdu? Ja vien viņš zinātu, kādās sprukās Tesa nonākusi un kas viņai draud, tad varbūt pats ierastos un parūpētos par sievu.

— Vai mēs nevarētu viņam aizlaist kādu ziņu?

Meriena un Iza prātoja par to visu ceļu, bet vēlāk ierīkošanās jaunajā vietā prasīja daudz laika un piesaistīja visu uzmanību. Taču, mazliet iedzīvojušās, viņas pēc kāda mēneša padzirdēja, ka Klēru gaida atgriežamies, kaut gan par Tesu nebija ne ziņas, ne miņas. Atkal atplauka sena jūsma par Klēru, bet, tā kā viņas bija draudzīgi noskaņotas pret Tesu, Meriena attaisīja par peniju nopirkto tintes pudelīti, ko abas lietoja, un viņas sacerēja šādas rindiņas:

«Godātais ser! Parūpējieties par savu sievu, ja mīlat viņu tikpat stipri, kā viņa mīl Jūs. Viņai gaužām uzmācas kāds ienaidnieks drauga maskā. Ser, viņas tuvumā ir kāds cilvēks, kam vajadzētu būt tālu projām. Sievietei nedrīkst uzlikt pārbaudījumu, kas pāri viņas spēkiem, un ūdens piliens sagrauž arī akmeni, jā, pat dimantu.

Divas laba vēlētājas.»

Viņas adresēja vēstuli Endželam Klēram uz vienīgo vietu, par kuru bija dzirdējušas minam sakarā ar viņu, uz Eminsteras vikariātu; pēc tam abas ilgi vēl juta eksaltētu jūsmu par savu augstsirdību — un te dziedāja, te histēriski raudāja.

SEPTĪTĀ FĀZE PIEPILDĪJUMS

LIII

Bija vakars Eminsteras vikariātā. Vikāra darbistabā dega abas ierastās sveces zem zaļajiem abažūriem, taču viņš nesēdēja pie galda. Laiku pa laikam viņš ienāca istabā, sabikstīja kamīnā nelielo uguni, jo pavasara siltums jau pieņēmās, un atkal izgāja ārā; reizēm viņš apstājās pie ārdurvīm, tad iegāja viesistabā, bet pēc brītiņa atkal atgriezās pie ārdurvīm.

Tās atradās rietumu pusē, un, lai gan gaitenī bija krēsla, ārā bija diezgan gaišs, lai visu skaidri saredzētu. Misis Klēra, kura bija sēdējusi viesistabā, sekoja vīram.

— Vēl daudz laika, — vikārs sacīja. — Pirms sešiem viņš nesasniegs Čokņūtonu, pat ja vilciens nenokavētu, un tās desmit jūdzes pa lauku ceļu, pie tam piecas pa Krimmerkrokleinu, mūsu vecais zirgs tik ātri vis nenoklidzinās.

— Bet mūs viņš atveda stundas laikā, dārgais. — Pirms daudziem gadiem.

Tā viņi īsināja laiku, lai gan labi zināja, ka ar vārdiem neko nevar līdzēt, atliek vienīgi gaidīt.

Beidzot uz ceļa bija dzirdams viegls troksnis, un aiz sētas patiešām parādījās pazīstamie rati. Viņi redzēja no tiem izkāpjam kādu, kuru domājās pazīstam, bet uz ielas noteikti būtu pagājuši garām nepazīdami, ja viņš nebūtu izkāpis no pašu ratiem tai zināmajā brīdī, kad noteiktai personai vajadzēja ierasties.

Misis Klēra izskrēja pa tumšo gaiteni nācējam pretī, un viņas vīrs sekoja mazliet lēnākiem soļiem.

Atbraucējs, grasīdamies ienākt, redzēja abu saspringtās sejas un rieta atblāzmu uz viņu brillēm, jo tās uztvēra pēdējos dienas gaismas starus, kamēr viņi skatīja pret gaišo fonu tikai atbraucēja aprises.

— Ak manu zēn, manu zēn, beidzot tu esi mājās! — izsaucās misis Klēra, kurai šobrīd dēla ķecerīgie uzskati, kas radījuši šķiršanos, bija tikpat vienaldzīgi kā putekļi uz viņa drēbēm. Patiesi, kura sieviete, pat visnelokāmākā patiesības meklētāja, ticēs svēto rakstu solījumiem un draudiem tā, kā tic saviem bērniem, un kura gan neaizmetīs teoloģiju pa roku galam, ja svaru kausā ir bērnu laime? Līdzko viņi ienāca istabā, kur dega sveces, viņa ielūkojās dēla sejā.

— Ak, tas nav Endžels … tas nav mans dēls … mans Endžels, kurš aizbrauca no mums! — viņa novērsdamās izsaucās sāpju rūgtumā.

Arī tēvs bija satriekts, ieraugot dēlu, — tik ļoti viņš bija novājējis aiz pārdzīvotajām grūtībām un nepiemērotā klimata tai zemē, uz kurieni tik pēkšņi bija devies pirmajā izmisuma brīdī, bēgdams no likteņa, kas tā ņirgājās par viņu dzimtenē. Šķita, ka tas nav vairs cilvēks, bet ģindenis un pat ne ģindenis, bet rēgs. Viņš atgādināja Krivelli gleznoto mirušo Kristu. Ap iegrimušajām acīm bija mironīgi zili loki, un acu spožums izdzisis. Stūrainās krokas un grumbas, kas vagoja viņa vecāku sejas, bija ieviesušās viņa sejā divdesmit gadus pirms laika.

— Es biju tur slims, jūs jau zināt, — viņš teica. — Bet tagad viss kārtībā.

Taču, it kā atspēkojot šo apgalvojumu, kājas vairs negribēja viņam klausīt, un viņš pēkšņi atslīga uz kāda krēsla, lai nepakristu. Tā gan bija tikai acumirklīga vājuma lēkme pēc nogurdinošā brauciena un atkalredzēšanās satraukuma.

— Vai pēdējā laikā man nav pienākusi kāda vēstule ? — viņš apjautājās. — Pēdējo, ko jūs sūtījāt, es saņēmu tikai gadījuma dēļ un ar lielu nokavēšanos, jo atrados zemes iekšienē, citādi būtu pārbraucis agrāk.

— Tā laikam bija no tavas sievas?

— Jā.

Tikai viena bija nesen pienākusi. Vecāki nebija to sūtījuši, zinādami, ka viņš drīz pārbrauks.

Viņš steigšus atplēsa pienākušo vēstuli un lielā satraukumā lasīja Tesas pēdējās, steigā uzrakstītās rindiņas:

«Ak, kāpēc Tu tik briesmīgi izturējies pret mani, Endžel! Es to neesmu pelnījusi. Es esmu visu pārdomājusi it rūpīgi un nekad, nekad nevarēšu Tev piedot! Tu zini, ka es neesmu gribējusi nodarīt Tev pāri, — kāpēc Tu nodari tādu pārestību man? Tu esi nežēlīgs, patiesi nežēlīgs! Es mēģināšu Tevi aizmirst. Tikai netaisnību esmu saņēmusi no Tavām rokām!

T.»

— Viņai pilnīga taisnība! — Endžels noteica, nomezdams vēstuli. — Viņa varbūt nekad man vairs nepiedos!

— Neskumsti tik ļoti, Endžel, kāda zemes bērna dēļ! — māte sacīja.

— Zemes bērns! Mēs visi esam zemes bērni. Es gribētu, lai viņa patiesi būtu zemes bērns tai nozīmē, kā jūs to izprotat, bet ļaujiet man paskaidrot to, ko līdz šim noklusēju, proti, ka viņas tēvs ir kādas visvecākās normaņu cilts pēcnācējs vīriešu līnijā, tāpat kā krietns vairums citu, kuri nevienam nezināmi klusībā kopj zemi mūsu ciemos un kurus dēvē par «zemes bērniem».

Viņš drīz devās pie miera; otrā rītā, juzdamies pavisam slims, palika savā istabā un apsvēra visu. Viņpus ekvatora, saņēmis sievas mīlas pilno vēstuli, viņš domāja, ka pats vieglākais pasaulē ir atgriezties un mesties viņas apskāvienos, līdzko viņam labpatiks Tesai piedot; tagad ierodoties un pārdomājot apstākļus, kādos Tesu bija atstājis, tas nelikās vairs tik vienkārši. Tesa bija kaislas dabas, un tagadējā vēstule , kas rādīja, ka Tesas uzskati par viņu mainījušies aiz viņa vilcināšanās, — un pamatoti mainījušies, to viņš noskumis atzina, — lika apsvērt, vai būs gudri sastapties ar Tesu bez brīdināšanas viņas vecāku klātbūtnē. Ja beidzamajās Klēra prombūtnes nedēļās viņas mīla pārvērtusies netīksmē, tad negaidīta sastapšanās var tikai izraisīt rūgtus vārdus.

Tāpēc Klērs domāja, ka vislabākais būs sagatavot Tesu un viņas tuviniekus, aizsūtot uz Marlotu ziņu par savu atgriešanos; viņš cerēja, ka Tesa joprojām uzturas pie vecākiem, kā bija norunāts tolaik, kad viņš pameta Angliju. Viņš aizrakstīja vēstuli tai pašā dienā un nedēļas beigās saņēma no misis Darbeifīldas īsu atbildi, kas viņa mulsumu nemaz neizkliedēja, jo vēstulei trūka sūtītāja adreses un, Klēram par pārsteigumu, tā nenāca no Marlotas.

«Ser!

Rakstu šīs rindiņas, lai pavēstītu, ka mana meita šobrīd nedzīvo pie manis, un es skaidri nezinu, kad viņa atgriezīsies, bet, kad tas notiks, tad aizlaidīšu Jums ziņu. Man nav tiesības teikt Jums, kur viņa pagaidām uzturas. Man vēl jāpiemetina, ka es ar savu ģimeni kopš kāda laika esmu pametusi Marlotu.

Jūsu Dž. Darbeifīlda.» .

Klērs jutās bezgala atvieglots, uzzinājis, ka Tesai, acīm redzot, neklājas slikti, un tas, ka māte stūrgalvīgi noklusē meitas adresi, viņu pārāk neapbēdināja. Skaidrs, ka Darbeifīldi nevar viņam piedot. Viņš pagaidīs, kamēr misis Darbeifīlda paziņos par meitas atgriešanos, kas, pēc vēstules spriežot, drīz gaidāma. Nekā labāka viņš nav pelnījis. Viņa mīla bijusi tāda, kas «mainās, tiekoties ar pārmaiņām». Prombūtnes laikā viņš bija nācis uz dīvainām domām: izlaidīgajā Kornēlijā bija saskatījis tikumīgo Faustīnu, miesiskajā Frīnē — apgaroto Lukrēciju; viņš bija prātojis par to sievieti, kuru varizeji bija gribējuši nomētāt ar akmeņiem, un par Urijas sievu, kas bija kļuvusi par ķēniņieni, un vaicājis sev, kāpēc spriedis par Tesu pēc viņas biogrāfijas, nevis pēc garīgās pasaules, pēc viņas rīcības, nevis pēc viņas nodomiem?

Vairākas dienas Klērs gaidīja tēva mājās apsolīto otro Džoanas Darbeifīldas vēstuli un pamazām atžirga. Spēks šķita atgriežamies, bet no Džoanas vēstules nebija ne jausmas. Tad viņš sadzina rokā veco vēstuli, ko Tesa bija no Flintkomešas sūtījusi uz Brazīliju, un pārlasīja to. Teikumi viņu aizkustināja tikpat stipri, kā pirmo reizi lasot.

«Man vajag Tevi piesaukt savās bēdās — man nav neviena cita! … Man šķiet, es nomiršu, ja Tu drīz neieradīsies vai neaicināsi mani pie sevis … Lūdzu, lūdzu, esi ne tikai taisnīgs, esi kaut mazliet labs pret mani… Ja Tu atgriezīsies, es varētu nomirt Tavās rokās! Es tik ļoti labprāt mirtu, ja vien Tu būtu man piedevis! … Ja Tu atsūtītu man vienu mazu rindiņu un teiktu: «Es drīz pārbraukšu,» — es izturētu visu arī turpmāk, Endžel, — ak, ar prieku! … Padomā, padomā vien, kā tas kremt mani, kad ienāk prātā, ka neredzēšu Tevi vairs nekad — nekad! Ak, ja es varētu panākt, ka Tava mīļā sirds tik vienu mirklīti dienā tā sāpētu, ka sāp manēja ik dienas un vienmēr, tad Tu varbūt iežēlotos par savu nabaga vientuļo sievu… Es būšu apmierināta, pat priecīga, ja varēšu uzturēties Tavā tuvumā kā Tava kalpone, ja es nevaru būt Tava sieva; gribu tikai būt pie Tevis, redzēt Tevi šad tad un domāt, ka Tu esi mans … Es ilgojos tikai pēc viena debesīs, virs zemes vai zem tās, — sastapt Tevi mans dārgais! Nāc pie manis, — nāc pie manis un paglāb mani no tā, kas man draud.»

Klērs nolēma neticēt Tesas pēdējai skarbākajai vēstulei un uzmeklēt viņu nekavējoties. Viņš apvaicājās tēvam, vai Tesa viņa prombūtnes laikā lūgusi tēvam naudu. Tēvs atbildēja noliedzoši, un tad pirmo reizi Endžels saprata, ka Tesas lepnums slēdzis viņai šo ceļu un viņa cietusi trūkumu. No dēla izteicieniem vecāki beidzot saprata īsto šķiršanās iemeslu, un viņu kristiešu gars, kas nodevās kritušu cilvēku glābšanai, pamodināja viņos tādu mīlu pret Tesu, kādu varēja pamodināt tikai viņas grēks un kas nebija pa spēkam ne viņas dižciltībai, ne vientiesībai, ne arī nabadzībai.

Steigā sakravādams nepieciešamo braucienam, Klērs uzmeta acis arī pēdējās dienās pienākušajai nožēlojamajai Merienas un Izas vēstulei, kas sākās ar vārdiem: «Godātais ser, parūpējieties par savu sievu, ja mīlat viņu tikpat stipri, kā viņa mīl Jūs …» — un ko bija parakstījušas «Divas laba vēlētājas».

LIV

Pēc stundas ceturkšņa Klērs atstāja mājas, un māte pavadīja ar skatieniem viņa kalsno augumu, kamēr tas nozuda aiz ielas stūra. Viņš bija atteicies ņemt tēva veco zirgu, labi zinādams, cik tas nepieciešams saimniecībā. Viņš devās uz krogu, kur noīrēja divričus, un tikko varēja sagaidīt, kamēr iejūgs zirgu. Pēc dažiem mirkļiem viņš jau brauca no pilsētas kalnup, pa to ceļu, pa kuru Tesa pirms trim vai četriem mēnešiem bija nākusi lejup cerību pilna un atgriezusies ar sadragātiem plāniem.

Drīz vien viņa priekšā pavērās Benvilas ceļš ar dzīvžogiem un kokiem pumpuru purpurā, bet Klērs domāja par citu un interesējās par apkārtni vienīgi tik daudz, lai nenoklīstu no ceļa. Nepagāja ne pusotras stundas, kad viņš jau bija apbraucis no dienvidu puses Kingshintokas muižas un nokļuva vientulīgajā, drūmajā apvidū, kur atrodas «Roka uz krusta», baigais akmens stabs, pie kura Aleks d'Erbervils dievticības untumos bija spiedis Tesu dot ērmīgo zvērestu, ka viņa Aleku tīšuprāt nekad nekārdinās. Pelēkie, nokaltušie pērnā gada nātru stiebri vēl kaili rēgojās ceļmalās, kamēr no to saknēm lauzās ārā šā pavasara jaunās, zaļās atvases.

Viņš brauca gar plakankalnes krauju, kas slējās virs otras Hintoku muižas, un, nogriezies pa labi, nokļuva skarbajā Flintkomešas apvidū, no kurienes Tesa bija viņam atsūtījusi vienu vēstuli, tāpēc viņš cerēja, ka šī būs tā vieta, par kuru minējusi viņas māte. Protams, viņš Tesu te neatrada, un viņa nomākto omu vēl pastiprināja tas atklājums, ka šeit neviens nepazina «misis Klēru» — ne laukstrādnieki, ne pats fermeris, lai gan viņas kristīto vārdu visi labi atcerējās. Acīm redzot, Tesa apzināti nebija lietojusi Klēra uzvārdu kopš šķiršanās, un šai lepnajā pazemībā viņas cildenums izpaudās tikpat labi kā labprātīgi uzņemtajās grūtībās (tikai tagad Klērs par tām uzzināja), lai vien nevajadzētu lūgt viņa tēvam naudu.

Viņam pastāstīja, ka Tesa Darbeifīlda aizgājusi no šejienes bez brīdinājuma uz savu vecāku mājām Blekmūras ielejas otrā galā, tātad vispirms vajadzēja atrast misis Darbeifīldu. Viņa bija rakstījusi, ka nedzīvo vairs Marlotā, bet dīvainā kārtā nebija paziņojusi savu adresi; atlika vienīgi doties uz Marlotu un ievākt ziņas. Fermeris, kurš tik rupji bija izturējies pret Tesu, ļoti centās izdabāt Klēram un aizdeva viņam zirgu un vedēju braucienam uz Marlotu; noīrētos divričus Klērs bija aizsūtījis atpakaļ uz Eminsteru, jo pielīgtās stundas jau bija pagājušas.

Klērs nobrauca fermera ratos tikai līdz Blekmūras ielejas robežām un, aizsūtījis vedēju ar zirgu atpakaļ, pārgulēja nakti krogā, un nākamā dienā devās kājām uz to apvidu, kur bija dzimusi viņa dārgā Tesa. Vēl bija pārāk agrs gadalaiks, lai dārzi un meži lepotos īstā plaukumā; tā dēvētais pavasaris īstenībā bija ziema zem plāna zaļa pārsega, bet šī zaļā krāsa sasaucās ar Klēra cerībām.

Namā, kurā Tesa bija aizvadījusi bērnību, nu dzīvoja cita ģimene, kas nekad nebija Tesu pazinusi. Jaunie iemītnieki strādāja dārzā, tik ļoti aizņemti paši ar savām darīšanām, it kā šis nams nekad sākotnēji nebūtu bijis saistīts ar citu ļaužu dzīvi, pret kuru viņu pašu dzīve izskatījās galīgi nenozīmīga. Viņi staigāja pa dārza takām, pilnīgi iegrimuši tikai savās rūpēs, un viņu rīcība ik mirkli šķita asā pretrunā ar pagātnes miglainajiem tēliem; viņi runāja tā, it kā tas laiks, kad Tesa dzīvoja šeit, būtu bijis tikpat nabags ar notikumiem kā viņu šodiena. Pat pavasara putni vīteroja virs viņu galvām tā, it kā domātu, ka šais mājās viss ir pa vecam.

Iztaujājis šos svētlaimīgos vientiešus, kuriem pat viņu priekšgājēju uzvārds bija gandrīz jau aizmirsies, Klērs uzzināja, ka Džons Darbeifīlds ir miris, ka viņa atraitne un bērni pametuši Marlotu, paziņodami, ka apmetīšoties Kingsbirā, bet īstenībā apmetušies citā vietā, kuru viņam arī minēja. Tikmēr Klēram jau bija kļuvusi pretīga māja, kurā vairs nebija Tesas, un viņš steidzās projām no šīs nīstamās vietas pat neatskatījies.

Ceļš veda gar pļavu, kur viņš deju laukumā pirmo reizi bija ieraudzījis Tesu. Tas šķita tikpat neciešams kā nams, pat vēl vairāk. Klērs devās cauri kapsētai, kur starp jaunajiem kapakmeņiem ieraudzīja kādu — zināmā mērā izcilāku. Uz tā bija rakstīts:

«Šeit atdusas Džons Darbeifīlds, pareizāk d'Erbervils, šās kādreiz varenās dzimtas loceklis un tiešs slavenā sera Pegana d'Erbervila — Vilhelma Iekarotāja bruņinieka pēcnācējs. Miris 18 … g. 10. III.

Tā paiet šīs pasaules godība.»

Kāds vīrs, laikam kapracis, bija ievērojis Klēru stāvam un pienāca tuvāk.

— Ak ser, šis vīrs, kas te guļ, gan negribēja šeit atdusēties, bet vēlējās, lai viņu apglabā Kingsbirā, kur aprakti viņa senči.

— Un kāpēc tad viņa vēlēšanos neizpildīja?

— Nebija jau naudas. Dieva vārds, ser … es neesmu no tiem, kas muti palaiž, bet… pat šis kapakmens ar visu lielmanīgo uzrakstu nav vēl samaksāts.

— Kas to ir uzlicis?

Vīrs minēja ciema akmeņkaļa vārdu, un Klērs, atstājis kapsētu, iegriezās akmeņkaļa mājā. Vīrs bija teicis patiesību, un Klērs samaksāja rēķinu. Pēc tam viņš devās tālāk pa aizbraucēju pēdām.

Atstatums bija pārāk liels, lai to nostaigātu kājām, taču Klērs tā ilgojās pēc vientulības, ka sākumā nedomāja ne īrēt kādu pajūgu, ne iet uz apgabala dzelzceļa staciju, lai ar vilcienu sasniegtu mērķi. Tomēr Šestonā viņš bija spiests noīrēt vedēju, bet ceļš bija tik slikts, ka tikai ap septiņiem vakarā viņš sasniedza Džoanas dzīves vietu; tagad vairāk nekā divdesmit jūdzes šķīra viņu no Marlotas.

Ciems bija mazs, un Klērs bez sevišķām grūtībām atrada misis Darbeifīldas mājokli, mazu namiņu iežogotā dārzā, labu gabalu nost no lielceļa; namiņā viņa bija izvietojusi, cik labi prazdama, savas vecās, smagnējās istablietas. Bija skaidrs, ka aiz šādiem vai tādiem iemesliem viņa nav vēlējusies Klēru sastapt, un viņš juta, ka viņa apmeklējums ir zināma mērā uzmācīgs. Džoana pati atvēra durvis, un novakara saule apspīdēja viņas seju.

Tā bija pirmā reize, kad Klērs viņu sastapa, bet viņš, aizņemts ar savam domām, tikai ievēroja, ka misis Darbeifīlda ir vēl glīta sieviete, ģērbusies, kā pieklājas cienījamai atraitnei. Viņš bija spiests paskaidrot, ka ir Tesas vīrs, un pateikt ierašanās iemeslu; to viņš izdarīja diezgan neveikli.

— Es gribu satikt Tesu tūliņ, — viņš piemetināja. — Jūs solījāties man vēlreiz atrakstīt, bet neatrakstījāt.

— Tas tāpēc, ka viņa nav atgriezusies, — Džoana atbildēja.

— Vai jūs zināt, vai viņai labi klājas?

— Es nezinu. Bet jums vajadzētu to zināt, ser.

— Jums taisnība. Kur viņa dzīvo?

Jau iztaujas sākumā izpaudās Džoanas apmulsums, — viņa turēja roku pie vaiga.

— Es… es īsti nezinu, kur viņa apmetusies, —, viņa atbildēja. — Viņa dzīvoja … bet…

— Kur viņa dzīvoja?

— Nē, tur viņa vairs nedzīvo.

Pēc šīs izvairīgās atbildes Džoana atkal apklusa, un tikmēr mazākie bērni bija saspiedušies durvīs un jaunākais, raustīdams māti aiz svārkiem, čukstēja:

— Vai šis ir tas džentlmenis, kas grib Tesu precēt?

— Viņš jau ir Tesu apprecējis, — Džoana atčukstēja. — Ejiet iekšā.

Klērs, noprazdams, ka viņa grib kaut ko noklusēt, jautāja:

— Kā jūs domājat, vai Tesa gribētu, lai uzmeklēju viņu? Ja ne, tad, protams …

— Es domāju, ka viņa negribētu.

— Vai jūs esat par to pārliecināta?

— Es esmu pārliecināta, ka viņa negribētu.

Klērs jau pagriezās, lai ietu projām, bet tad atcerējās Tesas maigo vēstuli.

— Es esmu pārliecināts, ka viņa gribētu! — viņš kaisli iesaucās. — Es pazīstu Tesu labāk nekā jūs.

— Tas gan var būt, ser, jo es nekad neesmu viņu īsti pazinusi.

— Lūdzu, pasakiet man viņas adresi, misis Darbeifīlda, — aiz līdzcietības pret vientuļu, nelaimīgu viru!

Tesas māte atkal nemierīgi berzēja vaigu ar plaukstu un, redzēdama, cik ļoti viņš cieš, beidzot sacīja klusā balsī:

— Viņa ir Sendbournā.

— Ā … bet kur? Stāsta, ka Sendbourna esot kļuvusi par lielu pilsētu.

— Es vairāk neko nezinu kā tikai to — Sendbourna. Pati nekad neesmu tur bijusi.

Bija skaidrs, ka šoreiz Džoana saka patiesību, un Klērs vairāk nejautāja.

— Vai jums kaut kā netrūkst? — viņš laipni apvaicājās.

— Nē, ser, — viņa atbildēja. — Mēs esam labi apgādāti. Tā arī neiegājis mājā, Klērs atvadījās. Stacija bija trīs

jūdzes no šejienes, un, samaksājis vedējam, Klērs devas uz turieni kājām. Drīz vien no stacijas atgāja pēdējais vilciens uz Sendbournu un aizveda Klēru līdzi.

LV

Tonakt pulksten vienpadsmitos, atradis naktsmājas kādā viesnīcā un tūliņ pēc ierašanās aiztelegrafējis tēvam adresi, Klērs izgāja pastaigāt pa Sendbournas ielām. Bija pārāk vēls, lai kaut kur iegrieztos un ievāktu ziņas, gribot negribot to vajadzēja atlikt uz rītu. Tomēr doties pie miera viņš nebija spējīgs.

Šī modernā peldvieta ar austrumu un rietumu stacijām, moliem, priežu puduriem, alejām un slēgtajiem dārziem Endželam Klēram likās kā teika, pēkšņi radusies uz burvju mājienu un paspējusi tikai mazliet apputēt. Milzīga Egdonas tīreļa austrumu gals sniedzās līdz šejienei un tieši pie šīs sarkanbrūnās senzemes malas bija izaugusi šī izpriecu pilsēta, mirdzošais šolaiku veidojums. Tikai kādu jūdzi no tās priekšpilsētām katrs cinītis bija aizvēsturisks, katra upes gultne netraucēts britu satiksmes ceļš, neviena velēna nebija šeit apvērsta kopš cēzaru laikiem. Un nu pēkšņi kā pravieša ķirbis te bija uzaudzis šis eksotiskais stāds un atvilinājis uz šejieni Tesu.

Pusnakts uguņu gaismā Klērs soļoja šurpu turpu pa vecajā pasaulē spēji uzplaukušās jaunās pasaules līkumotajiem ceļiem un vēroja starp kokiem zvaigžņu mirdzā šīs pilsētas neskaitāmo fantastisko villu stāvos jumtus, skursteņus, balkonus un torņus. Tā bija savrupmāju pilsēta; Vidusjūras piekrastes atpūtas vieta, pārcelta pie Lamanša kanāla; naktī skatīta, tā šķita iespaidīgāka, nekā bija īstenībā.

Jūra atradās tepat tuvumā, bet tā nebija uzmācīga; tā tikai šalkoja, un Klērs domāja, ka tās esot priedes; priedes žūžoja tais pašos toņos, un viņš domāja, ka tur šalc jūra.

Kur šeit varēja būt Tesa, lauku meitene, viņa jaunā sieva, šai bagātajā un modernajā pilsētā? Jo vairāk viņš lauzīja galvu par to, jo vairāk mulsa. Vai te ir kādas govis slaucamas? Droši vien te nav arī tīrumu. Visticamākais, ka viņa strādā par kalponi kādā no šiem lielajiem namiem; viņš klīda tālāk, vērdamies guļamistabu logos, kuros citā pēc cita nodzisa uguns, un gudroja, kura spīd Tesas istabā.

Velti bija minēt, un īsi pirms divpadsmitiem Klērs atgriezās viesnīcā un likās gulēt. Pirms nodzēsa uguni, viņš pārlasīja Tesas kvēlo vēstuli. Aizmigt viņš tomēr nevarēja — tik tuvu Tesai un tomēr tik tālu no viņas, — tāpēc laiku pa laikam pacēla aizkaru un vēroja pretējo namu logus, prātodams, aiz kuriem aizvirtņiem Tesa šobrīd atdusas. Tikpat labi viņš būtu varējis visu nakti pavadīt sēdēdams. Septiņos Klērs jau piecēlās un drīz vien steidzās galvenā pasta virzienā. Pie durvīm viņš sastapa apķērīga izskata pastnieku, kas nāca ārā ar rīta pastu.

— Vai jūs nezināt misis Klēras adresi? — Endžels apjautājās.

Pastnieks papurināja galvu.

Tad, atcerējies, ka viņa droši vien joprojām saucas savā jaunavas uzvārdā, Klērs pārlaboja:

— Vai mis Darbeifīldas adresi?

— Darbeifīldas?

Arī šis uzvārds pastniekam bija svešs.

— Ik dienas kāds iebrauc vai izbrauc, ser, — viņš sacīja, — un, ja nav zināma apmešanās vieta, tad nav iespējams nevienu atrast.

Tobrīd no pasta iznāca kāds viņa darba biedrs, un pastnieks atkārtoja tam uzvārdu.

— Darbeifīldus es nezinu, bet «Gārņos» dzīvo kāda misis d'Erbervila, — tas sacīja.

— Pareizi! — Klērs izsaucās, priecādamies, ka Tesa tagad saucas savā īstajā uzvārdā. — Kas par vietu ir šie «Gārņi»?

— Lepna pansija. Te ir tikai pansijas.

Klērs saņēma norādījumus, kā atrast šo māju, un steidzās uz turieni, ierazdamies reizē ar piena izvadātāju. «Gārņi» bija parasta villa, tomēr uz sava gruntsgabala, un drīzāk izskatījās pēc savrupmājas nekā pēc pansijas. Ja nabaga Tesa strādā šeit par kalponi, no kā Klērs baidījās, tad viņa iznāks pa sētas durvīm pie piena izvadātāja, un viņš arī grasījās tam sekot. Taču neziņā viņš piezvanīja pie parādes durvīm.

Tā kā bija agrs, durvis atvēra pati saimniece. Endžels apvaicājās pēc Terēzes d'Erbervilas vai Darbeifīldas.

— Misis d'Erbervila?

— Jā.

Tātad Tesa šeit tiek uzskatīta par precētu sievieti, un Klērs jutās iepriecināts, lai gan sieva nesaucās viņa uzvārdā.

— Vai jūs nebūtu tik laipna pateikt viņai, ka viņu ļoti grib satikt kāds radinieks?

— Vēl gan ļoti agrs. Ko lai pieteicu, ser?

— Endželu.

— Misteru Endželu?

— Nē, tikai Endželu. Tas mans kristītais vārds. Viņa sapratīs.

— Es paskatīšos, vai viņa jau piecēlusies.

Endželu ieveda priekštelpā — tā bija ēdamistaba, un viņš lūkojās caur storu uz mauriņu ar rododendroniem un citiem krūmiem loga priekšā. Acīm redzot, Tesas stāvoklis nebūt nav tik bēdīgs, kā viņš baidījās, un viņam ienāca prātā, ka Tesa laikam būs kaut kādā veidā izņēmusi no bankas dārgakmeņus un tos pārdevusi. Viņš ne uz mirkli nebūtu Tesai to pārmetis. Drīz Endžela saspringtā dzirde uztvēra soļus uz kāpnēm, kuri lika viņa sirdij tik sāpīgi pukstēt, ka viņš lāgā nevarēja kājās noturēties. «Ak dievs, ko viņa domās par mani, — es esmu tā pārvērties!» viņš sacīja sev, un durvis atvērās.

Tesa parādījās uz sliekšņa — pavisam citāda, nekā viņš bija gaidījis, — apžilbinoši citāda. Viņas lielais dabiskais skaistums tagad izpaudās visā pilnībā un pat vēl tika izcelts. Viņa bija vaļīgā pelēkbaltā kašmira rīta tērpā, izšūtā pa pusei sēru krāsās, arī rīta kurpes bija tādas pašas. Ap kaklu glaudās dūnu apkakle, un tumšbrūno matu pīne, ko viņš tik labi atcerējās, bija pakausī uzsprausta mezglā, bet atsevišķas šķipsnas nokarājās pār plecu — skaidrs steigas pierādījums.

Klērs izstiepa rokas viņai pretim, bet tās noslīga gar sāniem, jo Tesa nespēra soli uz priekšu, palikdama stāvam joprojām uz sliekšņa. Viņš apzinājās, ka vairāk līdzinās dzeltenam ģindenim, un tāpēc izjuta lielo pretstatu un domāja, ka modina sieva riebumu.

— Tesa! — Klērs aizsmacis ierunājās. — Vai tu vari man piedot, ka pametu tevi? Vai tu nevari… atgriezties pie manis? Kāpēc tu esi tāda … pārvērtusies?

— Ir jau par vēlu, — viņa noteica, viņas balss skarbi noskanēja telpā, acis nedabiski spīdēja.

— Es spriedu aplam par tevi… Es neredzēju, kāda tu īstenība biji! — viņš joprojām lūdzās. — Tagad es tevi saprotu, Tesij, visumīļā!

— Par vēlu, par vēlu! — viņa atkārtoja, nepacietīgi atvēcinādamas ka cilvēks, kuram mokās ik mirklis šķiet stunda. — Nenāc man klāt, Endžel! Nē … to tu nedrīksti! Nenāc klāt!

— Vai tu tāpēc vairs nemīli mani, mana dārgā sieva, ka aiz slimības esmu tā pārvērties? Tu neesi tik nepastāvīga… Es ierados pēc tevis … Mans tēvs un māte pieņems tevi ar prieku!

— Jā … O jā, jā! Bet es teicu, es teicu, ka ir par vēlu. Šķita, ka viņa redz baismīgu sapni, kad cilvēks grib

bēgt, bet nevar pakustēties no vietas.

— Vai tad tu nezini visu … Vai tu to nezini? Kā tu varēji mani atrast, ja tu neko nezini?

— Es vācu ziņas gan šur, gan tur un tā atradu tevi.

— Es tevi gaidīju un gaidīju, — viņa turpināja, un pēkšņi viņas balss atguva seno izteiksmīgo flautas skaņu. — Bet tu nenāci! Un es rakstīju tev, bet tu neatgriezies! Viņš stāstīja vienā laidā, ka tu nekad vairs neatgriezīšoties un ka es esot muļķe. Viņš bija ļoti labs pret mani, pret māti un mums visiem pēc tēva nāves. Viņš …

— Es nesaprotu.

— Viņš piedabūja mani atgriezties.

Klērs cieši ieskatījās Tesā, tad, aptvēris viņas vārdu jēgu, sagrīļojās kā sitiena ķerts un nolaida acis; skatiens atdūrās pret Tesas kādreiz sārtajām rokām, kas tagad bija baltas un maigas. Viņa runāja joprojām;

— Viņš ir augšstāvā. Es viņu tagad nīstu, jo viņš man meloja … ka tu vairs nepārnāksi, bet tu esi pārnācis! Šīs drēbes ir viņa dāvātas; man bija vienalga, lai dara ar mani, ko grib! Bet — vai tu iesi tagad projām, Endžel, lūdzu, un nenāksi nekad vairs šurp?

Viņi stāvēja kā sastinguši, viņu acis pauda satriekto siržu mokas, un to bija sāpīgi redzēt. Šķita, abi lūdz kādu augstāku varu paglābt viņus no īstenības.

— Ak, tā visa ir mana vaina! — Klērs noteica.

Viņš nespēja turpināt. Vārdi bija tikpat bezspēcīgi kā klusēšana. Taču viņš kaut ko neskaidri nojauta, ko skaidri apzinājās tikai vēlāk: viņa Tesa bija garīgi atdalījusies no sava ķermeņa un ļāvusi tam peldēt pa straumi kā līķim nezināmā virzienā neatkarīgi no viņas gribas.

Pagāja daži mirkļi, un viņš atklāja, ka Tesa aizgājusi. Pa šo brītiņu, kamēr viņš saspringti stāvēja, asinis bija atplūdušas no viņa sejas un grumbas padziļinājušās; vēl pēc mirkļa viņš jau soļoja pa ielu, pats nezinādams, uz kurieni.

LVI

Misis Brūksa, «Gārņu» īpašniece, kurai piederēja visa šī skaistā iekārta, nebūt nebija sevišķi ziņkārīga persona. Viņa, šī nabaga sieviete, bija pārāk iegrimusi materiālās rūpēs, ilgi un cītīgi kalpodama aprēķinātājam peļņas un zaudējumu dēmonam, tāpēc nesavtīga ziņkāre viņai bija sveša un viņa interesējās tikai par savu īrnieku kabatām. Tomēr Endžela Klēra vizīte pie viņas turīgajiem īrniekiem, d'Erbervilu laulātā pāra, par kādu viņa tos uzskatīja, bija tik neparasts notikums, ja ņēma vērā apciemojuma laiku, gan citus apstākļus, ka atkal pamodināja sievišķīgo ziņkāri, kura bija tikai apslapēta, jo nevarēja kalpot uzņēmuma interesēm.

Tesa bija runājusi ar savu vīru, stāvot uz sliekšņa, neieiedama ēdamistabā, un misis Brūksa, stāvēdama savas viesistabas pavērtajās durvīs gaiteņa galā, bija sadzirdējusi šo to no abu nelaimīgo sarunas, ja to vispār varēja saukt par sarunu. Viņa dzirdēja, ka Tesa uziet augšstāvā, Klērs iziet ārā un aizver parādes durvis. Tad augšā noklaudzēja durvis un misis Brūksa noprata, ka Tesa iegājusi savos apartamentos. Tā kā jaunā lēdija vēl nebija pilnīgi pabeigusi tualeti, misis Brūksa zināja, ka tik drīz viņa ārā nenāks.

Tāpēc misis Brūksa klusiņām uzgāja pa kāpnēm un apstājās pie durvīm, aiz kurām atradās īrnieku viesistaba, kuru kā parasti divviru durvis savienoja ar nākamo telpu — guļamistabu. Visu šo stāvu, kurā atradās misis Brūksas labākās telpas, bija aizņēmuši d'Erbervili, maksājot īri ik nedēļas. Guļamistabā valdīja klusums, bet no viesistabas plūda kaut kādas skaņas.

Viss, ko viņa sākumā dzirdēja, bija tikai viena vienīga skaņa, dobja balsī atkārtots vaids, it kā tur kādu stieptu uz moku rata:

— O-o-o!

Tad klusums, pēc tam smaga nopūta un atkal:

— O-o-o!

Pansijas īpašniece paskatījās pa atslēgas caurumu. Varēja redzēt tikai mazu istabas laukumiņu, bet tanī ietilpa brokastīm apklāts galda stūris un krēsls tam līdzās. Pār sēdekli bija noliekta Tesas galva, viņa pati bija nometusies ceļos pie krēsla, rokas sažņaugusi ap galvu; rīta tērpa un izrakstītā naktskrekla stērbeles izpletušās pa grīdu, kailās kājas, no kurām bija nokritušas tupelītes, rēgojās uz paklāja. Viņas lūpas dvesa neizsakāma izmisuma pilnus čukstos.

Tad guļamistabā ierunājās vīrieša balss:

— Kas tad tev noticis?

Viņa neatbildēja, bet turpināja savu runu, kas bija drīzāk monologs nekā izsaukšanās un drīzāk bēru dziesma nekā monologs. Misis Brūksa varēja uztvert tikai daļu no tā.

— … un nu mans mīļais mīļais vīrs atgriezies pie manis … Un es to nezināju! Un tu nežēlīgā kārtā centies man iestāstīt… Tu nemitējies man iegalvot… Nē — tu nemitējies! Manas māsiņas, brālīši un māte trūkumā — ar to tu mani aizkustināji… Un tu apgalvoji, ka mans vīrs nekad neatgriezīsies — nekad; un tu ņirgājies par mani un teici, kāda muļķe es esmu, viņu gaidīdama! … Un beidzot es tev noticēju un padevos! … Bet viņš ir atgriezies! Nu viņš ir aizgājis no manis. Aizgājis otrreiz, un es esmu zaudējusi viņu uz mūžu … Un viņš mani nemīlēs nekad nevienu drusciņu — tikai ienīdīs! O jā, es esmu zaudējusi viņu atkal — atkal tevis dēļ! — Locīdamās sāpēs, viņa pavērsa uz krēsla noguldīto galvu pret durvīm, un misis Brūksa varēja redzēt ciešanas viņas sejā; lūpas asiņoja, jo bija sakostas, un aizvērto acu garās skropstas, asarās samirkušas, kļāvās pie vaigiem. Viņa turpināja: — Un tagad viņš mirst — viņš izskatās pēc mirēja! … Un mans grēks nokaus viņu, nevis mani! … Ak, tu esi saplosījis manu dzīvi gabalos … Kaut es tevi lūgšus lūdzos nepadarīt mani atkal par to, kas es tagad esmu!… Manas pašas īstais vīrs nekad, nekad… — ak dievs! — es to neizturēšu! Es nespēju!

Vīrietis atsaucās ar garāku teikumu un skarbākā balsī; pēkšņi atskanēja troksnis, viņa bija pielēkusi kājās. Misis Brūksa, domādama, ka runātāja grasās mesties ārā pa durvīm, aši devās lejup pa kāpnēm.

Steiga tomēr izrādījās veltīga, jo viesistabas durvis neatdarījās. Tomēr misis Brūksai nebija drosmes atsākt noklausīšanos kāpņu laukumā, un viņa iegāja pati savā apakšstāva istabā.

Lai gan viņa saspringti klausījās, tomēr caur griestiem nekas nebija dzirdams, tāpēc viņa iegāja virtuvē, lai pabeigtu pārtrauktās brokastis. Atgriezusies priekšistaba, viņa paņēma šuvekli un gaidīja, kad īrnieki zvanīs, lai novāc brokastgaldu, ko gribēja darīt pati, lai cik necik izdibinātu, kas noticis. Tā sēžot, viņa dzirdēja, ka augšstāva grīdas dēļi viegli čīkst, it kā tur kāds staigātu un drīz vien šī čīkstoņa tika izskaidrota: drēbes nošvīkstēja, atsitoties pret margām, parādes durvis atdarījās un aizvērās, un Tesa izgāja pa vārtiņiem, pilnīgi saģērbusies pastaigai. Viņa bija apvilkusi turīgas jaunas dāmas ielas kostīmu, kas viņai bija mugurā, šeit ierodoties, tikai pārmetusi plīvuri pār melnām spalvām rotāto cepuri.

Misis Brūksai nebija izdevies sadzirdēt atvadu vārdus, lai zinātu, vai lēdija aiziet uz ilgāku vai īsāku laiku. Varbūt viņi saķildojušies, kaut gan iespējams, ka misters d'Erbervils vēl guļ, jo viņš nemēdza agri celties.

Viņa iegāja dibenistabā, kas patiesībā bija viņas īsta uzturēšanās vieta, un šuva vien tālāk. Lēdija neatgriezās, un džentlmenis nezvanīja. Misis Brūksa prātoja, kāpēc viņš tā vilcinājās un kādas radniecības saites varētu būt agrīnajam apmeklētājam ar šo augšstāvā dzīvojošo pāri. Šādās pārdomās viņa atlaidās pret krēsla atzveltni.

Skatiens nejauši slīdēja pāri griestiem un pēkšņi apstājas pie plankuma baltajā laukumā, kāds agrāk nebija redzēts. Kad viņa pirmo reizi uz to paskatījās, tas nebija lielāks par dievmaizīti, bet ātri vien izpletās plaukstas lieluma, un nu varēja saskatīt, ka tas ir sarkans. Garenie baltie griesti ar šo koši sarkano plankumu vidū atgādināja milzīgu sirds dūzi.

Misis Brūksai uzmācās ļauna nojauta. Viņa uzkāpa uz galda un pieskārās ar pirkstu sarkanajam plankumam griestos. Tas bija mikls, un viņai šķita, ka tās ir asinis.

Nokāpusi no galda, viņa izgāja no istabas un devās uz augšstāvu, nolēmusi ieiet telpā virs galvas — guļamistabā, kas atradās aiz viesistabas. Taču, lai cik stipri bija viņas nervi, viņa nespēja saņemties un nospiest, durvju rokturi. Viņa ieklausījās. Mēmo klusumu traucēja tikai vienmuļa pakšķēšana.

Paks, paks, paks!

Misis Brūksa nosteidzās lejā, atrāva vaļā parādes durvis un izskrēja uz ielas. Garām gāja kāds pazīstams vīrietis, kurš strādāja kaimiņu villā, un viņa palūdza šo cilvēku uznākt līdzi augšstāvā; viņa baidoties, ka viņas īrniekam atgadījies kas ļauns. Strādnieks bija ar mieru un sekoja viņai.

Misis Brūksa atvēra durvis uz dzīvojamo istabu un ielaida vīrieti pirmo, pati turēdamās tam aiz muguras. Istaba bija tukša; brokastis — krietna deva kafijas, olu un auksta šķiņķa — stāvēja uz galda, kā viņa pati bija to nolikusi, tikai maizes griežamā naža trūka. Viņa palūdza vīrieti ieiet pa divviru durvīm blakus telpā.

Viņš atvēra durvis, paspēra pāris soļu un gandrīz tūliņ izmetas ārā ar šausmās sastingušu seju.

— Augstais dievs, tas džentlmenis gultā ir pagalam! Manuprāt, viņš nodurts ar nazi — uz grīdas vesela peļķe asiņu!

Sacēla trauksmi, un nesen tik klusajā namā nu skanēja daudzu soļu dunoņa; ieradās arī ārsts. Brūce bija maza, bet asmenis bija ķēris upura sirdi, un viņš gulēja uz muguras — bāls, sastindzis, pagalam, it kā pēc dūriena nemaz nebūtu pakustējies. Jau pēc stundas ceturkšņa vēsts, ka džentlmenis, kas uz laiku apmeties šai pilsētā, atrasts nodurts gultā, izplatījās pa visām plaši pazīstamās peldvietas ielām un villām.

LVII

Tikmēr Endžels Klērs automātiski gāja pa to pašu ceļu, pa kuru atnācis, un, sasniedzis viesnīcu, apsēdās pie brokastgalda, stingi vērdamies tukšumā. Viņš ēda un dzēra, neapzinādamies, ko dara, tad pēkšņi pieprasīja rēķinu; samaksājis to, paņēma somu, jo nekā vairāk viņam nebija līdzi, un devās projām.

Viesnīcu atstājot, viņam pasniedza telegrammu — pāris vārdu no mātes, kura izsacīja prieku, ka zina dēla adresi, un paziņoja, ka viņa brālis Katberts bildinājis Mersiju Čāntu un saņēmis viņas piekrišanu.

Klērs saburzīja telegrammu un devās tālāk uz staciju; tur viņš atklāja, ka līdz vilciena atiešanai vairāk par stundu laika. Viņš apsēdās, nolēmis gaidīt, bet, pagaidījis stundas ceturksni, noprata, ka ilgāk neizturēs. Šim apstulbinātajam cilvēkam ar salauzto sirdi nebija kur steigties, bet viņš gribēja pamest šo pilsētu, kur cietis tik smagus pārdzīvojumus, tāpēc nolēma iet kājām līdz nākošajai stacijai un tur iesēsties vilcienā.

Lielceļš, pa kuru viņš gāja, veda pa klajumu un pēc neliela gabaliņa iesliecās ielejā, ko šķērsoja no viena gala līdz otram. Endžels jau bija gandrīz izgājis cauri visai ieplakai un kāpa augšup pa rietumu nokāri, bet, apstājies, lai atvilktu elpu, nezin kāpēc atskatījās. Viņš pats nezināja, kāpēc to dara, bet kaut kas likās viņu uz to pamudinām. Cik tālu acis sniedza, noietais ceļš stiepās kā gara lente, pamazām sašaurinoties, un tālu tā baltajā tukšumā kustējās kāds punkts.

Tas bija cilvēks, kurš skrēja. Klērs gaidīja, neskaidri noģizdams, ka tur kāds grib viņu panākt.

Tā bija sieviete, kas steidzās pa nokalni lejup, bet Endželam nenāca ne prātā, ka sieva varētu viņam sekot, un pat tad, kad sieviete pienāca tuvāk, viņš to nepazina, tik ļoti apģērbs bija nācēju pārvērtis. Tikai tad, kad viņa bija jau pavisam klāt, Endžels noticēja, ka tā ir Tesa.

— Es redzēju, ka tu iznāci no stacijas … pirms es tur iegāju … un visu ceļu skrēju tev pakaļ!

Tesa bija tik bāla, tā aizkususi, tā trīcēja pie visām miesām, ka Endžels nevaicāja ne vārda, tikai satvēra viņas roku, ielika savā elkonī un veda viņu tālāk. Lai nebūtu jāsastopas ar varbūtējiem pretimnācējiem, viņš nogriezās no lielceļa uz taciņu zem eglēm. Kad viņi bija jau dziļi biezoknī, kur zari vaidēja vējā, Endžels apstājās un jautājoši palūkojās Tesā.

— Endžel, — viņa teica, it kā būtu jau uz to gaidījusi,

— vai tu zini, kāpēc es skrēju tev pakaļ? Lai pateiktu, ka esmu viņu nonāvējusi! — Nožēlojams, bāls smaids pavīdēja viņas sejā.

— Ko? — viņš iesaucās, spriezdams pēc Tesas dīvainās izturēšanās, ka viņa murgo.

— Es to izdarīju — pati nezinu, kā, — viņa turpināja.

— To es biju parādā tev un arī sev, Endžel. Sen, jau toreiz, kad es iesitu viņam ar cimdu pa muti, es baidījos, ka varu to kādreiz izdarīt, lai atriebtu par ļaunumu, ko viņš nodarījis man agrā jaunībā un līdz ar to arī tev. Viņš nostājās starp mums un pazudināja mūs, bet nu viņš neko vairs nevar mums kaitēt. Es nekad viņu neesmu mīlējusi. Es mīlēju tevi, Endžel. Tu to zini, vai ne? Tu tam tici? Tu nenāci atpakaļ pie manis, un es biju spiesta atgriezties pie viņa. Kāpēc tu gāji projām — kāpēc, kad es tevi tā mīlēju? Es nesaprotu, kāpēc tu tā darīji. Es tev to nepārmetu, bet, Endžel, vai tu man tagad piedosi manu apgrēcību pret tevi, kad esmu viņu nonāvējusi? Skrienot šurp, es domāju, ka nu tu man noteikti piedosi, kad esmu tā rīkojusies. Pār mani nāca pēkšņa iedvesma, ka tādējādi es varu tevi atgūt. Es nespēju vairs dzīvot bez tevis — tu nezini, cik galīgi nepanesami man būtu apzināties, ka tu mani vairs nemīli! Saki man tagad, mans mīļais vīrs, saki, ka mīli mani tagad, kad esmu viņu nonāvējusi!

— Es mīlu tevi, Tesa, — ak jā! — es mīlu tevi kā agrāk! — viņš teica, krampjaini spiezdams Tesu sev klāt.

— Bet ko tu gribēji teikt? Tu esot viņu nonāvējusi?

— Es gribu teikt, ka tā tas ir, — viņa nočukstēja kā pusmiegā.

— Kā, fiziski? Viņš ir pagalam?

— Jā. Viņš dzirdēja, ka es tevi apraudu, un nekrietni ņirgājās par mani, un nosauca tevi neglītā vārdā; tad es to izdarīju. Mana sirds to vairs nevarēja panest. Viņš jau agrāk zākājās par mani, tevi pieminēdams. Pēc tam es apģērbos un steidzos tevi meklēt.

Pamazām Klērs gandrīz jau sāka ticēt, ka Tesa vismaz mēģinājusi to izdarīt, ko sacījās darījusi, un šausmas par viņas rīcību jaucās ar izbrīnu par viņas mīlas spēku un šās mīlas dīvainību, ja tā spējusi nomākt Tesā visas morāliskās jūtas. Nespēdama pilnīgi aptvert, cik nopietna viņas rīcība, Tesa beidzot likās apmierināta; Endžels lūkojās sievā, kad viņa atslējās pie viņa pleca, raudādama aiz laimes, un domāja, kāds tumšs strāvojums d'Erbervilu asinīs iedvesis viņai šos maldus, — ja tie ir maldi. Uz mirkli atceroties leģendu par karieti, viņam pazibēja prātā doma, ka tā ir ģimenes tradīcija, jo d'Erberviliem šāda rīcība raksturīga. Cik pašreizējais samulsums un satraukums atļāva viņam loģiski spriest, viņš pieņēma, ka Tesas pieminētās neprātīgās ciešanas laupījušas viņai dvēseles līdzsvaru un aptumšojušas viņas prātu.

Tas bija šausmīgi, ja tā bija patiesība; tas bija bēdīgi, ja tā bija pārejoša halucinācija. Šā vai tā, bet te bija viņa pamestā sieva, šī kaislīgi mīlošā sieviete, kura bija piekļāvusies viņam, ne mirkli nešaubīdamās, ka vīrs būs viņas aizstāvis. Tesa nespēja iedomāties, ka viņš varētu rīkoties citādi, to viņš saprata. Beidzot maigums ņēma Klērā virsroku pār visām citām jūtām. Viņš skūpstīja Tesu bez gala ar savām bālajām lūpām, spieda viņas roku un apgalvoja:

— Es tevi nepametīšu! Es aizstāvēšu tevi ar visiem saviem spēkiem, mana visudārgākā, vienalga, ko tu būtu darījusi!

Viņi soļoja tālāk koku paēnā, un Tesa šad tad pagrieza galvu, lai palūkotos uz Endželu. Lai cik viņš tagad bija novārdzis un neglīts, bija skaidrs, ka Tesa neredz viņā nekādu trūkumu. Tesai viņš, tāpat kā senās dienās, bija pati garīgā un miesīgā pilnība. Viņš joprojām bija Tesas Antinojs, viņas Apolons; slimībā izģindusī Endžela seja Tesas mīlošajam skatienam bija skaista kā rīts, tikpat skaista šodien kā viņu pirmajā sastapšanās mirklī, jo tā taču piederēja tam vienīgajam cilvēkam visā pasaulē, kurš bija mīlējis Tesu ar tīru mīlu un bija ticējis, ka viņa pati ir tīra.

Instinktīvi vairīdamies no nezināmām briesmām, Endžels negāja uz pirmo staciju aiz pilsētas, kā bija nodomājis, bet devās vien tālāk pa egļu mežu, kas te stiepās veselām jūdzēm. Apskāvuši viens otra viduci, viņi soļoja pa sauso skuju klāstu, apskurbuši aiz apziņas, ka beidzot ir kopā, ka neviena dzīva būtne nav starp viņiem, aizmirsuši, ka kaut kur ir līķis. Tā viņi nogāja vairākas jūdzes, līdz Tesa atžilbusi palūkojās visapkārt un bikli ievaicājās:

— Vai mēs ejam uz kādu noteiktu vietu?

— Es nezinu, dārgumiņ. Kas tad ir?

— Nekas.

— Nu, tad varam noiet vēl dažas jūdzes un, kad pienāks vakars, uzmeklēt naktsmājas kaut kur — varbūt kādā vientuļa kotedžā. Vai tu vēl vari paiet, Tesij?

— O jā! Pie tavas rokas es varu iet bez gala!

Endžela plāns šķita esam tīri labs. Tāpēc viņi paātrināja soļus, izvairīdamies no lielceļiem un izraudzīdamies meža taciņas ziemeļu virzienā. Taču augu dienu viņu rīcība bija tikpat neapdomāta kā sākumā; ne viens, ne otrs neapsvēra jautājumu, kā būtu iespējams izbēgt, kā pārģērbties, kā uz ilgāku laiku noslēpties. Viņi kā bērni domāja tikai par acumirkli, nevis par aizsargāšanos.

Pusdienas laikā viņi tuvojās kādam ceļmalas krogam, un Tesa gribēja tanī iegriezties kopā ar Endželu, lai kaut ko iebaudītu, bet Endžels ieteica viņai palikt starp kokiem un krūmiem šajā pa pusei mežiem, pa pusei viršājiem klātajā apvidū, kamēr viņš atgriezīsies. Tesas apģērbs bija visai elegants, pat saulessargs ar ziloņkaula rokturi krita acīs šai nomaļajā vietā, kur viņi bija atklīduši; arī viņas drēbju piegriezums varētu modināt uzmanību tādā vienkāršā dzertuvē. Viņš drīz atgriezās, sapircis uzturu vai pusducim cilvēku un paņēmis divas pudeles vīna, — ar to viņiem pietiks vienai vai divām dienām, ja gadītos kas neparedzēts.

Viņi apsēdās uz sausiem zariem un ieturēja kopēju azaidu. Starp pulksten vieniem un diviem viņi iesaiņoja ēdiena atliekas un gāja tālāk.

— Man ir diezgan spēka iet, cik vien tālu vajadzīgs, — viņa sacīja.

— Manuprāt, mums vajadzētu virzīties uz zemes iekšieni, kur mēs varētu uz laiku paslēpties un mazāk durtos acīs nekā šeit piekrastē, — Klērs piezīmēja. — Vēlāk, kad par mums būs jau piemirsuši, mēs varētu doties uz kādu ostu.

Tesa neatbildēja, tikai piekļāvās viņam vēl ciešāk, un viņi devās tiešā virzienā uz zemes iekšieni. Kaut gan bija tikai Anglijas maijs, laiks tomēr bija skaidrs un pēcpusdienā pat gluži silts. Pēdējās jūdzes viņu taka veda caur Jaunā Meža biezokni, un pievakarē ceļa līkumā viņi aiz strauta un tiltiņa ieraudzīja lielu plāksni ar uzrakstu baltiem burtiem — «Šis skaistais nams ir izīrējams», tālāk sekoja sīkāki paskaidrojumi un norādījums griezties pie zināmiem Londonas aģentiem. Iegājuši pa vārtiem, viņi redzēja vecu, stingrā stilā ieturētu ķieģeļu celtni un saimniecības ēkas.

— Es pazīstu šo vietu, — Klērs sacīja. — Tā ir Bremhersta. Redzi, nams ir aizslēgts un braucamais ceļš aizaudzis ar zāli.

— Daži logi ir vaļā, — Tesa piezīmēja.

— Laikam lai izvēdinātu telpas.

— Viss šis nams ir tukšs, bet mums nav jumta virs galvas!

— Tev mācas virsū nogurums, mana Tesa! — viņš atteica. — Mēs drīz atpūtīsimies. — Un, noskūpstījis viņas skumjo muti, Endžels vadīja sievu tālāk.

Arī viņš jutās noguris, jo abi bija nostaigājuši divpadsmit vai piecpadsmit jūdzes, vajadzēja apsvērt, kur palikt pa nakti. Iztālēm viņi vēroja vientuļas kotedžas un mazus krodziņus un jau grasījās kādam tuvoties, bet pēdējā brīdī drosme viņus pameta un viņi nogriezās sānis. Beidzot abi tikko varēja pavilkties un apstājās.

— Vai mēs nevarētu pārgulēt zem kokiem? — Tesa ievaicājās.

Klēram šķita, ka gadalaiks vēl nav tam piemērots.

— Man ienāca prātā tukšais nams, kuram mēs pagājām garām, — viņš sacīja. — Iesim atpakaļ uz to.

Viņi griezās atpakaļ, bet tikai pēc pusstundas sasniedza ieejas vārtus. Endžels ieteica Tesai palikt tepat uz vietas, kamēr viņš dosies izlūkos.

Tesa apsēdās pagalmā starp krūmiem, un Klērs uzmanīgi tuvojās namam. Viņš nerādījās labu laiku un atgriezies atrada Tesu stipri nobažījušos — nevis sevis, bet viņa dēļ. Viņš bija uzzinājis no kāda zēna, ka par namu rūpējoties vienīgi kāda veca sieviņa no tuvīnā ciema un tā pati atnākot tikai jaukā laikā, lai atvērtu un aizvērtu logus. Viņa ieradīšoties tos aizvērt, saulei rietot.

— Mēs varam tagad iekāpt pa apakšstāva logu un pārgulēt, — Klērs piebilda.

Viņa pavadīta, Tesa piesardzīgi tuvojās nama fasādei, kuras aizdarītie logi kā aklas acis garantēja, ka neviens viņus nenovēro. Daži pakāpieni veda uz lieveni, tam blakus bija atvērts logs. Klērs iekāpa iekšā un pēc tam ievilka Tesu.

Izņemot vestibilu, visas telpas grima tumsā, un viņi uzkāpa otrā stāvā. Arī te aizvirtņi bija cieši aizdarīti; vēdināšana bija pavirša, vismaz šodien, jo atvērts bija tikai vestibila logs un viens logs augšstāvā. Klērs atslēdza kādas lielas istabas durvis, aiztaustījās līdz logam un pavilka aizvirtņi divas vai trīs collas vaļā. Apžilbinošs saules stars ielauzās telpa, apgaismojot smagas, veclaicīgas mēbeles, sarkana damasta aizkarus un milzīgu gultu ar četriem pīlāriem, kuras galvgalī bija kokā grieztas skrejošas figūras — laikam Atalantas skrējiens.

— Beidzot mēs atpūtīsimies! — Klērs noteica, nolikdams somu un saini ar uzturu.

Viņi uzvedās ārkārtīgi klusi, gaidīdami večiņu, kurai jānāk aizdarīt logus, aiz piesardzības aizbultēdami aizvirtņus kā līdz šim un sēdēdami pilnīgā tumsā, gadījumā, ja sieviete aiz kaut kādas vajadzības iedomātos atvērt viņu telpas durvis. Viņa atnāca starp sešiem un septiņiem, bet pat netuvojas tam nama spārnam, kur viņi atradās. Abi dzirdēja, ka sieviete aiztaisa logus, aizbultē aizvirtņus, aizslēdz durvis un aiziet. Tad Klērs atkal pavēra mazliet aizvirtņus un viņi ieturēja vakariņas, kamēr pamazām viņus ietina nakts tumsa, jo nebija sveces, kas to izkliedētu.

LVIII

Nakts bija dīvaini svinīga un rāma. Gaismiņai svīstot, Tesa čukstus izstāstīja par to nakti, kad Endžels miegā nesis viņu uz rokām pāri Frūmas upei, kā viņu abu dzīvība karājusies mata galā un kā viņa noguldīta sagrautās abatijas akmens zārkā. Endželam līdz pat šim brīdim nebija par to ne jausmas.

— Kāpēc tu man nepastāstīji to otrā dienā? — viņš jautāja. — Mums būtu aiztaupīti daudzi pārpratumi un ciešanas.

— Nedomā par pagātni! — viņa atteica. — Es negribu domāt ne par ko. Kāpēc tas mums jādara? Kas zina, ko mums rīts nesīs!

Rīts, redzams, nesolīja neko ļaunu. Tas bija lietains un miglains, un Klērs, zinādams, ka večiņa nāk atvērt logus tikai jaukā laikā, iedrošinājās izzagties no viņu istabas un izpētīt namu, kamēr Tesa vēl gulēja. Pieliekamā nebija nekā ēdama, taču te bija ūdens, un viņš izmantoja miglas aizsegu, lai izzagtos no nama un tuvīnajā, divas jūdzes attālajā ciematiņā nopirktu veikalā tēju, maizi un sviestu, tāpat arī mazu katliņu un spirta virtuvi, lai varētu kaut ko uzvārīt, neradot dūmus. Pārnākot viņš pamodināja Tesu, un abi paēda atnestās brokastis.

Viņi nebija noskaņoti doties tālāk, tā pagāja šī diena un nakts, tad vēl un vēl viena diena, līdz, pašiem nemanot, bija jau aizritējušas piecas dienas pilnīgā noslēgtībā, nevienai cilvēciskai būtnei ne ar skatienu, ne skaņu netraucējot šo viņu mieru. Vienīgie notikumi bija laika maiņas, vienīgie viņu biedri — Jaunā Meža putni. Pēc mēmas vienošanās viņi gandrīz nemaz nepieminēja tos pagātnes notikumus, kas sekoja viņu kāzu dienai. Drūmais starplaiks likās iegrimis nebūtībā, pār kuru sakļāvās tagadne un agrākie laiki, it kā šķiršanās nemaz nebūtu bijusi. Kad vien Klērs ierosināja pamest šo patvērumu un doties uz Sauthemptonu vai Londonu, Tesa izrādīja dīvainu nepatiku.

— Kāpēc mums jādara gals visam, kas ir tik mīļš un jauks! — viņa iebilda. — Kam jānotiek, tas notiks. — Un, paskatīdamās pa aizvirtņu spraugu, piemetināja: — Ārā ir tikai raizes; šeit iekšā ir miers.

Klērs arī paskatījās pa spraugu. Viņai bija pilnīga taisnība: te bija mīla, abpusēja tuvība, maldu aizmiršana; ārā gaidīja nenovēršamais.

— Un vēl, — Tesa turpināja, piekļaudama savu vaigu vīra vaigam, — es baidos, ka vienmēr tu par mani nedomāsi tā kā tagad. Es negribu pieredzēt, kā izgaist tavas pašreizējās jūtas pret mani. Labāk ne. Labāk nomirt un tikt apraktai, pirms pienāk laiks un tu sāc mani nicināt, labāk lai es nekad neuzzinu, ka tu esi mani nicinājis.

— Es nekad nespēšu tevi nicināt.

Es arī ceru, ka ne. Bet, apdomājot, kāda bijusi mana dzīve, es neticu, ka varētu atrasties cilvēks, kurš agri vai vēlu nesāktu mani nicināt … Cik ļauna un neprātīga es esmu bijusi! Agrāk es taču nevarēju nodarīt pāri ne mušai, ne tārpiņam un cik bieži lēju asaras, redzot putniņu krātiņā!

Viņi palika te vēl vienu dienu. Apmākusies debess nakti noskaidrojās, un tāpēc vecā mājas uzraudze agri pamodās sava kotedžā. Žilbinošais saules lēkts padarīja viņu varen možu; viņa nolēma, ka tik jaukā dienā tūliņ jāatver tuvīnā nama logi un pamatīgi jāizvēdina telpas. Un tā nu gadījās, ka, jau pirms pulksten sešiem ieradusies un atvērusi apakšstāva logus, viņa devās uz augšstāva guļamistabām un jau grasījās nospiest rokturi, lai ieietu telpā, kur bēgļi gulēja. Tai mirklī vecītei šķita, ka iekšā dzirdama cilvēku elpa. Tā kā viņa bija veca un valkāja mīkstas tupeles, tad staigāja lēni un klusu; viņa jau atkāpās, tad, nodomādama, ka varbūt dzirde viņu pievīlusi, atkal pievērsās durvīm un uzmanīgi taustījās pēc roktura. Atslēga bija sabojāta, bet durvīm priekšā aizbīdīts kāds mēbeles gabals, tāpēc tās varēja pavērt tikai par dažām collām. Rīta saules strūkla caur aizvirtņu spraugu krita uz dziļā miegā iegrimušā pāra sejām; Tesas lūpas, pavērtas kā pusplaucis zieds, bija tuvu Endžela vaigam. Vecīte bija tā pārsteigta par gulētāju nevainīgo izskatu, par Tesas eleganto tērpu, kas bija pārmests pār krēslu, par viņas zīda zeķēm, skaisto saulessargu un citiem līdzi paņemtajiem tualetes piederumiem, ka vecītes sākotnējais sašutums par klaidoņu un vazaņķu ielaušanos pārvērtās pēkšņā sentimentālā jūsmā par šo, acīm redzot, dižciltīgo mīlas pāri. Viņa aizvēra durvis un nokāpa leja tikpat klusu, kā bija uznākusi, lai ietu un apspriestos ar kaimiņiem par dīvaino atklājumu.

Nepagāja ne minūte, kad pamodās Tesa un tūliņ arī Klērs. Abiem bija sajūta, ka viņus kāds iztraucējis, kaut gan viņi nevarētu pateikt, kas īsti; šīs sajūtas radītais nemiers aizvien pieauga. Līdzko Endžels bija apģērbies, tā vērīgi aplūkoja mauru pa aizvirtņu spraugu.

— Domāju, ka jādodas projām, — viņš sacīja. — Diena ir jauka. Un man tā vien šķiet, ka mājā ienācis kāds svešs. Turklāt apkopēja šodien noteikti ieradīsies.

Tesa pasīvi piekrita, un, sakārtojuši istabu, viņi paņēma savas nedaudzās mantas un klusu izgāja. Kad viņi jau bija Jaunajā Mežā, Tesa atskatījās pēdējo reizi uz pamesto namu.

— Paliec sveiks, laimes nams! — viņa teica. — Mana dzīve vispār ilgs tikai dažas nedēļas. Kāpēc mēs nevarējām palikt tepat?

— Nerunā tā, Tesa! Mēs drīz vien būsim ārā no šā apvidus. Mēs turpināsim iesākto ceļu un stingri turēsimies ziemeļu virzienā. Neviens tur mūs nemeklēs. Ja mūs vispār. var meklēt, tad tikai Veseksas ostās. Kad nokļūsim ziemeļos, tad iesim uz kādu ostu un brauksim projām.

Viņš pierunāja Tesu pieņemt šo plānu, un abi turējās taisni uz ziemeļiem. Ilgā atpūta Bremherstā bija sniegusi viņiem spēku iešanai, un ap pusdienas laiku viņu ceļš tuvojās Melčestrai, pilsētai ar daudziem smailiem torņiem. Klērs nolēma ļaut Tesai atpūsties kādā koku pudurī visu pēcpusdienu, lai dotos tālāk tumsas aizsegā. Krēslā Klērs, kā parasti, aizgāja iegādāties pārtiku, un tad sākās viņu nakts pārgājiens; ap pulksten astoņiem viņi šķērsoja robežu starp Augšveseksu un Vidus Veseksu.

Iet pāri laukiem, daudz nedomājot par ceļu, — tas Tesai nebija nekas jauns, iešana viņai veicās tikpat raiti kā senāk. Viņi tomēr bija spiesti iet cauri senlaicīgajai Melčestras pilsētiņai, lai pa pilsētas tiltu tiktu pāri platai upei, kas aizsprostoja ceļu. Bija jau ap pusnakti, kad viņi gāja pa tukšajām ielām, kuras trūcīgi apgaismoja viena otra laterna, turēdamies tālāk no ietvēm, lai neviens nedzirdētu viņu soļus. Slaidais katedrāles tornis neskaidri vīdēja pa kreisi, bet tagad viņi nevarēja to saskatīt. Tikuši ārā no pilsētas, viņi nogāja vairākas jūdzes pa šoseju, līdz nonāca klajā līdzenumā.

Lai gan debess bija cieši nomākusies, tomēr mēness izkliedētā gaisma, šad tad izlaužoties caur mākoņiem, palīdzēja viņiem saskatīt ceļu. Bet tad mēness norietēja, mākoņi likās nolaižamies virs viņu galvām, un kļuva tumšs kā alā. Tomēr viņi nezaudēja ceļu, turēdamies cik vien iespējams uz zāles, lai viņu soļus nedzirdētu; tas bija viegli izdarāms, jo te nebija ne dzīvžogu, ne kaut kādu sētu. Visapkārt pletās melns, vientulīgs klajums, pa kuru strāvoja salts vējš.

Tā viņi teju pat taustīdamies nogāja divas trīs jūdzes, kad Klērs pēkšņi pamanīja kādu milzīgu celtni tepat priekšā, it kā izaugot no zāles. Viņi gandrīz uzskrēja tai virsū.

— Kas tā par ērmīgu vietu? — Endžels vaicāja.

— Tā dun, — Tesa atbildēja. — Ieklausies!

Viņš klausījās. Vējš, šaudīdamies ap celtni, dūca, un šķita, ka te skan kāda milzu kokles stīga. Nevienas citas skaņas nedzirdēja, un, pastiepis roku un paspēris kādu soli uz priekšu, Klērs sataustīja vertikālu sienu. Tā šķita celta no vienlaidu akmens, bez savienojumiem vai salaidumiem. Taustīdamies pa to tālāk, viņš atklāja, ka apstājies pie milzu taisnstūrainas kolonas; pastiepis kreiso roku, viņš sataustīja tādu pašu līdzās. Nenosakāmā augstumā virs viņu galvām tumšajās debesīs kaut kas melnoja, līdzīgs platam arhitrāvam, kas savienoja kolonas horizontāli. Abi uzmanīgi izgāja pa kolonu spraugu, sienas klusu atbalsoja viņu soļus, taču viņi joprojām jutās zem klajas debess. Jumta virs viņiem nebija. Tesa bailīgi elpoja, un Endžels apjucis ierunājās:

— Kas gan tas varētu būt?

Pagriezušies sānis, viņi atdūrās pret citu torņveidīgu kolonu, tikpat stūrainu un noslēpumainu kā pirmo; aiz tās bija vēl trešā un ceturtā. Šeit bija tikai kolonas, ejas starp tām un arhitrāvu, kas dažas kolonas savienoja.

— Īsts vēju templis, — Endžels noteica.

Nākošā kolona stāvēja savrup, citas — pa trim kopā, vēl citas bija nogāzušās un to sāni tik plati, ka pa tiem varētu braukt ar karieti, un drīz vien izrādījās, ka te ir vesels monolītu mežs, kas izslējies šai zālainajā klajumā. Abi devās dziļāk šai nakts miteklī, kamēr nonāca pašā vidū.

— Tā ir Stounhendža! — Klērs izsaucās.

— Pagānu templis?

— Jā. Tas ir vecāks par gadu simteņiem, vecāks par d'Erberviliem! Nu, ko mēs darīsim, dārgumiņ? Varbūt kur tālāk atradīsim naktsmājas.

Bet Tesa, šoreiz patiešām nogurusi, nolaidās uz kādas iegarenas akmens plāksnes, kuru kolona pasargāja no vēja. Tā kā saule visu dienu bija spīdējusi, akmens bija sauss un silts, patīkamā pretstatā pret aso un salto zāli, kas bija samērcējusi slapjas Tesas tērpa stērbeles un kurpes.

— Es negribu iet tālāk, Endžel, — viņa sacīja, pastiepdama roku uz vīra pusi. — Vai mēs nevaram palikt šeit?

— Baidos, ka ne. Dienu šo vietu var redzēt jūdzēm tālu, lai gan tagad tā mums liekas tik vientuļa.

— Kāds no manas mātes senčiem bija avju gans šai pusē, es tagad atceros. Un tu Telboteisā mēdzi sacīt, ka es esmu pagāniete. Tad nu es tagad esmu mājās.

Viņš nometās ceļos pie gulētājas un noskūpstīja viņas lūpas.

— Tev laikam nāk miegs, dārgā? Manuprāt, tu guli uz altāra.

— Man te ļoti patīk, — viņa čukstēja. — Te ir tik svinīgi un vientulīgi — pēc manas lielās laimes, — un tikai debesis ir virs mums. Šķiet, pasaulē nav vairāk cilvēku kā mēs divi; un es vēlētos, kaut arī nebūtu — ja nu vienīgi Liza-Lu.

Klērs nodomāja, ka viņa var gluži labi atpūsties arī šeit, kamēr kļūs mazliet gaišāks, uzsedza viņai savu mēteli un apsēdās līdzās.

— Endžel, ja ar mani kaut kas notiks, vai tu parūpēsies par Lizu-Lu manis dēļ? — viņa ierunājās, kad abi ilgu laiku bija klausījušies vēja šalkās starp kolonām.

— Jā.

— Viņa ir tik laba un vienkārša, un tīra. Ak Endžel, es gribētu, lai tu appreci viņu, kad manis vairs nebūs, kas drīz vien notiks. Ak, kaut tu to darītu!

— Ja man tevis nebūs, tad nebūs nekā. Turklāt viņa ir mana svaine.

— Tas nekas, mans mīļais. Marlotā bieži prec svaines, un Liza-Lu ir tik mīlīga un jauka, un viņa būs skaistule. O, es labprāt dalītos ar viņu tavā mīlā, kad mēs būsim gari! Kaut tu audzinātu un mācītu viņu, Endžel, un paceltu savos augstumos! … Viņai piemīt visas manas labās īpašības un nav manu trūkumu; un, ja viņa kļūs tavējā, tad būs tā, it kā nāve nemaz nebūtu mūs šķīrusi… Tā, nu es esmu to pateikusi. Vairāk es to nepieminēšu.

Tesa apklusa, un Endžels iegrima domās. Tālu ziemeļaustrumos starp divām kolonām viņš redzēja horizontālu gaismas svītru. Blīvais melno mākoņu jums likās paceļamies kā katla vāks un ielaižam apvārsnī austošo dienu, pret kuru stāvie monolīti un trilitoni iezīmējās melni jo melni.

— Vai šeit nesti upuri dievam? — Tesa jautāja.

— Nē, — viņš atteica.

— Kam tad?

— Es domāju, saulei. Tur tas lielais vientuļais akmens ir austrumu pusē, un aiz tā drīz pacelsies saule.

— Tas man ko atgādina, dārgais, — viņa sacīja. — Atceries, tu nekad negribēji aizskart manus ticējumus, kad vēl nebijām precējušies. Bet es zināju tavas domas un domāju tāpat kā tu — ne aiz kādiem citiem iemesliem, bet tikai tāpēc, ka tu tā domāji. Saki man tagad, Endžel, — kā tu domā, vai mēs sastapsimies pēc nāves? Es gribu to zināt.

Endžels noskūpstīja viņu, lai izvairītos no atbildes tādā brīdī.

— Ak Endžel, es baidos, ka tas nozīmē «nē»! — viņa izsaucās, apspiezdama elsas. — Es tā gribēju redzēties ar tevi atkal — tik ļoti, tik ļoti! Kā var būt, ka mēs vairs neredzēsimies, mēs, kas viens otru tā mīlam?

Līdzīgi lielākiem cilvēkiem par sevi, arī Endžels neatbildēja uz kritisko jautājumu šai kritiskajā brīdī, un abi apklusa. Pēc dažiem mirkļiem Tesas elpa kļuva vienmērīgāka, roka, kas turēja Endžela roku, vaļīgāka, un viņa iemiga. Sudrabainais paisums austrumos lika pat attālākajām Lielā Līdzenuma daļām izskatīties tumšām un tuvām, un visu milzīgo klajumu pārņēma atturīgs, bikls, vilcināšanās pilns klusums, kāds parasti iestājas, dienai austot. Kolonas un arhitrāvi austrumu pusē melni slējās pret gaismu, aiz tiem atradās lielais Saules akmens, kas atgādināja liesmu mēli, un tā priekšā Upurakmens. Pēkšņi nakts vējš aprima un sīkās trīsošās paltis kausiem līdzīgajos akmeņu iedobumos vairs nevirmoja. Tai pašā laikā kaut kas likās austrumos kustamies apvāršņa malā — kāds punkts. Tā bija vīrieša galva; nācējs tuvojās pa ieplaku no Saules akmens puses. Klērs nožēloja, ka viņi nebija devušies tālāk, bet nolēma, ka šajos apstākļos jāizturas mierīgi. Stāvs tuvojās taisni tam kolonu lokam, kura vidū viņi atradās.

Endžels izdzirdēja aiz muguras kādu skaņu, šļūcošus soļus. Apsviedies viņš ieraudzīja aiz apgāztajām kolonām otru stāvu; iekams viņš paguva attapties, vēl viens parādījās pa labi zem trilitona un otrs pa kreisi. Rīta blāzma spoži apgaismoja kādu vīru rietumu pusē, un Klērs varēja saskatīt, ka tas ir liela auguma un soļo kā maršēdams. Acīm redzot, tie visi ieradušies ar noteiktu mērķi. Tātad Tesas stāsts ir patiesība! Uzlēcis kājās, viņš skatījās apkārt pēc kāda ieroča, akmens šķembas, iespējas aizbēgt, pēc kaut kā. Tikmēr tuvākais vīrs jau pienāca klāt.

— Tas ir veltīgi, ser, — viņš sacīja. — Mēs esam veseli sešpadsmit šai klajumā, un viss apgabals sacelts kājās.

— Ļaujiet, lai viņa pati pamostas! — Klērs čukstot lūdza, kad vīri bija sastājušies visapkārt.

Kad viņi pamanīja, kur Tesa guļ, jo līdz šim nebija to ievērojuši, tad necēla iebildumus un sastājās ap viņu sardzē tāpat kā kolonas. Endžels piegāja pie akmens un noliecās pār Tesu, satverdams viņas nabaga mazo rociņu; viņas elpa bija aša un viegla kā bērnam. Visi gaidīja austošajā gaismā, vīru stāvi bija tumši, sejas un rokas kā apsudrabotas, akmeņi vizēja zaļganpelēki, bet lielais klajums vēl bija ēnu pilns. Gaisma kļuva spilgtāka, stars krita uz dusošo Tesu, aizskāra viņas plakstus un uzmodināja viņu.

— Kas ir, Endžel? — viņa jautāja uztrūkdamās. — Vai viņi ieradušies pēc manis?

— Jā, visudārgā, — viņš atbildēja. — Viņi ir ieradušies.

— Viss ir tā, kā tam jābūt, — viņa nočukstēja. — Endžel, es esmu gandrīz vai priecīga… jā, priecīga! Šāda laime nevarēja ilgi pastāvēt. Tā bija pārāk liela. Man tās bijis gana, un tagad es nepiedzīvošu to, ka tu mani nicini!

Viņa piecēlās, izslējās un panācās uz priekšu pie vīriem, kuri nebija pakustējušies.

— Es esmu gatava, — viņa mierīgi sacīja.

LIX

Vintončestera, skaistā, vecā pilsēta, kādreizējā Veseksas galvaspilsēta, šai saulainajā un siltajā jūlija rītā atdusējās starp zemienes izliekumiem un iedobumiem. Sūnas, kas sedza smailo ķieģeļu, dakstiņu un smilšakmens namu jumtus, bija gandrīz jau izkaltušas, strauti pļavās pa pusei izsīkuši, un nolaideno augšielu no Rietumu vārtiem līdz viduslaiku krustam un no viduslaiku krusta līdz tiltam sētnieki laiski slaucīja un nogrābstīja, ko parasti dara pirms senlaikos noteiktas tirgus dienas.

No jau minētajiem Rietumu vārtiem, kā tas zināms katram šejienes iedzīvotājam, garš un taisns lielceļš ved tieši veselu jūdzi kalnup, un mājas pamazām paliek aiz muguras. Pa šo ceļu ātrā gaitā devās ārā no pilsētas robežām divi cilvēki, it kā nemanīdami kāpiena grūtības, — tam par iemeslu bija iegrimšana domās, nevis spēku pārmērība. Viņi bija iznākuši uz šā ceļa pa šauriem dzelzs vārtiņiem, kas atradās mazliet lejāk augstā mūra sienā. Šķita, ka viņi steidzas tikt ātrāk projām no šejienes namiem un cilvēkiem, un šis ceļš sola visātrāk piepildīt viņu ilgas. Kaut abi bija jauni, viņi soļoja noliektām galvām, un saule nežēlīgi smaidīja, apspīdot sāpju sagrauztos gājējus.

Viens no abiem bija Endžels Klērs, otrs — slaida, plaukstoša būtne, pusbērns, pussieviete, apgarota Tesas līdziniece, smuidrāka, bet ar tādām pašām skaistām acīm — Klēra svaine Liza-Lu. Abu bālās sejas likās sarāvušās. Viņi soļoja rokrokā, nerunādami ne vārda, noliekuši galvas kā Džoto gleznā «Divi apustuļi».

Kad viņi bija gandrīz sasnieguši lielās Rietumu augstienes virsotni, pulkstenis pilsētā nosita astoto stundu. Abi sarāvās, šīs skaņas izdzirdējuši, un, paspēruši pāris soļu, apstājās pie pirmā jūdzes staba, kas balti slējās zaļā maura malā, jo te žogs nenošķīra lauku no ceļa. Viņi nogāja no ceļa zālē un, kāda neatvairāma spēka dzīti, pēkšņi apstājās, apgriezās un gaidīja paralizētā stingumā līdzās akmenim.

Skats no šīs virsotnes bija gandrīz neierobežots. Ielejā atradās pilsēta, kuru viņi nupat bija pametuši, augstākie nami skaidri iezīmējās kā izometriskā rasējumā; starp tiem bija masīvais katedrāles tornis ar normaņu stila logiem, milzīgajām sānu ailēm un jomiem, svētā Tomasa baznīcas viļņotās smailes, koledžas asi robotais tornis un labajā pusē senlaicīgas ceļinieku patversmes tornis un jumti, zem kuriem vēl šobaltdien svētceļnieks var saņemt gabalu maizes un krūzi ela. Aiz pilsētas slējās jumolveidīgais svētās Katerinas kalns, vēl tālāk ainava cēlās aiz ainavas, kamēr apvārsnis pazuda žilbajos saules staros.

Pārējo pilsētas namu priekšā pretī šīm tālēm pacēlās liela sarkanu ķieģeļu ēka ar lēzenu pelēku jumtu un veselām rindām šauru aizrestotu logu, kuri modināja domas par gūstu; tas viss ar savu formālismu atradās krasā pretstatā gotisko celtņu untumainajām līnijām. No ielas puses ēku mazliet aizsedza īves un mūžam zaļie ozoli, bet no šejienes viss bija labi saredzams. Vārti, pa kuriem gājēji nesen iznāca, atradās šās ēkas sienā. Ēku grupējuma vidū pret austrumu apvārsni rēgojās neglīts astoņstūrains tornis ar plakanu virsu, un, no šīs vietas raugoties, tā apēnotā puse, sliedamās pret gaismu kā melns siluets, šķita vienīgais traips pilsētas skaistumā. Taču tieši šis traips, nevis skaistums piesaistīja abu skatītāju uzmanību.

Pie torņa dzegas bija piestiprināta gara kārts. Skatītāju acis neatlaidās no tās. Pēc pulksteņa sitieniem pagāja dažas minūtes, tad kaut kas lēni virzījās augšup pa kārti un izpletās vēja pūsmā. Tas bija melns karogs.

«Tiesa un taisnība» bija gandarīta, un nemirstīgo valdnieks, Eshila vārdiem runājot, bija beidzis savu rotaļu ar Tesu. Bet d'Erbervilu cilts bruņinieki un dāmas gulēja savās kapenēs, neko nenojauzdami. Abi mēmie skatītāji noliecās pie zemes kā lūgšanā un palika tā labu brīdi pilnīgi bez kustības; karogs joprojām plīvoja klusumā. Līdzko viņi bija atguvuši spēkus, viņi izslējās, sniedza no jauna viens otram roku un devās tālāk.

SATURS

Pirmā fāze. Vaiņags ………………………………..4

Otrā fāze. Bez vaiņaga …………………………….55

Trešā fāze. Atspirgšana …………………………….75

Ceturtā fāze . Sekas ………………………………..112

Piektā fāze . Sieviete maksā ……………………….166

Sestā fāze. Atgrieztais ……………………………..221

Septītā fāze. Piepildījums ………………………….267

[1] anglikāņu baznīca dalās «Zemajā» (Low church), kas uzstājas pret daudzām dievkalpojuma ceremonijām, un «Augstajā» (High church), kas sevišķi uzsver ceremonijas.

[2] anglijas parlaments 1571. g. deklarācijā apstiprināja trīsdesmit deviņus anglikāņu baznīcas dogmatus

[3] nievājošs angļu algādža apzīmējums.

[4] jo vairāk cilvēks pieņemas prātā, jo īpatnākus cilvēkus viņš sastop. Ikdienišķs cilvēks nesaredz citos nekādas atšķirības.

[5] antinomianisms — evaņģēliskās baznīcas mācība, kas uzskata, ka kristietim nav obligāti jāievēro Vecās Derības likumi.

[6] angel (angl.) — eņģelis.

Content

Hārdijs Tomass Tesa no d'Erbervilu cilts

PIRMĀ FĀZE Vaiņags

OTRĀ FĀZE Bez vaiņaga

TREŠĀ FĀZE ATSPIRGŠANA

CETURTĀ FĀZE SEKAS

PIEKTĀ FĀZE Sieviete maksā

SESTĀ FĀZE ATGRIEZTAIS

SEPTĪTĀ FĀZE PIEPILDĪJUMS

SATURS