Eiripīds

Traģēdijas

EIRIPIDS

TRAĢĒDIJAS

ALKESTIDA

PERSONAS

APOLLONS

TANATS, Nāves dievība ADMĒTS, Feru valdnieks ALKESTĪDA, viņa sieva EIMĒLSr Admēta un Alkestīdas dēls HĒRAKLS

FERĒTS, Admēta tēvs

KALPS

KALPONE

FERU SIRMGALVJU KORIS Admēta un Alkestīdas meitiņa Kalpi un kalpones Bērinieki

Darbības vieta: Feras Tesālijā,

laukums valdnieka pils priekšā.

No pils iznāk Apollons.

Apollons

Admēta nams, kur biju spiests, kaut būdams dievs, Ar algādžiem pie viena galda sēdēt! Zevs Te vainīgs bij, kas Asklēpiju nospēra Ar zibeni, to dēlam krūtīs ietriekdams.

Kad dusmās savkārt nonāvēju kiklopus,

Kas Zevam guni kaldina, man lika tēvs,

Lai kalpoju par sodu vīram mirstīgam.

Te ieradies, es draugam vēršus ganīju Un viņa māju sargāju līdz šodienai.

Man, bijīgam, bij ticis bijīgs kungs, ko es No nāves pasargāju, Moiras pievildams.

Man dieves solīja, ka Admēts pagaidām Var izglābties no Aīda, ja sūtīts taps,

To aizstājot, uz pazemi cits nelaiķis.

Pēc kārtas vērsdamies pie saviem mīļajiem,

Pie sirmā tēva, mātes, kas to dzemdēja,

Viņš atrada tik sievu, kas ar mieru bij Par viņu mirt, vairs saules gaismu neskatīt. Patlaban viņa mājās, draugu balstīta,

Ar nāvi cīnās. Šodien pat ir jāmirst tai,

Pēc likteņlēmuma no dzīves jāšķiras.

Lai netiktu es nāves nešķīstuma skarts,

Šo namu tagad pametu, tik mīļu man.

Bet, lūk, jau redzu tuvojamies Tanatu —

Šo aizgājēju ziedotāju, kas to grib Pie Aīda uz viņa mājām aizvadīt.

Viņš nācis laikā — dienā, kad tai jānomirst.

Ar zobenu rokā uznāk Tanats.

Tanats

Ei! Ei!

Ko dari pie vārtiem, ko slamsties še, Foib?

Vai pazemes dievību tiesības skart

Tev atkal ir prātā, tās atņemt mums, graut?

Vai gana nav izjaukt, kas Admētam lemts,

Un viltīgi piemānīt Moiras? Tu vēl,

Ar loku bruņojies, aizstāvi šo,

Kas, pestījot vīru, ir gatava mirt Tā vietā, — Pelija meitu.

Ap. Bez bēdu! Mani nodomi ir godīgi.

Та. Bet kam tad vajag ieroča, ja godīgi?

Ap. Tas man ir pastāvīgi klāt. Tā radis es.

Та. Un tāpat — palīdzēt šīm mājām netaisni!

Ap. Nav šaubu — drauga nelaime man sirdi kremt.

Та. Tad dziries nolaupīt vēl otru nelaiķi?

Ap. Ar varu neatņēmu arī pirmo tev.

Та. Bet kālab tas uz zemes vēl, ne Aīdā?

Ap. Viņš dod tev sievu, kam nu pakaļ atnāci.

Та. To tūdaļ projām vedīšu uz pazemi.

Ap. Ņem, ved! Es nezinu, vai spēšu pierunāt... Та. Lai nāvēju, ko nākas? Tāds mans pienākums. Ap. Ne, nogalināt tos, kas parak kavējas.

Та. Es saprotu, ko domā un ko vēlies tu.

Ap. Vai Alkestida nevar nomirt vecuma?

Та. Nē, nevar vis! Jo arī man ir godkāre.

Ap. Tu ta ka tā tik vienu dvesli dabūsi!

Та. Kas nomirst jauns, man gādā balvu dāsnāku. Ap. Tai, mirstot vecai, beres bus jo bagatas!

Ta. Šāds likums domāts mantīgajiem, Apollon! Ap. Ka ta? Kas būtu domājis, ka tu tik gudrs?

Ta. Tad tie, kas spēj, sev vēlu nāvi nopirktu.

Ap. Man tatad nevelies šo prieku sagadāt?

Ta. Nekādā ziņā! Raksturs mans jau zināms tev. Ap. Tas derdzas dieviem, mirstīgiem ir ienīstams. Ta. Tu nevarēsi visu gūt, kas tev ir liegts.

Ap. Kaut būdams neželigs, tu tomēr piekāpsies. Šai mājā ieradīsies drīz kāds spēkavīrs,

Ko sūta Eiristejs, lai zirgu aizjūgu Tam atvestu no skarbā trāķu novada.

Admēta mājā viesis būdams, izraus viņš Šo sievieti no rokām tev. Kaut atdosi, Nekādu pateicību nesaņemsi vairs No mums, bet man jo vairāk būsi neciešams. Ta. Neko tu nepanāksi, lai cik runādams:

Šai sievietei ir jādodas uz Aīdu.

Es eju viņu iesvētīt ar zobenu:

Ikviens, kā sprogu ziedo ar šo ieroci,

Ir apakšzemes dieviem svēts, to īpašums.

Abi prom.

Uznāk Few. sirmgalvju koris.

Koris

Ko nozīmē klusums pie valdnieka pils?

Viss stindzis šķiet Admēta namā.

Un tuvumā nav arī drauga neviena,

Kas spētu mums pateikt, vai valdniece jau Ir mirusi, jāapraud būtu vai tā Vēl ir dzīva un gaisma to priecē. Gan man, Gan pārējiem visiem šķiet Pelija bērns, Alkēstīda, labākā sieva pēc tā,

Kā izturējās pret vīru.

Vai kāds no jums dzird pilī Vaimanas, dūru triecienus,

Raudas, ka viss jau ir galā?

Neviena paša kalpa nav Pie vārtiem. Kaut Tu, Paiān, stātos ceļā Nelaimes bangām!

runājot pa vienam

— Vai būtu tāds klusums, ja mirusi tā?

— Viņas nav vairs!

— Tā nevar jau projām būt!

— Kā tā? Kam tik drošs tu? Es neceru vairs!

— Kā Admēts varējis mīļoto sievu Apglabāt, nezinot citiem?

visi

Pie vārtiem neredzu Svēto ūdeni, avotā smeltu,

Kā nākas, kur miris kāds cilvēks,

Nedz arī nogrieztus matus,

Ko ziedo sērās Par nelaiķi. Nedzird,

Ka sievietes dauzītu krūtis.

runājot pa vienam

— Bet šodien ir diena, kad izšķiras viss ...

— Ko tu domā?

— Kad jānokāpj pazemē tai.

— Man sāpini dvēseli, sāpini sirdi.

— Kad labi cilvēki salauzti tiek,

Ir jāskumst ikvienam, ko uzskatīt var No laika gala par krietnu.

visi

Neviens vairs nevar,

Lai kurp tas dotos ar kuģi —

Uz Ammona slāpstošo zemi Vai Likiju —,

Glābt

Dzīvību nabaga sievai,

Jau sūrais liktenis tuvu.

Nav altāra vairs, kur man vērsties Pie dieviem,

Tiem ziedojot avis.

Ja viena acīm šī gaisma Vēl spīdētu — Paiāna dēla,

Tā pārnākt spētu no drūmā Mājokļa,

Aīda vārtiem,

Jo mirušos cēla viņš augšām,

Pirms ķēra to Zevtēva mestais Zibens — versmainā bulta.

Bet tagad —

Kur smelties man cerību dzīvei?

Kaut valdnieks ir darījis visu, ko spēj,

Un visu dievību ziedokļi pludo No dāsnu upuru asnīm, nekas Vairs nevar no nelaimes pestīt.

No pils iznāk kalpone.

Kora vadītājs

Rau, kāda kalpone no mājām ārā nāk Un gauži raud. Ko ļaunu dzirdēt dabūsim?

kalponei

Ir piedodams, ja skumst par to, ka saimniekiem Kas noticis. Vai kundze vēl ir dzīva vai Jau mirusi? To gribētos mums uzzināt.

Kalpone

To vari saukt par dzīvu un par mirušu.

К. V. Kā varētu kāds reizē dzīvs un miris būt?

Ka. Tās spēki izsīkuši, un jau tuvu gals.

К. V. Ai, cēlais vīrs! Cik cēlu sievu zaudē tu!

Ka. To kungs tik vēlāk sapratīs, kad nebūs tās.

К. V. Vai nav nekādas cerības, ka izdzīvos?

Ka. Nē, diena, kas tai lemta, viņu pievārēs.

К. V. Tad viņai visu gatavo, kas pienākas?

Ka. Jā, rota, kurā vīrs to glabās, gaida jau.

К. V. Lai zina tā, ka viņa nomirs slavena

Kā krietnākā no sievām visā pasaulē.

Ka. Bez šaubām — visukrietnākā! Kas iebilst var?

Un kādai jābūt sievietei, kas pārspēs to?

Vai sieva varētu vēl labāk pierādīt,

Ka vīru mīl, kā ejot nāvē viņa dēļ?

To, tiesa, zina visi, bet nu paklausies,

Ko viņa mājās darīja, — tu brīnīsies!

Kad manīja, ka liktenīgā diena klāt,

Tā balto miesu upes valgmē šķīstīja,

Tad drēbes līdz ar rotaslietām paņēma No ciedra koka lādēm, glīti uzposās Un lūgtin lūdzās, stājusies pie pavarda:

«Man, dieve, nu ir jādodas uz Aīdu.

Tev mezdamās pie kājām reizi pēdējo,

Es lūdzos: manus bārenīšus aprūpē!

Lai dēlam mīļa sieva tiek, bet meitiņai —

Cēls dzīvesbiedrs un tie pirms laika nenomirst Kā māte, kas tos dzemdēja. Ļauj tēvzemē Tiem laimīgu un skaistu mūžu nodzīvot!»

Tā izpušķoja pilī visus ziedokļus Ar vainagiem un dievus pielūdza no sirds,

Un saplūca bez asarām un vaimanām No miršu zariem lapiņas. Pat tuvais gals Tās daiļam vaigam nelaupīja košumu.

Tad viņa kambarī pie gultas piesteidzās Un teica apraudādamās: «Ai, gulta, kur Es jaunavības ziedu vīram atdevu,

Par kuru mirstu, dzīvo sveika! Naida man Pret tevi nav, jo postā grūd tik mani vien.

Es vēlos tev un vīram uzticīga būt Un tālab mirstu. Tevi kāda cita gūs —

Ne tiklāka, bet laimīgāka sieviete.»

Tā ceļos slīgst un skūpsta, slaka asarām, No acīm dāsni plūstošajām, gultu; tad,

Jau paraudājusi līdz sātam, pamet to Un, galvu nodūrusi, atkal projām iet,

Bet, atstājusi kambari, ne vienreiz vien Vēl atgriežas, no jauna gultā nometas.

Raud bērniņi, tai drēbju krokās tveroties,

Bet viņa tos, no saules gaismas šķirdamās,

Pēc kārtas skauj un apmīļo. Aiz žēluma Pret savu kundzi kalpi raud, cik vien to ir.

Un viņa visiem roku sniedz; neviens no tiem Nav viņai pārāk zems, lai uzrunātu to Un savkārt uzklausītu, ko tai saka viņš.

Tik drausmīgs posts ir piemeklējis Admētu!

No tā viņš miris būtu brīvs, bet izglābies Nu sāpes cieš, ko mūžam aizmirst nevarēs.

К. V. Tad Admēts, jādomā, aiz bēdām vaimanā,

Ka viņam krietnā sieva drīz taps atņemta?

Ka. Viņš, dārgo sievu apskaudams, lej asaras

Un lūdzas, lai to nepamet. Bet veltīgi:

Jau viņa, ligas vārdzināta, vīst, jau dziest,

Kā skumja nasta gurdena tam rokās gulst.

Un tomēr viņa, kaut tik tikko elpo vairs, Joprojām tiecas skatienu uz sauli vērst,

Jo vairs nekad — vien šodien reizi pēdējo Tai saules starus un tās ripu skatīt ļauts.

Bet tagad iešu — ziņošu, ka esat klāt.

Ne visi saviem valdniekiem tā pieķeras,

Lai paliktu tiem uzticīgi nelaimē,

Bet jūs gan maniem kungiem draugi izsenis.

Ko. runājot pa vienam

— Ai, Zev! Kur izeju rast?

Kur glābiņš no likteņa ļaunā,

Kas uzbrucis kungiem?

— Vai man! Neviens nenāk laukā! Vai nogriezt Sev matus, jau tērpties Melnajās drānās?

— Šaubu, draugi, šaubu vairs nav, un tomēr Raidīsim dieviem vēl lūgsnas, jo vara Ir milzīga viņiem!

— Valdniek Paiān, jel rod • Admētam glābiņu bēdās!

Nāc talkā, jel nāc! Tu jau senāk Reiz izeju radi. Tad pestī Arī šoreiz no nāves! Lai rimstas Aīds asiņu kārais!

— Vai man, vai!

Ai, Ferēta dēls, cik tev sūri,

Ka jāzaudē sieva!

— Vai posts šāds neprasās dunča Vai augstu kārtajai cilpai Pretī stiept kaklu?

Ne jau vien mīļu, bet bezgala mīļu Sievu tu šodien pat Redzēsi mirstam!

— Skaties, tak skaties! Tā nāk Laukā no mājām ar vīru.

Vaimanā, feriešu zeme, un raudi

Par to, ka viskrietnā no sievām Ļimst, slimības veikta, un dodas Uz Aīda pazemes valsti! visi

Ka laulība vairāk laimes kā bēdu Līdzi sev nes, es neteiktu mūžam,

Kad apceru to, kas reiz bijis, un vēroju Valdnieka likteni. Nākotnē viņam,

Kad zaudēs lielisko sievu, būs dzīve,

Ko nevarēs vispār par dzīvi vairs saukt.

Admēta balstīta, no pils iznāk Alkestīda ar tiem seko kalpi.

Alkestīda

Hēlij, mirdzošā diena Un steidzīgie mākoņi debesu tālē!

Admēts

Viņš tevi redz un mani — divus cietējus.

Ko nodarījām dieviem, ka ir jāmirst tev?

AI. Zeme, augstceltā pils

Un kāzu gulta Iolkā dzimtā!

Ad. Jel saņem spēkus, mīļā, mani nepamet Un lūdzies dievus varenos, lai žēlo mus!

AI. Redzu, jau redzu ezerā divairu laivu.

Mirušo pārcēlājs Harons,

Rokās satvēris kārti,

Mani jau sauc: «Ko vēl vilcinies?

Žiglāk, nekavē mūs!» Tā mudī viņš,

Steidzina mani.

Ad. Cik rūgts man ir tavs brauciens, kuru minēji!

Ai, nelaimīgā, kādas mokas jācieš mums!

AI. Kāds ved mani, ved mani — neredzi? — ved Uz mirušo mītni!

Viņš drūmi raugās

Zem tumštumšām uzacīm .. . Spārni! Tas Aīds! Ko dari? Laid mani! Kas tas par ceļu,

Pa kuru es, nabaga, eju?

Ad. Tas taviem draugiem sāpīgs, bet visvairāk man Un bērniem. Jā, šīs bēdas mums ir kopīgas.

AI. Neturiet, neturiet mani!

Noguldiet, kājās nav spēka —

Aīds jau tuvu!

Melna nakts Gulstas pār acīm.

Bērni, ai bērni, vairs nav,

Nav vairs jums mātes!

Lai jūs, bērniņi, priecē šī gaisma!

Alkestīdu nogulda.

Ad. Vai man! Kā sāpina vārdi, ko dzirdu, —

Tie briesmīgāki par pašu nāvi!

Dievu dēļ lūdzos — jel nepamet mani,

Bērnu dēļ, ko tu atstāsi bārus!

Bet nezaudē drosmi:

Kad nomirsi tu, ari manis vairs nebūs.

Mūsu dzīvība,

Mūsu nāve Ir tevī,

Jo tava mīla mums svēta.

AI. Tu taču redzi, Admēt, cik vairs spēka maz.

Tev vēl pirms nāves pateikšu, ko vēlos es,

Kas, tevi cienīdama, savu dzīvību,

Lai vari tu šo gaismu skatīt, atdodu.

Gan varēju es nemirt vēl, bet apprecēt Jebkuru tesālieti, ko man gribētos,

Un vadīt dienas valdniekpilī bagātā.

Bez tevis dzīvot nebija pa prātam man —

Ar bērniem, kuriem tēva nav, un jaunību,

Ko varēju vēl baudīt, vērā neliku.

Tavs tēvs un māte tevi pameta, lai gan Tiem pieklātos no dzīves šķirties cildeni — Glābt savam dēlam dzīvību un cēli mirt,

Jo viņiem esi vienīgais un cerību,

Ka tiem pēc tevis citi dzims, vairs nevar būt. Tad varētu es dzīvot vēl un arī tu.

Tev nenāktos par sievu raudāt mirušo Un bāra bērnus audzināt. Bet visu to Mums uzsūtījis kāds no dieviem. Lai! Un nu Man neaizmirsti pateikties! Es netaisos Ko līdzvērtīgu pieprasīt — par dzīvību Nekas nav dārgāks —, tikai to, kas taisnīgi,

Kā redzēsi. Tu bērnus mīli gluži tā Kā es, ja vien tev domāšana prātīga.

Tos glabā, lai ir manas mājas saimnieki,

Un neapprecies, nedod svešu māti tiem,

Kas sliktāka par mani un aiz skaudības Ar mūsu bērniem nežēlīgi apiesies!

To nedari, tev lūdzos es, jo pamāte Nīst atvases, kas pirmai sievai dzimušas,

Un savā ļaunumā ir odzei līdzīga!

Ja zēnam spēcīgs balsts ir viņa tēvs, tad kā, Mans bērniņ, klāsies tev, kas esi meitene?

Kā varēsi ar tēva sievu sadzīvot?

Kaut tikai viņa neceltu tev neslavu Un plauksmes gados neizjauktu precības! Nekad pie vīra tevi māte neizdos,

Nedz radībās tev stāvēs klāt — tai stundā, kad Nekas par mātes glāstu nevar mīļāks būt,

Jo man ir jāšķiras no dzīves. Un ne rīt Vai parīt ļaunais liktenis pār mani nāks:

Pēc mirkļa mani aizgājējiem pieskaitīs. Ardievu! Esiet laimīgi! Bet tu, mans vīrs,

Ar krietno sievu lepojies, ko ieguvi,

Un, bērni, jūs — ka tādai mātei dzimuši!

К. V. To viņa vietā nešauboties pateikšu:

Viņš paklausīs, ja nav vēl prātu zaudējis.

Ad. Tā notiks, neraizējies, notiks! Dzīvē tu

Man biji vienīgā, un ari mirušu

Par tādu tevi sauks. Neviena tesāle

Nemūžam tavā vietā mani nedēvēs

Par savu vīru. Un nevienai pašai tēvs

Tik cildens nav un vaigs tik daiļš. Man nevajag

Vēl bērnu. Kaut, tā lūdzu dievus, būtu lemts

Man priecāties par šiem! Tu tapi liegta man.

Es sērošu par tevi ne tik gadu vien,

Bet visu mūžu, savu tēvu ienīzdams Un māti, kurai piedzimu, jo vārdos tik Tie mani mīlēja, ne darbos. Taču tu,

Lai glābtu mani, atdevi visdārgāko,

Kas bija tev, par manu dzīvību. Kā lai Es neraudu, kad tādu sievu zaudēju!

Es dzīrēm galu darīšu un viesībām Ar vainagiem un dziesmām, kas še skanēja. Nekad vairs neķeršos es liras stīgām klāt,

Nedz flautas pavadībā dziedot veldzēšos,

Jo tu man visu dzīvotprieku atņēmi.

Es nolikšu sev blakus tavu attēlu,

Ko prasmīgi būs darinājis mākslinieks,

Un piekļaudamies abām rokām apvīšu.

Es tevi saukšu vārdā, un man šķitīs tad,

Ka skauju dārgo Alkestīdu. Tiesa gan,

Tā salta bauda, taču sirdij vieglāk taps.

Un arī sapņos tu pie manis atnāksi Un priecēsi, jo skatīt tuvus cilvēkus Ir — kaut vai mirkli — arī naktī tīkami.

Ja balss un dziesmas būtu man kā Orfejam,

Es, Persefoni un tās vīru apburdams Ar dziedājumu, tevi vestu atpakaļ No Aīda. Kad nokāptu, ne pekles suns,

Ne Harons — vīrs, kas laivā pārceļ dvēseles,

Uz gaismu tevi atvest dzīvu neliegtu.

Bet tagad gaidi mani tur, līdz nomiršu.

Un sagatavo mitekli, kur mājosim.

Es gādāšu par to, lai mani apglabā Tai pašā ciedra šķirstā līdzās tev. Tur es Pie taviem sāniem gulēšu, jo nevēlos,

Lai, kaut ar miris, būtu šķirts no vienīgās,

Kas man līdz galam uzticīga bijusi.

К. V. Šais sērās skaudrajās es stāvēšu tev klāt

Kā draugam draugs, jo viņa ir tā cienīga.

AI. Jūs, bērni, paši dzirdējāt, ko teica tēvs:

Viņš citu sievu neapņems un negādās Jums pamāti nekad, man kauna nedarīs.

Ad. To vēlreiz apsolu un vārdu turēšu.

AI. No manām rokām saņem tad šos bērniņus!

Ad. No dārgām rokām dārgo velti pieņemu.

Ai. Šiem bērniem turpmāk tev būs māte jāaizstāj.

Ad. Tas notiks tā, kad būsi viņiem atņemta.

AI. Kaut, bērni, man bij jādzīvo, nu dodos prom.

Ad. Ak vai! Ko viens, ko es bez tevis darīšu?

AI. Laiks dziedinās! Kas miris, tas vairs nav nekas.

Ad. Ņem, dievu vārdā, ņem jel mani kapā līdz!

AI. Ir gana, ka man tavā vietā jānomirst!

Ad. Cik labu sievu, likteni, man laupi tu! r AI. Jau plaksti smagi kļūst... jo smagi, acīs tumst! Ad. Es miršu, dārgā, ja tu mani atstāsi!

AI. Vairs neesmu ... vairs Alkestīda nav nekas! Ad. Tev lūdzos — veries šurp un bērnus nepamet! AI. Ardievu, mazie! Kā jūs pamest negribas!

Ad. Uz viņiem skaties! Paskaties!

AI. Nav manis vairs.

Ad. Ko dari? Ej?

AI. Ardievu!

Alkestīda nomirst.

Ad. Cik es nelaimīgs!

К. V. Tā mirusi. Vairs mūsu kunga sievas nav.

Eimels

Ak, cik es nelaimīgs! Māmiņa

Devusies projām uz Aīdu,

Tēti, vairs neskata sauli!

Viņa pameta mani Bāreņa liktenim, ļaunā!

Raugies, raugies tās acīs Un stingušās rokās!

Klausies, klausies jel, māmiņ, tev lūdzos!

Es tevi saucu, es, māmiņ,

Tavs puisītis mazais, kas pieplok Tavām aukstajām lūpām.

Ad. Bet viņa tevi nedzird vairs, nedz redz. Gan man,

Gan jums ir uzbrukusi liela nelaime.

Ei. Es, tēti, vēl esmu tik jauns,

Bet palieku viens,

Bez māmiņas mīļās!

Cik liktens mans bargs,

Un arī tavējais, māsiņ,

Tāds pats! Ai, tēti, tu velti Precējies, velti,*

Jo nebija lemts tev kopā ar viņu Sasniegt vecuma dienas:

Viņa mira pirms laika, un bojā,

Māmiņ, bez tevis iet mājas.

К. V. Tev, Admēt, sava nelaime ir jāpacieš,

Jo neesi ne pirmais, nedz ar pēdējais No cilvēkiem, kas krietnu sievu zaudējis.

Tev jāsaprot, ka visiem mums ir jāmirst reiz. Ad. To zinu. Ne jau pēkšņi nāca nelaime —

Jau labi sen, to paredzēdams, mocījos.

Nu iešu bēres izkārtot. Jūs palieciet Un nepielūdzamajiem dieviem pazemē Par godu dziediet paiānu. Es pavēlu,

Lai visi tesāļi, pār kuriem valdu, līdz Ar mani sērotu par sievu mirušo:

Lai apvelk melnas drānas un lai matus cērp,

Bet tie, kas vada četrjūgu vai zirgā jāj,

Lai nogriež krēpes rumakiem. Un pilsētā Lai nebūtu ne flautas skaņas dzirdamas,

Ne liras divpadesmit mēnešus, jo man Nekad vairs nenāksies nevienu apbedīt, Kas būs tik mīļš un labs. Šo cieņu pelnī tā, Kas vienīgā par mani nāvē gājusi.

Kalpi ienes Alkestīdas līķi pilī,

tiem seko Admēts ar bērniem.

Ko. Ai, Pelija meita,

Lai prieks tev, dzīvojot

Aīda mājoklī — bezsaules mītnē!

Lai zina Aīds, melnsprogu dievs, un vecais Pie irkļiem un stūres —

Mirušo vedējs:

Krietnāko, viskrietnāko sievu Viņš cēlis pāri pār Aherontu Divairu laivā.

Mūzu draugi jo bieži

Daudzinās tevi ar liru

Septiņām stīgām un bezliras dziesmās —

Spartā, kad kamejā, gadam apritot, atkal

Svētki būs klāt un augu nakti

Augstu pie debesīm mēness,

Un Atēnu pilsētā spožā.

Lūk, cik daudz gan tu dziesmu Mirdama dziedoņiem atstāj!

Kaut man būtu pa spēkam Aizvadīt tevi uz gaismu,

Prom no Aīda mītnes Un Kokītas straumes,

Pa pazemes upi!

Tev — vienīgi tev, ai, sieviete dārgā, Bijusi drosme,

Ziedojot dzīvību, pestīt vīru No Aīda. Zeme vieglītēm tik Lai skar tavas miesas. Ja vīrs Jaunu sievu sev paņems, viņš nīstams Būs gan man, gan atvasēm tavām.

Kad atteicās māte, Arī sirmgalvis tēvs Par dēlu gult kapā,

Un nebija drosmes to glābt Šiem baltmatu neliešiem,

Pašā plaukumā Gāji nāvē par vīru.

Kaut liktenis ļautu

Iegūt sievu, kas mani tā mīlētu,

Taču dzīve tik retam tas lemts! Bet patiešam Pie manis tā vadītu mūžu bez raizēm.

Uznāk Hēiakls.

Hērakls

Man sakiet, draugi, Feru zemes pilsoņi, —

Vai Admētu šeit pilī sastapt varēšu?

К. V. Jā, Admēts mājās, Hērakl. Bet man pasaki — Kāds nolūks tevi mudinājis atceļot Uz tesāliešu zemi, Ferās iegriezties?

Hē. Man tīrintietim Eiristejam veicams darbs.

К. V. Uz kurieni tu dosies? Kāds tev uzdevums?

Hē. Vest projām trāķa Diomēda četrjūgu.

К. V. Kā spēsi to? Tev laikam saimnieks pazīstams?

Hē. Nē, Bistonijā vēl ne reizi nebiju.

К. V. Tu nevarēsi zirgus gūt bez cīniņa.

Hē. Un tomēr nedrīkstu no briesmām vairīties.

К. V. Tad nāksies viņu nonāvēt vai pašam mirt!

Hē. Tā nebūs pirmā cīņa, ko es uzņemšos.

К. V. Kāds labums tev, ka pievārēsi valdnieku?

Hē. Tad aizvedīšu zirgus prom uz Tīrintu.

К. V. Šiem zirgiem laužņus mutē likt būs pagrūti.

Hē. Nebūt — ja vien no nāsīm nešķīst uguns tiem.

К. V. Bet viņu žokļi spēcīgie maļ cilvēkus!

Hē. Tā meža zvēru, ne jau zirgu barība.

К. V. Gan redzēsi to siles mirkstam asinīs!

Hē. Ko var par savu tēvu saukt to audzētājs?

К. V. Tam Arējs tēvs, kam trāķu vairogs, zeltā kalts.

Hē. Mans dēmons grib, lai es šo cīņu uzņemos.

Viņš bargs aizvien, un ceļš, pa kuru ved, jo stāvs, Ja man ar dēliem, kurus Arējs radījis,

Ir jācīkstas — vispirms ar Likāonu, tad Ar Kiknu, un nu dodos ceļā trešoreiz,

Lai spēkotos ar zirgiem un ar valdnieku.

Bet nav uz zemes cilvēka, kas Hēraklu Kaut reizi redzēs baidāmies no naidnieka.

К. V. Lūk, Admēts klāt! Jā, mūsu zemes pavēlnieks Patlaban taisni laukā nāk no savas pils.

Atgriežas Admēts.

Ad. Lai, Zeva dēls, tu laimīgs, Persejatvase!

Hē. Un arī tu, mans Admēt, tesāliešu kungs!

Ad. To gribētos. Es zinu — tu man labvēlīgs.

Hē. Kam mati tev kā sērotājam apcirpti?

Ad. Man jāapbedī šodien pat kāds mirušais.

Hē. Lai dievi tavus bērnus glābj no ciešanām!

Ad. Tie, kurus dzemdināju, sveiki, veseli.

Hē. Tavs tēvs, ja aizgājējs ir viņš, bij visai vecs.

Ad. Nē, Hērakl, arī viņš un māte dzīvi vēl.

Hē. Vai tik nav sieva, Alkestīda, mirusi?

Ad. Dot skaidru atbildi par viņu nespēju.

Hē. Ko saki? Vai tā mirusi vai dzīva vēl?

Ad. Gan dzīva, gan vairs nav. Tas sirdi skumdina.

Hē. Tu runā mīklās; tā vis gudrāks nekļūšu.

Ad. Vai nezini, kāds Alkestīdai liktens lemts?

2 — 228

Hē. Man zināms — tā bij gatava par tevi mirt.

Ad. Tad vai tā ir vairs dzīva, ja to apņēmās?

Hē. Jel neraudi līdz brīdim, kad tas notiksies!

Ad. Kas nāvei lemts, jau uzskatāms par mirušu.

Hē. Un tomēr būt vai nebūt — lietas dažādas.

Ad. Tā domā tu, mans Hērakl, bet es — citādi.

Hē. Tad kālab raudi? Vai no draugiem miris kāds?

Ad. Nē, sieviete. Par viņu tieši domāju.

Hē. Vai tā ir kāda svešniece vai radu bērns?

Ad. Man sveša, bet ar dzimtu cieši saistīta.

Hē. Kā gadījās, ka tavās mājās mira tā?

Ad. Pēc tēva nāves bāre uzauga pie mums.

Hē. 2ēl gan!

Kaut nebūtu še sēru brīdī ieradies!

Ad. Ko nozīmē šie vārdi? Kas tev padomā?

Hē. Es došos prom pie cita drauga pavarda.

Ad. Nekādā gadījumā! To man aiztaupi!

Hē. Par nastu ciemiņš saimniekam, ko bēdas māc.

Ad. Kas miris, miris. Nāc nu iekšā, Hērakl mans!

Hē. Pie draugiem mieloties, kam sēras, neklājas.

Ad. Tev ierādīšu telpas, kas ir nomaļus.

Hē. Nē, ļauj man iet! Es tūkstoškārt tev pateikšos.

Ad. Tev meklēt citu pavardu es neļaušu.

kādam kalpam

Šo vīru ved uz viesistabām nomaļām Un atver tās, bet kalpotājiem gādāt liec Par bagātīgu cienastu! Lai starpdurvis Top aizslēgtas, jo ciemiņam pie galda nav Ne jādzird vaimanas, nedz pašam jāskumst līdz.

Hērakls ar kalpu prom.

К. V. Ko dari? Tev ir tāda nelaime, un tu

Vēl iedomājies uzņemt viesus. Vai tev prāts!

Ad. Bet, ja no savas pilsētas un mājām prom To raidītu, vai tad tu mani slavētu?

Tak nē, jo posts ar to man mazāks nekļūtu,

Tik izturētos neviesmīlīgi. Un tā

Vēl jauna liksta nāktu klāt pie pārējām:

Tad teiks, ka manās mājās viesus neieredz.

Bet viņš man visulaipnākais būs namatēvs,

Kad nokļūšu reiz slāpstošajā Argosā.

К. V. Bet kālab klusēji par savu likteni,

Ja ieradies viņš, būdams draugs, kā sacīji?

Ad. Viņš nebūtu nemūžam mājās ienācis,

Ja dzirdējis par manām bēdām. Kaut gan tam, Tāpat kā jums, man šķiet, es prātīgs neliktos,

Tad tomēr viesus raidīt prom un aizvainot Nav mana māja radusi līdz dienai šai.

Ko. Valdnieka pils, viesmīlīgā aizvien un dāsnā!

Tevi Pītojas Apollons, brīnišķais kitaras spēlmanis, Pagodināja,

Te mājokli razdams Un nebūdams arī par lepnu,

Lai kļūtu jums gans Lēzeno nokalnu pļavās Un zemnieku kāzu meldijas Avīm uz sīringas pūstu.

Dziesmu priecēti, līdzās ganījās lāsmotie lūši, Kas pameta Otrija mežainās aizas;

Šurpu atsteidzās Lauvu bars rudais,

Un ap tavu kitaru, Foib,

Lēkāja briedēni raibie,

Viegliem soļiem Izskrējuši no eglāja staltā,

Jo tikās tiem mīlīgās skaņas.

Un tālab Admēta nams Pie Boibes ezera gleznajiem viļņiem Tik bagāts ar ganāmiem. Foibs Viņa arumiem, plašajiem laukiem Robežu spraudis pie molosu kalniem,

Kur Hēlijs vakaros kumeļus izjūdz.

Tā vara sniedzas līdz Aigeja jūrai,

Pēlija bezostu krastam.

Arī šodien ver Admēts Ciemiņiem vārtus, kaut asarām acīs.

Viņš apraud mīļoto sievu, kas tikko kā Mājās ir mirusi. Cildens raksturs Viņu uz bijību rosina. Krietnos Cilvēkos dziļākā gudrība mīt.

Man cerība sirdī: šim dievbijīgajam vīram Dzīvē reiz klāsies vēl labi.

No pils iznāk Admēts. Viņam seko kalpi ar nestuvēm, uz kurām guldīta Alkestīda, un bērinieki.

Ad. Jūs, ferieši, kas līdzjūtīgi atnācāt!

Jau nelaiķe ir visu saņēmusi. To Uz kapvietu un sārtu kalpi nesīs prom.

Tad sveiciet mirušo, tai godu parādot,

Kad viņa dosies savā gaitā pēdējā!

К. V. Es redzu tavu tēvu solī vecīgā

Šurp nākam līdz ar kalpiem, kuri rotas nes, Ko aizgājējai, tavai sievai, līdzi dos.

Uznāk Ferēts ar pavadoņiem.

Ferēts

Es nāku, dēls, ar tevi bēdās daloties.

Tu pazaudēji krietnu sievu, tikušu, — Neviens to nevar apstrīdēt. Un tomēr tev, Lai arī cik tas grūti, jāsamierinās.

nolikdams rotaslietas uz nestuvēm

Šīs rotas ņem! Un lai tās tevi pavada Uz Aīdu. Es vēlos godāt nelaiķi,

Kas tavā vietā nomira, mans mīļais dēls, Un nepieļāva, lai bez bērniem palieku, Bez tevis vadu vecumdienas skumīgas.

Ar savu cēlo rīcību, tik drosmīgo,

Tā sagādāja slavu visām sievietēm.

nelaiķei

Tu viņu glābi un no pīšļiem pacēli Mūs, vecākus. Ardievu! Esi laimīga Tur Aīdā! Jā, tādas sievas cienīgas,

Ka apņem tās. Tik tādas vērts ir apprecēt! Ad. Tu ieradies uz bērēm, ne jau manis saukts.

Un vispār — tava klātbūtne nav vēlama.

Tai rotas tavas neapliks, jo it nekā No tevis viņai nevajag, kad glabās to.

Vai juti man, kad biju nāves briesmās, līdz? Tad stāvēji tu malā, ļāvi jaunam mirt,

Pats būdams vecs, un mirušo nu apraudi.

Tu nebiji man īstais tēvs, nedz arī tā,

Kas sakās mani dzemdējusi, māte bij.

Jā, tikai verga asinis man dzīslās rit,

Pie tavas sievas krūts es pielikts slepeni.

Kas esi tu, nu ļaudīm skaidri saskatāms; Nemūžam ticēt nespēšu, ka es tavs dēls.

Tu esi visugļēvākais no cilvēkiem,

Jo, būdams vecs un mūža galu sasniedzis,

Par dēlu nevēlējies mirt, nedz drosme bij.

To darīt atļāvāt šai svešai sievietei,

Un tikai viņu pamatoti uzskatu Par savu māti un par tēvu vienlaikus.

Bet varēji tu skaistu cīņu izcīnīt,

Ja dzīvību par savu dēlu atdotu,

Jo laiks, kas tev vēl atvēlēts, ir gaužām īss. Tad mēs ar Alkestīdu dzīvot varētu,

Par savu nelaimi es vientuļš negaustos.

Tu saņēmi, kas laimīgam ir jāsaņem:

Par vīrieti, jau valdnieks būdams, nobriedi; Tev biju dēls un tavas varas mantinieks.

Tu nemirtu bez bērniem, namu atstādams Bez saimnieka un citiem izlaupīšanai.

Tak neteiksi, ka mani tāpēc nodevi,

Ka neizrādīju tev cieņu vecumā?

Vai varēju vēl bijīgāks pret tevi būt?

Un tā man tēvs un māte tencina par to!

Vēl radi pēcnācējus sev — tik pasteidzies! — Kas tevi, vecu, aprūpēs un mirušu,

Kā klājas, apkops, gan ar izliks apskatei!

Ar savu roku tevi glabāt netaisos,

Jo, cik no tevis atkarīgs, jau miris es.

Bet, ja ar cita palīdzību vēl es dzīvs,

Tam būšu dēls un viņa vecumdienu balsts. Vai tās nav tukšas pļāpas, ja kāds sirmgalvis Sauc nāvi, ilgu mūžu peļ un vecumu?

Kad nāve tādam tuvojas, viņš negrib vairs No dzīves šķirties un par nastu vecums nav. К. V. Jel rimstieties! Vai nelaimes vēl nepietiek?

Tev savam tēvam aizdot dusmas nevajag!

Fe. Vai tavā priekšā, dēls, kāds lidietis- vai frīgs, Par naudu pirkts, ko zākāt drīkst? Vai nezini, Ka esmu tesālietis, dzimis brīvībā,

Un arī tēvs man tesālis? Cik nekaunīgs Tu esi un cik puicisks, mani norādams!

Uz pulgām saņem atbildi: es radīju Un audzināju tevi, lai tu valdi šeit,

Bet tavā vietā mirt gan nav mans pienākums. Nav bijis senčiem, vispār grieķiem, paražas, Kas tēviem liek par bērniem mirt. Tev pašam ir Savs laimīgais un nelaimīgais liktenis.

No manis visu dabūji, kas pienācās;

Tev pavalstnieku daudz, un daudz vēl saņemsi Tu zemes, ko no tēva mantoju. Tad kā Tev esmu pāri darījis, ko atņēmis?

Ne tev par mani jāmirst, ne par tevi man!

Tev saule tīk? Vai tēvam netīk, tavuprāt?

Laiks, ko mēs vadām Aīdā, ir ilgs, un mūžs,

Ko dzīvojam, tik īss, bet tomēr salds jo salds. Tu, nekaunīgi vairoties no nāves, dzīvs,

Jo izbēgi no likteņa, kas tev bij lemts,

So nāvēdams. Un tad vēl pārmet, ka es gļēvs, Tu, mīkstčauli, par kuru sieva stiprāka,

Kas mirusi par tevi, jauno skaistuli!

Tev vispār nevajadzēs mirt — tā atklāji Tu viltīgi, ja sieva ikreiz piekritīs Par tevi nāvē iet. Bet tu, pats gļēvulis,

Vēl savus tuviniekus pel, kas negrib to!

Ciet klusu! Tici — visi dzīvi mīl tāpat Kā tu. Un, ja tu mani zākā, arī tev Daudz nejauka un patiesīga jādzird būs.

К. V. Jau pārāk daudz ir ļauna teikts kā pirmīt, tā Nupat. Vairs savu dēlu nerāj, sirmgalvi!

Ad. Tik runā vien tāpat kā es! Ja taisnība

Tev kremt, tad nedrīkstēji aplam rīkoties!

Fe. Par tevi mirstot, rīkotos vēl aplamāk.

Ad. Vai tas vienalga — vecam mirt vai jaunībā?

Fe. Tik vienu mūžu, ne jau divus dzīvojam.

Ad. Tad manis pēc kaut pašu Zevu pārdzīvo!

Fe. Kam lādi savus vecākus bez pamata?

Ad. Tu ilgu mūžu kāro, to es sapratu!

Fe. Bet vai tu savā vietā sievu neglabā?

Ad. Tas pierāda, cik gļēvs tu esi, nekrietnais!

Fe. Tu nesacīsi, ka tā mira manis dēļ!

Ad. Ai, kaut es tev vēl kādreiz būtu vajadzīgs!

Fe. Jo biežāk apprecies, lai vairāk sievu mirst!

Ad. Tas ir tavs kaunatraips: tu liedzies nāvē iet.

Fe. Es mīlu gaismu dievišķo, jā, mīlu to!

Ad. Cik gļēva, vīra necienīga vēlme šī!

Fe. Tu nesmiesies par veco, viņu apbedot!

Ad. Bez slavas tava nāve būs, kad mirsi reiz.

Fe. Man pulgas gaužām vienaldzīgas mirušam.

Ad. Lūk, kāda bezkaunība piemīt vecumam!

Fe. Tā bezkaunīga nebija, bet vientiese.

Ad. Ej prom un ļauj man aizgājēju apglabāt!

Fe. Es eju — viņu apglabās tās slepkava.

Bet tev vēl nāksies svaiņiem atbildēt par to. Patiešām — Akasts nebūtu vairs godavīrs,

Ja neatriebtos tev par māsas asinīm.

Ad. Nu lasies prom ar savu sievu! Vecumā,

Kā pelnāt to, bez bērniem būsit, kaut ir dēls.

Zem viena jumta nedzīvošu vairs ar jums.

Ja vajadzētu man no tēva pavarda Ar vēstītāju atteikties, to darītu.

Bet iesim — mums šī nelaime ir jāpārcieš —

Un nelaiķi uz ugunskura guldīsim!

Admēts un bērinieki dodas ceļā.

Ko. Vai manu, vai! Cik milzīga drosme

Bij tev, krietna, viscildaka sieva!

Ardievu! Lai pazemes Hermejs un Aīds Tevi laipni saņem! Un, ja arī tur Tiek apbalvots krietnais, tev balva būs vieta Līdzās Aīda sievai.

Koris pievienojas bēru gājienam.

Ierodas kalps.

Kalps

No daždažādām zemes malām redzēju Pie Admēta jo daudzus nākam ciemiņus,

Kam padevu es ēst un dzert, bet negantāks Par šo pie mūsu pavarda nav gadījies.

Viņš, pirmkārt jau, kaut redzēdams, ka sēro kungs, Pār mājas slieksni uzdrīkstējās kāju spert Un tad, lai arī zināja par nelaimi,

Ne smalkjūtīgi ņēma pretī atnesto,

Bet skubināja galdā likt, kā nebij vēl.

Viņš abām rokām efej vīto kausu tver Un tumšo sulu iedzer neatšķaidītu,

Līdz kamēr viņam galvā sakāpj vīna guns.

Viņš miršu zariem galvu rotā, baurodams,

Ka ausis svilst. Nu atskan divas meldijas:

Šis savu velk, un viņam bijis nebijis Ir kunga posts. Mēs, kalpi, kundzi apraudam,

Bet viesim acis asarotās nerādām,

Jo tā mums Admēts vēlējis. Nu pilī man Ir jācienā šis svešnieks — kaut kāds laupītājs Un zaglis, vīrs, no kura viss kas sagaidāms.

Tā jau ir prom, bet es — es nesekoju tai Un nepacēlu roku, kundzi apraudot,

Kas man un visiem mājas kalpiem māte bij.

Tā, vīra dusmas remdinot, mūs sargāja No neskaitāmām likstām. Vai nav pamata Šo viesi nīst, kas sēru brīdī ierodas?

Uznāk Hērakls ar vainagu matos un kausu rokā.

Hērakls

Ei, tu! Kam tev tāds noraizējies, skumīgs vaigs? Kalps nedrīkst ciemiņos tik drūmi lūkoties,

Tie viņam jāsagaida sirdi priecīgu.

Tu, kunga draugu ieraudzīdams, saņem to Ar skābu ģīmi, saīdzis un bēdājies Par svešu nelaimi, gar ko tev daļas nav.

Nāc šurp, lai kļūsti gudrāks! Vai maz zini tu, Kas mirstīgiem ir viņu dzīves pamatā?

Man šķiet, ka ne. Un kā gan vari zināt to?

Tad klausies! Visiem cilvēkiem ir jāmirst reiz, Un nav neviena paša, kas var droši teikt,

Ka otrā dienā dzīvos vēl. Ir miglā tīts,

Kurp pavērsīsies liktenis. To nespējam Nedz iemācīt, nedz zinātniski izskaidrot.

Ja to, no manis dzirdējis, tu apguvi,

Tad līksmo, dzer un uzlūko vien šodienu Par savu — visu pārējo lems liktenis!

Un cienī ari Kiprieti, kas cilvēkiem Visjaukākā no dievēm, — tā mums labu vēl! Met mieru visam citam un man uzticies,

Ja uzskati par pareizu, ko sacīju!

Tā, liekas, ir. Un tāpēc pārāk neskumsti!

Ar mani iedzer! Vainagu ap pieri vij Un aizmirsti, ko nodara tev liktenis!

Es zinu — vīns, kas kausā dzirkstī, aizgaiņās Šo drūmo omu, tevi vērtīs citādu.

Kas mirstīgs, tam ir jādomā kā mirstīgam.

It visiem — ja tu mani ņem par šķīrēju —,

Kas pārāk nopietni un īgni, dzīve vairs Nekāda īstā dzīve nav, bet tīrais posts.

Ka. To zinām mēs. Bet šobrīd mūsu stāvoklī

Ne dzīres iederas, ne arī jautrība.

Hē. Jums mirusī bij sveša. Pārāk nebēdā,

Jo jūsu mājas saimnieki ir dzīvi vēl!

Ka. Kā, dzīvi? Vai tad nezini, kas noticis?

Hē. To zinu — ja vien saimnieks tavs nav melojis. Ka. Mans kungs gan pārāk, pāri mēram viesmīlīgs! Hē. Vai svešas sievas nāves dēļ sev prieku liegt? Ka. Jā, tā nu gan bij sveša mums — šī sieviete!

Hē. Vai tas var būt, ka viņš man slēpis nelaimi?

Ka. Tak neraizējies, ej! Mums kunga bēda rūp.

Hē. Tas neizklausījās pēc svešas nelaimes.

Ka. Lūk, tālab skumstu, tevi redzot līksmojam.

Hē. Tad draugs ar mani apgājies tik nekrietni?

Ka. Tu ieradies, kad tevi uzņemt neklājās:

Mums sēras. Vai tad tumšās drānas neredzi Un matus, īsi apcirptos?

Hē. Kas miris jums?

Vai kāds no kunga bērniem vai tā sirmais tēvs? Ka. Nē, ciemiņ! Admētam ir sieva mirusi!

Hē. Ko saki tu! Un tomēr mani cienājāt!

Ka. Tam tevi projām aizraidīt bij neērti.

Hē. Ai, kādu sievu nelaimīgais zaudējis!

Ka. Pagalam esam visi, ne jau viņa vien.

Hē. To manīju, kad valgās acis redzēju,

Tā vaigu, matus apcirptos. Bet prata viņš

Man iestāstīt, ka taisās svešu apglabāt.

Par spīti savai nojautai, še ienācu Un ņēmos dzert pie viesmīlīgā saimnieka,

Kam tādas bēdas! Kā gan, greznots vainagiem, Es varēju te līksmoties! Bet arī tu Man neteici, kas jūsu mājās noticis.

Kur glabās to? Kur kungu sastapt varēšu?

Ka. Pie lielceļa uz Lārisu tu redzēsi

No priekšpilsētas kapakmeni aptēstu. Prom.

Hē. Nu, sirds, daudz cietusī, un rokas, parādiet,

Cik spēcīgs dēls, ko dzemdējusi Alkmēne, Alektriona meita, Zevam Tīrintā!

Man Alkestīda jāizglābj, kas tikko kā Ir mirusi, un atkal mājās jāpārved.

Tā varēšu es savam draugam pakalpot.

Es uzmanīšu Tanatu, kas mirušiem Ir valdnieks, melnās drānās tērpts. To sastapšu Pie kapa, šķiet, kad dzers viņš upurasinis.

No slēpņa virsū metīšos un sagrābšu To abām rokām, apvijot tās viduklim,

Ka brīkšķēs ribas, un neviens to nepestīs,

Līdz kamēr viņš man Alkestīdu neatdos.

Bet, ja man izbēgs medījums, ja nenāks viņš Pēc upurasinīm, tad, tūdaļ nokāpdams Uz Aīda un Koras drūmo mājokli,

To izlūgšos. Nav šaubu man, ka, atvedis To atpakaļ uz gaismu, draugam nodošu,

Kas mani, neaizraidot prom, ir uzņēmis.

Kaut gan to ķēris trieciens smags, viņš nebilda Nevienu vārdu man, jo pārāk smalkjūtīgs.

Vai Tesālijā, visā Grieķijā vēl kāds

Par šo var viesmīlīgāks būt? Tam nebūs teikt,

Ka vīrs, kam labu darījis, tā necienīgs. Prom.

Atgriežas Admēts ar bēriniekiem un koris.

Ad. Ai, nīstamais atceļš Un bārā nama Nīstamais skats!

Ak, vai manu, vai!

Kurp iet? Kur man palikt? Ko runāt? Ko ne? Kaut būtu es miris!

Liktenim sūram Mani dzemdēja māte.

Es mirušos skaužu Un tiecos pie viņiem,

Man gribas mājot to mītnēs.

Nav prieka, ne saulstarus skatot,

Ne sperot kāju uz zemes.

Tik dārgu ķīlu no rokām Man izrāvis Tanats un vedis Uz Aīdu projām.

Ko. Ej tālāk, ej tālāk!

Ej patveries mājās!

Ad. Ak, vai manu, vai!

Ko. Jā, ciešanas tavas

Pēc vaimanām prasās!

Ad. Ak vai, cik man smagi!

Ko. Es zinu, cik sāpīgs ir ceļš, ko tu staigā ...

Ad. Ak vai!

Ko. Taču viņai zem zemes tu nespēsi līdzēt.

Ad. Ak, vai manu, vai!

Ko. Cik rūgti vairs neskatīt mūžam

Vaigā mīļoto sievu!

Ad. Kam atgādini man, kas sirdi sāpina?

Kas vīram briesmīgāk var būt Kā uzticamo sievu pazaudēt?

Kaut nebūtu nekad to apņēmis,

Zem viena jumta dzīvojis ar to!

Es neprecētos apskaužu un tos,

Kam bērnu nav. Tiem tikai viena dzīvība,

Un baidīties par to nav pārāk mokoši.

Bet noskatīties bērnu slimībās Un sievas gultā, nāves postītā,

Ir nepanesami. Ir taču iespējams Bez laulības un bērniem Mūžu nodzīvot.

Ko. Tev uzbrucis liktenis,

Liktenis neveicams.

Ad. Vai manu, vai!

Ko. Tu ciešanās savās

Gan nezini mēru.

Ad. Ak vai, cik man smagi!

Ko. To panest ir grūti un tomēr ...

Ad. Ak vai!

Ko. Tev jāpacieš. Ne jau tu pirmais, kas zaudējis ...

Ad. Vai manu, vai!

Ko. Savu sievu. Cik dažādas bēdas,

Kas piemeklē ļaudis!

Ad. Vai nebeidzamas ir skumjas un sēras

Par mīļajiem, kuri zem zemes!

Kam neļāvi mesties dziļajā kapā Un nomirt, lai dārgajai sievai Tur gulētu līdzās?

Tad Aīdām divas dvēseles reizē Visuzticīgākās tiktu, kas kopā Pār pazemes ezeru dotos.

Ko. Man kādreiz bij rads,

Kas — nožēlojami! —

Mājās zaudēja dēlu,

Vienīgo atvasi. Tomēr Viņš mierīgi panesa Ciešanas savas,

Kaut nebij vairs bērnu Un sirmoja mati,

Jo mūžs jau tam gāja uz rietu.

Ad. Ai, tēvu nams! Kā lai ienāku te,

Kā lai dzīvoju, nelaimes piemeklēts?

Ak, vai manu, vai! Cik atšķirīgs viss!

Toreiz, kāzu meldijām skanot Un Pēlija lāpu apmirdzēts, vedu Es sievu pie rokas. Aiz manis Nāca līksmojot draugi, kas dēvēja mūs Par laimīgiem — aizgājēju un mani,

Jo, būdami cildenu vecāku, bijām Nu vienoti svētajām saitēm.

Vien raudas šodien, ne gaviles skan Un drānas ir melnas, ne baltas vairs.

Mani vada uz māju, kur gaida Pamesta laulības gulta.

Ko. Tev uzbruka posts,

Kad biji vēl laimīgs Un ciešanas svešas.

Bet pats esi dzīvs,

Un manta tev vesela.

Mirusi sieva,

Ir zudusi mīla.

Bet kas te gan jauns? Taču nāve Jau daudziem atņēma sievu.

Ad. Es, draugi, uzskatu, ka sievas liktenis

Ir laimīgāks par manējo, kaut nešķiet tā.

Nekad vairs Alkestīda sāpes nejutīs,

Tā brīva ir no ciešanām un slavena.

Bet es, kam bija jāmirst, nāvei izbēgu Un skumju dzīvi vadīšu — to zinu es.

Kā izturēt, ka man šai mājā jāienāk?

Ko uzrunāt, un kas nu mani uzrunās,

Lai ienākt būtu tīkami? Kurp doties man?

No mājām mani vientulība laukā dzīs,

Kad sievas gultu ieraudzīšu pamestu,

Tās krēslu tukšu, grīdu vienos putekļos,

Bet bērniņi, pie maniem ceļiem glauzdamies,

Pēc mātes sauks un vergi vaimanās par to,

Cik laba saimniece ir mājās zudusi.

Jā, tā šeit būs, bet ārpus pils vairs nespēšu Ne citu kāzās raudzīties, ne sievietēs,

Kas svētku reizēs pulcēsies. Cik mokoši Būs skatīt sievas vienaudzes! Un vēl dažs labs, Kas mani neieredz, tad varēs teikt: «Kāds kauns! Lūk, tas, kam nebij drosmes nāvē iet, ir dzīvs, Jo, gļēvi upurēdams sievu, izglābies No Aīda. Vai šis vēl domā, ka ir vīrs?

Un viņš, kas negribēja mirt, nīst vecākus!»

Tā klāt pie manām bēdām nāks vēl neslava!

Kas, draugi, man vairs dzīvē gaidāms, cilvēkam, Kam ļauni klājas un ko ļauni aprunā?

Ko. Gan traucos pa mūzu takām,

Gan augšup pret debesīm cēlos Un nodevos zinātnēm daudzām,

Bet neatradu, kas stiprāks Par Ananki būtu, —

Nedz burvju līdzekļus Trāķiešu plāksnēs, kas glabā Orfeja balsi,

Nedz zāles, ko Asklepiādiem Iedeva Foibs,

Griezis tās ļaudīm, kas sūru ciešanu mākti.

Tā vienīgā dieve, kas neļauj Tuvoties altāriem saviem Un tēliem un upurus negrib.

Man dzīvi nedari grūtāku,

Dižā, kā senāk!

Vien kopā ar tevi Zevs noved līdz galam Visu, ko lēmis.

Ar savu spēku tu savaldi Halibu dzelzi,

Prāts tev ir nelokāms, piekāpība tam sveša.

Arī tev dieve rokas saistīja važām Neatraisāmām. Esi stiprs! Nemūžam tu nespēsi, Asaras liedams, no Aīda mirušos atvest.

Arī dievu bērni, kas dzimuši slepus,

Pakļauti nāvei.

Viņa mums dārga bij, būdama dzīva,

Un dārga, kad mirusi.

Admēt, ar visucēlāko sievu Tu vienojies mīlā.

Tavas sievas atdusas vieta lai tautā Lielākā cieņā kā pārējo kapi!

Lai parāda godu tai līdzīgi dieviem,

Lai ceļavīriem tā svētums!

Ļaudis, kas ieradīsies pie kapa Pa sānu taciņu, bildīs:

«Viņa, kas mirusi, glābdama vīru,

Tagad pati ir svētlaimīgs gars.

Tevi sveicam mēs, valdniec!

Ak, esi mums vēlīga!» Tā viņi sacīs.

К. V. Skat, Admēt! Ja vien nemaldos, Alkmēnes dēls Pa ceļu atpakaļ uz tavu pili nāk.

Ierodas Hērakls,

vezdams pie rokas aizplīvurotu sievieti.

Hē. Ar draugu, Admēt, jārunā ir atklāti,

Nav aizvainojums sirdī jāslēpj klusējot.

Man bēdās gribētos pie taviem sāniem būt Un pierādīt, ka esmu draugs tev uzticams.

Kam neteici, ka līdzās sieva mirusī,

Un viesmīlīgi mani pilī uzņēmi,

It kā par svešām bēdām vien tev skumīgs prāts? Un tā es tavā mājoklī, kur sēras mīt,

Ar vītnēm matos lēju ziedu dievībām.

Šo rīcību tev pārmetu — jā, pārmetu,

Bet nelaimē vēl sāpināt gan netaisos.

Tik pateikšu, kas mudināja atgriezties.

Šo sievieti no manis pieņem, glabā to,

Līdz nonāvēšu bistoniešu valdnieku Un atvedīšu zirgus šurp no Trāķijas.

Ja neveiksies, kā gribas, — kaut es pārnāktu! — Šo tavām mājām dāvāju par kalponi.

Tā iegūta ar grūtībām. Reiz sastapu Es cilvēkus, kas sludināja sacīksti,

Kur cīņa bija spēkavīra cienīga, —

No turienes šo atvedu par veikumu.

Kurš uzvarēja sacensībā vieglākā,

Tam balvai tika zirgi, bet, kurš grūtākā,

Ar laušanos un dūru cīņu, — vērši un Vēl piedevām šī sieviete. Kad ierados,

Man palaist tādu guvumu bij neērti.

Bet, kā jau teicu, tev par viņu jāgādā —

Ne zagta tā, bet iemantota cīniņā.

Varbūt pēc kāda laika man vēl pateiksies!

Ad. Par sievas nāvi klusēju ne tāpēc, ka

Tās kaunētos un gribētu tev cieņu liegt,

Bet sāpēm šīm vēl nāktu jaunas sāpes klāt,

Ja dotos tu uz cita drauga mitekli, —

Jau gana bij par savām bēdām asras liets!

Šo sievieti, ja iespējams, — tev lūdzos, kungs, — Tu citam glabāt uztici, kam nelaime,

Ko pieredzēju, sveša, — tev šeit draugu daudz! Man neatgādini, ko esmu izcietis, —

Es nespētu, šo redzot mājā, neraudāt!

Jel neliec jaunas sāpes ciest man, sirdzējam, — Jau pietiekami skumjas plosa dvēseli!

Un kur gan jaunā sieviete lai dzīvo te?

Tā jauna ir, kā drānas, rotas liecina.

Vai tai zem viena jumta mist ar vīriešiem?

Kā viņa varēs šķīsta būt starp jaunekļiem?

Ir visai grūti jaunus ļaudis iegrožot.

Es tik par tevi domāju. Vai ierādīt Tai aizgājējas istabu, lai dzīvo tur?

Kā sievas gultā varētu tai gulēt ļaut?

Es divkārt baidos nopēluma: pilsoņu,

Kas pārmest var, ka nodevis es glābēju Un kāroju pēc citas — jaunas skāvieniem,

Un nelaiķes — tā pelnī, lai ar bijību Un cieņu izturos pret to. Tev, sieviete,

Lai kas tu būtu, jāzina, ka augumā Tu Alkestīdai līdzīga un stāvs tāds pats.

Es dievu vārdā lūdzos tevi: aizved prom Šo sievieti un nemoki vairs mocītu!

Kad redzu to, šķiet, savu sievu ieraugu.

Tas plosa sirdi, un no acīm asaras

Vai straumēm plūst. Cik nožēlojams es, ka man

Ir jātukšo no jauna rūgtais bēdu kauss!

К. V. Tavs liktens nav no laimīgajiem — ko tur teikt!

Bet tomēr katram jāpacieš, ko dievi dod.

Hē. Kaut būtu man tik spēka tavu sievu šurp No apakšzemes mājokļiem uz gaismu vest Un līdz ar to tev, Admēt, prieku sagādāt!

Ad. Man šaubu nav, ka tu to gribētu. Bet kā?

Nav mirušajiem iespējams uz gaismu nākt.

Hē. Tev jāzin mērs un sāpes rāmi jāpacieš.

Ad. Dot padomu ir vieglāk nekā sekot tam.

Hē. Kāds labums būs no tā, ka mūžam raudāsi?

Ad. To zinu pats, bet ilgas nedod miera man.

Hē. Ir jāraud tam, kas aizgājēju mīlējis!

Ad. Šī mīla moka vairāk, nekā izteikt var.

Hē. Tu labu sievu zaudējis — kas noliegs to?

Ad. Nekad par dzīvi nespēšu vairs prieku rast.

Hē. Laiks dziedinās. Bet šobrīd sāpes svaigas vēl. Ad. Vien saki «laiks», ja «laiks» tev nāvi nozīmē! Hē. Tev mieru jauna laulība un sieva sniegs.

Ad. Ko saki tu! Jel klusē! Tam gan neticu.

Hē. Kā tā? Vai mūžam gribi palikt atraitnī?

Ad. Nav sievietes, kas manai gultai tuvosies.

Hē. Tu laikam domā — mirušai tā labāk būs?

Ad. Lai arī kur tā atrastos, tā jācienī.

Hē. Cik teicami! Un tomēr tā būs muļķība!

Ad. Nekad vairs mani nedēvēs par precētu!

Hē. Ir cildeni, ka paliec sievai uzticīgs!

Ad. Es mirtu, ja to nodotu, kaut tās vairs nav!

Hē. Bet nu šo savās mājās uzņem krietnajās!

Ad. Nē! Lūdzos, Zevu piesaukdams, kas tev ir tēvs! Hē. Tu aplam rīkosies, ja nedarīsi to.

Ad. Ja darīšu, sirds pārplīsīs aiz žēlabām.

Hē. Jel klausi man, jo laipnums tev var augļus nest! Ad. Kaut nebūtu šo izcīnījis sacīkstē!

Hē. Man uzvarot, tu arī gūsi uzvaru.

Ad. Tas labi teikts. Bet sieviete lai projām iet!

Hē. Tā ies, ja vajag. Bet vispirms vēl padomā!

Ad. Tas vajadzīgs — ja vien uz mani neskaisties.

Hē. Šī vēlme man nav radusies bez pamata.

Ad. Lai notiek! Taču prieku man tas nedara.

Hē. Būs laiks, kad mani tencināsi, tici man!

Ad. kalpiem

Šo vediet prom, ja reiz tā mājās jāpieņem! Hē. Man negribētos viņu kalpiem uzticēt.

Ad. Tad ieved pats to mājās, ja tā vēlies, draugs! Hē. To labprātāk es tavās rokās nodotu.

Ad. Es neķeršos tai klāt, bet ienākt neliegšu.

Hē. Vien tavai rokai labajai es uzticos.

Ad. Tu mani piespied darīt to, ko nevēlos.

Hē. Tik droši roku pretī stiep un satver to!

Ad. novērsis seju

Jau stiepju, it kā cērtot galvu Gorgonai.

Hē. Vai satvēri?

Ad. Jā.

Hē. Glabā to, un dienās tu Vēl sacīsi, ka Zeva dēls bij viesis krietns!

Viņš noņem sievietei šķidrautu.

Jel ieskaties! Vai nav tā sievai līdzīga?

Met bēdas nost un baudi mirkli laimīgo!

Ad. Ai, dievi! Ko man teikt? Kāds brīnums necerēts! Vai tiešām skatu sievu, vai tik mulsina Un maldina kāds dieva sūtīts viltus prieks?

Hē. Nebūt! Tā tava sieva ir, ko redzi šeit.

Ad. Kaut nebūtu tas māņu tēls no ēnu valsts!

Hē. Tavs viesis, Admēt, nav no tiem, kas garus sauc. Ad. Tad tā ir sieva, ko nupat kā glabāju?

Hē. Jā gan! Ka laimei netici, es nebrīnos.

Ad. Vai aiztikt sievu, viņu sveikt kā dzīvu ļauts?

Hē. Jā, vari sveikt! Tev tagad viss, ko vēlējies.

Ad. Ai, dārgās sievas stāvs un vaigs! Tu mana, kaut Nekad vairs necerēju tevi ieraudzīt!

Hē. Jā, tava tā! Bet sargies dievu skaudības!

Ad. Lai, dižā Zeva krietnais dēls, tev mūžam lemts Būt laimīgam, un tēvs, kas tevi radījis,

Lai sargs! Tu mani izglābi, tu vienīgais!

Bet kā uz gaismu varēji to augšup vest?

Hē. Es cīnījos ar dēmonu visspēcīgo.

Ad. Un kur tu spēkā mērojies ar Tanatu?

Hē. Pie kapa viņu sagrābu no slēptuves.

Ad. Bet pasaki — kam viņa stāv un nerunā?

Hē. Nav ļauts tev viņas balsi dzirdēt, iekams vēl Nav apakšzemes dieviem ziedu nesusi,

Lai šķīstītos, un neaust gaisma trešoreiz.

Bet tagad ved to iekšā, draugs, un mūžudien Pret saviem viesiem izturies ar bijību!

Nu paliec sveiks! Es dodos prom un pūlēšos Veikt darbu, ko man valdnieks uzliek, Eiristejs. Ad. Nē, pakavējies vēl pie mūsu pavarda!

Hē. To citureiz. Bet šobrīd man ir jāsteidzas.

Ad. Kaut veiksmīgi tev mājās pārnākt būtu lemts!

Hērakls prom.

Es pilsoņiem un visai valstij pavēlu:

Lai, atzīmējot mūsu laimi, tauta dej Un lūgsnām līdzi ziedokļos kūp upuri,

Jo dzīve tagad vērtusies mums gaišāka Par agrāko. Jā, neliegšos, ka laimīgs es!

Ko. Daudzos veidos mums parādās dievišķais,

Daudz ko dievi lemj pretēji gaidītam:

Cerībās lolotais netop piepildīts,

Tam, ko neceram, ceļu ver dievība.

Tā arī notika šoreiz.

MĒDEJA

PERSONAS

AUKLE

AUDZINĀTĀJS

MEDEJA

KREONTS, Korintas valdnieks AIGEJS, Atēnu valdnieks JĀSONS ZIŅNESIS

KORINTIEŠU SIEVU KORIS DIVI ZĒNI, Mēdejas un Jāsona dēli Mēdejas kalpones Valdnieka pavadoņi

Darbības vieta:

Mēdejas majas priekšā Korintā.

No mājas iznāk vecā Mēdejas aukle.

Aukle

Kaut nebūtu caur Simplegādām melnajām Uz Kolhīdu nekad šī «Argo» laidusies!

Kaut priede Pēlij kalnā nebūtu nekad Zem cirvja ļimusi un rokās ielikta Par stūri varoņiem, ko Pelijs sūtīja Pēc zelta aunādas! Tad mana valdniece Nekad pie mūriem nepiebrauktu Iolkā.

Tur, aklā mīlā degdama pret Jāsonu,

Tā Pelij meitas kļūt par tēva slepkavām Tad nepierunātu, šurp arī nebēgtu Ar vīru, mazajiem. To ļaudis cienīja Šeit Korintā, kur trimdā viņa apmetās,

It visur uzticīga vīram būdama.

Nav labuma šai pasaulē vairs lielāka Par to, ja vīrs ar sievu dzīvo saskaņā.

Viss tagad citādi — cieš dziļi viņas sirds,

Jo Jāsons manu kundzi, bērnus atstājis,

Ar pašu valdnieknamu sācis draudzēties Un Kreonta, kas zemē valda, meitu prec,

Bet nelaimīgā Mēdeja ir atstāta.

Tā skaļi kliedz par zvērestiem, kas doti tai,

Tā uzticību, dievu svēto varu sauc Par liecnieku, kā Jāsons mīlu atmaksā.

Bez ēdiena tā guļ un skumjās dziļi slīgst;

Tai asaras plūst dienu, nakti aumaļām,

Pēc tam kad dzirdēja, ka vīrs to pametis.

Tā acis augšup nepaceļ, kā piekalta Pie zemes seja tai; ir kurla Mēdeja Pret draugu mierinājumiem kā viļņos klints.

Tik dažreiz, balto kaklu augšup atmetot,

Pie sevis vien par mīļo tēvu klusu vaid,

Par māju, dzimteni, ko bēgot nodeva,

Tam sekojot, kas viņu tagad nopulgo.

Tik savā nelaimē nu nabadzīte redz,

Cik svarīgi ir dzimto zemi neatstāt.

Tā savus bērnus nīst, vairs negrib redzēt tos, — Man bail, ka viņai ļauns kas prātā neienāk. Smags raksturs tai — tā necieš apvainojumus. Es baidos, viņu pazīstot, ka nenotiek Kas ļauns, ka istabā, kur viņai gulta stāv,

Tā asu dzelzi savā sirdī neietriec Vai Kreontu un arī vīru nenodur,

Vēl likstas lielākas uz galvas krādama.

Tā drausmīga — nav viegli svinēt uzvaru Pār to —, bez cīņas nepadosies pretniekam.

Ierauga nākam audzinātāju ar bērniem.

Lūk, zēnus redzu es! Tie izskraidījušies

3 - 228

Uz māju nak. Par savas mates nelaimi Nav jausmas tiem. Bērns nedomā par ciešanām. Audzinātājs

Ko, manas kundzes uzticamā verdzene,

Te stāvi vientuļa pie nama ieejas?

Vai pati sev tu savas likstas uztici?

Vai Mēdeja bez tevis viena palikt grib?

A-e. Ak, cienījamais kunga bērnu pavadoni Ir labiem kalpiem savu kungu ciešanas Kā pašu nelaime — sirds viņiem krūtīs smeldz. Tik ļoti skaudras sāpes mani pārņēma,

Ka pēkšņi vēlēšanās radās atnākt šurp,

Paust debesij un zemei kundzes ciešanas.

A-s. Vai tiešām nabadzīte nav vēl rimusies?

A-e. Tik likstas sākušās. Nav pusceļš noiets vēl.

A-s. Ai, vientiese! — ja tā par kungiem sacīt ļauts —, Jo nezina neko par jauno nelaimi.

A-e. Kas, vecais, noticis? No manis neslēp to!

A-s. Nekas gan tāds ... Man žēl, ko sacīju nupat.

A-e. Neko no manis neslēp — lūdzos tev no sirds!

Mēs kopā kalpojam. Ja vajag, klusēšu.

A-s. Es šodien garām gāju tur, kur vecie sēž Un spēlē kauliņus pie svētās Peirēnes.

Es klausījos, bet izlikos, ka nedzirdu.

Kāds runāja, ka Kreonts, zemes valdinieks,

Šos bērnus līdz ar Mēdeju grib izraidīt No Korintas. Cik baumas pareizas, cik ne,

To nezinu, bet vēlos, lai tas nenotiek.

A-e. Vai Jāsons atļaus tā ar bērniem rīkoties,

Kaut ķildojas ar viņu māti Mēdeju?

A-s. Par veco mīlu stiprāka ir jaunākā.

Vairs Jāsons nedomā par mūsu ģimeni.

A-e. Mēs bojā aiziesim, ja vecām nedienām,

Kas pārspētas vēl nav, sāk jaunas uzmākties.

A-s. Nav laiks vēl pienācis to ziņot Mēdejai.

Ar prātu mierīgu par visu klusē tu!

A-e. Vai, bērni, dzirdējāt, kāds kļuvis tēvs pret jums? Es nāvi viņam nevēlu — viņš man ir kungs —, Bet savējiem viņš pārestību nodara.

A-s. Tas mirstīgiem ir dabā. Tagad atzīsti,

Ka sevi vairāk mīl ikviens par tuvāko, —

Cits mēru ievēro, bet cits ir negausīgs;

Lūk, tēvs, lai sievai iztaptu, šos nemīl vairs.

A-e. Jūs, bērni, prom! Varbūt vēl nokārtosies viss.

Šos pielūko un centies vienus neatstāt,

No sadrūmušās mātes tālāk aizved tos!

Es manīju, ka viņai acis zvēroja •—

Ir viņai ļauns kas nodomā. Tā nerimsies,

To zinu, kamēr upuri sev atradīs.

Tik lai tie būtu naidnieki, ne savējie!

Mēdeja aiz skatuves

Ai vai!

Ai, nelaime, ai, ciešanas!

Ai vai, ai vai, lai nāve nāk!

A-e. Bērniņi mīļie, jums māte Satraukta, sirdī tai īgnums!

Steidzieties ātrāk un dodieties mājās —

Nevajag acīs rādīties viņai,

Sargieties, tuvumā neejiet, bērni!

Bēdziet jo ātrāk no rakstura baismā,

Bēdziet no īgnuma pārņemtās sirds!

Ejiet un steidzieties ātrāk uz māju!

Audzinātājs dodas ar bērniem projām.

Drīz šaušalīgs vaimanu mākonis izaugs Un pacelsies augšup ar milzīgu vētru.

Ko darīs šī niknuma, nemiera pārpilnā sirds,

Kad plosa to negantas mokas?

Mē. Ai vai, ai vai! Cik nelaimīga es!

Cik asaru, cik moku šausmīgu!

Ai, bērni, naida pilnās mātes bērni!

Lai nolādēti līdz ar tēvu jūs!

Lai bojā aiziet viss šis nams!

A-e. Ai vai, kas jācieš man!

Ko bērni ļaunu dara tev?

Vai bērns par tēva grēkiem atbildīgs?

Kam nīsti tos? Man, bērni, bail par jums!

Ir drausmīga valdnieku kaisle —

Retumis klausa tie citiem, vien pavēl,

Netīk dusmās tiem rimties.

Ar līdzīgiem labāk ir dzīvot —

Es mierā un drošībā nosirmot gribu,

Ne valdnieku spožumā greznā.

Mērenums — jauki ir sacīt šo vārdu —

Mirstīgiem vēlams visvairāk.

Tas, kas pāri pār īsto mēru,

Nevar cilvēkiem labumu nest.

Jo augstāks kāds, jo lielāks posts Tā dzimtai, kad dievi to ienīst.

Uznāk korintiešu sievu koris.

Koris

Es dzirdēju raudam šeit Kolhīdas nabaga meitu,

To dzirdēju saucam. Tā nerimst. Kas noticis, vecā? Aiz divviru durvīm es dzirdēju kliegšanu skarbu. Sīs ģimenes likstas man sevišķi rūp,

Jo tā man ir kļuvusi mīļa.

A-e. Nav ģimenes šīs. Te sagrauts ir viss,

Jo Jāsons par sievu ņem valdnieka meitu,

Bet Mēdeja mana skumst kambarī savā.

Draugi ar laipnīgu vārdu Nespēj vairs remdēt tās dusmas.

Mē. Ai vai, lai zibens manu galvu ķer!

Ko dzīvē vēl es varu gūt?

Ai vai, lai nāve izbeidz ciešanas,

No nīstām mokām atpestī!

Ko. Vai dzirdi, Zeme, gaisma, Zev,

Šīs nelaimīgās sievas Skumjās vaimanas?

Ai, muļķīte, kam tiecies vairs Uz gultu, liegto tev?

Kam vajag nāvi aicināt?

Ne tās tev jālūdzas!

Ja vīrs tavs citu paņēmis,

Tad velti nedusmo par to —

Zevs taisnīgi tam visu atmaksās!

Kam liet par vīru gaužas asaras?

Mē. Temīda dižā, Artemīda cēlā!

Redziet, ko ciešu! Ar zvērestiem svētiem Nekrietno vīru es sēju pie sevis.

Kaut viņa un līgavas līķi es varētu skatīt,

Kad sagrūtu drupās pār tiem šī pils!

No viņiem vispirms man šīs ciešanas, mokas!

Ai, dzimtene mana, ai, tēv, bez goda un kauna Es atstāju jūs, kad nokāvu brāli!

A-e. Vai dzirdat, ko Mēdeja saka? Šī Temīdu piesauc Par atriebes liecnieci, vareno Zevu,

Ko mirstīgie godā kā zvērestu sargu!

Tik atmaksa liela un drausma Tās niknumu remdinās sirdī!

Ko. Kaut viņa šurp pie manis atnāktu,

Lai dažus vārdus viņai Sacīt varētu!

Varbūt tai sirdi satraukto Un dusmas remdēt spētu es,

Lai tiem vismaz, kas mīļi man,

Draugs bēdās būtu klāt!

auklei

Ej turp un viņu ārā sauc —

Ar laipnu sirdi nākam šurp!

Tik ātrāk, kamēr ļauns kas nenotiek, —

Jau nelaime pavisam tuvu mums!

A-e. Iešu, bet baidos, vai pierunāt spēšu;

Tevis dēļ tomēr es uzņemos pūles;

Viņa kā lauvmāte, mazuļus sargot, īgna pret verdzeni katru, kas viņai Tuvumā stājas un vēlas ko sacīt.

Gatavie muļķi mums bijuši senči,

Droši bez kļūdas to apgalvot varam;

Dziesmas tie radīja jautrības brīžiem,

Svinīgām dzīrēm un mielastiem grezniem,

Dzīvi lai paši sev darītu jautru.

Taču neviens vēl nav līdzekļus radis Remdēt ar skaņām un daudzbalsu dziesmām Mirstīgo briesmīgās mokas, ar kādām Nāve un likstas mums ģimenes ārda.

Kaut jel jūs cilvēku bēdas un postu Dziedināt spētu ar dziesmām! Kam velti Dziedāt, kur galdi ir bagāti klāti?

Lieliskas dzīres j au pašas par sevi Dod spirgtumu mirstīgo sirdij. Piom.

Ko. Es vaidus un vaimanas dzirdu,

Nopūtas smagas un sūdzības skarbas Par vīru, kas sarāvis laulības saites.

Viņa sauc Temīdu, Zevtēvam mīļo,

Kas zvērestus sargā un lika tai nakti Doties uz attālo Hellādas zemi,

Uz šaurumu, jūras sāļajiem vārtiem.

No mājas iznāk Mēdeja.

Mē. Pie jums es, korintiešu sievas, iznācu,

Lai mani nerājat! Es zinu cilvēkus,

Ko uzskata par lepniem, vai tie redzami Ir visiem vai no ļaužu acīm bēg. Un tāds,

Kas sevī ieraujas, par kūtru dēvēts tiek,

Jo ļaužu acīs taisnīgs spriedums nemājo:

Vēl nepazīstot kādu, tikai ieraugot,

Jau nīstam to, kaut nav viņš aizvainojis mūs.

Kas šeit ir svešs, tam jāpakļaujas pārējiem.

Es neslavēju arī to, kas spītībā

Nav tīkams saviem pilsoņiem aiz muļķības.

Tā negaidītais trieciens mani pārsteidza,

Ka dzīvot negribas. Nu visam beigas jau,

Nav dzīvei prieka vairs. Ir labāk, mīļās, mirt!

Mans vīrs, kas bij man viss, — to labi zināt jūs, — Visļaunākais no visiem vīriem izrādās.

No visām dzīvām radībām, kas domāt spēj, Mēs, sievietes, par visām nelaimīgākas.

Vispirms par tīru zeltu vīrs mums jānopērk,

Bet sevi viņam atdodam par verdzeni;

Lūk, šis par pirmo ļaunumu ir ļaunāks vēl.

Bet galvenais ir tas, vai viņš ir ļauns vai labs,

Jo negods liels ir sievietei, kad jāšķiras,

Bet precinieku noraidīt ir viņai liegts.

Nu sievietei, kad ienāk jaunā ģimenē,

Kur viss tai svešs, ir jāzīlē, kaut neprot to,

Ar kādu vīru viņai gulta dalāma.

Ja viss nu tomēr viņai veicas laimīgi,

Ja vīrs bez kurnēšanas savu jūgu nes,

Tad esam laimīgas; ja ne, tad labāk mirt!

Kad vīrietim ir apnikusi ģimene,

No mājām iziet viņš un remdē īgnumu Pie kāda paziņas vai draugu pulciņā,

Bet mums tik vīram vien ir acīs jāskatās.

Tie apgalvo — mēs mājās esot drošībā,

Bet viņiem nākoties, lūk, šķēpus vicināt.

Cik muļķīgi! Es trīsreiz labāk cīnītos Aiz vairoga kā vienreiz bērnu dzemdētu!

Bet jūsu stāvoklis nav līdzīgs manējam:

Jums tēva mājas, dzimtene un pilsēta,

Ir skaista dzīve jums un labas draudzenes.

Es vientuļa, man svešā zemē jādzīvo;

Vīrs atstājis no Kolhīdas šurp atrautu;

Nav mātes šeit, nav brāļa man, neviena nav,

Pie kā es glābties varētu no negaisa!

Tik vienu gan es tagad gribētu no jums:

Ja iespēja vai līdzeklis kāds radīsies,

Kā savam vīram atriebties par ciešanām,

Tā jaunai līgavai un viņas tēvam vēl,

Tad klusējiet! Mēs, sievas, esam bailīgas,

Maz cīņai derīgas, no šķēpa baidāmies.

Bet, ja mēs apdraudētas savā laulībā,

Neviens tad nav tik asinskārs kā sieviete.

Kora vadītāja

Tā darīšu. Ir pamats vīram atriebties,

Ak, Mēdeja! Par tavām bēdām nešaubos.

Tur redzu Kreontu, šīs zemes valdnieku.

Viņš nāk, lai jaunos lēmumus tev vēstītu.

Sardzes pavadībā ierodas Kreonts.

Kreonts

Tev, Mēdeja, kam sirds par vīru īgusi,

Es atstāt pavēlu šīs zemes robežas Un abus bērnus tūdaļ trimdā līdzi ņemt!

Jel pasteidzies! Es pilī neatgriezīšos,

Pirms nebūšu no zemes tevi padzinis.

Mē. Ak vai! Nu neglābjami bojā jāiet man!

Jau visas buras uzvilkuši naidnieki,

No vajātājiem man vairs patvēruma nav!

Kreontam

Vēl gribu vaicāt tev, kaut pazemota es:

Kāpēc tu mani izraidi no zemes šīs?

Kr. Es baidos — netaisos tev savas bažas slēpt —,

Ka ļaunu manai meitai vari nodarīt.

Daudz iemeslu, kas attaisno šīs aizdomas:

Daudz viltību un burvestību zini tu,

Par pazaudēto vīru esi satraukta.

Es esmu dzirdējis, tu draudot atriebties Man pašam, līgavainim, arī līgavai,

Un uzmanos, lai briesmām priekšā aizsteigtos. Lai mani labāk tagad ienīst Mēdeja Kā vēlāk savu labsirdību nožēlot.

Mē. Vai man!

Ne tikai tagad vien, bet daudzkārt, Kreont, man Šī slava kaitēja un bēdas radīja.

Ja vīrs patiesi apzinīgs un saprātīgs,

Viņš savus bērnus pārāk gudrus nemācīs.

Tik bezdarbību kaimiņi tiem pārmetīs,

Jo gudrība vien rada ļaudīs skaudību.

Kad atklāsi tu muļķiem jaunas zinības,

Tik nederīga nelgas slavu iegūsi.

Ja ļaudis uzskata, ka prāta vairāk tev Kā tam, kas iedomājas gudrs, tu bīstams šķiet. Es pati piedzīvoju tādu likteni:

Ar gudrību es dažiem šķitu nīstama,

Bet citiem kūtra, atkal citiem otrādi Un dažiem skarba. Pārāk gudra neesmu.

No manis baidies tu, ka tev kas nenotiek.

Bet veltīgi — no manis, Kreont, nebīsties!

Pret varas vīriem cīņā doties drosmes trūkst.

Ko man tu darījis? Tam meitu atdevi,

Kurš sirdij patika. Jā, vīru ienīstu!

Bet tu, man liekas, dari visai prātīgi.

Es tavus panākumus apskaust nevēlos,

Lai precas viņi laimīgi! Tik ļaujiet man Šai zemē dzīvot vēl! Kaut esmu atstāta,

Es klusēšu un stiprākajiem pakļaušos.

Kr. Šos laipnos vārdus dzirdēt tīkami; tik bail,

Ka sirdī tev pret mani ļauni nodomi.

Lūk, tāpēc mazāk vēl kā agrāk ticu tev.

No īstiem karstgalvjiem daudz vieglāk sargāties Kā tiem, kas gudri ir, bet pārāk noslēgti.

Ej ātrāk prom! Vairs vārdus vējā nekaisi!

Tā esmu nolēmis. Nekāda viltība Šeit palikt nelīdzēs. Tu mana naidniece!

Mēdeja apkampj Kreonta ceļus.

Mē. Pie ceļiem krītu — žēlo jaunā pāra dēļ!

Kr. Ir velti runāt. Vairs uz mani neceri!

Mē. Tu mani padzen, noraidi šo lūgumu?

Kr. Man savējie daudz tuvāki par Mēdeju.

Mē. Ai, dzimtene, cik ļoti tevis ilgojos!

Kr. Pēc ģimenes man dzimtene ir dārgākais.

Mē. Ai vai, par lāstu tik ir mīla mirstīgiem!

Kr. Tas atkarīgs no tā, kā liktenis to lemj.

Mē. Zev, sodi to, kas vainīgs manās ciešanās!

Kr. Prom, neprātīgā sieva, mani nemoki!

Mē. Es tā, kas ciešu! Nevajag vairs ciešanu!

Kr. Ar spēku mani kalpi tevi izvadīs.

Mē. Tik tā gan, Kreont, nedari, to lūdzu es!

Kr. Vai tiešām, sieva, mani mierā neliksi?

Mē. Es trimdā aiziešu — to grozīt nelūdzu.

Kr. Bet kāpēc pretojies un zemi neatstāj?

Mē. Tik vienu dienu vēl man atļauj palikt šeit,

Lai varu apdomāt, uz kurieni man bēgt,

Kā rūpēties par savu dēlu likteni,

Jo tēvs par saviem bērniem nedomā nemaz.

Tu viņus pažēlo, jo bērni arī tev Ir dzimuši. Pret viņiem esi žēlsirdīgs!

Par sevi rūpju nav, ja trimdā jāiet būs;

Es tikai nelaimīgos bērnus apraudu.

Kr. Vismazāk mani var par nežēlīgu saukt;

Aiz līdzcietības daudz ko esmu zaudējis.

Kaut atzīstu, ka nepareizi rīkojos,

Lai notiek tā, kā vēlies tu! Tik brīdinu:

Ja rītdien saules stars vēl sastaps tevi šeit Ar taviem abiem dēliem zemes robežās,

Ar nāvi tevi sodīšu! Tas notiks tā!

Ja vajadzīgs, vēl vienu dienu paliec šeit,

Jo ļauna nespēsi šai dienā nodarīt.

Kreonts sardzes pavadībā prom.

Ko. Ai vai, cik drausmas tavas ciešanas!

Kurp doties tev? Pie kā Būs patvērums? Kur zeme,

Māja tā, kas tevi glābs?

Kāds dievs, ai, Mēdeja, ir tevi Bēdu atvarā dzinis!

Mē. No visām pusēm briesmas draud — kas var to liegt? Bet tā vis nebeigsies, to nedomājiet jūs!

Vēl pārbaudījumi šim jaunam pārim būs Un viņas vecākiem ne mazums rūgtuma.

Vai domājat, ka es tam glaimot varētu Bez kāda nolūka un kādas viltības?

Tam vārdu nebilstu, to rokām neskartu!

Tik tiešām Kreonts savā prātā apmāts bij,

Man dienu palikt atļaudams, kaut varēja No savas zemes mani tūdaļ izraidīt Un izjaukt manus nodomus. Šai dienā pat No maniem ienaidniekiem trīs par līķiem kļūs — Gan tēvs un viņa meita, gan mans pašas vīrs.

Ir ceļi dažādi, kā gāzt šos pazemē,

Bet, kādu izraudzīt no tiem, vēl nezinu:

Vai liesmām pili aprīt ļaut, kur jaunie guļ,

Vai pēkšņi krūtīs ietriekt aso zobenu,

Pie viņu gultas piezogoties klusītēm?

Par vienu šaubos vēl: ja mani satvertu,

Kad pilī ielavos, lai viņiem atriebtos,

Par manu nāvi naidnieki tik ņirgāsies.

Nē, taisnais ceļš vispareizais, to atzīstu Par labāko. Ar indi viņus nobendēt!

Lai notiek tā!

Lūk, viņi miruši! . . . Kas pieņems mani tad?

Kur atradīsies tāda pilsēta un draugs,

Kas durvis vaļā vērs un mani pasargās?

Man tāda nav! Vēl īsu brīdi gaidīšu:

Ja patvērums kāds drošs aiz sienām radīsies,

Ar viltu paslepu tad viņus nāvēšu.

Ja padzīs mani liktenis no šejienes,

Es tveršu zobenu, kaut būtu jāmirst man,

Tiem pēkšņi uzbrukšu un viņus noduršu.

Es zvēru, minot valdinieci Hekati, —

To godāju kā savu labo palīdzi,

Kas svēti sargā manu mājas pavardu, —

Neviens man sirdi neievainos nesodīts!

Es dzīres rūgtum rūgtas sataisīšu tiem,

Lai rūgtas kāzas šiem un mana trimda kļūst!

Lai notiek! Savas zināšanas lietā liec

Un visu burvestības spēku parādi!

Uz drausmo mērķi trauc! Sirds, drosmi nezaudē! Tik daudz tu cietusi! Lai tevi neapsmej Kāds Sīsifdzimtas pēcnācējs, kas radojas Ar Jāsonu, ai, Saules dieva pēctece!

Tik esi prātīga un neaizmirsti to:

Mēs, sievas, labus darbus darīt neprotam,

Bet visa ļauna radītājas veiklākās.

Ko. Augšup tek svēto ūdeņu straumes,

Taisnība samīta, apgāzts viss otrādi.

Vīrieši tagad tik krāpnieki vairs —

Zobojas viņi par zvērestiem svētiem.

Taču reiz izbeigsies neslava mana,

Cildinājumi stāsies tās vietā;

Sieviešu dzimumam nenāksies dzirdēt vairs Nievīgās paļas.

Dziedāt vairs nevarēs sensenās dziesmas, Pulgojot sieviešu krāpīgo prātu.

Apollons, dzejnieku iedvesmas dievs,

Skandināt liru nav mācījis mums,

Citādi es par vīriešiem dziedātu,

Gadiem ilgi tad stāstīt varētu Daudz par mūsu un vīru likteņiem.

Atstājusi sava tēva mājas,

Mīlas kaislē degot, dvīņu klintīm Cauri traucies. Tagad dzīvo Svešā zemē tu bez vīra,

Laulība tev zudusi,

Beztiesīgā trimdniece Padzīta no zemes šīs.

Zvērests svētais samīts grieķu zemē,

Uzticība izgaisusi mākoņos.

Nelaimīgā, nav tev mājas,

Kur tu mokās vari glābties!

Uzradusies cita sieva,

Valdiniece stiprāka,

Mājās rīkojas, kā tīk.

Ierodas Jāsons.

Jasons

Ne šodien pirmoreiz, bet daudzkārt atzinu, Ka aklas dusmas bieži liktenīgas mums.

Tu varētu šai namā dzīvot mierīgi,

Ja labprāt pakļautos šās zemes valdniekiem. Par bezprātīgām runām tevi izraida.

Man, protams, nerūp tas, ko tu šeit skandini, Ka Jāsons ļaunākais no visiem vīriešiem.

Pēc visa tā, ko runāji par valdniekiem,

Ir labi, ka ar trimdu vien tu sodīta.

Es centos viņu satraukumu remdināt Un vēlējos, lai tu šai namā paliktu,

Bet neesi tu gudra — zemes valdniekus Tu nozākā. Lūk, tāpēc tevi izraida.

Tik nedomā, ka atteicos no savējiem:

Par tevi, sieva, rūpēdamies atnācu,

Lai trūkumu ar bērniem trimdā neciet tu,

Bez naudas paliekot. Daudz likstu dažādu Tev trimdā radīsies. Kaut nīsti Jāsonu, Nekad es nevarētu ļaunu vēlēt tev.

Mē. Tu nelieti! Nav cita vārda lūpās man,

Kā tavu gļēvulību labāk apzīmēt!

Tu atnāci, kaut tevi ienīstu no sirds.

Nav drosme tā, nav vīrišķības pazīme Tiem acīs rādīties, kam pāri darīji,

Bet nekaunība gan, kas ļaužu netikums Vislielākais. Tak labi vien, ka atnāci.

Vismaz nu savu sirdi varu atvieglot Un tevi rāt, lai klausoties cieš tava sirds.

No paša sākuma es sākšu valodu:

Es tevi izglābu, to zina hellēņi,

Kas līdzās tev uz «Argo» kuģa bijuši,

Kad tevi sūtīja tos vēršus savaldīt,

Kas liesmu dveš, un nāves laukā sēklu mest. Un pūķi briesmīgo, kas, saritinājies Uz zelta aunādas, to modri sargāja,

Es nokāvu, tev dzīves gaismu atdevu.

Pat tēvu nododot un savu dzimteni,

Uz Iolku pie Pēlijkalna atnācu Ar tevi kopā es aiz mīlas neprāta.

No paša meitu rokas nāvē briesmīgā Mirt liku Pelijam, tev briesmas novēršot. Lūk, nelieti, ko tavā labā veikusi!

Tu mani tomēr atstāji un citu ņem,

Kaut esi bērnu tēvs. Ja tev to nebūtu,

Tad saprast varētu, ka citu izvēlies.

Tu lauzi zvērestu un domāji, man šķiet,

Ka toreizējie dievi tagad nevalda,

Ka jauni likumi nu ļaudīm noteikti.

Tak atzīsti, ka lauzi doto zvērestu!

Lūk, roka šī, ko bieži spiedi savējā!

Lūk, ceļi, ko tu apgānīji, skardams tos!

Ai, nekrietnais, tu mani vīli cerībās!

Bet tomēr vēlos kā ar draugu parunāt, Kaut laba gan no tevis neceru neko.

Lai ar! Šie jautājumi tevi apsūdzēs:

Uz kurieni nu doties man? Pie tēva turp,

Uz dzimteni, ko nodevusi tevis dēļ?

Pie nelaimīgām Pelijmeitām, vai? Jā gan,

Pie pavarda tās mielos tēva slepkavu!

Es sanīdos ar tiem, kas mīļi dzimtenē,

Un apvainoju tos, kam pāri nodarīt Es nedrīkstēju. Tevis dēļ tiem naidniece.

Par to tu padarīji mani laimīgu

Starp grieķu sievietēm. Cik tagad esi gan Tu labs un atsaucīgs pret mani, nabadzi,

Kad trimdā mani izraida no zemes šīs

Bez draugiem, vientuļu, ar bērniem atstātiem!

Patiešām liela slava jaunam vīram būs,

Ja ubagos ar bērniem viņa glābēja!

Ai, Zev, ja mirstīgos tu esi mācījis,

Kā īstu zeltu atšķirt var no viltotā,

Tad kāpēc miesā neiespied tu zīmi tiem,

Lai nekrietno ikviens pēc tās var saskatīt?

К. V. Ir dusmas nesamierināmas, šausmīgas,

Tiklīdz kā tuvinieki ķildā iedegas.

Jā. Man vajadzēs, šķiet, labam runātājam būt.

Kā stūrnieks vērīgs buras nolaidīšu es,

Lai paglābtos no skarbu vārdu negaisa.

Par augstu savu palīdzību vērtē tu:

Vien Kipriete no briesmām mani sargāja,

Ne kādi citi dievi, nedz ar cilvēki.

Tu labi saproti — bet nebūs tīkami To uzklausīt —, ka Erots bultām trāpīgām No nāves mani izglābt tevi piespieda.

So lietu nevēlos tik sīki iztirzāt —

Lai ko tu darīji, par labu nāca viss.

Par to, ka mani glābi, vairāk atmaksāts,

Kā devusi; to tūdaļ izklāstīšu tev.

Vispirms tu tagad nedzīvo vairs barbaros,

Bet Grieķijā, kur visur valda taisnība Un likumi, ne patvaļa un rupjais spēks.

Par gudru tevi visi grieķi atzina,

Tu kļuvi slavena. Ja tālā nostūrī Tu dzīvotu, par tevi miņas nebūtu.

Ko palīdz tas, ka mantnīcā man spožais zelts Vai skaistāk dziedu es par pašu Orfeju,

Ja manu dzīvi slava nevar vainagot?

Par sevi, protams, runāju tik tāpēc vien, Ka ķildoties ar mani pati iesāki.

Ja precības ar valdniekmeitu pārmet man,

Tad saku tev, ka, pirmkārt, gudri darīts tas Un, otrkārt, godprātīgi, beidzot, ka es tavs Un savu bērnu draugs.

Mēdeja ar žestu izrāda sašutumu.

Tik esi mierīga!

Kad ierados no Iolkas uz šejieni,

Sev līdzi vilkdams likstas nepārvaramas, —

Vai varēja ko labāku vēl izdomāt

Šis trimdinieks kā karaļmeitu apprecēt?

Tu domā, ka nu esi apnikusi man,

Ka es pret citu sievu kaislē iededzies,

Ka savus pēctečus tik cenšos pavairot.

Man diezgan bērnu jau, par to es nesūdzos. Visvairāk gribēju, lai labi klātos mums,

Lai trūkums nenomāktu mūs, — es zinu to,

Ka nabadzīga vīra draugi projām bēg, —

Lai bērni aug, kā mūsu kārtai piederas.

Es gribēju vēl brāļus taviem dēliem dot,

Tos audzēt vienā ģimenē un līdzīgi.

Tā gūtu laimi mēs. Kam vairāk bērnu tev?

Bet tomēr tie, kas piedzims otrā laulībā,

Par atbalstu kļūs šiem. Vai man nav taisnība? Tu teiktu «jā», ja greizsirdīga nebūtu.

Jūs, sievas, domājat, ka panākts jau it viss,

Ja laulībā nekādu sarežģījumu,

Bet, ja tai kāda liksta uzbrūk, viss ir beigts Un labākais un tīkamākais nīstams kļūst.

Ja bērni rastos pasaulē kā citādi Un sievu dzimuma pavisam nebūtu,

Tad ļaudis neciestu nekādas mokas vairs.

К. V. Tu, Jāson, esi nepārspējams runātājs!

Man tomēr jāiebilst — tik ļaunā neņem to: Nav pareizi, ka savu sievu pameti!

Mē. Es spriežu citādi kā vairums cilvēku.

Man šķiet, ka nelietis, kas gudri rimāt prot,

Ir pelnījis par citiem sodu bargāku.

Ar vārdiem tāds prot netaisnību labi slēpt; Viņš ļaunus ceļus iet, bet gudrības tam trūkst. Ar skaistām frāzēm mani pieveikt nespēsi — Viens vārds, un tevi tūdaļ atspēkošu es!

Ja godīgs būtu, tad gan vajadzēja tev Šīs laulības ar mani pārrunāt, ne slēpt.

Jā. Tu manus plānus atbalstītu lieliski,

Ja savu nodomu tev iepriekš atklātu,

Jo tagad pat vēl sirdī dusmas nerimstas!

Mē. Ir velti liekuļot. Tu cita baidījies —

Ar svešnieci tev netīk mūžu nodzīvot.

Jā. Tad zini — ne jau citu sievu kārodams,

Ar karaļmeitu precējos, kas tagad man,

Bet tevi izglābt gribēdams, kā sacīju,

Un dēliem dižciltīgus brāļus radīdams,

Kas būtu visai ģimenei par atbalstu.

Mē. Man bagātas un skumjas dzīves nevajag;

Es laimes nealkstu, kas manu sirdi kremt.

Jā. Ko citu vēlies gan, tad būsi gudrāka:

Lai labums tev par ļaunu neliekas nekad,

Un savu laimi nesauc tu par nelaimi!

Mē. Tu zobojies. Tev pajumte nav jāmeklē.

Es tā, kas pamesta, man trimdā jādodas.

Jā. Tā pati gribēji — par citiem nesūdzies!

Mē. Vai apprecējusies es tevi atstāju?

Jā. Tu bieži valdniekus ar lāstiem apkrāvi.

Mē. Es arī tavam namam lāstu nesīšu.

Jā. Par to ar tevi turpmāk runāt nevēlos.

Bet, ja tu gribētu, lai savus bērnus es Un tevi trimdā atbalstu ar līdzekļiem,

Tad saki to! Ar pilnu roku sniegšu tos Un draugiem ieteikšu par tevi rūpēties.

Nav, sieva, prātīgi, ja atsakies no tā!

Tu vairāk iegūsi, ja rimsies īgnums tavs.

MEDEJA

Mē. Ne tavu draugu palīdzību vēlos es,

Ne tavas balvas pieņemšu — tās paturi!

Bez labuma ir ļauna vīra dāvana.

Jā. Par lieciniekiem šeit es dievus piesaucu,

Ka tev un taviem bērniem gribu palīdzēt,

Bet to tu nevēlies; ar skarbu spītību Tu draugus noraidi, sev jaunas likstas krāj. Prom. Mē. Nu ej, sirds ilgojas tev jaunās līgavas,

Jo sen jau savas mājas esi atstājis!

Ej kāzas rīko drīz! Varbūt — lai dievi dzird! — Vēl nožēlosi kādudien šīs laulības.

Ko. Ja kādu pārvar mīlas kaisles tvans,

Tas laupa viņam slavu, tikumu;

Ja Kipriete mums liegu prieku sniedz,

Tad dieves nav par viņu labākas.

No zelta stopa šautras neraidi,

Kas, mīlas ilgās mērktas, sāpes nes!

V

45

Lai vesels prāts nekad mūs neatstāj,

Šī dievu dāvana vislabākā!

Lai dieve pasargā no ķildām mūs,

Pret citiem vīriem mīlu neiededz,

Lai balsta miermīlīgas ģimenes Un gudri izšķir sievu likteni!

Ai, dzimtenes zeme, ai, ģimene mana,

Es negribu šķirties nemūžam no tevis, Ciest nelaimes sūras un postu diendienā, Ar nopūtām smagām tik mocībās dzīvot! Mirt vēlētos labāk kā dzīvi beigt trimdā. Nav pasaulē lielākas likstas nevienas Kā zaudēt mīļoto dzimteni savu.

Mēs redzam to pašas, ne citi to saka

Nav pilsētas tādas, nav drauga neviena, Kas žēlotu tevi šais drausmīgās mokās.

Lai iznīkst ikviens, kas pateikties neprot, Kas tuvākos cilvēkus nevēlas cienīt,

Pēc tam kad to sirdi viņš atvēris skaidro! Mēs negribam tādu nemūžam par draugu.

Ierodas Aigejs ar pavadoņiem.

Aigejs

Lai prieks tev, Mēdeja! Šāds ievads ļaudīm ir Pats labākais, kā savus draugus sveicināt.

Mē. Prieks arī tev, ai, gudrā Pandīona dēls!

No kurienes šai zemē, Aigej, atnācis?

Ai. No Delfu senā orākula atgriežos.

Mē. Kam devies tu uz zemes nabu viedīgo?

Ai. Lai taujātu, vai lemti man ir pēcteči.

Mē. Mans dievs, vai tiešām esi tu bez bērniem vēl? Ai. Kāds naidīgs dievs tā nolēmis — man bērnu nav.

Mē. Tev sieva ir? Jeb neprecējies esi tu?

Ai. Ir Himenajs šīm saitēm mani sējis sen.

Mē. Ko atbildēja Apollons par pēctečiem?

Ai. Tas pārāk gudri bija manam saprātam.

Mē. Vai dieva orākulu drīkstu zināt es?

Ai. Jā gan, tik gudram cilvēkam tas saprotams.

Mē. Ko orākuls tev vēstīja? Jel saki to!

Ai. Lai ādas maisa galu neatraisot, pirms ...

Mē. Ko darīt tev vispirms? Uz kurieni tev iet?

Ai. Pirms nebūšot vēl tēva mājā pārnācis.

Mē. Ar kādu nolūku šurp esi ieradies?

Ai. Netālu Pitejs, slavens valdnieks Troizēnā.

Mē. Kā ļaudis runā, dievbijīgs šis Pelopīds.

Ai. Tam dieva zintējumu gribu pastāstīt.

Mē. Šim vīram tādās lietās liela pieredze.

Ai. No visiem karabiedriem viņš man tuvākais.

Mē. Lai izdodas! Tev panākumus novēlu!

Ai. Kas tas? — Tev saraudātas acis, bāls tavs vaigs! Mē. Mans vīrs no visiem vīriem ir pats ļaunākais. Ai. Ko saki tu? Teic skaidri savas bēdas man!

Mē. Bez kādas vainas Jāsons dara pāri man.

Ai. Kā viss tas noticis? To skaidrāk pastāsti!

Mē. Viņš citu sievu paņēmis par saimnieci.

Ai. Tā nedrīkstēja darīt viņš. Tas kauna darbs.

Mē. Jā gan, viņš nievā mūs, kaut agrāk mīlējis.

Ai. Vai citu Jāsons mīl? Vai apnikusi tu?

Mē. Bez prāta iemīlējies, pamet savējos.

Ai. Ja Jāsons tiešām tāds, lai dievi soda to!

Mē. Ar valdnieku viņš saradoties tīkoja.

Ai. Man pastāsti — kas viņam savu meitu dod?

Mē. Pats Kreonts tas, kas tagad valda Korintā.

Ai. Ai, Mēdeja, nu tavas skumjas saprotu!

Mē. Pagalam es — no zemes mani izraida!

Ai. Kas izraida? Arvien vēl jaunas likstas tev!

Mē. No savas zemes Kreonts mani padzīt grib.

Ai. Vai Jāsons tevi neaizstāv? — Kāds zemiskums! Mē. Viņš vārdos aizstāv gan, bet sirdī vēlas to.

metoties pie Aigeja kājām

Es lūdzu sirsnīgi, tev vaigu skardama,

Pie kājām krizdama un apkampdama tās:

Jel žēlo, žēlo nelaimīgo sievieti,

Bez pajumtes šo trimdinieci neatstāj,

Pie sevis mani ņem un sava pavarda!

Tad dievi tavu vēlēšanos izpildīs,

Tev bērnus dos, pats mirsi laimīgs vecumā.

Tu pats vēl nezini, cik ļoti veicies tev:

Es palīdzēšu tev par bērnu tēvu kļūt —

Šim nolūkam es zinu drošus līdzekļus.

Ai. Šo labvēlību tev aiz daudziem iemesliem Es gribu parādīt: vispirms, aiz bijības Pret dieviem, otrkārt, bērnu dēļ, ko soli man; Par tiem es visu mūžu esmu domājis.

Tā esmu nolēmis: kad nāksi Atēnās,

Kā viešņu tevi savā namā uzņemšu.

Tev tomēr, sieva, gribu vēl ko paskaidrot:

No zemes šīs es tevi aizvest nevēlos;

Ja atnāksi uz Atēnām, tad apsolu Tev drošību un citam tevi neizdot.

Bet tomēr pati no šīs zemes projām ej,

Jo nevēlos es draugu priekšā vainīgs būt.

Mē. Lai notiek tā! Ja tu man dotu zvērestu,

Ka vārdu turēsi, tad būšu mierīga.

Ai. Vai tu man netici? Par ko tu šaubies vēl?

Mē. Es ticu tev, bet Pelij dzimta mani nīst Un Kreonts ar. Ja zvērests tevi saistītu,

No savas valsts tu mani aizvest neļautu.

Tik vārdos salīgstot bez dievu zvērestiem,

Tu vari piekāpties pret sūtņa prasībām Un mani upurēt: es vāja sieviete,

Bet viņi valdniekdzimtas ir un bagāti.

AI. Patiešām, sieva, tālredzīga esi tu!

Bet, ja tu vēlies tā, es zvērēt neliegšos.

Ar šādu ieganstu man tavus naidniekus Būs vieglāk noraidīt — tad būsi drošībā.

Sauc dievus man, pie kādiem lai es zvēru tev! Mē. Pie pašas Gajas, vecātēva Hēlija,

Pie visu lielo dievu saimes apzvēri!

Ai. Tad teic — ko vajag darīt man, ko nedarīt? Mē. No savas valsts tu mani nepadzen nekad!

Ja kāds no ienaidniekiem mani pieprasīs,

Tu mani neizdod, vien kamēr esi dzīvs!

Ai. Lai pati Gaja, Hēlijs spožais liecnieki Un visi dievi: savu vārdu turēšu.

Mē. Bet ko tu cietīsi, ja vārdu lauzīsi?

Ai. Būs sods kā visiem tiem, kas pārkāpj zvērestu. Mē. Tad laimīgs ej! Viss nokārtojies teicami.

Drīz būšu tavā pilsētā, kad paveikšu,

Kas prātā man, un sasniegšu, ko vēlējos.

Aigejs ai pavadoņiem prom.

Ko. Lai Majas dēls, kas ceļavīru sargs,

Uz mājām tevi pavada!

Lai viss tev izdodas,

Ko esi vēlējies, —

Mēs tevī redzam cēlu cilvēku!

Mē. Ai, Zev, ai, Zeva Dike, spožais Saules dievs! Drīz triumfēšu es pār saviem naidniekiem — Tas ceļš, uz kura izgāju, dos uzvaru.

Ir cerība par visu viņiem atmaksāt.

Sis vīrs, kad sirds man izmisumā sāk jau gurt, Kā osta vētrā rādās maniem nodomiem.

Pie krasta šā es kuģa virvi piesiešu,

Kad tikko nākšu cietoksnī pie Pallādas.

Nu visus savus nodomus jums atklāšu.

Tik nedomājiet, ka pa jokam runāju!

Pie Jāsona es kādu sievu sūtīšu

Ar lūgumu, lai tas pie manis ierodas.

Kad atnāks viņš, es laipni runāšu ar to Un sacīšu, ka viss ir tagad kārtībā,

Lai viņu ņem, kaut viņas dēļ es atstāta,

Ka izdevīgi tas un labi pārdomāts.

Es lūgšu atļauju, lai bērnus atstāj šeit —

Ne tādēļ gan, lai pamestu tos Korintā,

Lai mani ienaidnieki ņirgātos par tiem,

Bet lai ar viltu karaļmeitu nāvēju!

Ar krāšņām dāvanām es viņus sūtīšu Pie līgavas, lai viņa neizraida tos,

Ar smalku tērpu un ar zelta vainagu.

Kad viņa rotas ņems un tās ap sevi liks,

Tā drausmā nāvē mirs un tas, kas viņu skars, —

Ar tādām indēm slacīšu es dāvanas!

Šeit varētu patiešām tālāk nerunāt.

Es drebu jau par to, kāds darbs no brīža šā Vēl darāms man — es bērnus savus nokaušu! Neviena tāda nav, kas viņus varēs glābt.

Kad izpostīšu visu viņa ģimeni,

Šo zemi, kurā dārgos bērnus nokāvu,

Es, noziegumā sloga mākta, atstāšu.

Es neļaušu par sevi viņiem ņirgāties.

Lai tā! Kāds labums dzīvot vēl? Nav dzimtenes, Nav ģimenes, kur savās bēdās patverties.

Es kļūdījos, kad tēva namu atstāju,

Šā grieķa pļāpām glaimīgajām noticot.

Ar dieva palīgu es viņu sodīšu —

Nekad tam dēlus neredzēt, ko dzemdēju,

Nekad šī jaunā sieva citus pēctečus

Vairs viņam neradīs — no manām indēm drīz

Šī ļaunā sieva ļaunā nāvē nobeigsies!

Lai neteic kāds, ka esmu gļēva, bailīga Vai lēnīga, pavisam citāds raksturs man —

Es drausma naidniekam, pret draugiem vēlīga.

Ir liels un slavens tādu ļaužu liktenis.

К. V. Bet, ta ka atklaji mums savus nodomus,

Tad cilvēcības vārdā, labu vēlot tev,

No šāda soļa tevi gribam atrunāt.

Mē. Tā darīšu. Jums piedodams, ka spriežat tā.

Ko esmu cietusi, to nepārcietāt jūs.

К. V. Kā, sieva, drīkstēsi pret bērniem roku celt?

Mē. Ar to es vīram dziļi sirdī cirtīšu.

K. V. Tad kļūsi nelaimīgākā no sievietēm!

Mē. Lai būtu tā! Ir vēlu dot man padomus! auklei

Tu pasteidzies un ataicini Jāsonu!

Līdz šim it visur biji uzticīga man;

Neko tu neizpaud, ko esmu lēmusi,

Ja mani mīli tu un esi sieviete!

Aukle piom.

Ko. Ai, senlaikus laimīgie Erehtejdēli Un mūžīgi laimīgo dievību bērni!

No avotiem dzidriem šai svētajā zemē Jūs guvuši dievišķas gudrības slavu.

Jūs staigājat allaž ar priecīgu prātu,

Bez rūpestiem mirdzošā ētera spilgmē;

Tur Harmonija, gaišmate cēlā,

Reiz mājokli dāvāja deviņām mūzām.

%

Te Kipriete iesmela tīkamo valgmi No brīnišķās Kēfisas mīlīgiem viļņiem —

Tā ļaudis stāsta — un apdvesa laukus Ar viegliņās vēsmiņas plūstošo elpu.

Tur, vīdama cirtainos matos ap galvu Sev smaržīgās rozes, tā erotus sūta,

Lai Prātam tie būtu par palīgiem vienmēr Un līdzās atrastos cildenos darbos.

Kā spētu šie ūdeņi svētie,

Šī zeme, šī pilsēta mīļā Vēl uzņemt pie sevis to māti,

Kas stājusies slepkavas lomā Un cēlusi rokas pret bērniem?

Jel domā, ko gribi tu darīt,

Jel domā, kam dzīvību laupīt!

Mēs visas tev kopīgi krītam Pie ceļiem un sirsnīgi lūdzam —

Jel nenogalini bērnus!

Kur ņemsi tu drosmīgu prātu,

Kā drīkstēsi ieroci pacelt?

Vai nedrebēs sirds tev un roka,

Šo briesmīgo nodomu veicot?

Kā, ieraugot mīluļus savus,

Tu varēsi asaras valdīt,

Kad saļims tie asiņu peļķē?

Ja kritīs tie ceļos pie tevis,

Tu nespēsi atvairīt viņus Un rokas asinīs gremdēt.

Ierodas Jāsons ar Aukli.

Jā. Šurp nāku aicināts. Kaut mani ienīsti,

Es nevarēju noraidīt šo lūgumu.

Nu klausīšos, ko vēl no manis vēlēsies.

Mē. Es lūdzu, Jāson, aizmirst to, ko sacīju!

Tev vajadzētu piedot manus untumus,

Jo agrāk sirsnīgi viens otru mīlējām.

Pēc mūsu sarunām es visu apsvēru Un sevi norāju: kāds bezprāts, muļķe, tas!

Tu nīsti tos, kas tikai labu gribēja!

Kāpēc tu sacelies pret zemes valdnieku,

Ar vīru naidojies, kas dara labu tev,

Kad karaļmeitu prec un taviem dēliem vēl Grib brāļus dot? Vai labāk dusmas neatmest?

Ko iedomājies tu, ja dievi vēlīgi?

Vai pašai bērnu nav? Vai neapzinies to,

Ka trimdiniece esi tu, kam draugu trūkst?

To visu apsverot, es beidzot sapratu,

Ka muļķe bijusi un velti dusmojos.

Par labu tavu soli tagad atzīstu,

Kad stājies jaunā laulībā. Es muļķīte!

Šai pasākumā piedalīties bija man,

Tev palīdzēt un veicināt šo laulību,

Ar prieku tavai izredzētai pakalpot.

Bet esam, kādas esam, — ļaunas neteikšu,

Tik sievietes — no viņām dusmot nemācies Un neatmaksā muļķību ar muļķību!

Es atzīstu, ka nebija man taisnība,

Un pārdomāju tagad gudrāk rīkoties.

pagriežoties pret māju un aicinot bērnus pie sevis

Šurp, bērni, mīļie bērni, ārā iznāciet!

Šurp atnāciet un savu tēvu apsveiciet,

To cieši līdz ar māti tūdaļ apkampiet Un dusmas agrākās pret draugiem izbeidziet!

Lai miers ir atjaunots starp mums un pazūd naids!

Audzinātājs atved bērnus.

Nu sniedziet labo roku tam! Es nodrebu,

Par briesmām domājot, kas draud jums nākotnē. Ai, bērniņi, vai ilgi jūs vēl dzīvosit,

Tā mani mīļi apkampjot? Es nabadze!

Man acīs riešas asaras, es baiļojos!

Pēc ilgām ķildām mēs ar tēvu izlīgām,

Ar asarām jums maigos vaigus apslaku.

К. V. No mūsu acīm arī plūda asaras.

Lai izbeidzas ar to nu jūsu ciešanas!

Jā. Par to tev pateicos! Jau aizmirsts bijušais.

Ir sievai tiesības uz vīru dusmoties,

Kad viņš, vēl sievai dzīvojot, sev jaunu ņem.

Uz pareizāka ceļa sirds tev atgriežas,

Tavs prāts ir galu galā guvis uzvaru —

Es tagad redzu tevī gudru sievieti.

bērniem

Ja dievi palīdzēs, ai, mani mīluļi,

Par jūsu labklājību labprāt gādāšu!

Es ceru pat, reiz pienāks laiks, kad Korintā Ar saviem brāļiem būsit pirmie pilsoņi.

Tik audziet lieli nu! Par visu gādās tēvs Un mūžīgie, kas labvēlīgi būs pret jums.

Es gribētu jūs redzēt staltus uzaugam,

Lai pārspētu jūs visus manus pretniekus!

Mēdejai

Bet kāpēc tavus vaigus slaka asaras?

Kam bālē tu, no manis acis projām vērs?

Vai mani vārdi tevi atkal skumdina?

Mē. Nekas ... es tā ... par bērniņiem es domāju.

Jā. Tik esi mierīga! Par viņiem gādāšu.

Mē. Tev klausīšu. Uz taviem vārdiem paļaujos.

Ir sievas sievišķas — drīz plūst tām asaras.

Jā. Bet kāpēc īsti tu par bērniem bēdājies?

Mē. Tos dzemdēju ... Kad liki lieliem izaugt šiem, Man skumja kļuva sirds, vai tikai notiks tā.

Nu tas, ko gribēju ar tevi pārrunāt,

Gandrīz jau pasacīts; bet vēl ko vēlos teikt.

Šīs zemes valdniekiem tīk mani izraidīt —

Pats labākais man tas, to labi saprotu;

Vai ceļā stātos tev, vai zemes valdniekus Te traucētu — šeit mani nīst —, un tāpēc es Ar mieru zemi atstāt šo un trimdā iet.

Lai maziņie pie tavas rokas uzaugtu,

Lūdz Kreontu šos bērnus trimdā neaizdzīt.

Jā. Es nezinu, vai izdosies. Var mēģināt.

Mē. Liec jaunai sievai tūdaļ kādu vārdu bilst,

Lai tēvu lūdz no zemes bērnus nepadzīt!

Jā. Jā gan! Man šķiet, ka to es panākt varēšu.

Mē. Ja viņa tāda ir kā citas sievietes.

Šai lietā arī es tev gribu palīdzēt:

Ar bērniem sūtīšu tai skaistas dāvanas ■— Nudien, par tām nav skaistāku vairs pasaulē —, Jā, tērpu brīnišķu un diadēmu ar,

Kas zeltā mirguļo. Bet lai jau tūdaļ pat Šos greznumus šurp atnes kāda kalpone!

Ne vienreiz, tūkstoškārt tā sieva laimīga,

Kas ieguvusi tādu vīru lielisku

Un vēl šos dārgumus, ko kādreiz Saules dievs,

Mans vectēvs, novēlēja saviem pēctečiem.

Kalpone atnes tērpu un diadēmu.

Mēdeļa tos sniedz bērniem.

Šīs kāzu dāvanas jūs, bērni, saņemiet Un laimīgajai karaļmeitai pasniedziet!

Var apskaust to, kas saņems tādas dāvanas!

Jā. Bet kāpēc, muļķīte, tu velti atdod tās?

Vai domā tu, ka karaļnamā tērpu nav,

Ka zelta trūkst? Jel nedod, pati paturi!

Ja līgava kaut cik tik mani cienītu,

Tā mani augstāk stādītu par dāvanām.

Mē. Tā nerunā! Pat dievus balvas vilina,

Bet zelts par vārdiem ļaudīm labāks tūkstoškārt. Tai laime tagad uzsmaida, to dievi mīl.

Lai valda šī! No trimdas bērnus glābdama,

Es savu sirdi atdotu, ne zeltu vien.

Nu, maziņie, uz pili grezno steidzieties Un tēva jauno sievu, manu valdnieci,

Tur palūdziet, lai neizraida trimdā jūs!

Šīs dāvanas tai pasniedziet! Pats galvenais — Šos greznumus lai pati savās rokās ņem.

Nu ātrāk prom! Lai labi viss jums izdodas! Tik savai mātei labu vēsti atnesiet!

Jāsons ar bērniem un audzinātāju prom.

Ko. Nav cerības, ka bērnus varēs glābt,

Nav cerības — tie nāves ceļu iet!

Tā pieņems zelta greznumus,

Tā pieņems savu nelaimi,

Ar pašas roku galvā liks Šo baismo nāves dāvanu.

To valdzinās brīnišķi mirdzošais tērps,

Tā zeltaino vainagu galvā sev liks Un nāves ceļam greznosies.

Šais slazdos viņa iekritīs,

Kas nelaimīgai izlikti,

Un drausmā nāvē bojā ies.

Ai, valdnieka nabaga radniek,

Vai tiešām to nevari saprast,

Ka bērniem un līgavai savai Tu gatavo drausmīgu nāvi?

Cik tālu no mērķa tu noklīdis esi!

Es apraudu tevi, ai, nabaga māte,

Kas bērniņu asiņu tīko,

Lai atriebtu laulības gultu,

Ko Jāsons pret likumu pamet,

Ar citu saistoties mīlā.

Atgriežas audzinātājs ar bērniem.

A-s. Ir, pavēlniece, trimda bērniem atcelta,

Jo karaļmeita, līgava, šīs dāvanas Ar prieku pieņēma. Nu būs tur bērniem miers! Mē. Ai vai!

A-s. Kā apjukusi stāvi tu, kad veicies viss?

Un kam tu savu skatu atkal projām vērs?

Vai mani vārdi nespēj tevi iepriecēt?

Mē. Ai vai, ai vai!

A-s. Šīs nopūtas ar nesto vēsti nesaskan.

Mē. Ai, vēlreiz vai!

A-s. Varbūt, nemaz to nejauzdams, Es vēsti atnesu, kas tev nav tīkama.

Mē. Tas sakāms bija tev, to pārmest negribu.

A-s. Bet kāpēc skatiens tev tik drūms, lej asaras?

Mē. Tas nav bez iemesla, mans draugs, jo dievi man

Un pašas neprāts iedvesa šo nodomu.

A-s. Ar bērnu gādību tu mājās pārnāksi.

Mē. Vispirms es citus gribu aizvadīt... ai vai!

A-s. No bērniem arī citām mātēm šķirties bij;

Bez kurnēšanas visiem likstas jāpārcieš.

Mē. To arī darīšu. Ej tūdaļ atpakaļ

Un gādā bērniem visu to, kā vajag tiem!

Audzinātājs prom.

Ai, bērni, bērni! Drošs jums tagad patvērums Un māja mierīga, kur dzīvot varēsit,

No nelaimīgās mātes mūžam atšķirti.

Bet es uz citu zemi trimdā aiziešu Un jūsu laimi nevarēšu redzēt vairs,

Ne jūsu līgavas, ne kāzas skatīt reiz,

Ne gultu uzklāt jums, ne lāpu dedzināt.

Ai, nelaimīgā, stūrgalvīgā Mēdeja!

Jūs, mīļie bērni, velti audzināju es.

Daudz pūļu, satraukuma brīžu bija man,

Ar mokām šausmīgām jūs velti dzemdēju.

Es, nabadzīte, daudz ko cerēju no jums —

Ka vecumdienās drošais atbalsts būsit man,

Ka mirušu ar savām rokām glabāsit,

Kā vēlams cilvēkiem. Bet saldās cerības Nu izira. No jums uz mūžu atšķirta,

Bez prieka, izmisumā mūžu dzīvošu.

Vairs jūsu mīļās acis māte neskatīs Nekad; uz citu dzīvi būs jums jāpāriet.

Vai man! Kam, bērni, jūs tā manī skatāties? Kam tā man uzsmaidāt vēl reizi pēdējo?

Ai vai, ko darīt man? Te rokas nolaižas, Kad, sievas, bērnu dzidrās acīs noraugos.

Ai nē, to nespēju! ... Prom, ļaunie nodomi!

No šejienes tos trimdā līdzi paņemšu.

Kāpēc lai vīram lieku ciest šo bērnu dēļ,

Sev pašai divkārtīgas mokas uzkraujot?

Nē, nē! Nemūžam ne! Prom, ļaunie nodomi!

Ko daru es? Vai ļaut par sevi zoboties,

Bez soda atstāt tos, kas man ir naidnieki?

Lai drosme atgriežas! Vai tiešām gļēva tu?

Tev līdzcietība atkal sirdī iezagās!

Jūs, mīļie bērni, tūdaļ mājās dodieties!

korim

Kam manā ziedojumā klāt būt netīkas,

Var arī iet... Vairs mana roka nedrebēs!

Ai vai, vai! ...

Nē, nē ... Nē, mana sirds, šo darbu nedari! Liec mierā bērnus, nelaimīgā! Saudzē tos!

Ar viņiem dzīvojot, man bēdas sirdī rims!

Nē, Aīdu un ļaunos garus piesaucu!

Tas nenotiks nekad! To paciest nevaru,

Ka ienaidnieki manus bērnus apsmietu!

Tiem tomēr katrā ziņā bojā jāiet būs,

Un es, kas viņus dzemdēju, tos nokaušu.

Tā lēmis liktenis. Neviens tos nevar glābt!

Jau karaļmeita diadēmu galvā liek,

Jau saindētā tērpā mirst, to zinu es.

Pa grūtum grūtu ceļu tagad sāku iet,

Pa ceļu grūtāku vēl viņus sūtīšu.

Vēl sveiciens bērniem pēdējais! Ai, bērniņi,

Nu sniedziet mātei rociņas, tās glāstīšu!

Ai, mīļā rociņa, ai, saldā mutīte,

Ai, mīļās actiņas, ai, laipnās sejiņas!

Nu esiet laimīgi, bet tur . .. Tēvs laupīja Virs zemes laimi jums . .. Cik mīļi skūpsti jums, Cik maigi vaidziņi, cik elpa tīkama!

Jel ejiet, ejiet, bērniņi! Nav spēka vairs Jūs ilgāk uzskatīt — smeldz pārāk mana sirds!

Bērni ieiet mājā.

Es saprotu, cik šaušalīgs būs nedarbs mans, Bet kaislība par manu prātu stiprāka —

Tā mirstīgos uz visiem noziegumiem velk.

К. V. Man dažkārt vajadzēja spriest Par jautājumiem nopietniem,

Ar prātu augstāk pacelties,

Kā sievām lemts. Ir mūzas mums,

Kas sievām māca gudrību,

Bet ne jau visām — vienu tik Starp daudzām atrast varēsi.

Un tomēr sievu prāts Nav mūzām svešs.

Es domāju, ka mirstīgie,

Kas vientuļi, kam bērnu nav,

Par citiem dzīvo laimīgāk.

Kam bērnu nav, tas nezina,

Vai jauki būt par vecākiem Vai tikai mokas tās un slogs.

Kas bērnus radījuši nav,

Tie brīvi ir no ciešanām.

Kam mājā maigā paaudze Aug kuplumā, tam rūpesti Ik dienas sirdi smagi spiež —

Kā viņus labi audzināt,

Kā dzīvei gādāt līdzekļus.

Bet nezina vēl vecāki,

Vai būs tie krietni cilvēki Vai arī kādi nelieši.

Bet, lūk, vēl viena nelaime,

Par visām citām ļaunāka.

Ja visu gādā vecāki Un bērni spirgti, veseli Un godīgi, bet liktenis Nu aizrauj viņus pazemē:

Kāds labums tad ir vecākiem,

Ja dievs tā viņiem atmaksā,

Pie visām citām nelaimēm Vēl pievieno šo ļaunāko?

Mē. korim

Ar satraukumu sirdī, mīļās, gaidu šeit Un vēlos zināt, kā gan pilī veicies viss.

Bet, lūk, jau redzu es — kāds vergs no Jāsona Ar vēsti steidzas šurp. Tas, satraukts, aizelsies, Par kaut ko drausmīgu man vēsti atnesīs.

Uzskrien ziņnesis.

Ziņnesis

Ir šaušalīgs un nedzirdēts tavs briesmu darbs! Jel bēdz, jel bēdz, ai, Mēdeja! Uz kuģ‘i prom!

Ja ratus vari sadabūt, tad tajos kāp!

Mē. Kas noticis, ka projām būtu jābēg man?

Zi. Ir tikko jaunā karaļmeita mirusi

No tavas indes, arī Kreonts, viņas tēvs!

Mē. Man labāko no vēstīm esi atnesis!

Mans draugs nu būsi tu arvien un labdaris.

Zi. Ko saki tu? Vai jukusi, ka murgo tā?

Kā vēsti šo bez bailēm vari uzklausīt,

Kad sagrāvusi valdnieknama pavardu?

Mē. Gan varētu es tev uz to ko atbildēt,

Bet nepārsteidzies, draugs! Pēc kārtas stāsti man, Kā viņi bojā gājuši! Prieks divkāršs būs,

Ja dzirdēšu, ka drausmā nāvē miruši.

Zi. Kad dēlēni ar tēvu pilī atnāca,

Tie tūdaļ aizsteidzās pie jaunās līgavas.

Mēs, vergi tie, kam sirds par tevi sāpēja,

Cits citam tūdaļ ausī čukstējām par to,

Ka senā ķilda tev ar vīru beigusies.

Cits līksmi taviem dēliem rokas skūpstīja,

Cits matus zeltainos. Es, priekā drebēdams,

Uz sievu telpām bērniem līdzi sekoju.

Tur kundze tā, kas tavu vietu ieņēma,

Vēl abus bērnus neredzēja sākumā —

Tā mīļi lūkojās tik savā Jāsonā.

Sos ieraugot, tā pēkšņi acis aizklāja,

No viņiem savu košo vaigu novēršot,

Jo bērnu ierašanās viņu satrauca.

Tavs vīrs sāk jaunās sievas sirdi apvaldīt Un saka: «Ļauna neesi pret manējiem!

Vairs nedusmo! Uz mani atkal skatu vērs Un vīra draugus uzskati par savējiem!

Tu pieņem dāvanas un tēvu pierunā,

Lai trimdu atceļ viņš šiem bērniem manis dēļ.»

Sīs balvas redzot, pretoties tā nespēj vairs Un vīram visu apsola. Bet, tikko viņš Ar taviem abiem bērniem namu atstājis,

Tā, krāšņo tērpu ņēmusi, sāk greznoties,

Sev matu cirtās zelta diadēmu liek,

Pie spožā spoguļa vēl matus sakārto Un priecājas par savu tēlu nedzīvo.

Pēc tam, no krēsla cēlusies, pa istabām Tā pastaigā un viegli balto kāju sper.

Par šādām rotām sajūsmā, uz pirkstgaliem Tā bieži paceļas un kājās noraugās.

Bet tūdaļ risinājās te kas šaušalīgs.

Sāk vaigi bālēt tai un kājas ļodzīties,

Sāk drebēt locekļi, un streipuļodama Tā krēslā pēkšņi slīgst, lai zemē nekristu.

Tad kāda veca kalpone, kas domāja,

Ka Pāns pret viņu saīdzis vai cits kāds dievs,

Jo spalgi iekliedzās; šī redz, ka jaunavai Uz lūpām baltas putas, acis valbītas Un asins vaigos zūd, un tagad pārvērtās Tās skaļā kliegšana par žēlām vaimanām.

Nu viena verdzene uz tēva mītni skrien,

Bet otra savukārt pie jaunā vīra steidz,

Lai viņam ziņotu par sievas nelaimi, —

Pa visu pili vergu soļi dipēja.

Ātrs gājējs būtu sešus pletrus nogājis Un soļos viegli savu mērķi sasniedzis,

Pirms vaidēdama nelaimīgā pamodās No nejutības miega, kad ne redz, ne dzird.

Bet likstas divkāršas nu viņai uzbruka:

No zelta vainaga, kas matu cirtās likts,

Plūst šķidrums neredzēts, kas tūdaļ uzliesmo,

Un smalkais tērps, ko tavi bērni dāvāja,

Nu nelaimīgās balto miesu plosīja.

No krēsla'viņa lec un, liesmu ieskauta,

Sāk bēgt un galvu kratīt, savus matus plūkt,

Lai vainagu no galvas norautu; bet zelts,

Aiz cirtām aizķēries, ar spēku divkāršu Tik liesmot sāk, jo stiprāk galvu kratīja.

Bez spēka viņa zemē ļimst šā lāsta dēļ.

Pat tēvam grūti būtu pazīt jaunavu:

Vairs nebija tās acīs mīļā skatiena,

Ne vaigā jaunības; tik asins aumaļām No galvas plūda tai, ar liesmām jaukdamās.

Kā priedei sveķi pil, tā miesa pilēja No kauliem, neredzamas indes sagrauzta.

Cik drausmīgs skats! Pie līķa skarties baidījās Ikviens — tās liktenis mūs skaidri mācīja.

Bet nelaimīgais tēvs, vēl postu nejauzdams,

Uz pili ātri trauc, pie līķa metas klāt,

Sāk skaļi vaimanāt, to apkampienos skauj Un skūpstīdams tā teic: «Ai, nelaimīgais bērns, Kāds dēmons tev šo drausmo nāvi sūtījis?

Kas tevi man pie kapa malas atņēmis?

Ai vai! Ar tevi, bērns, es kopā gribu mirt!»

Kad rimās asaras un gaužās vaimanas,

Grib sirmais valdnieks piecelties, bet nespēj vairs. Kā efeja pie laura glaužas klāt, tā viņš Pie tērpa pielipa. Bij cīņa drausmīga.

Kad tēvs grib augšā ceļos tikt, to atpakaļ Velk meita, bet, kad raujas nost ar spēku viņš,

No kauliem vecā miesa lobās lēveriem.

Viņš beidzot apklusa un elpot pārstāja,

Jo mokas pārciest nelaimīgais nespēja, —

Tur sirmais tēvs un viņa meita abi guļ.

Patiešām nožēlojams viņu liktenis!

Par to, kas gaida tevi, runāt negribu —

Gan pati zināsi no soda vaļā tikt.

Man šķiet, šai pasaulē tik ēnas esam mēs.

Ne šodien pirmoreiz bez bailēm saku tā:

Kas sevi šeit par gudrinieku uzskata Un domātāju, bargu sodu pelnījis.

Neviens no mirstīgiem nav laimi sasniedzis.

Var bagātība dažam dzīvi atvieglot,

Bet viņu pašu darīt laimīgu nekad.

Ziņnesis prom.

К. V. Man šķiet, ka šodien liktenis pēc nopelniem Ir uzkrāvis tev, Jāson, lielu nelaimi.

Kreonta nelaimīgais bērns, par tevi mums Sirds noskuma, jo precības ar Jāsonu Tev tumšos vārtus atvērušas Aīdā.

Mē. Sis darbs man, mīļās, jādara, cik ātri var!

Es savus bērnus nokaušu un bēgšu prom.

Ja brīdi vilcināšos vēl, tad kritīs tie Par upuri no citas rokas ļaunākas.

Tiem nāve nolemta — vairs nevar grozīt to, Un es, kas viņus dzemdēju, tos nokaušu.

Sirds mana, bruņojies! Kam vēl tu kavējies So briesmu darbu veikt, kas nepieciešams tev? Tver, nelaimīgā roka, tūdaļ zobenu,

Tver to un dodies pretī sūram liktenim!

Met bailes tagad prom un nedomā par to,

Ka viņi mīļi tev, ka viņiem māte tu!

Tik īsu mirkli savus bērnus aizmirsti,

Tad raudāt varēsi... Kaut viņus nāvēsi,

Tos mīli tu, virs zemes nelaimīgākā!

Mēdeja ieiet mājā.

Ko. Ai, Zeme, Saules stars, kas visu redz,

Jel skatiet sievu nekrietno!

Pret bērniem roku asinskāro,

Pašnāvniecisko tā ceļ!

Ai, Saules dievs, tie tavi pēcteči!

Tā tava zelta paaudze!

Nu plūdīs dievu asinis —

Ai, šaušalas! — ko izlies mirstīgie!

Ai, dievišķā gaisma, jel savaldi viņu,

Projām no mājas dzen slepkavu Asiņu kāro,

Tumsas un atriebes garu!

Tu velti bērnus klēpī loloji,

Tu velti mīļos gaismai dzemdēji,

Caur Simplegādu klintīm tumšām Uz šejieni kad atbēgi.

Ai, drausmīgā, ko dusmu neprātā Sirds tava nespēj izdarīt?

Nav sirdī mīlestības tev,

Bet tikai asinskāre, atriebe.

Vai! mirstīgiem tiem, kas apslaka zemi Savējo asiņu straumēm!

Atriebjas dievi

Tādiem uz augumu audzēm.

Namā atskan bērnu, balsis.

АЫ Zēni mājas iekšienē

Ai vai!

Ko. Vai dzirdi kliedzienus? Vai dzirdi bērnus tu?

Ai, nelaimīgā sieviete!

Pirmais Zēns mājas iekšienē

Ko darīt man? Kā lai no mātes izglābjos?

Otrais Zēns maļas iekšiene

Es, mīļais, nezinu . .. Mēs nāvei nolemti!

Ko. Vai doties palīga? Ir bērni jaglabj mums No nāves briesmīgas!

Pirmais zēns mājas iekšienē

Jel glābiet, dievu dēļ! Vairs nedrīkst kavēties! Otrais Zēns mājas iekšienē

Pār mūsu galvām nāvējošais zobens zib!

Ko. Vai dzelzs un akmens sirdī tev,

Ka savu roku cel pret tiem,

Kam pati devi dzīvību?

Tik viena sieva senos laikos bij,

Kas savus bērnus nāvēja kā tu.

Reiz Ino bezprātā, ko dievi sūtīja,

Kad Zeva sieva viņu padzina,

Pēc bērnu slepkavības šausmīgās No krasta jūras viļņos metusies;

Te nāve šo ar abiem bērniem vienoja.

Vai pasaulē kas drausmīgāks!

Ai, sievu gultas postīgās,

Cik ciešanu jūs ļaudīm nesušas!

Atskrien Jāsons.

Jā. Jūs, sievietes, kas nama priekšā stāvat šeit,

Jel sakiet man — vai noziedzniece vēl ir tur, Šī Mēdeja, vai metusies jau viņa bēgt?

Tai zemes dzīlēs tagad slēpties vajadzēs Vai mākoņos uz putna spārniem aizlidot,

Lai paglābtos no karaļnama atriebes.

Varbūt tā, nogalinot zemes valdnieku,

1300

No šejienes bez soda prāto projām bēgt?

Man nerūp viņa tā kā bērnu liktenis.

Gan viņu sodīs tie, kam ļaunu nesusi.

Es nācu šurp, lai glābtu bērnu dzīvību,

Jo asinsradinieki viņiem atriebt var Par viņu mātes asinsdarbu drausmīgo.

К. V. Vēl, nelaimīgais, savu postu nezini

Tu, Jāson! Citādi šos vārdus neteiktu.

Jā. Kas ir? Varbūt tā arī mani nāvēt grib?

К. V. Pret taviem dēliem māte rokas cēlusi!

Jā. Vai man! Ko saki, sieva, tu? Pagalam es!

К. V. Tas taisnība! Nav tavi bērni dzīvi vairs!

Jā. Kur slepkavoti bērni — šeit vai mājā tur?

К. V. Ver durvis šīs! Tur bērnu līķus redzēsi!

Jā. Jo ātrāk, ātrāk, kalpi, durvis atlauziet!

Tās atveriet, lai skatu postu divkāršo —

Kā mirušos, tā šo, ko bargi sodīšu!

Virs nama parādās spārnotu pūķu rati, kuros atrodas Mēdeja ar bērnu līķiem.

Mē. Kam durvis gribi graut, ar varu vaļā lauzt? Vai meklē mirušos un mani, slepkavu?

Tik velti nepūlies! Ja manis vajag tev,

Tad teic — ko vēlies? Mani tu vairs neskarsi! Šos ratus Hēlijs deva man, mans tēvatēvs,

Lai droša būtu es pret katru naidnieku.

Jā. Ai, briesmone, visderdzīgākā sieviete,

Tu dieviem, man un visiem ļaudīm nīstamā! Ar zobenu tu savus bērnus nāvēji Un līdz ar viņiem mani kapā iegrūdi.

Kā drīksti tu pēc bezdievīgā ļaundarba Vēl saules gaismā un šai zemē raudzīties?

Tev lāsts! Nu redzu to, ko neredzēju tad,

Kad tevi es no barbarzemes atvedu Uz Hellādu, tu ļaunais odzes perējums,

Kas dzimteni un savu tēvu nodevi!

Tu ļaunais gars, ko dievi uzsūtīja man,

Pie pavarda tu savu brāli nokāvi,

Pirms krāšņā argonautu kuģī iekāpi.

Tā sākās visa nelaime. Tad laulībā Ar mani stājies tu un bērnus dzemdēji,

Bet tagad tos aiz greizsirdības nokāvi. Nevienu sievu nevar atrast Grieķijā,

Kas spējīga uz to. Par visām citām tu Reiz, odze indīgā, man biji mīļāka!

Ne sieva tu, bet lauvene, vēl niknāka Par Skillu drausmīgo, kas Tirēnijā mīt!

Kaut manus lāstus tūkstošiem tu dzirdētu,

Tie tevi nesatrauks — tik spītīga tev sirds! Prom, sieva nekrietnā, prom, bērnu slepkava! Par savu likteni man atliek tikai skumt:

Vairs līgavu man neapkampt, un nesveikt jūs, Ai, mīļie bērniņi, mans dārgais lolojums, Vairs dzīvus man nemūžam! Jā, pagalam viss! Mē. Uz tavām garām runām arī es tāpat

Tev atbildētu, ja vien nezinātu Zevs,

Kā tevi mīlēju un kas par to man bij.

Tu nespēsi, kad mani esi atstājis,

Vairs laimīgs būt un zoboties par Mēdeju.

Ne līgava, ne tēvs, kas viņu deva tev,

Bez soda mani trimdā padzīt nespēja.

Ja patīk tas, par lauvu mani vari saukt,

Par Skillu vēl, kas Tirēnijas klintīs mīt,

Bet savukārt tev sirdī dziļi iedzēlu.

Jā. Man sirdī dzeldama, sev arī iedzēli.

Mē. Jā gan! Bet sāpes rimst, ja tu vairs nesmejies. Jā. Cik ļauna māte, bērni, jums ir bijusi!

Mē. Jums, bērni, tēva neprāts nāvi atnesis!

Jā. Nav mana roka viņiem nāvi nesusi!

Mē. Tavs neprāts tas un tava jaunā līgava!

Jā. Aiz greizsirdības savus bērnus nokāvi!

Mē. Vai domā gan — tā sievai maza nelaime?

Jā. Jā, prātīgai! Bet tevī viss ir neprātīgs.

Mē. Nav viņu vairs! Tas mūžam sirdi grauzīs tev. Jā. Nē, viņi dzīvi un tev drausmi atriebsies!

Mē. Kas vainojams ir nelaimē, to dievi zin.

Jā. Jā gan, tie pazīst tavu sirdi zemisko.

Mē. Tu vari nīst! Man derdzas tava valoda.

Jā. Man tavējā — mums tāpēc viegli izšķirties.

Mē. Jā gan! Ko vairāk vēl? Jau sen to vēlos es.

Jā. Ļauj mirušos man apglabāt un apraudāt!

Mē. Nekad! Tos pati glabāšu. Uz svētbirzi,

Ko sargā Hēra Akraja, tos nesīšu,

Lai, kapu atrokot, tos mani naidnieki Vairs netraucē. Es svētkus, upurēšanu Tai zemei noteikšu, kur Sīsifs dzīvojis,

Lai turpmāk savu briesmu darbu izpirktu. Uz Erehteja zemi pati došos es,

Kur Aigejs, Pandīona dēls, man mītni dos. Tev, nelietīgais, jāiznīkst, kā pelnījis, — Reiz «Argo» drupas tavu galvu sašķaidīs, Kad mūsu kāzu rūgto galu skatīji.

Jā. Lai bērnu Erīnija atriebj tev!

Lai Dike šīs asinis piemin!

Mē. Vai gan dievi vai dēmoni paklausīs tev,

Kas zvērestu lauzis un Viesturi krāpis?

Jā. Lāsts, briesmone, slepkava, pavadīs tevi!

Mē. Jel steidzies uz māju un apglabā sievu!

Jā. Jau eju. Nav bērnu vairs man!

Mē. Vēl neskumsti! Tik tad, kad kļūsi vecs ...

Jā. Ai, mīļie bērniņi!

Mē. Man mīļi tie, ne tev!

Jā. Tos kāpēc nokāvi?

Mē. Lai sirds tev sāpētu!

Jā. Ai vai, tos gribētu vēl noskūpstīt,

Vēl reizi viņu lūpām pieskarties!

Mē. Nu viņi mīļi tev, tiem vēlies vēl ko bilst, Bet dzīvus viņus atstūmi!

Jā. Tik, dievu dēļ, Ļauj manu bērnu maigai miesai pieskarties!

Me. Tas nevar notikt vairs! Šeit vārdi veltīgi.

Mēdeļa aizbrauc pūķu ratos.

Jā. Vai redzi tu, Zev, kā dzen mani projām,

Kā apvaino mani šī asiņu kārā,

Šī lauvu māte, šī slepkava ļaunā?

Cik spēka man būs līdz pēdējam mirklim,

Es nerimšos lūgt sev palīgā dievus,

Ar asarām acīs par liecniekiem saukšu:

Tu, kāvusi bērnus, pat neļāvi tēvam Ne pieskarties rokām, ne apglabāt viņus! Kaut nebūtu bijis man bērnu pavisam,

Tad nebūtu jāredz, ka nāvēti viņi!

Ko. Daudz likteņu valda no Olimpa Zevs,

Daudz ko dievi lemj pretēji gaidītam: Cerībās lolotais netop piepildīts,

Tam, ko neceram, ceļu ver dievība.

Tā arī notika šoreiz.

НIPOLĪTS

PERSONAS

AFRODITE HIPOLITS MEDNIEKU KORIS VECS KALPS

TROIZENAS SIEVU KORIS AUKLE

FAIDRA, Tēsēja sieva, Hipolita pamāte

TĒSĒJS, Atēnu valdnieks

ZIŅNESIS

ARTEMĪDA

Faidras kalpones

Tēsēja pavadoņi

Darbības vieta:

Troizēna, laukums valdnieka pils priekšā; laukumā viens otram pretim atrodas Afrodītes un Artemīdas tēli ar ziedokli.

Afrodīte

Mans, Kipras dieves, vārds jo plaši daudzināts Ir cilvēkos un ari debesis nav svešs.

It visiem mirstīgiem, kas saules gaismu redz No Ponta līdz pat novadam, kur Atlants mīt, Es vēlu labu, ja tie mani cieņā tur,

Bet pazudinu katru, kas man pretojas,

Jo arī dieviem iedzimta ir godkāre —

Tiem labpatīk, ja mirstīgie tos slavina.

Drīz pierādīšu, ka šie vārdi patiesi,

Jo Tēsēja un amazones atvase,

Šis Hipolits, ko cēlais Pitejs skolojis,

Ir vienīgais no pilsoņiem še Troizēnā,

Kas mani sauc par ļaunāko no dievībām;

Ne mīlestība prātā tam, ne laulība.

Viņš Foiba māsu Artemīdu, Zevmeitu,

Par dižāko no visām dievēm uzskata Un zaļā mežā, piebiedrojies jaunavai,

Ar žiglo suņu baru medī dzīvniekus;

Viņš dievei tuvāks, nekā klājas mirstīgiem.

To viņiem ļaunā neņemu. Kas man par to?

Bet, ko man Hipolits ir pāri darījis,

Es atriebšu vēl šodien pat; jau senāk man Tas iecerēts un lielas pūles neprasīs.

Reiz devās viņš no pils, kur Pitejs valdīja, Uz Pandīona novadu, lai skatītos Un iesvētītos mistērijās slavenās.

Tur Faidra, tēva sieva, viņu redzēja Un mīlā iedegās pret to — tā lēmu es.

Tad, iekams viņa nonāca še, Troizēnā,

Tā cēla templi līdzās Pallādai uz klints,

Kas redzama pa gabalu, par godu man Un vēlāk, sirdī tālās mīlas tvīkdama,

Šo templi Hipolita vārdā nosauca.

Kad Tēsējs bija Kekropzemi atstājis,

No Pallantīdu asinsziega vairoties,

Ar sievu kopā viņš šai zemē ieradās,

Sev gadu brīvprātīgas trimdas uzlikdams.

Un Faidra tagad, mīlas bultām šaustīta,

Slīgst žēlabās un klusēdama bojā iet.

Neviens no kalpiem nezina, par ko tā cieš.

Bet mīlestība šī vis slēpta nepaliks:

To atklāšu es Tēsējam — viss gaismā nāks,

Un jaunekli, kas man tik naidīgs, viņa tēvs Ar lāstiem satrieks — tādas spējas Tēsējam Ir jūras valdnieks Poseidons reiz dāvājis,

Trīs vēlmes viņam apsolīdams piepildīt.

Gan cienījama Faidra, tomēr mirt tai būs:

Tik augstu nevērtēju viņas ciešanas,

Ka tālab jāžēlo man savi naidnieki Un jāatstāj bez soda, sirdij tīkama.

Bet, lūk, jau redzu Hipolitu nākam šurp. Viņš piekusis ir medībās, šis jauneklis.

No šejienes man tūdaļ pat ir jāpazūd,

Jo viņam līdzi nāk skaļš pavadoņu pulks, Kas dievi Artemīdu dziesmām slavina.

Viņš nezina, ka vārti tam uz Aīdu Jau atvērti un sauli redz tas pēdējo.

Mednieku kora pavadīts, ierodas Hipolits. No pils iznāk vecs kalps.

Hipolits

Pavadiet, dziesmām pavadiet Zeva meitu, dievišķo Artemīdu,

Gādnieci mūsu!

Mednieku koris

Varenā, varenā Artemīda,

Zeva atvase,

Sveikta, sveikta tu, cēlākā,

Zeva un Lētojas meita,

Visdaiļā no jaunavām,

Tu, kas mīti plašajās debesīs Cildenā tēva pilī,

Zeva zeltītā namā!

Sveikta, sveikta tu, Artemīda,

Visdaiļā no jaunavām visām,

Kas Olimpā mājo!

Hi. vērsdamies pie Artenūdas tēla

Tev nesu es kā veltījumu, valdniece,

So vainagu, kas pļavā neskartā ir vīts.

Nav gana, kas tur uzdrīkstētos lopus laist,

Un sirpis allaž klusē tur, tik bites vien Pār košo pļavu pavasarī lidinās,

Un Aidosa ar upes valgmi slaka to.

Ne tam, kas tikai iemācījies tikumu,

Bet, kas pēc dabas sirdī godprātīgs, ir ļauts Tur ziedus plūkt; tas liegts ir vīram nekrietnam. No goddevīgām rokām, mīļā valdniece,

Tad saņem galvas rotu cirtām zeltainām!

Man vienīgam no mirstīgiem ir piešķirts gods Ar tevi kopā būt un vadīt sarunas,

Un tavu balsi dzirdēt, vaigu neskatot.

Kaut varētu, kā sācis, mūžu nodzīvot!

Vecais kalps

Mans pavēlniek! — par kungiem tikai dievus sauc Vai tu ar mieru klausīt labu padomu?

Hi. Jā gan! Vai būtu prāta darbs to nedarīt?

V. K. Vai zināms tev, kāds likums valda mirstīgos?

Hi. Nē, nezinu, par ko tu īsti jautā man.

V. K. Ir nīstams, kas ir augstprātīgs, nav visiem draugs. Hi. Tas tiesa! Kurš no lepnajiem gan paciešams?

V. К. Vai cieņu neiemanto tie, kas laipnīgi?

Hi. Tā ir, bez pūlēm sevišķām tiem guvums liels.

V. K. Un kā tev liekas: vai ar dieviem nav tāpat?

Hi. Jā gan — ja dzīvojam pēc dievu likumiem!

V. K. Tad kāpēc negodā tu cēlu dievību?

Hi. Bet kuru? Sargies, ka tev mēle nepaslīd!

V. K. Tā Kipriete — kas tavu vārtu priekšā stāv.

Hi. To šķīstu sirdi sveicu tik no tālienes.

V. K. Bet viņa augstā cieņā ir starp mirstīgiem.

Hi. Ne visiem tas pats dievs un tas pats cilvēks mīļš.

V. K. Tu būtu laimīgs, ja tev prāta pietiktu.

Hi. Tāds dievs, kas naktī godināms, man nepatīk.

V. K. Ikvienam dievam jādod gods, kāds pienākas.

Hi. medniekiem

Uz priekšu, mani puiši, namā dodieties Un mielojieties! Bagāts galds pēc medībām Lai spirdzina! Un zirgus izsukāt vēl jums Ir pienākums, lai, ieturējis maltīti,

Tos ratos jūdzis, krietni varu izbraukties. vecajam kalpam

Bet tavai Kiprietei es saku ardievas.

Hipolits ar medniekiem prom.

V. K. Bet es — nav taču jāseko man jauniešiem,

Kas šādās domās, — tavu tēlu pielūgšu Un teikšu vārdus, kādi vergiem pieklājas.

Ai, Afrodīte, valdniece! Tev piedot būs,

Ja sarunājis blēņas ir kāds jauneklis,

Kam karstas asinis. To dzirdam neliecies —

Jums, dieviem, jābūt gudrākiem par mirstīgiem! Prom.

Uznāk Tioizēnas sievu koris.

Koris

Teic, ka Okeāna straumi Izšļāc kāda stāva klints.

Plūst pa nogāzi tad strautiņš, Piepildīdams ūdens traukus. Tur man kāda draudzenīte, Mērcot upes ūdenī,

Mazgā purpurkrāsas tērpus, Izžauj tos uz saules kvēlē Sasilušas akmens radzes;

Es no viņas pirmo vēsti Saņēmu par valdnieci.

Slimība tai uzbrukusi — Mājās viņa mokās gultā, Savu galvu zeltaino Ietinusi plīvurā.

Nu jau trešo dienu viņa Atsakoties augļus baudīt,

Ko mums piešķir Dēmetra, Slēptās sāpēs ilgodamās Nāves krastiem pretī iet.

Vai tev, mīļā, aptumšojis Prātu Pāns vai Hekate,

Jeb vai svētie koribanti,

Māte, kalnu valdniece?

Vai par to, ka neziedoji Medībdievei Diktinnai Upurmaizes, jācieš tev?

Dieve šī pār zemēm dodas,

Ezeriem un pāri jūras Bangojošiem atvariem.

Vai gan tavu cildo vīru,

Erehteidu vadoni,

Aizviļ prom no tavas gultas Kāda mīla slepena?

Jeb vai ieradies kāds jūrnieks Šurp no dzimtās Krētas salas Sājā viesmīlīgā ostā,

Vēsti skumju nesdams kundzei?

Vai tad tādēļ skaudras sāpes Sirdi māc, pie gultas saista?

Kaut sievām mēdz būt raksturs stūrgalvīgs, Tām reizēm piemīt gļēva bezpalīdzība,

Kad jādzemdē, un viņas pārņem izmisums. Kad manu miesu sāpju lēkmes plosīja,

Par palīgu es dzemdībās

Tad saucu Artemīdu, bultu valdnieci,

Un viņa, dārgā, ikreiz atnāca pie manis Ar savām līdzgaitniecēm dievišķām.

Kalpones uz nestuvēm iznes Faidiu no pils.

Un, lūk, vecā aukle pa vārtiem ved No pils mūsu valdnieci laukā.

Vēl tumšākas ēnas uz acīm tai gulst.

Kas noticis, zināt to alkst mana sirds,

Kam kļuvis tik bāls Viņas ziedošais vaigs?

Aukle

Ai, mirstīgo likstas, jūs slimības ļaunās!

Ko man iesākt ar tevi, ko nedarīt man?

Šeit spoža tev gaisma, še dzidrs ir gaiss;

Un nama priekšā ir iznesta jau Tava slimības gulta,

Tev vienīgā vēlme bij nokļūt šeit,

Bet drīz atkal gribēsi istabā tikt.

Tavs prāts ir tik šaudīgs, tev zudis ir prieks Un netīk vairs tas, kas jau ir, bet aizvien Tev kārojas tā, kā nava.

Ir vieglāk būt slimam kā dziedināt otru,

Tad viena tik rūpē, bet, ārstējot citu,

Gan raizes spiež sirdi, gan rokām ir darbs. Visa cilvēka dzīve ir sāpju ceļš,

Bez mitas mums nedienas uzglūn.

Bet, ja kaut kas labāks par dzīvi šo gaidāms, Tas tumsībā apslēpts un miglā tīts.

Šķiet, tāpēc tik alkstam mēs visa tā,

Kas mirdz zemes virsū, ka itin neviens Nav dzīvojis citu dzīvi kā šo,

Nav redzējis to, kas zem zemes.

Vien pasakām ticēt mums ļauts.

Faidra

Jel paceliet mani un atbalstiet galvu —

Man locekļi neturas kopā!

Jūs, kalpones, tveriet šīs skaistās rokas!

Man galvu žņaudz saite, jel noraisiet to!

Lai cirtas brīvi pār pleciem krīt!

Au. Saņem drosmi, mans bērns, un nemētā tā Savu augumu šurpu un turpu!

Ar mieru un cildenu pacietību Tev vieglāk slimību pārvarēt būs;

Jā, ciest ir cilvēka tiesa!

Fa. Ak vai!

Kaut varētu brīdi es veldzēties Pie avota dzidrajiem ūdeņiem Un atgulties ēnā, un atpūsties Zem papelēm ziedošā pļavā!

Au. Ko tu runā, mans bērns?

Kālab tev skaļajam pūlim tīk paust Šos neprātā iedvestos vārdus?

Fa. Mani laidiet uz kalniem! Tur došos es mežos, Pie eglēm, kur medību suņi Dzen pēdas un uzklūp Lāsumotajiem briežiem!

Ak, dievi, kā gribas man rīdīt suņus Un, gaišajiem matiem plīvojot, tvert Un raidīt tesāļu šķēpu!

Au. Kurp, meitiņ, veltīgi traucas tavs prāts?

Kas var tev kopīgs ar medībām būt?

Kam tīko pēc avota ūdeņiem tu?

Tepat jau aiz mūriem plūst strautiņš no klints, Tur slāpes varēsi dzesēt.

Fa. Ai, dieve, kas valdi pār piejūras limānu, Auļos mīdīto skrejamo ceļu!

Kā ilgojos nokļūt es tavā zemē Un venētu kumeļus vadīt!

Au. Kam atkal runā šos neprāta vārdus!

Te vēlies tu kalnos un medībās doties,

Te atkal tīkams tev kumeļu pulks Uz smilšainiem bezviļņu krastiem.

Ir vienīgi gaišreģa spēkos to teikt,

Kurš dievs tevi noved no ceļa, mans bērns,

Un aptumšo prātu.

Fa. Es, nabagā! Kālab tā jāmokās man?

Kurp aizklīdis veselais saprāts?

Mans gars ir slims, tā lēmis kāds dievs.

Ak vai, kāds posts, kādas bēdas!

г

Nu atkal, auklīt, sedz galvu man,

Jo kaunos par vārdiem, ko teicu!

Jel sedz! No acīm asaras rit Un vaigs aiz kauna man sarcis.

Ja skaidrais prāts tik sāpināt spēj,

Bet neprātam ļauties ir ļaunums, tad man Gan labāk nemaņā nomirt.

Au. Es apsedzu tevi. Bet kad

Reiz nāve klās manas miesas?

Es garajā mūžā mācījos daudz.

Kas savā starpā grib draudzību slēgt,

Tiem jāprot ir apvaldīt jūtas.

Nekad sirds dziļumus nevajag skart,

Un draudzības saites ir jāprot siet —

Gan atlaist tās brīvāk, gan ciešāk vilkt.

Ja dvēselei kādai pienākas ciest Par otru, tad smagi to panest, kā man,

Kam jāskumst tik ļoti par viņu.

Šķiet, pārāk nopietns dzīves veids Mūs vairāk pieviļ kā priecē Un veselību mums apdraud.

Tāpēc vērtēju saukli «Lai vairāk tiek!»

Zemāk par vārdiem «Neko par daudz!»,

Un gudrie ir līdzīgās domās.

К. V. Ak, vecā, uzticamā Faidras auklīte!

Gan redzam, kādas mūsu kundzei ciešanas,

Bet izprotams mums nav, kas tā par slimību:

Par to mums gribas gūt no tevis skaidrību.

Au. To nezinu. Kad vaicāju, tā neatbild.

К. V. Un arī nesaka, kāds mokām cēlonis?

Au. Ir velti taujāt, jo par visu klusē tā.

К. V. Kā viņa sakritusies, un kāds nespēks tai!

Au. Tas saprotams: tā neēd trešo dienu jau!

К. V. Vai savas apmātības dēļ, vai nāves alkst?

Au. Alkst nāves — badojas, lai dzīvei pienāk gals.

К. V. Cik dīvains ir tavs stāsts! Bet ko gan domā vīrs? Au. Tā kaiti slēpj un apgalvo, ka vesela.

К. V. Vai, seju vērojot, viņš nenojauš nekā?

Au. Tas pašlaik uzturas aiz zemes robežām.

К. V. Tev vajadzētu uzstāt, lai tā pasaka,

Kas slimībai un apmātībai pamatā.

Au. Kaut pūlējos visvisādi, tas velti bij.

Bet arī turpmāk centīšos cik spēdama.

Tu varēsi man aculieciniece būt,

Kā rūpējos par nelaimīgo valdnieci.

Faidiai

Mans mīļais bērns, lai nedomājam vairs par to, Ko runājām nupat! Jel esi laipnāka!

Vairs nerauc pieri, un lai prāts tavs kļūtu gaišs! Man jāpamet ir ceļš, pa kuru sekot tev Es nespēju, un jārod risinājums cits.

Ja piemetusies tev ir kaite slepena,

Šīm sievietēm pa spēkam būs to izdziedēt,

Bet, ja šo nelaimi drīkst vīriem uzticēt,

Tad pasaki, lai ārstus saukt var palīgā!

Nu, ko tu klusē? Nevajag tev klusēt, bērns, Bet mani pelt, ja aplamības runāju,

Vai arī klausīt padomam, ja prātīgs tas.

Jel teic kaut ko un raugies šurp! korim

Ai, bēdas man!

Par velti, sievietes, ar viņu nopūlos,

Es strupceļā, jo ne tā pirmīt atmaiga No maniem vārdiem, nedz tiem tagad klausīt grib. Faidrai

Bet zini — kaut par pašu jūru spīvāka Tu kļūtu — mirdama tu bērnus nodosi;

Tiem būs uz visiem laikiem zudis tēva nams.

Pie amazoņu auļojošās valdnieces,

Kas taviem bērniem dzemdējusi kungu, es Tev zvēru — viņš pēc izcelsmes gan bastards ir, Bet karā krietns, tu viņu labi pazīsti —

Šo Hipolitu ...

Fa. Ai!

Au. Vai tevi satrauc tas? Fa. Tu pazudini mani, aukle! Dievu dēļ

Tev lūdzos es: šo vīru nepiemini vairs!

Au. Vai redzi! Labi saproti, bet nevēlies

Nedz bērnu laimi glābt, nedz savu dzīvību.

Fa. Es bērnus mīlu, cita nelaime man draud.

Au. Vai, meitiņ, rokas tīras tev no asinīm?

Fa. Man rokas tīras, traips ir tikai dvēselē.

Au. Vai naidnieks kāds tev atnesis šo nelaimi?

Fa. Nē, mani nāvē draugs: ne viņš to grib, nedz es. Au. Vai Tēsējs būtu tev ko pāri darījis?

Fa. Kaut neliktos, ka es pret viņu nekrietna!

Au. Bet kāda liksta tevi nāvē doties dzen?

Fa. Ļauj grēkot man! Ne jau pret tevi grēkoju.

Au. Ai nē, jo līdz ar tevi jāiet bojā man!

Aukle krīt Faidrai pie kājām.

Fa. Ko dari? Piespiest gribi, roku tverdama?

Au. Un arī ceļus — vaļā nelaidīšu tos.

Fa. Ja uzzināsi, bēdas, bēdas vien tev būs!

Au. Vai zaudēt tevi bēdas nav vislielākās?

Fa. Tu iesi bojā, bet man nāve godu nes.

Au. Un tu šo godu, kaut tev lūdzos, gribi slēpt?

Fa. Jā gan! Jo negodu es godā gribu vērst.

Au. Ja tu to pateiksi, vēl lielāks būs tev gods.

Fa. Ej nost, pie visiem dieviem, roku vaļā laid!

Au. Nemūžam, ja man nedosi, kas pienākas.

Fa. To došu. Roka lūdzēja ir svēta man.

Au. Tad klusēšu, jo tagad jārunā ir tev.

Fa. Ai, nelaimīgā māte! Kā tu mīlēji!

Au. Tā iemīlēja vērsi, vai ne tā, mans bērns?

Fa. Un tu, tu, bēdu māsa, vīrs kam Dionīss!

Au. Ko mokies, bērns? Kam asinsradus nonievā?

Fa. Un es kā trešā tagad postā aizeju!

Au. Tu mani satriec; kurp šīs runas novedīs?

Fa. Šis lāsts ir iedzimts man, ne tagad iemantots.

Au. Es nezinu vēl to, ko dzirdēt kāroju.

Fa. Ak vai!

Kaut tu to pateiktu, kas man tev jāsaka!

Au. Es reģis neesmu, kurš slēpto gaismā ceļ.

Fa. Kas tas, ko cilvēki par mīlestību sauc?

Au. Tas saldākais un reizē sāpīgākais ir.

Fa. Tik vienu no šiem abiem baudījusi es.

Au. Kā tā? Tu kādu mīli, bērns? Un kas viņš ir?

Fa. Lai būtu viņš kas būdams . . . Amazones dēls . ..

Au. Vai Hipolits?

Fa. Ne es to sacīju, bet tu!

Au. Ak vai! Ko teiksi, meitiņ? Tu man nāvi lem,

Jo grūti panest, sievas, grūti izturēt To dzīvai! Lāsts šai dienai, lāsts lai gaismai šai!

Es pametīšu miesas, miršu, aiziešu No dzīves šīs; ardievu — manis nebūs vairs!

Jā, arī tiklie, kaut gan paši negrib to,

Mīl ļaunumu. Nē, Kipriete nav dieve vien:

Ja ir kas lielāks vēl par dievu, viņa tā!

Tā lika iznīkt Faidrai, man un namam šim!

Ko. atsevišķās balsīs

— Vai saprati vārdus par valdnieces bēdām,

Par ciešanām, kādas nav dzirdētas vēl?

— Es gribētu labāk nomirt kā sirdī Just tādu mīlestību kā tu!

— Ak, nelaimīgā, kādas tev mokas!

— Ai, sāpes — cilvēka tiesa!

— Tu gāji bojā, gaismā cēli drausmas šīs!

— Kas gan vēl šodien tevi sagaida?

— Šai namā notiks kaut kas negaidīts.

— Jau skaidri redzams, kāds būs tavai mīlai gals, Tu, nelaimīgā Krētas meita!

Fa. Jūs, sievietes no Troizēnas, kas mājojat Šai Pelopzemes attālākā nostūrī!

It bieži naktīs garajās es domāju,

Kā mirstīgajiem dzīve sapostīta tiek.

Man šķiet, ka tā nav mūsu iedaba, kas liek Mums darīt ļaunāko, jo saprātīgi būt Daudz ļaužu spēj. Bet tas ir šādi jāsaprot:

Gan labi zinām, kas ir krietns, to atzīstam,

Bet nedzīvojam tā vai nu aiz kūtruma,

Vai arī citas baudas augstāk vērtējot

Par krietnumu. Mūs dzīvē daudz kas priecina:

Gan tenkošana, laiskums -— jaukais netikums,

Gan kauns. Šis var būt divējāds: tas viens nav ļauns, Bet otrs ir mājām lāsts. Ja abi atšķirtos Pavisam skaidri, nesauktos tie vienādi.

Un pārliecību šo, ko esmu guvusi,

Nekādiem līdzekļiem vairs grozīt nespēju,

Lai varētu tad citai domai pievērsties.

Es stāstīšu pēc kārtas, kā viss notika.

Kad mīla mani skāra, prātoju, kā to Vislabāk panest būs. Tad iesāku es tā,

Ka pūlējos šīs mokas noklusēt un slēpt,

Jo nevajag vis mēlei uzticēties; tā Gan iespēj citu ļaužu domas atspēkot,

Bet runātājam postu vien tik sagādā.

Tad, otrkārt, nospriedu, ka savu kaislību Es apvaldīšu, veicot to ar saprātu.

Un, treškārt, tā kā mīlestību apslāpēt

Nekādi nespēju, es ieskatu, ka mirt

Man lēmums labākais — neviens to nenoliegs.

Ja daru pareizi, tad negribu to slēpt;

Ja kļūdos, daudzus lieciniekus nevēlos.

Es zināju, ka mana kaisle nekrietna,

Un labi sapratu, ka esmu sieviete,

Ko visi ienīst drīkst. Lai nolādēta tā,

Kas pirmā aptraipījusi ir laulību Ar svešiem vīriešiem! Šis sievu netikums Ir dižciltīgos namos aizsācies. Un, ja Nu augstmaņiem šāds kauna darbs šķiet pievilcīgs, Tas arī ļaudīm vienkāršiem būs vilinošs.

Es nīstu tās, kas tikai vārdos kautrīgas,

Bet dzīvē slepus netiklībai nododas.

Kā viņas, Afrodīte, jūrā dzimusī,

Var savam dzīvesbiedram acīs raudzīties Un tumsas nebīties, kas viņām palīdze,

Nedz mājas sienu — tās varbūt reiz runāt sāks?

Jā, tieši tas man, draudzenes, liek nāvē iet:

Lai nepārmet, ka vīru apkaunoju es Un bērnus, kurus dzemdēju; lai brīvībā Tie uzaug Atēnās, šai krāšņā pilsētā,

Un vispārēju cieņu bauda mātes dēļ!

Par vergu kļūst tad vīrs, lai arī drošsirdis,

Ja zināms mātes vai ar tēva kauna darbs.

Tik tas, kā saka, noteic dzīves vērtību,

Ja tikums kādu apgaro un godaprāts,

Bet nelietīgos kādreiz laiks mums gaismā cels, Tiem rādīs spoguli kā jaunai meitenei;

Es tādu vidū negribētu atrasties.

К. V. Jā, tikumība itin visur cieņā ir

Un mirstīgajos krietnu slavu iemanto.

Au. Gan, valdniece, man tava nelaime nupat Vēl šausmas iedvesa — tik negaidīta tā.

Nu atzīstos, ka biju muļķe: cilvēkiem Tāds spriedums pareizāks, kurš divreiz pārdomāts. Nav taču atgadījies tev kas nedzirdēts Vai neparasts, tik dieves dusmu skarta tu.

Tu mīli, vai tas brīnums? Arī citi mīl.

Vai jāatdod tev dzīvība šīs mīlas dēļ?

Vai kāda jēga tam, ka tiem, kas pašreiz mīl,

Un tiem, kas mīlēs vēl, būs nāvē jādodas?

Nē, mīlas dievi atvairīt nav iespējams;

Tā maigi noglāsta vien to, kas pakļāvīgs,

Bet to, kas dievei liekas pārāk augstprātīgs Un garā lepns, tā važās skauj un zemē triec. Kā augstu debesīs, tā jūrā bangotā Mīt Kipriete; no viņas visa radība.

Tā ir, kas mīlas tīksmi sniedz un sēklu sēj,

No kā mēs visi, kas virs zemes, cēlušies.

Un tie, kas lasījuši senās grāmatās

Un vienmēr draugos ir ar mūzām bijuši, —

Tie zina to, ka Zevs reiz_mīlā iededzies

Uz Semeli, ka starojošā Eosa

Aiz mīlas kādreiz aizvedusi Kefaļu

Pie dieviem. Tomēr abi dzīvo debesīs

Un nedomā no dievu pulka vairīties;

Tie mīl viens otru, padevušies liktenim.

Un tu tam pretojies? Tad tevi radījis Bez mīlas tēvs vai citus dievus atzīdams,

Ka negribi šiem likumiem tu pakļauties! Daudz saprātīgu vīru redz, ka sieva tvīkst Pēc mīlas, tomēr izliekas to nemanām.

Cik daudz ir tēvu, kuri dēliem talkā nāk Slēpt mīlas grēkus! Gudrajiem tak pieklājas It visu, kas ir apkaunojošs, noklusēt.

Ne visu cilvēks dzīvē sīki aplēst var,

Pat jumtu uzlikt mājai gluži taisnu tam Nav iespējams. Kā gan tu domā paglābties No likteņa, kas tev pašlaik ir uzbrucis?

Ja labā tev ir vairāk nekā nejaukā,

Tad jābūt laimīgai, jo cilvēks esi vien.

Dzen, mīļo meitiņ, savas drūmās domas prom Un augstprātu, jo tā tik augstprātība ir,

Ja gribi stiprāka par pašiem dieviem būt!

No mīlestības nebaidies — tāds dieva prāts! Un centies slimību uz labo pusi vērst!

Ne buramvārdu trūkst, nedz burvju līdzekļu Gan atradīsies zāles tavai slimībai.

Te vīri padomu tik drīz vien nerastu,

Ja neķertos pie viltības mēs, sievietes.

К. V. Kaut dod tā, Faidra, padomu, kas līdzēt var Tev nelaimē, es tomēr tevi slavēju.

Šī uzslava gan mazāk tīkama tev būs Par aukles vārdiem, un to dzirdēt sāpīgāk.

Fa. Lūk, taisni tas grauj apdzīvotās pilsētas

Un ļaužu mītnes — pārāk skaistie vārdi! Nē, Ne tas, kas ausīm patīkams, ir jārunā,

Bet tikai tas, kas ļauj mums godu iemantot. Au. Kam gan tik svinīgi? Ne cēla valoda,

Šis vīrs tev vajadzīgs! Bez kavēšanās man Par tevi viņam patiesība jāsaka.

Ja tavā dzīvē nebūtu šīs nelaimes Un tu vēl spētu savas jūtas apvaldīt,

Es mīlas baudas dēļ gan tevi nevestu Uz mērķi šo nekad; bet tagad jācīnās Par tavu dzīvību, un tas nav peļami!

Fa. Cik drausmīgi! Jel aizver muti, nekrietnā,

Un neliec klausīties man vārdus derdzīgos!

Au. Tie derdzīgi? Bet labāki par skaistajiem!

Jo noderīgāks ir tas darbs, kas tevi glābs,

Ne slava, kura tevi kapā novedīs.

Fa. Nē, dievu dēļ! — Tas gudri teikts, bet derdzīgi!

Jel apklusti! Vēl sirds man mīlai godīgai Ir klausīga. Ja ļauno tu par skaistu sauc,

Tad tas, no kā es vairos, liks man bojā iet.

Au. Ja tā tu domā, nebij jāgrēko. Bet, reiz

Tas noticis, tad klausi: mīlai padodies!

Man mīlestības zāles pilī glabājas —

Šī doma man nupat kā prātā iešāvās.

Tās tevi izārstēs, ja gļēva nebūsi,

Ne tevi apkaunos, ne tavu prātu aptumšos.

No tā, kā ilgojies, gan jādabū kaut kas —

Vai nu kāds vārds, vai arī drēbju gabaliņš,

Lai divas vēlmes vienā saistīt varētu.

Fa. Vai burvju zāles ziežamas vai dzeramas?

Au. To nezinu. Ļauj līdzēt tev un nejautā!

Fa. Es baidos, vai tik pārāk gudra neesi.

Au. No visa tev ir bailes! Kā tad bīsties tu?

Fa. Ka tu tik Flipolitam mani nenodod.

Au. Ļauj, bērns, man rīkoties! Gan visu paveikšu.

Bet tu man, Afrodīte, dižā valdniece,

Nāc palīgā! To citu, kas man padomā,

Es tikai mājās saviem draugiem atklāšu.

Aukle ieiet pilī.

Ko. Ai, Erot, Erot, tu acīs lej

It visiem, ar kuriem tu cīņu sāc,

Gan karstas ilgas, gan dvēselē vies Tiem tīksmi. Man, dieva dēļ, netuvojies Un nenāc nemūžam kā naidnieks!

Jo nedz uguns, nedz tālo zvaigžņu stars Ir tik spēcīgs Kā Kiprietes bulta,

Ko raida Zeva dēls Erots.

Par velti, par velti pie Alf ej as upes Un Foiba pītiskā mājoklī Grieķijā Upura dzīvnieku asinis līst!

Bet Erotu, cilvēku mocītāju,

Kas Kiprietes greznākā Kambara atslēgas glabā,

Neturam godā, jo grauj viņš visu Un atnes mums, mirstīgiem, postu Ik reizi, kad uzbrūk.

Jaunavu no Oihalijas, Nevainīgu, kurai vēl Svešs bij vīrs un mīlas saites, Dzina Kipriete no mājām Prom kā nevaldāmu nimfu

Vai kā bakhanti. Bez žēlas Tā ar asinīm un dūmiem,

Kāzu dziesmām nāvējošām Hēraklam to deva rokā.

Ak, šīs kāzas nelaimīgās!

Ai, jūs Tēbu svētās sienas,

Arī Dirkes avots, tu,

Varat kopīgi mums vēstīt,

Kipriete kā tuvojas.

Semeli, kas māte bija Bakham, divreiz dzimušajam,

Zeva liesmu skāvienos Viņa nāves miegam lēma.

Visur tā kā bite laižas,

Milzu vara Kiprietei!

Faidia klausās pie pils vārtiem.

Fa. Jūs, sievas, apklustiet! Jau tuvojas mans gals! К. V. Kas briesmīgs tavās mājās, Faidra, gadījies? Fa. Jel klusu! Man ir jādzird, kas tur runāts tiek. К. V. Es klusēju, bet jau pats sākums nelādzīgs.

Fa. Ak vai, ak vai!

Ai, nelaime! Cik drausmas manas ciešanas!

Ko. Kas tās par runām? Ko vaimanā tu?

Teic, sieva, — kāda ir ļaunā vēsts,

Kas baida tevi un sirdi spiež?

Fa. Es pazudusi! Se pie vārtiem stājieties

Un klausieties, kāds mājās troksnis izcēlies! Ko. Tu tuvāk pie vārtiem, tev vieglāk ir dzirdēt, Ko viņi tur runā.

Bet saki man, saki — kas noticis ļauns?

Fa. Tur klaigā Hipolits, tas amazones dēls,

Un skarbiem vārdiem pulgo manu kalponi. Ko. Kaut dzirdu es balsis, man tomēr nav skaidrs, Kas risinās pilī, bet labāk jau tu Tās sadzirdēt vari pie vārtiem.

Fa. Viņš saukā to par savedēju nekrietnu,

Kas nodevusi sava kunga laulību.

Ko. Ak vai, kāds posts! Tu nodota, mīļā!

Kā līdzēt man tev?

Ir noslēpums atklāts — tev bojā iet lemts.

Fa. Ak vai, ak vai!

Ko. Tevi nodeva draugi!

Fa. Šī manu postu izpauda, nu gals man klāt!

Tā labu gribēja, bet aplam rīkojās.

К. V. Ko iesāksi šai bezizejas stāvoklī?

Fa. Es zinu tikai vienu — ātra nāve man

Pret visām mokām līdzeklis ir vienīgais.

Hipolits izskrien no mājām, aiz viņa Aukle.

Hi. Ai, Zemes māte, starojošais saules vaigs!

Ai, kādu briesmu vēsti nācās uzzināt!

Au. Dēls, apklusti, pirms kāds ir klaigas dzirdējis! Hi. Es klusēt nespēju, šīs šausmas zinādams.

Aukle krīt Hipolitam pie kājām.

Au. Pie tavas skaistās labās rokas lūdzos tev!

Hi. No manas rokas nost, un tērpu neaiztiec!

Au. Pie taviem ceļiem lūdzos, mani pasaudzē!

Hi. Ko lūdzies, ja tu ļauna neteici nekā?

Au. Šie vārdi, mīļais dēls, nav visiem domāti.

Hi. Bet labais, ja to daudzi dzird, vēl labāks top.

Au. Mans dēls, to zvērestu, ko devi, nepārkāp!

Hi. Gan mēle zvērēja, bet nezvērēja sirds.

Au. Vai saviem tuvajiem tu ļausi bojā iet?

Hi. Tie riebjas man! Neviens, kas netaisns, nav man tuvs. Au. Dēls, piedod man! Ir cilvēcīgi maldīties.

Hi. Ai, kāpēc, Zev, tu vīriešiem par nelaimi Šeit saules gaismā liki dzīvot sievietēm?

Ja reiz tu cilvēkcilti vairot gribēji,

Tad ne jau sievietēm tas bija jāuztic.

Bet vīri, nolikuši tavās svētnīcās Vai zelta, sudraba vai vara devumu,

Tur pēcnācējus nopirktu par cenu, kas To kārtai atbilstu; tad dzīvot varētu Tie brīvi savos mājokļos bez sievietēm.

Bet nu, kad gribam mājās vest šo nelaimi,

Mēs maksājam par to ar savu rocību.

Cik sieviete ir ļaunums liels, to rāda tas,

Ka tēvs, kas meitu radījis un audzējis,

Vēl pūru dod, lai tiktu brīvs no nelaimes.

Bet tas, kas mājās pārvedis šo nezāli,

Vēl priecājas, kad krāšņas rotas aplicis Šim dārgumam un lepnās drānās ietērpis —

Ai, nabadziņš! — tā dzimtas mantu izšķiezdams.

Ja gadās tam ar krietniem svaiņiem rados būt,

Tad smaidīdams var panest rūgto laulību,

Bet, ja tam sieva laba, radi nelāgi,

Tā trūkumu šo izlīdzināt spējīga.

Visvieglāk dzīvot tam, kam sieva cits nekas Kā vientiese, kas bezmērķīgi mājās sēž.

Es gudrās neciešu. Lai mājās nebūtu Man sievas, kura vairāk zin, kā pieklājas!

Tik tās, kas gudras, apveltīt ar viltību Mēdz Kipriete, bet tās, kas pārāk neveiklas,

Kam prāts ir īss, no ļaunuma glābj muļķība.

Un sievai nav ar kalponēm ko draudzēties.

Ar mēmiem meža zvēriem viņai jādzīvo,

Lai nebūtu neviena, ko tai uzrunāt,

Un nedzirdētu arī citus runājam.

Nu ļaunās sievas mājās ļaunus plānus kaļ,

Bet kalpones steidz tos uz āru iznēsāt!

Auklei

Tā arī tu pie manis nāci, zemiskā,

Man tēva sievu neskaramo piedāvāt.

Es gribu tagad ūdens straumē šķīstīties Un ausis skalot. Vai es būtu mīkstčaulis,

Ja, tikai dzirdot to, sev liekos aptraipīts?

Tik mana dievbijība tevi šoreiz glābj!

Ja mani nesaistītu zvērests, dieviem dots,

Nekas tad nekavētu atklāt tēvam to.

Bet tagad, kamēr Tēsējs prom no zemes šīs,

No mājām aiziešu un klusēšu kā kaps.

Ar tēvu kopā atgriezies, tad vērošu,

Kā uzlūkosit viņu — tu un valdniece.

Es gana iepazinu tevi, nekauņa!

Jūs nolādu! Es mūžam sievas nīdīšu —

Lai pārmet, ka diendienā to vien skandinu!

Bet šīs aizvien ko nelietīgu izdomā.

Vai nu tās tagad skolot nāksies tikumā,

Vai jādod vaļa man ar viņām cīnīties.

Hipoiits prom.

Fa. Pilns bēdu un sāpju ir sieviešu liktens!

Man padoma trūkst, es nezinu, kā Lai atraisu mezglu, kas savilkts ap mani.

Man taisnīgs tiek sods. Ai, zeme, ai, gaisma!

Kā glābties no nelaimes, mīļās?

Kā apslēpt šo kaunu?

Kurš dievs gan man palīgā nāktu?

Un vai ir kāds cilvēks, kas sargātu mani Vai balstītu netaisnā darbā?

Jo ciešanas, kas man ir lemtas,

Vairs neļauj dzīvot. No sievietēm visām Es nelaimīgākā esmu!

К. V. Nu tas ir noticis! Nav tavai kalponei

Šis nodoms izdevies. Ir ļauni, valdniece!

Fa. Auklei

Ai, riebekle, tu savus mīļos nodevi!

Ko nodarīji man? Kaut Zevs, mans tēvatēvs,

No zemes tevi deldētu ar zibeni!

Vai neteicu, kad jautu tavu nodomu,

Lai klusē tu par to, kas mani kaunā liek?

Bet tu to nespēji! Tad nu ar godu mirt Vairs nevaru — man jāizdomā kaut kas cits.

Jo viņš ir neprātīgās dusmās iededzies Un tēvam teiks, ko tu par mani paudusi,

Teiks ari sirmam Pitejam par postu šo Un pildīs visu zemi baumām nekrietnām.

Tev lāsts un visiem tiem, kas slikti pakalpot Grib draugiem, kuri it nemaz to nevēlas!

Au. Tev pamats, valdniece, man pārmest neveiksmi,

Jo tavu skaidro prātu īgnums aptumšo.

Bet ari man, ja atļausi, kas sakāms tev:

Es, tava aukle, labu vēlot, meklēju Pret kaiti dziedēkli, bet nebij īstais tas.

Ja būtu veicies, mani gudru dēvētu,

Jo vien pēc sasniegumiem spējas vērtēt mēdz. Fa. Vai tas ir krietni un ar to man līdzēts, ja

Man brūci cērt, tad skaistiem vārdiem atzīsties? Au. Kam garās runas? Jā, es gudra nebiju,

Bet arī tagad vēl tu glābties vari, bērns.

Fa. Jel beidzot apklusti! Jau pirmīt devi tu

Man sliktu padomu un grūdi nelaimē.

Nu lasies prom un domā tik par sevi vien! Kas mana daļa, pati kārtot pratīšu.

Aukle prom.

-

Bet jūs, jūs cēlās troizēniešu sievietes, Tik vien jau varat paklausīt, kad lūdzos es: Par to, ko esat dzirdējušas, klusējiet!

К. V. Pie Artemīdas, Zeva meitas, zvēru es,

Nemūžam tavu postu gaismā necelšu!

Fa. Tas labi teikts. Ja visu pārdomāju, man

Šai nelaimē vēl ari veiksme uzsmaida:

Es bērniem varu dzīvē godu saglabāt Un pati šajās bēdās cieņu nezaudēt.

Nekad es Krētas namu neapkaunošu Un nerādīšos acu priekšā Tēsējam Pēc kauna darba — tik lai dzīva paliktu.

К. V. Kāds nelabojams šausmu darbs tev padomā? Fa. Es miršu. Taču, kā, tas manā ziņā būs.

К. V. Šos vārdus mutē neņem!

Fa. Ko man ieteiksi?

Es Kiprietei, kas mani nāvei lēmusi,

Jau šodien sagādāšu prieku, aizejot No dzīves. Rūgtā mīlestība mani veiks!

Bet mirdama vēl kādu citu paņemšu Sev līdz. Lai necer viņš, ka manas ciešanas Tas drīkstēs nonievāt! Viņš savaldīgāks kļūs, Kad nāksies viņam manās bēdās dalīties.

Faidra ieiet pilī.

Ko. Kaut es klinšainās nokarēs

Varētu tverties Un dievi man ļautu Kā putnam būt kopā Ar spārnoto saimi!

Tad uz Adrijas krastiem Es dotos, ko apskalo jūra,

Uz Eridānas straumi,

Kur Hēlija meitas par Faetontu Lej mirdzošās asaras Purpura viļņos.

Kaut es sasniegtu Hesperīdu Ābelēm bagāto,

Dziesmoto krastu,

Kur purpura jūras Valdnieks liedz kuģiem Turpināt ceļu, kā robežu svētu Noteikdams debesis,

Atlants ko balsta!

Tur nemirstības avoti plūst,

Kur līdzās ir pils Ar Zeva laulības gultu

Un dasna zeme dzīvību dava Un dieviem svētlaimi vairo.

Tu, krētiešu kuģi Ar baltajām burām,

Pāri pār jūras šalcošām bangām Aizvedi valdnieci manu Prom no svētītām mājām Pretim nelaimes pilnai laulības dzīvei.

Vai nu no abām zemēm, vai tikai no Krētas Laidās nelaimes pareģis putns Uz Atēnām spožām,

Kad piesieti ostā Tauvu gali bij pītie,

Un izkāpt tad varējāt krastā.

No bezprāta mīlas,

Afrodīte ko lēma,

Lūza tai sirds.

Tā, skarbā likteņa satriekta,

Apmetīs baltajam kaklam Cilpu, pie griestiem kas šūposies Līgavas kambarī.

Bīdamās nīstās dieves,

Izvēlējās tā godam Nomirt, paglābjot sirdi No mokošās mīlas.

Au. no nama iekšienes

Ak vai! Ak vai!

Šurp steidziet, palīdziet, kas esat tuvumā!

Ir pakūrusies Faidra, mūsu valdniece.

К. V. Ak vai! Tas noticis! Vairs mūsu kundzes nav

Starp dzīvajiem, tā augstu cilpā karājas.

Au. no nama iekšienes

Jel ātrāk šurp! Lai divasmeņu zobenu Kāds nes, ar ko no žņauga kaklu atbrīvot!

Kāda sieva

Ko darīt, mīļās? Vai lai iekšā dodamies Un atbrīvojam to no valga savilktā?

Cita sieva

Bet kāpēc? Vai tad mājās jaunu kalpu trūkst?

Ir bīstami būt pārmērīgi centīgam.

Au. no iekšienes

Šīs nelaimīgās miesas taisni noguldiet!

Cik rūgts šis pakalpojums manam kungam būs! К. V. Jā, nabadzīte mirusi, kā dzirdu es,

Un viņas miesas jau kā līķim iztaisno.

Ierodas Tēsējs ar pavadoņiem.

Tēsējs

Ko, sievietes, šīs klaigas pilī nozīmē?

Es izdzirdēju žēli raudam kalpones.

Kam mani nesaņem kā svētceļnieku nams,

Man never vārtus, nesveic laipni it neviens?

Var būt, ka sirmam Pitejam kas gadījies?

Gan dzīves galam tuvu viņš, bet tomēr man Tas sāpētu, ja viņš no dzīves aizietu.

К. V. Par sirmgalvi tev sērot neliek liktenis —

Tev sāpēs sirds par cilvēku, kas miris jauns.

Tē. Ak vai! Tad kāds no maniem bērniem nomiris?

К. V. Tie dzīvi, bet — ai, posts! — to māte mirusi.

Tē. Ko saki? Sieva mirusi? Kas noticis?

К. V. Tā, cilpā pakārdamās, dzīvi pameta.

Tē. Vai sirdēsti to nāvē dzina? vai kas cits?

К. V. Tas viss, ko zinu. Tikko šurpu atsteidzos,

Lai, Tēsēj, apraudātu tavu nelaimi.

Tē. Ai, kāpēc man kā svētceļniekam rotāta

Vēl lauru vītnēm galva, ja es bēdu vīrs?

Šurp, kalpi, vārtiem aizšaujamos atbīdiet,

Tos atdariet, lai redzu sievu nabago,

Kas mirstot arī mani postā grūdusi!

Atveras vārti, uz katafalka redzams Faidras līķis, kuru apraud kalpones.

Ko. atsevišķās balsīs

— Kāds liktenis nežēlīgs nācis pār tevi! Ko izcieti tu! Tavs briesmu darbs

So namu iedzinis postā.

— Ak vai, kāda drosme lemt nāvi sev! Kāds liktenis baiss tevi spiedis

Ar pašas roku sev dzīvību ņemt?

— Kas aptumšoja tev dzīvi,

Nabaga Faidra?

Tē. Kādas ciešanas mani, ai, pilsēta, moka!

Mans nelaimes mērs ar kaudzi ir pilns.

Cik smagi, likten, manu namu skāris tu, Kāds atriebējs tam uzvēlis šo negodu!

Tai dzīvei nav jēgas, kas jādzīvo man!

Es moku jūrā nelaimīgs veros;

Tā ir tik liela, ka ne izpeldēt no tās,

Ne bangu brāzmas pārvarēt nav iespējams. Kāds atriebējs šo negodu tam uzvēlis!

Tavu likteni smago, to nezinu vēl.

Kā putniņš tu no manām rokām aizspurdzi Un aši nolidoji nāves valstībā.

Ai, kādas bēdas! Ai, ciešanas kādas!

Man tagad piepildās liktens,

Ko dievi jau lēmuši agrāk,

Jo noziedzies kāds no senčiem.

К. V. Ne tikai tev, kungs, uzbrukusi nelaime,

Ne vienīgais tu krietnu sievu zaudējis.

Tē. Zem zemes es gribu, zem zemes, tumsā,

Kad nomiris būšu, mist ēnu valstī,

Jo zaudējis nu esmu tavu tuvību —

Tu vairāk nekā sevi citus satrieci.

Kurš pasacīt varēs, kas iedvesa tev Šīs nāves domas, ai, nabaga sieva?

I

Vai kāds man vēstīs to, kas še ir noticis?

Vai velti manā namā mājo kalpu pulks?

Man, nabagam, tevis dēļ mājās Tik lielas ir jāpieredz bēdas!

Ir grūti panest, grūti izteikt tās; man mirt!

Ir tukšs mans nams, un bērni bāri kļuvuši.

Tu mūs pameti, pameti, mīļā,

Vislabākā sieva,

Ko apstaro Hēlija gaisma Un zvaigžņu spožums!

Ko. Ai, nelaimes vīrs, kāds posts ir nācis pār namu!

Man plaksti no asarām valgi.

Es bēdās jūtu tev līdz un sen jau drebu Par ciešanām, kādas vēl sekos.

Tē. Kas tur?

Ko nozīmē šī vēstule, kas karājas Pie mīļās rokas? Vai tā jaunu ziņu nes?

Vai rakstā šai par bērniem un par laulību Man nelaimīgā izteic gribu pēdējo?

Bez bēdu, nabadzīte! Cita sieviete Ne manā gultā neienāks, ne mājoklī.

Un, rau, tur mani mīļi sveic jau nospiedums No aizgājējas zelta zīmoggredzena.

Lai notiek! Tūdaļ noplēsīšu zīmogu Un lūkošu, ko vēstule man stāstīt grib.

Viņš lasa vēstuli.

Ko. Ak vai, jau atkal nelaimi citu

Mums sūta kāds dievs!

Nav dzīvot vairs vērts šādu dzīvi Pēc visa, kas noticis šeit,

Jo bojā gājis un izdeldēts rādās Šis valdnieka nams!

К. V. Ai, dievība, ja vari, namu nesagrauj

Un uzklausi, ko lūdzu, jo — kā pareģis —

Es ļauna vēstītāju putnu vēroju.

Tē. Ak vai! Šīm bēdām nāk vēl jaunas bēdas klāt,

Ne izturēt, ne vārdos izsacīt man tās!

К. V. Kas noticis? Man pasaki, ja vaicāt ļauts!

Tē. Kā kliedz, kā kliedz šī vēstule drausmā!

Kā izbēgt no posta? Es pazudis esmu!

Un kādā, kādā dziesmā man jāklausās bij,

Kad lasīju rakstu!

К. V. Tu vārdus teic, kas vēstī jaunu nelaimi.

Tē. Man mute ilgāk nav spējīga klusēt

Par bezgala ciešanām, nāvi kas nes,

Ai, pilsēta dzimtā!

Ar varu Hipolits ir dzīries apgānīt Man laulību, kaut Zeva acs to vēroja!

Bet, Poseidon, mans tēvs, tu man reiz solīji Trīs vēlēšanās izpildīt; tā viena nu

Lai piepildās: tev jānonāvē ir mans dēls Jau šodien pat, ja dotais solījums tev svēts! К. V. Kungs, atsakies no šādas vēlmes, dievu dēļ!

Tu pēcāk atzīsi, ka maldies. Paklausi!

Tē. Nekad! Es viņu padzīšu no šejienes,

Un viens no diviem likteņtriecieniem to ķers: Vai Poseidons, ja klausīs manam lūgumam,

To nomirušu sūtīs ēnu valstībā,

Vai, izraidīts no zemes šīs, viņš, klaiņodams Pa svešām malām, skumju mūžu nodzīvos.

К. V. Bet, rau, tur tuvojas pats Hipolits, tavs dēls; Viņš īstā laikā nāk. Nu valdi niknumu,

Par savu dzimtu, Tēsēj, labāk padomā!

Ierodas Hipolits ar saviem biedriem.

Hl. Šurp steidzos, tēvs, kad tevi kliedzam izdzirdu. Tik nav man zināms, kālab vaimanā, un to Es labprāt gribētu no tevis uzzināt.

Ai, ko es redzu? Tava sieva mirusi!

Tas rada manī izbrīnu vislielāko.

Nesen vēl viņu satiku, tā skatīja Pirms laika neilga vēl saules mirdzumu.

Kas gan tai gadījies? Kas licis viņai mirt?

To gribētu no tevis dzirdēt, mīļais tēvs.

Tu klusē, tēvs. Bet nav ko klusēt nelaimē, Jo mūsu gars, kas cenšas visu izzināt,

Pēc patiesības tiecas arī nestundā.

Slēpt savu nelaimi tev nevajag no tiem,

Kas mīļi, jā, pat vairāk nekā mīļi tev.

Tē. Jūs, cilvēki, kas maldāties ne reizi vien,

Kam tīk jums mācīt neskaitāmas zinības?

Jūs daudz ko izgudrojat, daudz ko atrodat,

Tik vienu spēju neprotat jūs iemantot:

Tiem, kam par maz ir prāta, mācīt saprātu.

Hi. Tas būtu varens skolotājs, kam izdotos

Likt sakarīgi domāt tiem, kam prāta nav.

Bet nu nav īstais laiks tev šādām pārdomām, Man šķiet, tev mēle pārsteigusies nelaimē.

Tē. Ak, kāpēc mirstīgie gan nespēj pareizi Ne draugu novērtēt, ne viņa sirdi just,

Ne atšķirt to, kas patiess ir, no viltnieka.

Kaut būtu divas balsis katram cilvēkam —

Tā viena patiesa, tā otra, kāda ir.

Ja patiesā ik reizi atspēkotu to,

. Kas greizas domas pauž, mēs krāpti netiktu.

Hi. Vai ausī melus tev par mani čukstējis

No draugiem kāds un nevainīgam jācieš man? Es satriekts! Jā, šie vārdi mani satrieca,

Kas neprātā no tavām krūtīm ārā verd.

Tē. Ai, cilvēkprāts! Cik tālu aizmaldīsies tas?

Kad patvaļai un nekaunībai pienāks gals?

Ja gadu gaitā abas tās augs augumā

Un sekojošais iepriekšējo viltībā

Būs pārspējis, tad dieviem nāksies pievienot

Šai zemei citu zemi vel, lai būtu kur Šos neliešus un netaisnīgos novietot.

rādīdams uz Hipolitu

Tad uzlūkojiet šo, ko esmu radījis:

Viņš apgānījis manu gultu. Mirusī To skaidri liecina, kāds viņš ir nelietis.

Nu parādi, kad pastrādāts ir kauna darbs,

Šurp tēvam savu seju, raugies acīs man!

Tad tu tik varens, ka ar dieviem biedrojies? Tu esi šķīsts un brīvs no visām kaislībām?

Nē, tavai lielībai vis ticēt nevaru Un pārmest dieviem, ka tie nesajēdz neko!

Tad ari turpmāk vari plātīties ar to,

Ka neēd gaļu tu un kalpo Orfejam,

Lai viņa grāmatas tev prātu aizmiglo!

Tu beidzot esi pieķerts! Visus brīdinu,

Ka jāvairās no tiem, kas vārdus cēlākos Gan runāt mēdz, bet domās viltu perina.

Tā mirusi. Tu domā, ka tas tevi glābs?

Nē, tas jo vairāk tavu vainu pierāda!

Ne zvēresti, ne citi vārdi liecināt Spēs labāk nekā tā: tev nebūs glābiņa!

Tu teiksi: «Viņa jauta manī naidnieku,

Jo bastards allaž īstiem bērniem pretinieks.» Tā savai dzīvei būtu slikta saimniece,

Ja, tevi nīstot, ziedoja visdārgāko.

Tu domā — muļķība tik sievām iedzimta,

Bet vīriešiem tā nepiemīt? Nē, jaunekļi —

Tos pazīstu — nav stiprāki par sievietēm,

Kad viņos mīlas kvēli iededz Kipriete.

Tik viņiem tas kā vīriešiem ir piedodams.

Bet velti es ar tevi ķildā ielaižos,

Kad liecību visdrošāko sniedz nelaiķe.

No mūsu zemes lasies prom kā trimdinieks!

Ne dievu celtās Atēnās tev tverties būs,

Nedz ari zemēs, kur mans šķēps ir noteicējs. Ja es šo tavu pārestību paciestu,

Tad Istma Sinīds nebūtu man liecinieks,

Ka es to nokāvis un velti nelielos,

Un Skīronklintis, kuras jūra apskalo,

Tad nepaustu, cik smagi sodu neliešus.

К. V. Es šaubos, vai maz kādu cilvēku var saukt

Par laimīgu: kas augstu kāpj, tas zemu krīt.

Hi. Cik briesmīgas ir tavas dusmas svelošās,

Mans tēvs! Kaut arī tavi vārdi skaisti skan, Tev doma, ja to pārbaudām, ir maldīga.

Man pūļa priekšā runas teikt vis nesokas,

Bet mazā draugu pulkā esmu prasmīgāks.

Savs labums arī tam: tie, kam starp gudrajiem Nav veiksmes, tautas priekšā spīd ar daiļrunu. Man tomēr nepieciešams mēli atraisīt,

Jo apstākļi to prasa. Iesākšu ar to,

Ar ko man pirmais uzbruki, lai pretoties

Es nespētu. Tu redzi saules gaismu šo Un zemi: šeit neviens, lai kā to noliedz tu,

Par mani tikumīgāks vīrs nav atrodams.

Es, pirmkārt, protu dieviem godu dot; bez tam Man biedros draugi ir, kas netaisnību nīst,

Kas kautrējas no cita prasīt nekrietno Un darīt kauna darbu, ja kāds viņiem liek.

Es savus biedrus izsmiet nemēdzu, mans tēvs;

Lai tuvu tie vai tālu, viņiem vienāds es.

No vainas, kuru gribi man te piedēvēt,

Es brīvs — man miesas bauda sveša ir līdz šim.

Par priekiem šiem vien zinu to, ko dzirdējis Un esmu gleznās redzējis, bet skatīt tās Pat nevēlos — ir tīra mana dvēsele.

Bet, ja tu manai tikumībai netici,

Tad pierādi, kā mani pavest varēja!

Vai viņa miesas daiļumā bija pārāka Par visām sievietēm? Vai, viņu iegūdams,

Es mantot tavu namu būtu cerējis?

Tad gan es būtu muļķis, galīgs tukšgalvis.

Bet valdīt taču patīkami? Ne jau tiem,

Kas gudri ir, — ja prātu izkūkojuši Nav visi tie, kam vienvaldība tīkama.

Gan vietā pirmajā es grieķu sacīkstēs Būt gribētu, bet valstī — tikai otrajā,

Tur dzīvot laimīgi ar draugiem krietnākiem.

Tā vēlos vadīt dienas; dzīve drošībā Man prieku lielāku par valdniekvaru sniedz.

Tu zini tagad visu, tikai vienu ne:

Ja liecinieks man būtu vīrs, kāds esmu es,

Un mani, tai vēl dzīvai esot, tiesātu,

Tev vainīgie jo skaidri būtu redzami.

Pie Zeva, patiesības sarga, zvēru es,

Pie Zemes: tavu gultu skāris neesmu,

Nedz esmu tīkojis, nedz par to domājis.

Lai eju bojā nepazīts un nezināms,

Bez dzimtenes un mājas apkārt klaiņodams!

Lai jūra un šī zeme manām miesām liedz,

Kad miršu, atdusu, ja esmu noziedzies!

Vai, baiļu dzīta, tā sev galu darīja,

To nezinu, un vairāk sacīt man nav ļauts.

Tā šķīsta bija, nespēdama šķīsta būt,

Un man, kas ir bez vainas, nākas ciest par to.

К. V. Tu pietiekami atspēkoji sūdzību,

Pie dieviem zvērēdams, — nav maza ķīla tā.

Tē. Vai tas nav krāpnieks, vai nav burvju mākslinieks,

Kas, savu tēvu apkaunojis, mēģina Ar maigiem vārdiem viņa dusmas remdināt?

Hi. Un tomēr, tēvs, par tevi ļoti brīnos es,

Jo, ja nu būtu tu mans dēls un es tavs tēvs,

Ar nāvi tevi sodītu, ne trimdu vien,

Ja domātu, ka tu man sievu pavedis.

Tē. Tu runā lietišķi. Bet nāves spriedumu

Pats izvēlēties sev vis nevarēsi tu,

Jo ātra nāve postā — sods visvieglākais.

Nē, prom no dzimtenes, kā bēglis klaiņodams, Tu svešā zemē skumju dzīvi vadīsi —

Tā, lūk, ir pienācīgā alga neģēlim.

Ш. Ko darīsi? Vai negaidīsi, kamēr laiks

Par mani liecinās, bet dzen jau mani prom?

Tē. Ja, pāri jūrai, novadam, kur Atlants mīt,

Ja vien es varētu, — tā tevi ienīstu.

Hi. Tev nerūp zvērests mans, ne godavārds, ne tas, Ko reģi teic, — bez tiesas mani izraidi?

Tē. Šī vēstule — bez gaišreģiem to saprast var —

Ir droša apsūdzība tev; nav jāzīlē

Pēc putniem man, kas pāri galvai lidinās.

Hi. Ai, dievi, kāpēc muti vaļā neveru,

Ja tie, ko godāju, man iznīcību lemj?

Nē, tos, ko vajag, pārliecināt nespēju,

Es tikai velti lauztu doto zvērestu.

Tē. Šī tava lepnība — tā mani nobeigs vēl!

No savas tēvzemes jo ātrāk vācies prom!

Hi. Kurp, nelaimīgam, doties man? Kur mājvietu Lai atrod tāds, kas padzīts šādas vainas dēļ?

Tē. Pie tiem, kam sievu pavedējus cienāt tīk Un viņiem līdzi nekrietnībām nodoties!

Hi. Sirds dzīlēs ievainots, es tuvu asarām,

Ja vari apgalvot, ka esmu nelietis.

Tē. Par to gan tev bij padomāt un vaidēt tad,

Kad tēva sievu iedomājies kaunā likt.

Hi. Ai, mājas sienas, kaut jūs runāt iespētu Un liecinātu, vai es esmu noziedznieks!

Tē. Aiz mēmiem lieciniekiem labi slēpties tev,

Bet darbs, kas klusē, rāda, ka tu nelietis.

Hi. Kaut pats uz sevi paskatīties spētu es,

Kā leju asaras par savu nelaimi!

Tē. Daudz vairāk esi radis sevi godā celt Kā, pienākumu pildot, cienīt vecākus.

Hi. Ai, nelaimīgā māte! Rūgtās dzemdības!

Lai bastards nebūtu neviens, kas man ir draugs! Tē. To, kalpi, vediet prom! Vai nedzirdējāt jūs,

Ka viņš pēc manas pavēles jau izraidīts?

Hi. Ja man kāds pieskarsies, tas dabūs nožēlot.

Tu pats, ja tev ir drosme, mani projām dzen!

Tē. To darīšu, ja maniem vārdiem neklausi;

Tev ejot projām, nejutīšu nožēlu.

Tēsējs ai pavadoņiem prom.

Hi. Es, nelaimīgais! Viss, man šķiet, ir izšķirts jau! Es zinu visu, bet to izteikt nevaru.

Ai, Lēto meita, mīļākā no dievietēm,

Tu, biedre ikdienā un medībās, ir lemts Man atstāt Atēnas. Ardievu, pilsēta Un Erehteja zeme! Sveika, Troizēna!

Cik laimes sniedzāt jauneklim, kad auga tas! Ardievu! Reizi pēdējo es skatu jūs!

Šurp nāciet, kas man draugi bijāt dzimtenē,

Un ardievas man sakiet, ceļā pavadiet!

Nekad par mani vīru tikumīgāku Jums neredzēt, kaut arī tēvs to neatzīst!

Hipolits ar biedriem prom.

Ko. Tiešām, kad domāju es par dievu gādību lielo,

Raizes man zūd; bet atmetu cerības veltas,

Kad mirstīgo gaitās un viņu ciešanās raugos.

Viss taču mainās bez mitas un pārgrozās cilvēku dzīves Nemierpilnajos mirkļos.

Kaut man liktenis piešķirtu velti, ko izlūdzos dieviem:

Lai mana dzīve rit laimē un dvēsele nepazīst sāpju!

Nevēlos slavas nekādas — nedz mirdzošas, nedz arī lētas; Vieglu sirdi tad varētu dzīvi vadīt bez rūpēm Rītdienas gaidās.

Prāts mans mierīgs vairs nav, kad redzu, ko nejautu mūžam Kad Atēnu zvaigzni,

Spožāko Hellādas zemē,

Skatījām, dusmojot tēvam,

Projām uz svešatni dzītu.

Ai, smilšainie dzimtenes krasti Un kalnainie ozolu meži,

Kur kopā ar ātrajiem suņiem Viņš medīja zvērus Ar diženo Diktinnu biedros!

Tu netrauksies divjūgā vairs, kur venētu kumeļi jūgti,

Pa limāna apli,

Vadīdams naskkāju zirgus.

Mitēsies skandināt liru Tēva namā nu mūza.

Nav vainagu rotas vairs Lētoj as meitas atpūtas vietām Dziļajā zālē.

Trimdas dēļ apklusīs meiteņu strīdiņš Par to, kura būs tava sieva.

Taču man par likteni tavu Nāksies diendienā asaras liet.

Ai, nabaga māt,

Tu veltīgi dzemdēji!

Vai man! Man dusmas uz dieviem!

Ai, māsas Haritas, kāpēc Jūs nelaimīgo bez vainas Projām no dzimtenes raidāt,

Prom no šī nama?

К. V. Tur, redzu, tuvojas mums Hipolita kalps;

Tas, sadrūmis pavisam, ātri šurpu steidz.

Ierodas ziņnesis.

Ziņnesis

Jūs, sievas, kurp man doties, kur lai Tēsēju,

Sls zemes kungu, sastopu? Ja zināt, man To pasakiet! Vai viņš ir savās istabās?

К. V. Viņš jau ir klāt, no savas mītnes ārā nāk.

Tēsējs iznāk no pils.

Zi. Es nesu, Tesej, vēsti, sēru cienīgu,

Gan tev, gan pilsoņiem, kas dzīvo Atēnās,

Gan arī tiem, kas troizēniešu novadā.

Tē. Kas noticis? Vai kāda pēkšņa nelaime Ir pārsteigusi abas kaimiņpilsētas?

Zi. Tev īsi pateikšu: nav Hipolita vairs;

Vien mata galā karājas tam dzīvība.

Tē. Kā vainas dēļ? Vai gadījies tam ienaidnieks, Kam viņš, kā savam tēvam, sievu pavedis?

Zi. To nonāvēja viņa paša ratu jūgs

Un lāsti, kurus tēvam, jūras valdniekam,

Pret savu dēlu skaļā balsī izteici.

Tē. Ai, dievi! Poseidon! Tik tiešām biji tu Mans tēvs, ja uzklausīji manu lūgumu.

Bet kā viņš mira? Teic! Kā Dikes vāle to,

Kas apkaunojis manu gultu, sodīja?

Zi. Uz krasta, kuru jūras viļņi apskalo,

Ar skrāpjiem saviem zirgiem krēpes sukājām Un raudājām, jo atnācis bij ziņnesis,

Kas teica, ka šai zemē Hipolits nekad Vairs kāju nesperšot: tu viņu padzinis.

Tad ieradās pie mums uz krasta Hipolits Un tāpat lēja asaras. Tam sekoja Jo kuplā skaitā viņa draugi vienaudži.

Pēc brīža, stājis vaimanāt, viņš sacīja:

«Ko līdz man gaust! Ir tēva vārdam jāklausa. Jūs, puiši, vilcējzirgus ratos iejūdziet,

Jo šajā pilsētā vairs dzimtenes man nav!»

To tad ikviens no vīriem centās izpildīt,

Un, iekams kāds ko spētu bilst, bij kumeļi Jau iejūgti; tos pievedām pie saimnieka.

No ratu malas grožus rokā satvēris,

Viņš vadītāja vietā kājās nostājās.

Vispirms tas dievus lūdza, rokas pacēlis:

«Zev, dzīvot negribu, ja esmu noziedznieks;

Lai atzīst tēvs, ka viņš man pāri darījis, — Vienalga, vai man mirt vai gaismu skatīt lemts.» Tā runādams, viņš rokā ņēma pātagu Un zirgiem uzšāva. Mēs, cieši turoties Aiz kunga ratiem, tam pa ceļu sekojām,

Kas prom uz Argosu un Epidauru ved.

Drīz kādā tuksnešainā vietā nonācām,

Kur viņpus zemes robežām ir krastmala,

Kas tieši Saronjūras līcim piekļaujas.

Tur pēkšņi, dobji dunot, zeme nodimda Kā Zeva pērkongrāviens — šausmas dzirdēt to!

Pret debesīm nu zirgi galvas saslēja Un ausījās; kā bērni pārbijāmies mēs:

No kurienes šis troksnis? Mēs tad vērāmies Tai krastā bangotā un vilni varenu Tik augstu gaisā ieraudzījām ceļamies,

Ka man pat Skīronkrasti zuda skatienam Un redzams nebij Istms, ne Asklēpija klints.

Vēl augstāk kāpa tas un, putas varenas Uz visām pusēm šļākdams, jūrai trakojot,

Tad krastam uzvēlās, kur četrjūgs atradās.

Un reizē ar šo brāzmu vilnis trīskāršais Uz krasta cēla vērsi — drausmu nezvēru.

Pār visu zemi skanēja tā māvieni Un atbalsojās baisi. Tiem, kas redzēja,

Skats likās pārāk briesmīgs, lai tai raudzītos,

Un tūdaļ milzu bailes pārņem kumeļus.

Bet mūsu kungs, kam zirgu vadīšanā ir Jo liela pieredze, jau rokās grožus tver Un rauj tos tā, kā jūrnieks savu airi velk,

Kad sliecas atpakaļ ar visu ķermeni.

Bet zirgi, iekodušies laužņos rūdītos,

Uz priekšu trauc. Nekādi nespēj valdīt tos Ne vadītājs, kas stiprās rokās grožus tur,

Ne rati spēcīgie. Un, kad viņš gribēja Pa zemes līdzenumu virzīt pajūgu,

Bij vērsis priekšā jau un nācās sāņus griezt Tad četrjūgu ar satrakotiem kumeļiem.

Bet, kad tie auļos joņoja uz klintāju,

Tad nezvērs klusu tiem pa pēdām sekoja,

Līdz kamēr klintij uztriecās kāds ritenis Un rati sāka zvalstīties un apgāzās.

Viss juku jukām pašķīda, tur lidoja Pa gaisu ratu rumbas, asu uzgaļi.

Viņš pats, šis nelaimīgais, grožos sapinies,

Tiek rauts uz priekšu, satīts it kā kamolā,

Pret klinti triekta viņam galva tiek Un miesa dragāta. Viņš spalgi iekliedzās:

«Jel stājiet, jūs, ko manas siles baroja,

Un mani saudzējiet! Šis drausmais tēva lāsts!

Kurš steigsies šurp un izglābs vīru krietnāko?»

To daudzi gribējām, bet atpalikām mēs,

Jo kājas pārāk gausas bij. Viņš kļuva brīvs No siksnu mudžekļa — kā, to gan nezinu —

Un slīga zemē, vairs tik tikko elpodams.

Ir zirgi prom, un vērsis, nezvērs briesmīgais, —

Es nezinu, kur, — pazudis ir klintājā.

Kaut esmu, valdniek, tavās mājās tikai vergs, To tomēr ticēt nespēšu es it nekad,

Ka Hipolits, tavs dēls, var būt tāds nelietis.

Ja arī viss šis sievu dzimums pakārtos Un visas Idas priedes aprakstītu kāds Ar vēstulēm, es teiktu, ka viņš godavīrs.

К. V. Ak šausmas! Atkal klāt ir jauna nelaime!

No tā, ko lēmis liktenis, mums neizbēgt!

Tē. Man nīstams, kas to cieta. Tālab ziņu šo Ar prieku klausījos. Bet tagad bijībā Pret dieviem un pret to, kam mana asins rit, Ne līksmoju, ne bēdājos par nelaimi.

Zi. Kas notiks? Ko ar nabadziņu iesākt mums? Vai šurpu nest? Kā tev pa prātam izdarīt?

Ja drīkstētu es, valdniek, dot tev padomu, Tad neesi pret nelaimīgo cietsirdīgs!

Tē. Šurp nesiet, lai es vaigā skatu to, kas liedz, Ka manu gultu aizskāris, un pierādu Gan vārdiem, gan ar dievu sodu vainu tam!

Ziņnesis prom.

Ko. Tu, Kipriete, kas vadi cilvēku Un dievu nelokāmās sirdis!

Ar tevi kopā, cēlies spārnos raibajos,

Trauc Erots.

Pār zemi tas lido,

Pār šalcošo jūru

Un apbur to, kā sirdij mulsai

Viņš pieskaras — pats zeltā spožs, —

Gan jauno zvēru audzi kalnājos,

Gan jūras dzīvniekus,

Gan visu radību, ko baro zeme Un saules kvēle apstaro,

Gan arī cilvēkus. Pār visiem tiem,

Tu, Kipriete, vienīgā valdi.

Parādās Artemīda.

Artemīda

Ai, diženais valdniek, Aigeja dēls,

Jel klausi, ko saku:

Es, Lētojas meita — Artemīda Vēršos pie tevis.

Ak, nelaimīgais! Kam priecājies tu?

Savam dēlam liki tu netaisni mirt,

Ticot sievas melīgiem vārdiem,

Un pieredzi drausmīgu postu!

Kam neslēpies pazemes dzīlēs Aiz kauna vai necelies spārnos,

Lai izbēgtu postam un bēdām?

Jo kopā ar krietniem vīriem tev nav Vairs pasaulē šajā ko darīt.

Tu, Tēsēj, savu bēdu stāstu uzklausi!

Gan līdzēt nespēju, tik tevi sāpināt.

Es atnācu, lai teiktu, ka bez vainas dēls,

Un lai tam būtu lemts mirt nāvē godpilnā. Bij sieva kaisles varā, taču netrūka Tai lepnas spīts. Kad dieve, kuru visas nīst, Kas jaunavībā prieku rod, tai iededza Uz tavu dēlu mīlas jūtas kvēlākās,

Tā lūkoja ar prātu pieveikt Kiprieti,

Bet tomēr bojā gāja aukles vainas dēļ,

Kas Hipolitam atklāja šo kaislību.

Viņš, zvērējis, ka klusēs, liedzās godīgi Tai paklausīt, bet, kad tu viņu pulgoji,

Aiz dievbijības doto vārdu nelauza.

Tad, atklātības bīdamās, tā rakstīja So melu vēstuli, un dēlam nācās mirt Tās viltus dēļ. Tā arī tevi piekrāpa.

Tē. Ak vai!

Ar. Vai tevi sāpina šis stāsts? Bet klusē un

Nu klausies tālāko: vēl vairāk sāpēs tas!

Vai tēvs nav dāvājis tev vēlēšanās trīs?

To vienu, nekrietnais, pret dēlu pavērsi,

Bet varēji to izlietot pret naidnieku.

Kaut arī jūras valdnieks, tēvs, tev piešķīra, Ko vajadzēja tam, jo bij to solījis,

Tu tomēr man, kā arī viņam rādies ļauns. Ne patiesību meklēji, ne pareģiem Ko taujāji, ne gaidīji, ka skaidrību Dos laiks, bet ātrāk, nekā bija vajadzīgs,

Tu, lāstiem dēlu apkrāvis, to nokāvi.

Tē. Es, valdniec, vēlos mirt!

Ar. Tu smagi noziedzies,

Bet tomēr varēsi vēl piedošanu gūt,

Jo tā bij Kipriete, kas lika notikt tam,

Lai atriebtos. Ir dievu vidū paraža,

Ka otra gribai pretim nestājas neviens, — Mēs citi tādās reizēs malā paliekam.

Tev skaidri jāzin: ja es Zeva nebītos,

Nekad es nepaciestu apkaunojumu,

Ka vīram, kas no mirstīgiem vismīļāks man, Es ļautu mirt. Bet tas, ka biji neziņā,

Var tavu rīcību no vainas atbrīvot.

Un, otrkārt, sieva mirdama tev atstāja Šo vēstuli, kas spēja tevi maldināt.

Šī nelaime visvairāk tevi satrieca,

Bet skumstu arī es: kad dievbijīgie mirst, Tad dievi nepriecājas; tikai nekrietnos Ar bērniem un ar mājām izdeldējam mēs.

К. V. Un, lūk, ir jau klāt šis nelaimīgais!

Viņa zeltainā galva Ir sakropļota un ziedošais stāvs.

Vaid asarās nams, kuram jācieš Šīs divkāršās bēdas,

Ko dievi ir lēmuši pilij.

Uz nestuvēm atnes Hipolitu.

Hi. Es, nabaga cilvēks, kas nāvei lemts

Ar netaisnā tēva netaisniem lāstiem!

Man gals jau ir klāt!

Manu galvu sveļ sāpes,

Un liesmas smadzenēs plosās!

Ir gana! Lai atpūšas gurušās miesas!

Vai man!

Tu, briesmīgais pajūgs, — tos kumeļus pats

Г

Savām rokām es baroju kādreiz, —

Tu nesi man postu, tu nāvēji mani!

Ai, dievu dēļ, skarieties saudzīgām rokām Jūs, kalpi, pie dragātās miesas!

Kas labajā pusē man nostājies blakus?

Mani vieglītēm paceliet, kopīgi nesiet Šo nelaimīgo, ko neprātā savā Nolādējis ir tēvs! Ai, Zev, vai tu redzi?

Man, dievbijīgam un godīgam vīram,

Kas tiklībā pārspējis cilvēkus visus,

Jau ceļš uz Aīdu pavērts.

Velti es pūlējies cilvēku priekšā Būt bijīgs pret dieviem!

Ak vai! Ak vai!

Un tagad pār mani grūst sāpju kalns;

Jel laidiet vaļā,

Lai nāve kā glābēja atnāk!

Jel nāvējiet, vēlreiz nāvējiet mani!

Es vēlos, lai diviem asmeņiem šķēps Man sirdi šķeļ pušu Un nāvē mieru lai rodu!

Ak vai, mana tēva briesmīgais lāsts!

No ciltstēviem, rokas kam asinīs mirka,

No tāliem senčiem

Ir nācis šis ļaunums, un nepelnīti

Tas uzbrucis man. Bet kālab tad man,

Kas brīvs no ziega jebkura?

Vai man! Ko lai saku? Kur glābiņš No nežēlīgajām mokām?

Kaut liktu man naktsmelnā Aīda vara Slīgt mūžīgā miegā!

Ar. Ai, nabags, cik pret tevi liktens nesaudzīgs!

Tā tava cēlā sirds, kā dēļ nu jāmirst tev.

Hi. Ak, elpa dievišķā! Kaut arī sāpes māc,

Es tevi jūtu, vieglākas top ciešanas.

Man līdzās Artemīda, dieve, atrodas!

Ar. Jā, viņa, nabags, šeit, tev dieve mīļākā!

Hi. Vai redzi tu, cik dziļa mana nelaime?

Ar. Jā, redzu, taču man nav ļauts liet asaras.

Hi. Nav vairs tev dzinēja, nav kalpa medībās ...

Ar. Jā, tiešām nav, bet mirsti, būdams draugs man mīļš. Hi. .. . kas vada kumeļus un svētiem tēliem sargs.

Ar. Ar viltu to ir paveikusi Kipriete.

Hi. Jā, iepazinu dievi, kas man nāvi nes.

Ar. Tā šķauda mani, nīda tavu tiklību.

Hi. Šī viena lika visiem trim mums bojā iet.

Ar. Tev, tavam tēvam un tā sievai — trešajai.

Hi. Nu arī tēva ciešanas man jāapraud.

Ar. Viņš tika pievilts dieves ļaunprātības dēļ.

Hi. Cik smagi liktens tevi piemeklējis, tēvs!

Tē. Es pazudis, mans dēls, vairs dzīvot netīkas!

Hi. Man tagad tevis vairāk nekā sevis žēl!

Tē. Kaut varētu es tavā vietā nomirt, dēls!

Hi. Cik rūgtas tēva Poseidona dāvanas!

Tē. Kaut savu muti nebūtu es atvēris!

Hi. Tad būtu mani nokāvis tu niknumā.

Tē. Tie bija dievi, kas man prātu atņēma.

Hi. Kaut ari dievus lādēt spētu mirstīgie!

Ar. Met mieru! Tas bez atmaksas vis nepaliks,

Ka nevaldāmās dusmās tevi Kipriete Būs raidījusi apakšzemes tumsībā Par to, ka esi bijīgs un tev skaidra sirds.

Es nākotnē ar pašas rokām jauneklim,

Kas tai no mirstīgajiem ir vismīļākais,

Ar savām bultām trāpīgajām atriebšos.

Bet tevi, nelaimīgais, par šīm ciešanām Es augstā godā celšu pašā Troizēnā.

Pirms kāzām visas neprecētās meitenes Par godu tev cirps matus, gadusimteņos Ar asarām tev ļaudis cieņu parādīs Un jaunavas steigs tevi dziesmām cildināt,

Bet stāsts par Faidras mīlu, kas tev uzbruka, Aizvien tiks daudzināts, tas negaisīs nekad.

T ēse jam

Tu, Tēsēj, kuram tēvs ir Aigejs sirmmatis,

Slēdz rokās savu bērnu, viņu apmīļo!

To nāvēji pret paša gribu; cilvēki Ir spiesti kļūdīties, ja tāds ir dievu prāts.

Tev nebūs dusmoties uz tēvu, Hipolit,

Jo tas ir liktenis, kas liek tev bojā iet.

Ardievu! Nedrīkstu es skatīt mirušus Un ļaut, ka nāves elpa manu vaigu skar.

Es redzu, ka tu savam galam tuvu jau.

Artemlda prom.

Hi. Tu arī paliec sveika, cēlā jaunava!

Cik viegli gan tu pamet ilgu draudzību!

Es tēvam nedusmošu vairs, kā vēlēji,

Jo vienmēr taviem vārdiem esmu klausījis.

Jau manu acu priekšā krēsla sabiezē.

Tēvs, balsti, palīdzi man sēdus piecelties!

Tē. Ak, mīļais dēls! Cik ļoti mani sāpini!

Hi. Es mirstu, skatu apakšzemes vārtus jau.

Tē. Vai mani rokām aptraipītām pamet tu?

Hi. Ai nē! No tevis es šo vainu noveļu.

Tē. Kā? Tavā nāvē neesmu es vainojams?

Hi. To liecināja Artemīda, strēlniece.

Tē. Cik cēli, mīļais, tu pret tēvu izturies!

Hi. Tu arī paliec sveiks! Sveiks tūkstoškārt, mans tēvs! Tē. Cik godbijīga un cik cēla tava sirds!

Hi. Sev tādus arī īstos dēlus izlūdzies!

Tē. Jel mani neatstāj, mans bērns, ak, izturi!

Hi. Jau esmu izcietis. Es aizeju, mans tēvs.

Steidz tūdaļ pārklāt seju man ar līķautu!

Hipolits mirst.

Tē. Ai, slavas pilnās Atēnas! Kāds varens vīrs Ir zudis jums! Es sāpju sagrauzts; Kipriete, Vēl bieži atcerēšos tavu ļaunumu!

Ko. Šīs kopīgās bēdas negaidot uzbruka Pilsoņiem visiem.

Bez mitas līs asaru straumes,

Jo izcilu vīru ciešanu stāsts Rod sāpīgu atbalsi sirdīs.

TROJIETES

PERSONAS

POSEIDONS

ATENA

HEKABE, Priama sieva KASANDRA, viņas meita TALTIBIJS, ziņnesis ANDROMAHE, Hektora sieva MENELĀJS, Spartas valdnieks HELENA, viņa sieva KORIS: trojietes, kara gūsteknes Astianakts, Hektora un Andromahes dēls Karavīri

Darbības vieta:

Grieķu karavīru nometne pie Trojas, netālu no jūras.

Telts priekšā zemē guļ Hekabe. Uznāk Poseidons.

Poseidons

Es, Poseidons, no Aigejjūras ierados,

Kur Nereīdu koris sāļā dzelmājā Vij deju rakstu brīnišķu. Kopš laikiem tiem, Kad abi — Apollons un es — ar svērteni No akmeņiem ap Troju mūri uzcēlām,

No sirds nekad nav labvēlība gaisusi Pret manu frīģu pilsētu. Bet tagad tā Ir dūmos tīta, kritusi, un argieši To nopostījuši, jo Epejs, jonietis,

Ir darinājis zirgu, pilnu ieročiem, —

Šo viltību tam mācījusi Pallāda, —

Un iesūtījis mūros kravu postīgo.

To vēlāk sauks par koka zirgu — šķēpnesi, Jo sava iekšienē tas šķēpus glabāja.

Nu pamestas ir dievu birzis, svētnīcas Mirkst asinīs. Pats Priams ļimis, slepkavots Pie altāra, kas Zevam, Mājas sargam, svēts. Uz kuģiem ahaji bez skaita zeltu nes Un ieročus, ko atņēmuši frīģiešiem.

Tur ceļavēju gaida tie un ilgojas Pēc desmit sējas reizēm sievas ieraudzīt Un bērnus — grieķi, kas pret Troju karoja. Bet es, ko pieveikušas Hēra Argiete Un Atēna — šīs kopā frīģus sagrāva, —

Nu Troju pametu un savus ziedokļus,

Jo pilsētā, ko baismīgs klusums pārņēmis, Neviens par dieviem nedomā, tos necienī.

Pie Skamandras dzird vaimanājam gūsteknes, Kas piespriestas ar lozi jauniem saimniekiem. Tās tesāļiem vai arkādiešiem piešķirtas,

Vai Tēsejdēliem, atēniešiem cildākiem.

Bet trojietes, kas nebij lozei pakļautas,

Šai teltī mīt — tās paredzētas vadoņiem.

To vidū arī lakoniete Helena,

Ko pamatoti uzskata par gūstekni.

Un šī te nelaimīgā, ja kāds redzēt grib,

Ir Hekabe, kas durvju priekšā zemē guļ, Daudz asaru par daudzām bēdām liedama.

Tā nezina, ka Poliksene mirusi Pie Ahilleja kapa nāvē drausmīgā.

Nav Priama un bērnu vairs. Bet Kasandru,

Ko apsēstu ir pametis Foibs Apollons,

Pats Agamemnons lēmis mīlai slepenai,

Gan pašu dievu aizmirsdams, gan bijību.

Ardievu, mana pilsēta, reiz ziedošā,

Un mūri, gludi aptēstie! Ja nebūtu

Jus Zeva meita dragājusi, Pallada,

Joprojām pamati jums būtu neskarti.

Ierodas Atēna.

Atēna

Vai, seno dienu naidu atmetot, man ļauts Vistuvāko no tēva radiem uzrunāt,

Ko nemirstīgie cienī, — dievu vareno?

Po. Jā gan, ir ļauts, jo sirdij, cēlā Atēna,

Ir tīkami ar tuviniekiem sastapties.

At. Tavs pielaidīgais prāts ir slavējams. Ko es Tev, valdniek, sacīt gribētu, mūs abus skar.

Po. Vai kāds no dieviem atsūtījis tevi šurp Ar vēsti — Zevs varbūt vai cita dievība?

At. Nē, Trojas dēļ, kur atrodamies, atnācu,

Lai savus spēkus vienotu ar tavējiem.

Po. Tad esi atmetusi seno ienaidu Un žēlo liesmu nopostīto īliju?

At. Vispirms man atbildi: vai gribi talkā nākt,

Lai kopā īstenotu, kas man iecerēts?

Po. Labprāt. Bet gribas zināt, kas tev padomā.

Vai ieradies tu ahaju vai frīģu dēļ?

At. Mans nodoms — priecēt trojus, senos naidniekus, Un mājupceļu darīt rūgtu ahajiem.

Po. Cik nepastāvīga tu savos uzskatos!

Vai ienīsti un mīli, kā tev pagadās?

At. Ka man un templim pāri darīts, dzirdēji?

Po. Jā, Ajants rāvis Kasandru ar varu prom.

At. Un grieķi nesodīja to, pat klusēja!

Po. Kaut īliju ar tavu spēku sagrāva!

At. Par to mēs abi kopā viņus sodīsim.

Po. Es esmu gatavs. Taču teic — kāds nodoms tev? At. Tiem sagādāšu nelaimīgu atceļu.

Po. Tiem paliekot tepat vai jūrā sāļajā?

At. Kad tie no Trojas ceļā būs uz dzimteni,

Tad Zevs šiem krusu uzsūtīs un lietavas Un viesuļvētra tumšu vērtīs ēteru.

Viņš teicās iedot zibeņus, lai sasperu Es ahajus un kuģi liesmās bojā iet.

Bet tu liec savu Aigejjūru lietā! Lai Rēc bangu vāls un ūdens griežas virpuļiem!

Ar līķiem pildi klinšu līci Eibojā,

Lai turpmāk ahaji pret manām svētnīcām Jūt bijību un arī dieviem pārējiem!

Po. Šis pakalpojums garas runas neprasa:

Es sabangošu Aigejjūras ūdeņus.

Un Dēlas klintis, Mikonsalas piekraste Un Skīra, Lemna, Kafēreja zemesrags Būs noslīkušo līķiem sētiņ nosēti.

Bet tagad ej uz Olimpu, lai saņemtu No Zeva rokām zibens šautras! Nogaidi,

Līdz uzvilks buras ahajiešu karaspēks!

Bez prāta mirstīgie, kas tempļus dedzina,

Kas posta svētas kapenes un pilsētas Un kam jo drīz ir pašiem bojā jāaiziet.

Abi prom.

Hekabe, kas gulējusi zemē telts priekšā, lēnām pieceļas.

Hekabe

Pacel, nabaga sieviete, galvu no zemes Un izslien kaklu! Vairs īlijas nav,

Vairs neesam valdnieki Trojā.

Tev jāpanes likteņa pavērsiens — peldi Pa straumei, kā peldēt tev liktenis vēl,

Un nevirzi dzīves laivu pret viļņiem,

Jo vada to augstāka vara.

Ai, ai!

Vai ir vēl kas tads, par ko negausties man, Kurai zudusi dzimtene, bērni un vīrs?

Ai, senču spožums, cik nīcīgs tu biji!

Kas palicis pāri no tevis?

Par ko man klusēt un runāt pai ko?

Kam raudu dziesmu lai veltu vispirms? Man, nabagai, visus locekļus lauž,

Te guļot uz cietajām cisām.

Ak, sāp mana galva, ai, deniņi sāp,

Spiež sānus, ka gribas man grozīties, liekt Savu augumu šurpu un turpu, kā vēl Manas bezmitas sēru meldijas ritums,

Jo citas dziesmas vairs cietējam navr Kā vien apraudot likteni skumjo.

Jūs, ātrie kuģi,

Sasniedzāt Iliju svēto,

Traukdamies, irkļu dzīti,

Pa purpura jūru Un Grieķijas drošajām ostām,

Un, derdzīgam flautu paiānam,

Spalgajām sīringām skanot,

Piesējāt Ēģiptes Prasmīgo vijumu —

Vai man! — īlijas līcī,

Lai atgūtu nīstamo Atreida sievu,

Kas lika Kastoru kaunā Un Eirotai gādāja nelāga slavu.

Tā nokāva Priamu,

Tēvu piecdesmit dēliem,

Un mani, nabaga Hekabi,

Iedzina postā.

Ak vai, kur es esmu?

Pie Agamemnona teltīm!

Mani, veco, dzen verdzībā prom —

Ar sērās apcirptu Ķēmīgi neglītu galvu!

Jūs, Trojas šķēpraižu Nabaga sievas un meitas,

Jūs, nabaga līgavas: īlija liesmās — jel raudam!

No teltīm iznāk koris — sagūstītās troļietes.

Kā putnu māte,

Kas mazuļu kliedzienus izdzird,

Uzsāku dziesmu,

Taču ne to, ko es dziedāju kādreiz,

Balstoties Priama zizli Un sitot ar kāju Kora priekšgalā takti,

Frīģiešu dieviem par godu.

I puskoris

Kam, Hekabe, kliedz tu un asaras lej?

Ko nozīmē vārdi, ko sacīji! Teltī Es izdzirdu vaimanas tavas.

Ak, Ilijas sieviešu dvēseles stingst

Aiz bailēm un šausmām. Tās vaid un raud

Tur teltīs par verdzību rūgto.

Не. Ak, bērni, jau argieši rosīties sāk Savos kuģos, jau ķeras pie irkļiem!

I puskoris

Vai man!

Kas padomā viņiem? Vai grasās tie jau Mani aizraut šais kuģos no dzimtenes prom? Не. To nezinu. Tomēr sirds nelaimi jauš.

I puskoris

Nāciet, nabaga trojietes, laukā no telts Un klausieties nelaimes vēsti: jo drīz Dosies argieši atceļā jūrā.

Не. Tik nelaidiet šobrīd

Apsēsto Kasandru laukā —

Mainādu, grieķiem par apsmieklu,

Kraujot vēl sāpes uz sāpēm!

Pagalam tu, nabaga Troja,

Pagalam, kas šķiras no tevis —

Miris vai dzīvs!

II puskoris

Es izskrēju laukā no Atreida telts Ar stingušu sirdi. Man, valdniece, teic —

Ko sprieduši ahaju vīri? Vai tie Mani, nabagu, lēmuši nāvei?

Vai kuģu ļaudis jau gatavi ir,

Lai ūdenī gremdētu airus?

He. Mans bērns, vēl pirms saullēkta atvilkos šurp, Aiz šausmām trīcot un drebot!

II puskoris

Vai jau danaju ziņnesis bijis pie mums?

Kam būšu par verdzeni? Kurš mani gūs?

Не. Drīz lozējot izšķirsies liktenis tavs.

II puskoris

Uz kurieni aizvedīs mani — uz Ftīju,

Uz Argosu, kādu no salām varbūt,

No Trojas — ai, šausmas! — jo tālu?

Не. Kam vergošu veca,

Un kur, kurā pasaules malā Kā nevarīgs trans? Es tik mironis vairs,

Vien nedzīva ēna bez spēka.

Vai nāksies man namdurvis sargāt,

Par bērnaukli būt — man, kas Trojā Bij valdnieces godā?

Koris

Ak vai, cik gaužām žēlabām Tu savu postu apraudi!

Vairs nenāksies man dzimtenē Mest aužot saivu šurp un turp.

Es pēdējoreiz savus bērnus skatu,

Pēdējoreiz! Un ļaunāk vēl:

Vai nu gulta ar ahajiem jādala būs —

Lai naktij tai, lai liktenim lāsts! —

Vai jāsmeļ ūdens no Peirēnes svētās Kā visupēdīgai kalponei.

Kaut tiktu mēs Tēsēja laimīgā Un slavas apvītā zemē!

Vien pie Eirotas vērpetēm ne!

Tur nīstamā Helenas mājoklī būtu Man Menelājs jāsastop, jāvergo tam,

Kas Troju ir gruvešos gāzis.

Svētais Pēnejas novads,

Kur Olimpa brīnišķā leja, kā dzird,

Ar dāsnumu slavens,

Ar bagātām ražām.

Pēc Tēsēja zemes, kas dieviem ir mīļa,

Tā būtu otrā, kur gribētos nokļūt.

Vēl Hēfaista zemi pie Etnas — to zemi,

Kas atrodas iepretim feniķu krastam Un māte ir siķeļu kalniem, — dzird teicam Par tādu, kas augstāko uzslavu pelnī,

Arī novadu to, kas ir tuvu jo tuvu Pie Jonijas jūras. Šeit tīrumiem veldzi Nes skaistule Kratīda — upe, kur ūdens Spēj matsprogas zeltaini rūsganas vērst, — Un svētītiem avotiem laimīgu dara Šo drosmīgo cilvēku zemi.

Bet, raugi, jau danaju ziņnesis klāt,

Kas pavēstīs jaunākās pavēles mums.

Viņš steidzīgiem soļiem šurpu nāk.

Ko nes viņš? Ko sacīs? Jā, verdzenes mēs Jau esam doriešu zemē.

Ierodas Taltibiļs ar bruņotiem karavīriem.

Taltibijs

Tev zināms, Hekabe, cik bieži nācis es Uz Iliju kā ahajiešu ziņnesis.

Es, Taltibijs, ko tātad tu jau pazīsti,

Jums paziņošu lēmumu, kas visas skar.

He. No tā, manas mīļās, no tā Jau baidījos sen.

Та. Jūs izlozētas — ja par to jums bailes bij!

Не. Kuru pilsētu minēsi Ftījas,

Kadma vai tesāļu zemē?

Та. Pa vienai izlozētas jūs, ne kopumā.

Не. Kurš kuru ir guvis? Un kuru no trojietēm Gaida liktenis veiksmīgs?

Та. Par katru, ne par visām reizē vaicā man!

Не. Tad pasaki — kuram ir tikusi meita,

Nabaga Kasandra?

Та. To paņēmis sev Agamemnons — valdnieks pats.

He. Par verdzeni savai sievai,

Spartietei? Vai, ak vai!

Та. Ai nē — lai slepus gultu dalītu ar to.

Не. Ar Foiba jaunavu, kurai zeltmatis

Dāvājis balvu — šķīstībā nodzīvot mūžu?

Та. Viņš mīlestībā iededzies uz pareģi.

Не. Tad aizsvied prom, mans bērns, atslēgas svētās Un vainagu norauj no galvas,

Veltītu dievam!

Та. Vai gultā dalīties ar valdnieku nav gods?

Не. Un kas ar meitiņu, kuru nesen Man atņēmāt? Kur viņa ir?

Та. Vai Poliksene? Jeb par citu vaicā tu?

He. Par viņu! Ar ko to saistīja loze?

Та. Ar Ahilleja kapu. Tam šai kalpot likts.

Не. Ak vai! Es kalponi dzemdēju kapam!

Bet vai tas ir grieķiem kāds likums, mans draugs,

Vai paraža kāda?

Та. Teic savu meitu laimīgu! Tai labi ir.

Не. Ko sacīji tu? Tad viņa skata vēl gaismu?

Та. Ir viņai lemts no visām raizēm brīvai būt.

Не. Kāds liktenis

Vara ieročiem bruņotā Hektora sievai,

Nabaga Andromahei?

Та. To sev ir izraudzījies Ahilleja dēls.

Не. Un kam būs jākalpo man, kas nespēj vairs iztikt

Bez trešās kājas — bez spieķa, man, sirmgalvei vārgai? Та. Tu Odisejam — itakietim piešķirta.

Не. Vai man! Vai!

Dauzi apcirpto galvu Un plosi nagiem sev vaigus!

Nelietīgajam viltniekam verdzene būšu —

Taisnības nīdējam, plēsīgam zvēram,

Kas mīda likumus kājām Un visu ar divkoša mēli Groza gan šurpu, gan turpu,

Gan otrādi apgriež Un sanaido tos,

Kas senāk bij draugi.

Trojietes, raudiet par mani!

Es, nelaimīgā, pagalam!

Visrūgtākais liktenis Mani ir ķēris!

К. V. Tavs liktens, kundze, zināms, bet kas noteicējs Par mani ahajiešos būs un hellēņos?

Та. Jūs kalpi, ejiet, atvediet man Kasandru,

Cik ātri vien tas iespējams, lai, nodevis To pavēlniekam rokās, aizvest paspēju Vēl ari citiem izlozētās gūsteknes.

Bet skaties! Kam tur iekšā lāpas iedegtas?

Vai trojietes grib teltij pielikt uguni —

Ko gan šīs citu dara? — kad tās projām dzen Uz Argosu? Vai tiešām, nāves alkdamas,

Tās pašas sevi dedzinās? Jā, brīvais gars Ar nepatiku pacieš tādu nelaimi!

Ei, atveriet, lai tas, kas viņām noderīgs,

Bet ahajiešiem kaitīgs, netop pārmests man! Не. Nē, nē, nekas tur nedeg! Tā ir Kasandra,

Mans bērns, kas savā apsēstībā šurpu trauc!

Kasandra izskrien no telts ar lapām rokās.

Steidz, nes uguni, iededz! Ar lāpām — Tā, lūk, tā! —

Es parādu godu šim templim.

Sveiks, Himenaj dižais, himēn! Svētlaime jaunajam vīram,

Svētlaime līgavai — man,

Ko Argosā gaida Valdnieka gulta!

Himēn, sveiks, Himenaj dižais!

Kamēr tu, māt, ar asarām, vaimanām Skumsti par mirušo tēvu Un dzimteni dārgo,

Es savām laulībām Iededzu liesmu,

Lai mirdz un blāzmo.

Es sniedzu, Himenaj, tev Un sniedzu tev, Hekate, gaismu Jaunavas kāzās,

Kā paraža prasa!

Cilā kājas jo augstu, sāc deju —

Euān, euoi! —

Kā tajās laimīgās dienās,

Kad dzīvs vēl bij tēvs!

Deja šī svēta •—

Vadi to, Foib, jo kalpoju Tavā laurkoku skautajā templī!

Himēn, sveiks, Himenaj, himēn!

Dejo, māt! Sāc — griezies man līdzās

Uz vienu pusi, uz otru Vijīgiem soļiem!

Slavējiet kāzu dievu

Ar meldijām līksmām

Un gaviļu saucieniem līgavu sveiciet!

Nāciet, frīģietes, košajos tērpos,

Manas laulības Teiciet dziesmā Un līgavaini,

Ko devis man liktens!

К. V. Tev, valdniec, apsēstā ir jāapstādina,

Lai vieglu soli nesteidz prom pie ahajiem.

Не. Tu, Hēfaist, lāpnesis mēdz ļaužu kāzās būt,

Bet liesma, ko tu šodien iededz, gaiša nav. Nemūžam nedomāju, ka starp ieročiem,

Starp grieķu šķēpiem tādas kāzas svinēsi.

Dod lāpu man! Tu nenes to, kā pieklājas,

Bet vicini kā maināda. Jā, liktens vēl Nav izmācījis tevi — tāda pati tu.

Viņa atņem Kasandrai lāpas.

Tās nesiet iekšā, trojietes, un atbildei Uz viņas kāzu dziesmām lejiet asaras!

Ka. Man galvā, māt, liec vainagu par uzvaru

Un priecājies par ķēnišķīgām laulībām!

Un sūti mani prom, bet, ja vēl kavējos,

Ar varu dzen! Ja vien ir Loksijs, laulības Ar mani slavenajam Agamemnon am Būs liktenīgākas kā viņreiz Helenas.

To nonāvēšu un šā namu sagraušu,

Tā atmaksa par brāļiem un par tēvu būs!

Bet lai nu paliek! Cirvi neapdziedāšu,

Kas man — un arī citiem vēl — taps skaustā triekts

Nedz mātes slepkavību, kurā vainīgas

Būs kāzas šīs, nedz Atrejdzimtas galu. Bet

Jums tūdaļ pierādīšu, ka šī pilsēta

Ir laimīgāka nekā ahaji, — gan es

Vēl dieva jūsmā, bet to šobrīd slāpēšu, —

Kas upurējuši ir daudzus tūkstošus Par vienas sievas kaislību — par Helenu.

Bet gudrais karavadonis visdārgāko Par nīstamāko atdevis: par sievu, kas Pēc pašas gribas, ne ar varu aizvesta, —

Viņš brālim savu bērnu prieku ziedojis.

Un tad, kad grieķi atnāca pie Skamandras,

Tie nekrita par savas zemes robežām,

Par dzimto pilsētu. Ko Arējs aizrāva,

To neredzēja bērni, sievai nebij lemts To savām rokām aprūpēt, jo zeme sedz Šo svešatnē. Un mājās viņiem bij tas pats:

Tur mira atraitnes un vīri vientuļi,

Kas atvases bij citiem audzinājuši,

Un nav, kam asinis pie kapa zemē liet.

Jā, šādu uzslavu ir pelnījis šis karš!

Par derdzīgo es klusēšu. Kaut mūza man Uz priekšu nekļūtu par ļaunā dziedoni!

Bet trojieši — tā viņu slava augstākā —

Par tēvu zemi nāvē gāja. Kritušos No kaujas lauka tuvinieki pārnesa,

Un savu kapvietu tie rada dzimtenē,

To rokām apkopti, kam tas bij jādara.

Bet frīģieši, kas nebij kaujā krituši,

Ik dienas varēja ar sievām kopā būt Un bērniem, taču ahajiem šis prieks bij liegts. Tu bēdājies par Hektoru, bet tici man:

Gan kritis viņš, bet slava tam visspožākā.

Tas ahajiešu nopelns, kas še ieradās, —

Viņš neizceltos, grieķiem mājās paliekot.

Par sievu Parīds Zeva meitu ieguva •—

Vai citādi tam būtu radi izcili?

No kara vairīsies ikviens, kas saprātīgs.

Bet, reiz tas sācies, varoņnāve pilsētai Ir vainags košs, bet gļēva bojāeja — kauns.

Un tālab neskumsti par manām precībām Un Troju, māt! Es tos, kas nīstami gan man,

Gan tev, ar savām kāzām postā grūdīšu.

К. V. It jautri zobojies par tautas nelaimi Un pareģo, kas izrādīsies aplam drīz.

Та. Ja tavu prātu nesatrauktu Apollons,

Tu nesodīta manus karavadoņus Ar šādām runām mājās neaizvadītu.

Kas lepojas ar gudrību un stāvokli,

Tas labāks nav necik par vīru vienkāršu.

Lūk, Atreids, dižākais no grieķu vadoņiem,

Ir, kaisles apmāts, izraudzījies apsēstu.

Kaut esmu nabags, tomēr negribētos man Nemūžam ar šo sievu mīlā saistīties.

Kasandiai

Ja reiz tev aptumšojies prāts, tad pulgo vien Mūs, argiešus, un frīģus cel vai debesīs —

To visu vējā laidīšu. Bet tagad nāc,

Tu, kunga daiļā līgava, uz kuģiem līdz!

Hekabei

Kad tevi gribēs aizvest projām Laertīds,

Tad seko tam! Tu cēlai kundzei kalposi —

Tā stāsta, kas ir nākuši uz Iliju.

Ka. Nudien, īsts vergs! Kā vēl lai saucam vēstnešus, Kas rada pretīgumu visos cilvēkos Un luncinās ap valdniekiem un pilsētām?

Tu sacīji, ka mana māte nokļūšot Pie Odiseja? Bet kur paliek Apollons,

Kas darīja man zināmu, ka viņa mirs Tepat? Par pārējo es runāt netaisos ...

Viņš, nabags, nejauš ciešanas, kas nākotnē To gaida vēl. Kā zelts tam šķitīs frīģiešu Un mana nelaime! Viņš pārnāks dzimtenē,

Kad apritēs vēl desmit gadu, gluži viens.

Bet ceļā satiks viņš gan baismo Haribdu,

Gan Kiklopu, kas kalnos mīt un jēlu rij,

Gan Kirki, kura vīriešus par cūkām bur.

Viņš kuģa likstas pieredzēs un kaislību Uz lotosu, un Saulei svētos dzīvniekus,

No kuru miesām tādas maujas atskanēs,

Kas Odiseju šausminās. Bet īsāk: viņš,

Dzīvs būdams, nokāps Aīdā un, izglābies No jūras, mājās sastaps tūkstoš nelaimju.

Taču kālab es te klāstu Odiseja ciešanas?

Taltibijam

Dodies ceļā, lai jo ātrāk salaulājos Aīdā!

Tevi, ļaunais, ļaunā naktī, ne jau dienā apglabās, Vadoni, kaut iedomājies dižus darbus paveicis.

Manu līķi, kalnu strautiem briestot rudens lietavās, Aiza kailu meža zvēriem atdos saplosīšanai Līdzās līgavaiņa kapam — mani, Foiba priesteri. Atvados no visudārgā dieva košiem vainagiem, Aizvadīti līksmie svētki, kuri senāk priecēja.

Reģes rotu drisku driskās metu nost un šķīsta vēl Uzticu to ātriem vējiem, lai tev aiznes, Apollon.

Kur ir pavēlnieka kuģis? Kur man tajā jāiekāpj?

Aši, negaidi vairs vēju, kas mums buras piepildīs; Vienu no trim Erīnijām — mani — projām vedīsi! Māt, ardievu! Dārgā Troja, nelej asaras! Bet jūs, Brāļi, kas zem zemes dusat, tēvs, kas dzemdināja mūs, Drīz jūs mani sagaidīsit Aīdā ar uzvaru:

Izdeldēšu Atrej dzimtu, kas mūs postā iedzina.

Taltibiļs un viņa pavadoņi aizved Kasandiu.

Hekabe atkal sabrūk.

К. V. Vai, sirmās kundzes sargātājas, neredzat,

Ka, nebilstot ne vārda, viņa zemē slīgst?

To satveriet — jeb pametīsit, nejaukās,

Uz zemes guļam? — palīdziet tai piecelties!

He. Ar palīdzību šo nav līdzēts, meitenes!

Vien atstājiet tepat, jo tas, ko izcietu,

Ko ciešu un vēl cietīšu, pie zemes spiež.

Ai, dievi! Tiesa gan, jūs slikti palīgi,

Un tomēr mums ir ierasts piesaukt mūžīgos,

Kad cilvēkam ir uzbrukusi nelaime.

Vispirms es izstāstīšu, kas ir bijis labs,

Tad manām ciešanām jo vairāk jutīs līdz.

Es apprecējos, cēlusies no valdniekiem,

Ar valdnieku un krietnus dēlus dzemdēju —

Ne daudzus vien, bet cēlākos starp frīģiešiem; Neviena sieva īlijā vai Grieķijā,

Nedz barbare ar tādiem nevar lepoties.

Tos redzēju no grieķu šķēpa kritušus Un nogriezu pie viņu kapa sprogas sev.

Es viņu tēvu apraudāju, Priamu,

Ko savām acīm skatīju — ne citi man To teica — nokautu pie mājas altāra,

Un iekaroto pilsētu. Bet meitenes,

Ko audzināju dižciltīgiem jaunekļiem Par līgavām, es citiem izaudzināju:

Tās izrautas no manām rokām, un vairs nav Nekādu cerību, ka mēs vēl tiksimies.

Bet mana posta virsotne: tik vecu jau Ved mani prom uz Grieķiju par verdzeni.

Kas šādos gados ir visgrūtāk panesams,

To uzliks man, kas dzemdējusi Hektoru! —

Par vārtu sardzi būt un glabāt atslēgas Vai maizi cept. Un manai gurdai mugurai Tad zeme, ne vairs lepna gulta cisas būs.

Bet veco miesu vecās skrandās vīstīšu,

Kas dara kaunu tādam, kurš reiz laimīgs bij.

Cik briesmīgi man jācieš vienas sievietes,

Tās mīlestības dēļ, un cik vēl cietīšu!

Ai, Kasandra, kas dievu līksmē dalījies!

Cik rūgts ir tavas jaunavības gals, mans bērns! Kur, Poliksene, nabadzīte, esi tu?

Un tā neviena dēla vairs, nedz meitas nav —

To bij tik daudz! — kas nelaimīgai stāvēs klāt.

Kam ceļat mani augšā? Ko vairs cerat jūs? Jel vediet mani, kājas, kas reiz Ilijā Tik maigas bij, bet tagad kalpo verdzenei,

Uz manām salmu cisām, akmens spilvenu!

Kad gana būšu lējusi jau asaras,

Tur nometusies, miršu. Jā, par laimīgu Neviens, kam veicas, nav pirms nāves dēvējams.

Ko. Man skandini, mūza,

Par īliju

Jaunu, skumīgu dziesmu —

Dziedamu bērēs!

Stāstīšu tagad par Troju —

Kā gāju es, nabaga gūstekne, bojā No argiešu četrkāju ratiem,

Kad ahaji atstāja zirgu Ar zelta pavadu, ieročiem pilnu,

Pie vārtiem un šķinda Pret debesīm cēlās.

Un tauta kliedza No Trojas klintīm:

«Šo svēto tēlu jūs, kuriem nu ciešanas galā,

Pie Zeva meitas Augšup uz īliju vediet!»

Un kura jaunava, sirmgalvis kurš Tad palika mājās?

Tie gaviļu dziesmām Sveica viltpilno postu.

Un visa frīģiešu cilts Metās pie vārtiem No kalnpriedes cirsto Argiešu slazdu,

Trojiešu nelaimi,

Dāvāt jaunavai — dievei, kas brauc Ar nemirstīgajiem kumeļiem, tencinot viņai. Tad, apvijot linšķiedru virvi Kā kuģa tumšajam stāvam, to cēla augšup Uz Pallādas marmora mītni,

Kur zeme trojiešu asiņu alka.

Tiem līksmi pūloties,

Nolaižas nakts.

No Lībijas flautas frīģu meldijas skan,

Dej meitenes,

Soļu dipoņu pavada Dziesmām, kas gaviles pauž.

Tad gaišās lāpas Dziest naksnīgā krēslā Un vietu dod miegam.

Es tikmēr templī jaunavu,

Kas mājo kalnos, godāju Ar dejām, Zeva atvasi,

Bet pēkšņi visā pilsētā Skan slepkavoto kliedzieni Un sniedzas līdz pat Pergamai,

Un pārbiedētie bērniņi Pie mātes drānām pieķeras.

No slēpņa Arējs izkāpis —

Tas, dieve, Pallāda, tavs darbs!

Kad lija frīģu asinis,

Ap ziedokļiem un sievu galā Tad nāves klusums iestājās.

Jā, Grieķijai,

Kas stiprus dēlus audzina,

Tā bija spoža uzvara,

Bet nelaime frīģiešu zemei.

Parādās rati,

kuros atrodas Andromahe ar Astianaktu.

К. V. Bet skaties, Hekabe: Andromahe Tiek svešā pajūgā aizvesta prom!

Pie viņas krūtīm, pie satrauktās sirds Ir Hektora puisītis — Astianakts.

Andromahei

Kurp dosies tu, nabaga sieva, šais ratos?

Tev Hektora varkaltie ieroči līdzās Un frīģiešu bruņas, kas atņemtas tiem Ir cīņās ap Troju. Ar trofejām šīm Ftījas svētnīcas izgreznos Neoptolems.

An. Mani projām ved ahaju vadoņi!

He. Vai!

An. Kam raudi tu . ..

He. Vai!

An. ... par ciešanām manām ...

He. Ai, Zev!

An. ... un sāpēm?

He. Ai, bērni!

An. Reiz bijām ...

He. Ir zudusi laime, nav īlijas vairs ...

An. ... daudz cietušās!

He. ... cildeno bērnu!

An. Vai, vai!

Cik drausmīgs mans . . .

An. .. . posts ...

He. ... un pilsētas ...

An. ... liktenis!

He. Hi ja liesmās!

An. Jel atgriezies, dārgais ...

He. Tu sauc manu dēlu

No Aīda, nabadzīt?

An. ... vienīgais balsts mans!

He. Tu, ahaju grāvēj,

Kas man un Priamam Pirmdzimtais biji,

Ved mani projām Uz Aīda mītni!

An. Ilgas šīs smeldzīgās! Kādas gan, nabagā, pilsētai krītot,

Nākušas bēdas pār mums! Kā virknējas sāpes pie sāpēm, Dieviem dusmojot tāpēc, ka dēls tavs ir glābies no nāves! Derdzīgas kaislības dēļ viņš Pergamu pazudināja:

Dieves Pallādas svētnīcas priekšā guļ asinīs līķi,

Barība lijām, un Troja ir nospiesta verdzības jūgā!

He. Dzimtene dārgā, es asarās mirkstu, kad pametu tevi —

Ai, cik nelaimīgs gals! — un māju, kur dzemdēju kādreiz. Bērni, jūs atņemti mātei, kam vēlēts ir pilsētu atstāt!

Malu malās skan vaimanas žēlas. Cik moku mums, sāpju! Visur bez mitas plūst asaru straumes par dzimtajām mājām. Tikai mirušie nepazīst sāpes un neprot vairs raudāt.

К. V. Ak, kāda veldze nelaimē ir asaras

Un vaimanas, un mūzas dziesma sērīgā!

An. Vai redzi, kas te notiek, — māte, kuras dēls Ar šķēpu gāzis neskaitāmus ahajus?

He. Es redzu: dievi niecīgos uz augšu ceļ,

Bet tos, kas šķita lieli esam, nogremdē.

An. Ar dēlu mani projām ved, un, apstākļiem Tik strauji mainoties, krīt cildais verdzībā.

He. Jā, liktenis ir nepielūdzams. Tikko kā No manis Kasandra ar varu aizrauta.

An. Vai man!

Tad vēl viens Ajants tavai meitai uzradies!

Bet ir vēl cita nelaime, kas tevi skar.

He. Bez skaita un bez gala manas ciešanas,

Jo ļaunums spēkojas ar citu ļaunumu.

An. Tavs bērns ir miris: Poliksene ziedota Pie Ahilleja kapa, velte mironim!

He. Ai vai! Tad to man pavēstīja Taltibijs,

Tik mīklaini un tomēr skaidri runādams.

An. To pati redzēju. No ratiem nokāpu Un raudādama sedzu drānām mirušo.

He. Ai, mīļo meitiņ, noziedzīgi nokautā,

Cik nožēlojami tu bojā gājusi!

An. Lai kādā nāvē Poliksene mirusi,

Tai liktens laimīgāks kā man, kas dzīva vēl.

He. Būt mirušam, mans bērns, un gaismu skatīt nav Tas pats. Tur nav nekā, te vēl ir cerība.

An. Tev, mīļo māt, es varu skaidrojumu sniegt,

Tik spēcīgu, ka tavai sirdij vieglāk kļūs.

Būt mirušam tak ir tas pats, kas nepiedzimt,

Un labāk mirt kā vadīt mūžu nelaimē,

Jo, kas vairs nejūt, brīvs no visām ciešanām. Bet, ja, kas bijis laimīgs reiz, top nelaimīgs,

Tam atmiņas par gaišām dienām sirdi kremt.

Nav Poliksenes vairs, it kā tā nebūtu Tev dzimusi, un nejauš savas ciešanas,

Bet es, pēc slavas tiekdamās, gan ieguvu Papilnam to, bet laime gāja secen man.

Ko uzskata par krietnas sievas tikumiem,

To pūlējos es vīra mājā ievērot.

Vispirms — vai sievas netaisni vai taisni peļ —, Lai viņām rastos neslava, jau gana ir,

Ja kādai netīk laiku mājās pavadīt.

Es, pārvarot šo tieksmi, mājās sēdēju Un nelaidu nevienu sievu tuvumā Ar mēli pārāk lunkanu. Mans skolotājs Bij godaprāts, ar sevi pašu iztiku.

Ar Hektoru es pratu klusēt, skatiens mans Bij rimts, un allaž zināju, kur virsroku Pār vīru gūt un kur tā viņam pienākas.

Par to bij dzirdējuši ahaji, un tā Bij mana nelaime, jo Ahilleja dēls Nu mani, kara gūstekni, par sievu grib Un jāvergo būs mājās, kur mīt slepkavas.

Ja, nododama savu dārgo Hektoru,

Es tagadējam vīram sirdi atvēršu,

To nepiedos man nelaiķis. Ja neļaušos Es otrajam, tad kļūšu kungiem nīstama.

Kaut saka — viena nakts mēdz sievas netīksmi Pret vīra gultu mīkstināt, es nosodu To sievieti, kas, pirmo vīru aizmirstot,

Spēj saistīties ar citu un to iemīlēt.

Pat kumeļš tikai nelabprāt velk pajūgu,

Ja izšķir to ar otru, kopā audzētu.

Bet dzīvniekam nav valodas, nedz saprāta,

Un visa viņa iedaba ir zemāka.

Tu, dārgais Hektor, biji vīrs man piemērots, Ar prātu, cilmi, bagātību, drosmi dižs.

No tēva mani saņēmi tu neskartu

Un pirmais jaunavīgai gultai tuvojies.

Vairs tevis nav, bet mani aizved verdzībā Kā gūstekni pa jūru prom uz Grieķiju.

Vai tātad Poliksenes gals, ko apraudi,

Gan mazāks ļaunums nav par manu nelaimi?

Man nav pat tā, kas paliek visiem cilvēkiem, — Nav cerību. Es sirdi mānīt nespēju,

Ka būs kas labs, kaut jauki, ja tā domāt var.

К. V. Mums bēdas gluži vienādas. Tu, sūdzoties Par savām, atgādināji, cik dziļš mans posts.

Не. Gan neesmu nekad vēl kuģī kāpusi,

Bet pazīstu pēc attēliem un nostāstiem.

Ja kuģotājiem uznāk vētra mērena,

Tie nopūlas jo cītīgi, lai izglābtos, —

Viens noņemas ar stūri, cits pie burām steidz,

Cits atkal sūci aizdrīvē. Bet, virsroku Ja satrakotā jūra gūst, tad piekāpjas Tie liktenim un ļaujas bangām joņainām.

Tā arī es, kas pārdzīvojusi tik daudz,

Nu, savu mēli valdīdama, klusēju,

Jo mani veicis negaiss, dievu uzsūtīts.

Tu, mīļo meitiņ, neraudi par Hektoru —

To atgriezt tavas asaras vairs nevarēs —,

Bet tagadējam kungam cieņu parādi Un vīru piesaisti ar savu maigumu!

Tā darīdama, tuviniekus priecēsi Un dēla dēlu audzināsi Ilijai Par svētību vislielāko, lai pēcteči,

Kas radīsies no viņa, kādreiz nākotnē To atjauno un atkal celtos pilsēta!

Bet vārdi cits no cita dzimst: kas ir šis kalps, Kas, ahajiešu sūtīts, atkal šurpu nāk,

Lai pavēstītu lēmumus visjaunākos?

Taltibijs atgriežas ar bruņotiem karavīriem.

Та. Kaut, drosmīgākā frīģa sieva, nebūtu Es nīstams tev! Ar smagu sirdi ziņošu Par danaju un Pelopīdu spriedumu.

An. Kas sakāms tev? Sis ievads labu nesola!

Та. Ir nolemts, ka tavs dēls ... Kā lai to pasaku?

An. Ka viņam pavēlnieks būs cits, ne tas, kas man?

Та. No ahajiem neviens tam nebūs pavēlnieks.

An. Viņš paliks šeit kā pēdējais no frīģiešiem?

Та. Es nezinu, kā ļaunais maigāk pasakāms.

An. Šī smalkjūtība teicama, tik «ļaunais» ne!

Та. Lai ļaunais tev ir zināms: dēls tiks nonāvēts . ..

An. Vai man! Šī vēsts vēl ļaunāka par laulību!

Та. ... jo Odisejam padomē bij virsroka.

An. Ak vai! Nav robežu vairs mūsu ciešanām!

Та. Viņš teica — dižā tēva dēls nav saudzējams ...

An. Kaut spriedums šāds pār paša bērniem nāktu reiz!

Та. ... bet nometams no Trojas torņiem augstajiem.

Tas notiks tā, bet centies prātīgāka būt:

Ar cieņu bēdas nes un nepretojies, jo

Tu esi vāja — nedomā, ka tev ir spēks! —

Un it nekur nav atspaida. Tev jāsaprot:

Vairs jūsu valsts un vira nav, tu — verdzene,

Un galā tikt ar vienu sievu pratīsim.

Tu tāpēc nesāc ķīviņu un nedari Nekā, kas tevi apkauno un naidu ceļ,

Un arī ahajiešūs lāstiem neapkrauj!

Ja zākāsies un grieķiem dusmas aizdosi,

Tavs dēls ne kapā guldīts tiks, ne apraudāts.

Bet, ja tu būsi nosvērta un klusēsi,

Tad viņš bez kapa nepaliks un ahajiem Pret tevi labvēlīgāka būs attieksme.

An. Ak, mīļais dēls, mans dārgums visulielākais,

Tu, ienaidnieku bendēts, māti atstāsi,

Jo tevi nāvei tēva varoņslava lemj,

Kas pārējiem ir allaž bijis glābiņš. Jā,

Tev tēva cildenums nav nesis svētību!

Ai, nelaimīgā laulība, kas lika man Uz vīra mājām pārcelties — ne tālab jau,

Lai danajiešiem dzemdētu es upuri,

Bet valdnieku pār druvām dāsno Āziju!

Tu raudi, dēliņ? Ļauno jaut, kas sagaida?

Kam rociņām pie manām drēbēm pieķeries,

Kā putnēns tiecas mātes spārnos ieslēpties?

No zemes Rektors necelsies un nenāks šurp Ar šķēpu slaveno, lai tevi pestītu,

Nedz atsteigsies tā radi, frīģu karaspēks.

No augsta torņa nežēlīgi zemē grūsts,

Tu drausmā kritienā no dzīves aiziesi.

Mans dārgais bērns, tu, savas mātes acuraugs, Cik tava āda smaržīga! Tad veltīgi Šī krūts ir tevi zīdījusi autiņos Un velti visi pūliņi un rūpes bij!

Nu māti — reizi pēdējo — vēl apmīļo,

Jo cieši glaudies viņai klāt un rociņas Ap kaklu vij, tai mutīti pie lūpām spied!

Kam, grieķi, barbariskās mokās prasmīgie, Bez vainas grasāties šo bērnu nobendēt?

Tu, Helena, gan Zeva meita neesi!

Nē, tēvu tev ir daudz jo daudz — gan Posta gars, Gan Skaudības un Slepkavības dēmons, gan Pats Nāves gars — it viss, kas pasaulē ir ļauns. Nemūžam neteikšu, ka tevi radījis Ir Zevs, tu, barbaru un grieķu nelaime!

Lai lāsts pār tevi! Tavu skaisto acu dēļ Bij jāiet bojā Trojas lejām brīnišķām.

Nu grābiet, vediet, sviediet to, ja vēlaties, Un mielojieties ar tā miesu! Dievi man Ir galu lēmuši, un kā tad varētu Es dēlu glābt! Tad tveriet mani, nabagu,

Un metiet kuģī, jo uz lepnām laulībām Man, bērnu zaudējušai, tagad jādodas!

К. V. Cik, nelaimīgā Troja, vīru zaudēji

Tu vienas sievas nolādētās kaisles dēļ!

Та. Astianaktam

Tad atstāj nu māmiņu, grūtdieni zēn,

Tās maigās rokas un atnāc mums līdz Uz Īlij as augstāko torni, kur tev Būs šķirties no dzīves, kā nolemts!

pavadoņiem To aizvediet prom!

sevī

Šādas vēstis var nest Tikai ziņdevis tāds, kas ir cietsirdis pats,

Kam kauna jūtas daudz svešākas ir Kā vīram ar raksturu manu.

Taltibijs dodas projām ar pavadoņiem, kas aiznes Astianaktu.

Andromahi aizved ratos.

He. Ak, bērns, mana nabaga Hektora dēls,

Cik netaisni atņemts tu mātei un man!

Ko varu es darīt, kā palīdzēt tev,

Manu nabaga puisīti? Krūtis sev sist Un galvu dauzīt — tas viss, kas man ļauts!

Nav pilsētas vairs, un tevis vairs nav,

Tad kā mums vēl trūkst, jā — kā mums vēl nav,

Lai kauss līdz mielēm ir tukšots?

Ko. Telamon, bitēm bagātās Salamīnas valdniek,

Kas miti viļņu glāstītā salā

Līdzās svētajam krastam, kur Atēna pirmoreiz uzdīgt Vēlēja olīvas zaļajam zaram —

Dievišķai veltei un rotai, ko saņēma Atēnas spožās! Drosmīgi devies tu ceļā Ar Alkmēnes dēlu, lai Iliju —

Mūsu īliju gāztu

Toreiz, kad šurp no Grieķijas nāci.

Pulcējis Hellādas ziedu aiz dusmām par zirgiem, Apstādināja viņš jūras veicējus airus Skaistās Simoentas krastā un, piesējis kuģi ar virvi, Paņēma trāpīgos ieročus — loku un bultas,

Nāvi Lāomedontam. Viņš Foiba prasmīgo celtni Vērta pīšļos ar uguns purpura elpu Un postīja Ilijas druvas.

Divkārt jau — triecienos divos Slīkuši asinīs Dardana mūri.

Veltīgi, Lāomedonta dēls, tu ar zeltkaltu trauku

Vingriem soļiem tuvojies Zevam

Un pildi tam kausu — kāds pienākums brīnišķs!

Bet liesmās ir Troja, kas dzemdēja tevi!

Vaid jūras^ krasti,

Kā putni apraud Mazuļus savus,

Par vīriem un bērniem,

Un māmuļām sirmām.

Vairs nav tavu rasoto pelžu,

Nedz gimnasiju Un skrejamo ceļu.

Tavs skaidrais vaigs, mīlīgi daiļais,

Ik brīdi ir redzams pie Zevtēva troņa.

Bet Priama valsti Sagrāvis hellēņu zobens!

Erot, Erot, tu, debesu lutekli, atnāci kādreiz Uz Dardana pili.

Cik augstu tad cēli tu Troju, to vienodams Mīlas saitēm ar dieviem. Par Zeva Negodu runāt vairs netīk ...

Bet gaišspāmu Rīta Gaisma, cilvēkiem mīļā,

Skatīja postīto zemi,

Skatīja Pergamas drupas,

Kaut trojs tai laulātais draugs,

Kas viņai dāvājis dēlu.

So vīru reiz aizrāva

Augšup uz zvaigznēm zeltītais četrjūgs. Cik lielas Radās tad cerības tautai! Bet zudusi Dievu mīla uz Troju.

Uznāk Menelājs ai pavadoņiem.

Menelājs

Cik skaisti šodien saule spīd, kad dabūšu No jauna savu sievu rokās — Helenu!

Tik daudz man, Menelājam, nācies ciest un līdz Ar mani visiem ahajiešu kareivjiem!

Uz Troju nedevos, kā domā, sievas dēļ,

Bet gan pret to, kas, viesmīlību apgānot,

No manām mājām aizvedis ir Helenu.

Ar dievu palīdzību viņš nu sodīts — pats Un valsts, ko grieķu karaspēks ir sagrāvis.

Es esmu šeit, lai lakonieti vestu prom —

To netīk man par sievu saukt, kaut bijusi.

Tā pieskaitīta sagūstītām trojietēm Un viņu vidū šajās teltīs mitinās.

Un tie, kas cīņās saņēmuši viņu ciet,

To atdod man, lai nogalinu vai, ja es To negribētu, aizvedu uz Argosu.

Es nolēmu, ka nenāvēšu Helenu

Šeit, Trojā, bet gan vedīšu ar kuģi prom

Uz Grieķiju un Jaušu viņu nāvēt tiem,

Kam īlijā ir tuvinieki krituši.

kalpiem

Jūs, kalpi, dodieties nu teltī iekšā un To atgādājiet šurp, aiz matiem vilkdami,

Kas aptraipīti asinīm. Un, tikko kā Būs ceļavējš, to sūtīsim uz Grieķiju.

Kalpi dodas uz telti.

Не. Tu, reizē visas zemes balsts un valdītājs,

Lai kas tu esi, grūti nosakāmais, — Zevs

Vai neatvairāms dabas spēks, vai cilvēkprāts, —

Es tevi pielūdzu, jo visu mirstīgo Tu vadi, klusu ceļu iedams, taisnīgi.

Me. Ko? Cik gan dīvaini pie dieviem vērsies tu!

He. Ir labi, ka to nonāvēsi. Vairies tik

Tās skatiena: no jauna kaisle mosties var!

Tā saista vīru acis, posta pilsētas Un nodedzina mājas — tāds šai burvju spēks.

Mēs abi, visi cietušie to pazīstam.

No telts atved Helena.

Helena

Šis iesākums vieš manī bailes, Menelāj,

Jo tavu kalpu nesaudzīgām rokām es Še, telšu priekšā, varmācīgi izgrūsta.

Ka mani nīsti, aptuveni nojaušu Un tomēr gribu vaicāt tev: ko lēmuši Jūs, ahaji un tu, par manu likteni?

Me. Kas tur ko lemt? Ar karavīru ziņu tu Man esi rokās nodota, lai nāvēju.

Hei. Vai ļauts man savus argumentus priekšā celt,

Ka nomirdama miršu nāvē netaisnā?

Me. Es tevi nāvēt atnācis, ne sarunām.

Hek. Nē, Menelāj, to uzklausi! Lai viņai tas

Vēl ļauts, pirms mirst. Tad vārdu atbildei dod man! Tu taču nezini, cik ļauna Helena Ir Trojai nodarījusi. Viss kopumā To satrieks, un no nāves tai vairs neizbēgt!

Me. Mēs tikai laiku zaudēsim. Bet, ja tā grib,

Lai runā!

Hekabei

Tikai tevis dēļ — lai tas šai skaidrs —

To atļaušu un nevis tai par patiku.

Hei. Varbūt — lai mana runa liekas laba tev Vai ne — tu naidniecei pat neatbildēsi.

Es, tavus pārmetumus paredzēdama,

Tev iebildīšu, apsūdzību sastopot,

Ko tūdaļ izvirzīsi man, ar savējo.

rādīdama uz Hekabi

Lūk, pirmkārt: posta sakne šī, jo dzemdēja Tā Parīdu. Un, otrkārt, bērnu saudzēdams,

Kas sapnī rādījās kā lāpa, sirmgalvis Gan īliju, gan mani pazudināja.

Un tagad klausies, kā viss tālāk norisa:

Kad bij viņš šķīrējs triju dievju strīdiņā,

Tad Pallāda to celt par frīģu vadoni Un ļaut tam grieķu zemi postīt solījās,

Bet Hēra, ja tai piešķirs balvu, — padarīt Par kungu visā Āzijā un Eiropā.

Un Kipriete, par manu daili jūsmojot,

8 — 228

To piedāvāja viņam, ja šo atzīšot Par skaistāko no dievietēm. Un atceries,

Ar ko tas beidzās! Viņai gūstot uzvaru,

Par svētību bij manas kāzas Grieķijai.

Jūs barbari nav kaujas laukā veikuši,

Jūs neapspiež. Bet grieķu glābiņš bij mans posts: Es, kuras skaistums pārdots, tieku pulgota,

Kaut mana galva pelnījusi vainagu.

Vēl, teiksi, nepieskāros svarīgākajam:

Ka slepeni es tavas mājas pametu.

Viņš ieradās,

rādīdama uz Hekabi

tās ļaunais gars, un viņam klāt Bij dieve visai varena! To vari saukt Par Parīdu vai Aleksandru — kā tev tīk.

Un šo tu, nelga, savās mājās atstāji,

No Spartas prom uz Krētas salu aizbraukdams! Bet lai tas paliek! Sev, ne tev nu vaicāšu:

Ko domāju, kad, sekodama svešniekam,

Es savas mājas nodevu un dzimteni?

To pārmet dievei, esi stiprāks nekā Zevs,

Kas, būdams varenāks par citām dievībām,

Ir viņas vergs! Un tāpēc man ir jāpiedod.

Gan tavā rīcībā ir cits vēl iebildums:

Kad Parīds mirdams devās prom uz Aīdu,

Man, beidzoties šai dievu lemtai laulībai,

Bij jāaizbēg no mājām prom pie ahajiem.

To arī pati gribēju, un liecnieki Tam novērotāji un sargi cietoksnī,

Kas mani pieķēra ne reizi vien, kad es Ar virvi centos nolaisties no augstuma.

Un Dēifobs, kaut frīģi nevēlējās to,

Par sievu mani varmācīgi paņēma.

Vai taisnīgi, mans vīrs, no tavas rokas mirt,

Ja mani Dēifobs ar varu precējis Un skaistums nevis uzvaru man atnesis,

Bet rūgto verga likteni? Cik muļķīgi,

Ja gribi tu par mūžīgajiem stiprāks būt!

К. V. Tev, valdniec, dzimtene un bērni jāaizstāv.

Tās argumentus atspēko! Jā, skaisti gan,

Par nelaimi, tā runāt prot, šī neliete!

Hek. Vispirms es gribu dievēm doties palīgā Un pierādīt, ka viņa melojusi. Diez Vai Hēra varēja tik neprātīga būt Un tāpat jaunavīgā dieve Pallāda,

Lai viena iztirgotu frīģiem Argosu,

Bet otra ļautu Atēnas tiem verdzināt?

Tās atnāca uz Idas kalnu, joka pēc Par daili ķīvēdamās. Kālab Hēru gan Lai tādas alkas pārņemtu pēc skaistuma?

Lai vīru, labāku par Zevu, dabūtu?

Varbūt par vīru kādu dievu gribēja Gūt Atēna, kas, vairīdamās laulības,

No Zeva jaunavību veltei izlūdzās?

Tev dieves nevajag par muļķēm iztēlot,

Lai izpušķotu pašas trūkumus. Ar to Tu nepārliecināsi gudru cilvēku.

Un Kipriete, tu teici, — cik tas smieklīgi! — Pie Menelāja ieradās ar Parīdu.

Vai nespēj viņa, palikdama debesīs,

Uz Troju tevi vest ar visām Amiklām?

Mans dēls bij neparasti skaists. To ieraugot, Tu pati pārvērties par Kiprieti. It viss,

Kas neprātīgs, tiek Afrodītei piedēvēts ■—

Ne velti jau tās vārds pēc Afrosines skan. Kad ieraudzīji viņu drānās svešādās Un zeltā laistāmies, tu prātu zaudēji.

Tev mājoklis bij necilajā Argosā,

Un, bēgdama no Spartas, Trojā cerēji Tu, zelta pārpilnajā, dzīvot greznībā.

Tev Menelāja pils bij pārāk vienkārša,

Lai nodotos pēc patikas tur izpriecām.

Ar varu, saki, tevi aizvedis mans dēls:

Kurš spartietis to redzējis? Vai sauci tu Pēc palīga? Tak jaunais Kastors vēl bij tur Ar brāli, toreiz nemita vēl zvaigznājos.

Kad nokļuvi tu Īli jā un ahaji

Tev sekoja, kad sākās asiņainais karš,

Tu, uzzinot par Menelāja uzvarām,

To cildināji, dēlu sāpinot, kam viņš Bij mīlā pretnieks dižs, bet nelikies par to Ne zinis vairs, kad sekmes guva trojieši.

Pats galvenais tev dzīvē bija panākums — Tam, nevis tikumam tu allaž pievērsies.

Ar virvi slepus centies tu no torņa kāpt,

It kā pret savu gribu atrazdamās šeit?

Kur tevi cilpas gatavojam pieķēra Vai trinam zobenu, kā krietna sieviete,

Pēc pirmā vīra ilgodamās, darītu?

Es tevi skubināju vienā gabalā:

«Ej, meitiņ! Mani dēli citas apprecēs.

Es pati tevi aizvadīšu klusītēm Uz ahajiešu kuģiem. Izbeidz karu mums Un hellēņiem!» Bet tas pa prātam nebij tev, Jo dzīve pārāk līksma bij pie Parīda Un frīģu pielūgsme tev gaužām patika — Tam tavās acīs bija svars! Un tagad tu Vēl uzposusies laukā nāc, lai skatītu Tās pašas debesis, ko vīrs, tu riebekle!

Tev nāktos pazemīgai, drānās skrandainās, Aiz bailēm trīcot, skūtu galvu ierasties Un pieklājīgai, nevis nekaunīgai būt Pēc visa ļaunā, ko tu nodarījusi!

Lūk, Menelāj, kā beigšu: sevis cienīgi Nu grieķu zemi vainago, šo nokaudams!

Lai spēkā likums, ka ikvienai sievietei,

Kas savu vīru nodevusi, jānomirst.

К. V. Tev, valdniek, sieva jāsoda, kā senču gods

Un dzimta prasa. Grieķijai tad nebūsi Tu mīkstčaulis un cieņu jutīs ienaidnieks.

Me. Es domāju tāpat kā tu: tā aizgāja

Uz svešo gultu labuprāt, bet Kiprieti Tik savas runas pušķojumam minēja.

Helenai

Nu ej, kur tiksi nomētāta akmeņiem Un īsā mirklī grieķu ilgās ciešanas Tad izpirksi. Vairs mani kaunā neliksi!

Hei. Uz ceļiem lūdzos: neliec dievu vainas dēļ

Man ciest! Jel piedod, mani nenogalini!

Hek. Nē, biedrus, ko tā nāvē grūda, nenodod!

To viņu vārdā lūdzos tev un bērnu dēļ!

Me. Nu rimsties, vecā! Tā nemaz vairs nerūp man.

Es likšu kalpiem Helenu uz kuģi vest,

Kas viņu tūdaļ nogādās uz dzimteni.

Helenu aizved.

Hek. Lai viņa nekāpj kuģī tai, kur būsi tu!

Me. Bet kāpēc? Vai tās svars nu lielāks nekā bij? Hek. īsts mīlētājs ir savā mīlā pastāvīgs!

Me. Tas atkarīgs no mīlētāju noskaņas.

Bet būs, kā vēlies: viņa nekāps kuģī tai,

Kur braukšu es. Tavs padoms labs. Lai Argosā Tā kauna pilnā nāvē mirst pēc nopelniem Un visu sievu dzimumu pie prāta ved!

Tas, tiesa, nav nemaz tik viegli izdarāms,

Bet tomēr viņas gals būs sievu neprātam Par biedēkli — pat tām, kas ir vēl ļaunākas.

Menelājs ar pavadoņiem prom.

Ko. Tā tu Īlijas templi, Zev,

Ziedokli, vīraka apņemto,

Esi ahajiem nodevis,

Upuru plāceņus degošos,

Mirru smaržīgos dūmus

Un Pergamu svēto,

īdas — Idas sniega dzirdītās aizas,

Kur efeja zaļo,

Un virsotni, saule ko ierauga pirmo, —

Dievu mirdzošo mājokli dižo!

Zuduši tev ir upuri,

Koru daiļskaņu dziesmas Vakara krēslā un naksnīgā Pielūgsme, zeltītie tēli Un frīģu divpadsmit Mēneši svētie.

Zināt, zināt man gribas, vai, būdams Debesīs, valdniek,

Un ētera tālēs, tu domā par pilsētu manu,

Kas iznīkst, plosoties liesmām.

Dārgais mans, laulātais draugs,

Tu slepkavots klimsti kā ēna —

Neapmazgāts, bez kapa.

Spārnotais kuģis

Trauks pāri jūrai un aizvedīs mani Uz Argosu, bagāto zirgiem, kur kiklopu mūri, No klintsbluķiem celti, pret debesīm slejas. Bērnu pulks vaimanā vārtos,

Pieķēries raudādams mātei pie rokas,

Un kliegtin kliedz:

«Mīļo māmiņ, — ak vai! — mani ahaji aizrauj

Projām no tavām acīm

Uz tumštumšo kuģi

Ar airiem, lai vestu

Uz Salamīnu svēto

Vai Istma smaili

Starp divām jūrām,

Kur vārti uz Pelopa zemi!»

Kaut tad, kad atklātā Aigeja jūrā būs Menelājs, Zevs Ar divkāršo zibeņu šautru Pašā vidū Ķertu tā kuģi,

Kas mani no Ilijas asarās mirkstošu Vedīs prom, lai es ahajiem vergotu, —

Brīdī, kad Kronīda meita Rokā zelta spoguli turēs,

Kas meitenes priecē!

Lai netiek viņš mūžam uz Spartu un neredz Vairs pavardu dzimto,

Nedz Pitani, dieves Varkaltos vārtus, — vīrs,

Kas nekrietnas sievas dēļ Grieķiju dižo ' Ir kaunā licis Un Simoentai Briesmīgas ciešanas nesis.

Taltibijs ierodas ar pavadoņiem,

kas nes Astianakta līķi un Hektoia vairogu.

Vai! Vai!

Tā cita pec citas par mušu zemi Nāk jaunas nelaimes. Nabaga sievas,

Jūs skatāt mirušo Astianaktu,

Ko danaji noslepkavoja bez žēlas,

To nogrūžot zemē no torņa!

Та. Vairs krastā ir viens vienīgs kuģis, Hekabe, Kas Ahilleja dēla kara trofejas,

Šeit palikušās vēl, uz Ftīju aizvedīs.

Pats Neoptolems jau ir prom, jo ziņots tam Par nedienām, kas uzbrukušas Pēlējam:

To padzinis no zemes Akasts, Pelijdēls.

Viņš tāpēc devās ceļā nekavēdamies Un Andromahe viņam līdz. Cik asaru Gan nelēju es viņas dēļ, kad šķirās tā No tēvzemes un rūgti apraudāja to,

Pie vīra kapa vērsdamās! Tā vēlējās,

Lai ļauj tai glabāt tava dēla atvasi,

Šo zēnu, kritienā no torņa mirušo.

Un ahajiešu biedu — vara vairogu,

Ar kuru Hektors savas krūtis aizklāja,

Lai Neoptolems neņem līdz uz dzimteni,

Uz mājokli, kur Andromahei skatīt to Kā jaunai sievai būtu pārāk sāpīgi.

Lai zēnu nevis ciedra zārkā apbedī Un marmorā, bet šajā pašā vairogā,

Un lai, cik tavos apstākļos ir iespējams,

Tu viņu drānās tērp un grezno vainagiem.

Tā jau ir projām, kunga steiga liegusi Tai savām rokām mīļo bērnu apglabāt.

Mēs, tiklīdz būsi apkopusi mirušo,

To zemes klēpī guldīsim un pacelsim Tad enkuru. Jo ātrāk veic, kas uzticēts!

No vienām rūpēm centos tevi atbrīvot:

Kad, šurpu nākdams, šķērsoju es Skamandru,

Jau apmazgāju līķi, brūces tīrīju.

Nu iešu viņam kapu rakt, lai viss, kas man Un tev ir kopā veicams, ātri padarīts Un kuģis var bez kavēšanās mājup braukt.

Не. Tad nolieciet šeit zemē dēla vairogu;

Bezgala smagi man ir tajā raudzīties.

Jūs, kuriem ieroči par prātu pārāki, —

Ar ko šis zēns jums, ahajiešiem, bīstams bij,

Ka to tik drausmi nāvējāt? Viņš varētu Reiz Troju atjaunot? Jums nieka vērtība,

Ja mēs, kad Hektors vēl bij dzīvs un karoja Un tūkstošiem tam līdzās, cietām sakāves,

Bet nu, kad Troja pīšļos, frīģi sagrauti,

Jūs maza bērna bīstaties! Ja baidās kāds Bez pamata, es šādas bailes nicinu.

Mans dārgumiņ, cik tava nāve briesmīga!

Ja mirtu spēku briedā tu par tēvzemi,

Gan iepazinis varu, dievu cienīgu,

Gan mīlu, būtu laimīgs tu — ja laime tā.

Bet nu, kaut redzēji un sirdī jauti, bērns,

Tu saprast nespēji, nedz izjust, kas tev bij.

Cik drausmi, nabadziņ, tev galvu šķaidījis Šis Foiba celtais dzimtās Trojas cietoksnis!

Kā māte kopa sprogas šīs, tās skūpstīja!

Bet tagad asiņaina nāve pretī ņirdz No kauliem dragātiem, — par to, kas ļaunāks vēl, Es klusēšu. Cik tēva rokām līdzīgas Ir tavējās — nu locītavām izgrieztām!

Kā mani pievīla šī maigā mutīte!

Nav tevis vairs, bet lielījies ne reizi vien,

Pie manām drēbēm pieķēries: «Es nocirpšu

Sev kuplu sprogu, māmuliņ, un vedīšu Uz tavu kapu, mīļi sveikdams, vienaudžus.»

Ak, ne tu mani, bet es tevi glabāju,

Kaut jaunāks tu, es — sirmgalve bez bērniem un Bez dzimtenes! Ai, glāsti, rūpes, saldais miegs — Viss zudis man! Ko varētu gan dzejnieks reiz Par tevi kapa piemineklim sacerēt?

«Šo bērnu nobendēja grieķi, baidoties

No tā.» Kāds kauna traips šāds uzraksts Grieķijai!

Kaut tēva mantojums tev liegts, tu saņemsi Šo vairogu un tiksi tajā apglabāts.

vairogam

Tu, Hektoram kas stalto plecu sargāji,

Pats zaudēji nu savu sargu lielāko!

Uz turekļa vēl mīļās rokas nospiedums,

Bet apļa malā sviedru pēdas jaušamas;

Tie cīņas karstumā no pieres pilēja,

Kad Hektors zodu balstīja pret vairogu.

sievietēm

Jūs kapa rotas nabadziņam gādājiet,

Ko sadabūsit še. Nekādu greznību Mums dievi neatvēl.

Astianaktam

Tev tiks, ko varu dot.

Ir muļķis, kuram, ja tam labi klājas, šķiet,

Ka viņa veiksme mūžīga, jo liktenis

Pēc dabas līdzīgs vējagrābslim — lēkā šurp

Un turp. Neviens par savu laimi nelemj pats.

К. V. Lūk, mirušajam nes jau rotu pēdējo No karalaupījuma, frīģu iegūtā!

He. Mans bērns, ne tāpēc, ka tu zirgu sacīkstēs Vai šaušanā ar loku biedrus pieveici, —

To frīģi cienīt prot, bet arī mēru zin, —

Tev rotas apliek tēva māte — daļu tā,

Kas reiz bij tavs. Bet dievu nīstā Helena To visu nolaupīja un vēl atņēma Tev dzīvību un izdeldēja dzimtu mums.

Ko. Tu sirdi

Man sāpini, sāpini! Valdniekam dižam Tev jābūt bij Trojā!

He. Tev rotaslietas aplieku, ko pienāktos

Pie greznām frīģu drēbēm spraust, kad cēlāko No visām sievām Āzijā tu apņemtu.

vairogam

Tev, dārgā dēla vairogam, kas dāvājis Tam neskaitāmas uzvaras, lai vainags šis,

Jo mirsi līdz ar nelaiķi — pats nemirstīgs:

Daudz vairāk goda pelnī tu kā viltīgā Un ļaunum ļaunā Odiseja ieroči.

I puskoris

Ai! Rūgtas vaimanas ...

II puskoris

Zeme nu, bērns, tevi uzņems.

I puskoris

... sāc tagad, māt...

He. Ak vai!

II puskoris

... raudas par mirušiem!

He. Vai manu, vai!

Ko. Cik drausmas ir ciešanas tavas!

He. Ar saitēm vien es tavas brūces ārstēšu,

Tik vārda, ne jau darbu pēc es dziedniece.

Tur ēnu valstī tēvs par tevi rūpēsies.

Ko. Dauzi, dauzi sev galvu,

Tai triecot ar dūri,

Vai, ak vai!

He. Jūs, dārgās sievas! ...

Ko. Ko, Hekabe, teiksi?

He. Tik vien ir dieviem rūpējis, lai mokos es

Un īliju no pilsētām visvairāk nīst.

Mēs velti nesām upurus, un, ja kāds dievs Mūs zemē gāzis nebūtu no augstumiem,

Mēs būtu tauta necila un dzejnieki

Mūs nākamajām audzēm dziesmās neteiktu.

Tad ejiet — viņu guldiet kapā trūcīgā!

Viņš saņēmis, kā nākas, kapa vainagus.

Es domāju, ka alga viena mirušiem,

Cik bagātas ir bēres, ko tiem sarīko:

Tā tikai palicēju tukša plātība.

Ko. Ai, nabaga māte, kam līdz ar tevi

Ir zudušas cerības gaišas!

Kā cildenas dzimtas Atvase daudzināts,

Miri tu briesmīgā nāvē!

Atgriežas Taltibijs ar karavīriem.

Uz pilsētas mūriem parādās karavīri ar degošām lāpām.

Не. Ko redzu?

Kas tie, kas tur Ilijas augstumos stāv Un vēcina iedegtas lāpas?

Jau atkal cita nelaime klāt,

Kas mūsu pilsētai uzbruks.

Та. Jūs, virsnieki, kam nodedzināt uzticēts

Šo pilsētu, vairs dīkā lāpas neturiet,

Bet pielieciet bez kavēšanās uguni,

Lai varam, līdzko Ilija būs krāsmata,

No Trojas zemes mājup braukt uz Grieķiju!

gūsteknēm

Jūs, Trojas bērni, taisnā ceļā dodieties — Man divas pavēles, ko vēstīt vienlaikus, —

Uz ahajiešu kuģiem, tikko vadoņi

Liks taurē pūst. Tad dzimtos krastus atstāsit.

Hekabei

Bet tu, visnelaimīgākā no sirmgalvēm,

norādīdams uz dažiem karavīriem

Šiem seko! Tie no Odiseja nākuši,

Kam svešumā pēc lozes turpmāk kalposi.

Не. Ak vai! Tas man visbriesmīgākais, ļaunāk pat Par līdzšinējām nelaimēm: no dzimtenes Es padzīta, un Trojai pieliks uguni!

Jel steidziet, gurdās kājas, lai cik grūti jums, — Es daudzcietējai Trojai teikšu ardievas!

Kaut biji, īlija, reiz diža barbaros,

Drīz tava slava izgaisīs. Tu sadegsi,

Bet mūs jau dzen par vergiem prom no tēvzemes. Ai, dievi! . . . Bet kam iedomājos dievus saukt? Jau labi sen tie nedzird mūs, kad saucam tos.

Pēkšņi grib mesties liesmās,

Taltibijs viņai stājas ceļā.

Jel metamies šais liesmās! Vai nav brīnišķi Mirt vienlaikus ar liesmojošo Iliju!

Та. Tev, nelaimīgā, bēdas prātu aptumšo!

karavīriem

Šo vediet prom — bez saudzības vismazākās!

Tā Odisejam jānodod kā trofeja!

Не. Ai... ai... ai... ai!

Kronīd, Frīģijas valdniek,

Vai redzi tu, ciltstēv, ko ciešam?

Vai Dardana dzimta to pelnī?

Ko. Viņš redz. Un tomēr šī pilsēta lepnā Nav pilsēta vairs, nav vairs Trojas!

Не. Ai... ai... ai... ai!

Jau īlija liesmās,

Jau uguns mēles sniedz Pergamas celtnes Un cietokšņa uzrobjus, pilsētu visu!

Ko. Kā dūmi, ko kliedē debesu spārni,

Gaist kara sagrautā Troja,

Brūk, uguns un naidnieka zobena postītas, Varenās ēkas!

Hekabe nometas zemē un dauza to rokām.

Не. Ai, zeme, kas baroja atvases manas!

Ko. Vai manu, vai!

Не. Jel uzklausiet, bērni, ko māte jums saka!

Ko. Tu vaimanām uzrunā mirušos savus!

Не. Es, sirmgalve, guļu uz zemes

Un dauzu to abējām rokām.

Koris dara tāpat.

Ko. Tev sekojot, metos es zemē uz ceļiem

Un saucu no Alda Nabaga vīru.

Не. Mūs dzen, rauj projām . . .

Ko. Ai, sāpes, ai, bēdas!

Не. ... uz māju, kur vergosim . . .

Ko. . .. tālu no dzimtenes!

He. Priam, ai, Priam, tu aizgāji bojā

Bez kapa, bez draugiem Un neģied nelaimi manu!

Ko. Tam melnā nāve aizklāja acis,

Bez bijības bijīgais nokauts!

He. Ai, dievu tempļi, ai, pilsēta dārgā . ..

Ko. Vai manu, vai!

He. ... kā postīt posta jūs liesmas un šķēpi!

Ko. Drīz sagrūsit jūs uz zemes vismīļās,

Vairs nebūs jums vārda.

He. Kā dūmi pret debesīm putekļi vīsies

Un aizsegs man pilsētas vaibstus.

Ko. Drīz pat nezinās Īlijas vārdu —

Viss brūk un gāžas, vairs nav Mūsu nabaga Trojas!

He. Vai dzirdat jūs, manāt?

Ko. Jā, dārdoņu Pergamā!

He. Dreb — dreb zeme ...

Ko. . .. pilsētā visā!

He. Nesiet mani, trīcošās kājas,

Un vediet pretī

Dienai, kad sāksies man verdzenes gaitas!

Ko. Ai, nabaga dzimtene! Taču jau laiks

Jums doties uz ahaju kuģiem!

Karavīri dzen gūsteknes projām uz kuģiem.

IFIGĒNIJA TAURU ZEMĒ

PERSONAS

IFIGENIJA, Agamemnona un Klitaimnestras meita

ORESTS, viņas brālis

PILĀDS, Oresta un Ifigenijas brālēns

GANS

TOANTS, tauru valdnieks

ZIŅNESIS

ATĒNA

KORIS, grieķu sievietes, Artemīdas tempļa kalpones Tempļa kalpi un kalpones Toanta pavadoņi

Darbības vieta:

jūras krasts tauru zemē, laukums Artemīdas tempļa priekšā.

Uznāk Iligeniļa.

Ifigenija

Kad Pelops Tantalīds reiz Pīsā ieradās,

Viņš straujo zirgu skrejā Hipodameju Par sievu ieguva. Tai Atrejs piedzima,

Kam Menelājs un Agamemnons dēli bij.

Šā meita esmu, Tindarīdas atvase —

Tā Ifigenija, ko tēvs, kā ļaudīm šķiet,

Reiz slavenajā Aulīdā pie Eirīpa,

Kur brāzmas tumšos viļņus veļ un virpina,

Ir Artemīdai ziedojis par Helenu.

Tur tūkstoš kuģu grieķu flotē pulcējis Bij Agamemnons, valdnieks, jo viņš vēlējās Gūt ahajiešiem slavas pilnu uzvaru Pār Iliju un brāļa labad atmaksāt Par Helenu un apgānīto laulību.

Kad bezvējš neatļāva pacelt enkurus,

Viņš pavēlēja upurēt. Tad sacīja Tam Kalhants: «Grieķu karaspēka pavēlniek! Neviens no taviem kuģiem krastu neatstās, Pirms neziedosi meitu Ifigeniju Uz Artemīdas altāra, jo gaismnesei Tu košāko no gada veltēm solīji.

Tev mājās Klitaimnestra meitu dzemdēja ...» Šim esmu velte košākā! — «To upurē!»

Ar Odiseja viltu mani aizvīla No mātes turp kā Ahilleja līgavu.

Te viņi mani sagrābuši pacēla Uz altāra, lai nokautu ar zobenu.

Bet dieviete, pret briežu māti apmainot,

Šurp mani atveda pa dzidro ēteru Un mājvietu še tauru zemē piešķīra,

Kur barbars Toants barbariem ir pavēlnieks. Viņš iemantojis vārdu ātro kāju dēļ,

Kas tam tik naskas, it kā būtu spārnotas.

Šai svētnīcā es iecelta par priesteri,

Un tāpēc saskaņā ar svētku paražu,

Kas Artemīdai mīļi, kaut tik vārda pēc Ir svētki, — dievi bīdamās, par pārējo Es klusēšu, — ikvienu grieķi ziedoju,

Kas šajā zemē ierodas; to dara šeit Jau izsenis. Gan upuri tik iesvētu,

Bet nokauj citi slepus dieves svētnīcā.

Nakts atsūtītos sapņu tēlus izstāstīt Es vēlos debesīm — varbūt tas veldzi sniegs. Man šķita, ka vairs šajā zemē nemītu,

Bet guļu Argosā starp citām jaunavām.

Te pēkšņi salīgojas zeme, ietrīcas.

Es metos laukā, un, tur stāvot, ieraugu,

Orests

Ka sagrūst nama dzega, visa ēka brūk Ar saviem balstiem augstajiem un viena tik Vairs kolonna no tēva pils, tā šķita man,

Ir neskarta, un gaiši mati rotājas Pie kapiteļa, kuram balss kā cilvēkam.

To — uzticīga asiņainam amatam —

Es svētot apslaku kā nāvei nolemtu Un raudu, jo šo sapni šādi tulkoju:

Ir miris Orests, ko es ziedam svētīju,

Jo nama balsti dēli ir, bet jāmirst tam,

Ko valgme, manis svētītā, ir skārusi.

Uz citiem radiem neattiecas sapnis šis,

Jo nebij dēla Strofijam, kad pazudu.

Nu ziedu liet es vēlos brālim svešumā — Tas vienīgais, ko spēju, atrazdamās šeit, — Ar kalponēm, ar grieķu sievietēm, ko man Sīs zemes valdnieks piešķīris. Bet kāpēc gan Tās nav vēl atnākušas šurp? Tad došos es Šai mājoklī, kur mītu, — dieves svētnīcā.

lligenija ieiet svētnīcā.

Piesardzīgi tuvojas Orests un Pilāds.

Tik uzmanies un raugies, vai neviena nav!

Pilāds

Es raugos, skatienu visapkārt aplaižu.

Or. Vai šī te — kā tev, Pilād, šķiet? — ir svētnīca, Kā dēļ mēs jūru šķērsojām no Argosas?

Pi. Jā gan! Un arī, Orest, tev nav jāšaubās!

Or. Un ziedoklis ar grieķu asnīm notraipīts?

Pi. No asinīm tam visa virsma sarkana!

Or. Vai redzi ieročus zem dzegas sakārtos?

Pi. Tie piederēja mirušajiem svešniekiem.

Patiešām — te uz visām pusēm jāskatās!

Or. Kam atkal, Foib, tu mani tīklos ievīli

Ar savu padomu? Kad, māti nokaudams,

Es tēvu atriebu, tad Erīnijas man Ne mirkli trimdā nedeva vairs atelpu,

Pa malu malām krustām šķērsām vajāja.

Tev jautāju, kā savām likstām galu rast Un ārprātam, kas mani trenc pa pasauli.

Tu doties vēlēji uz tauru novadu,

Kur Artemīdai, tavai māsai, ziedokļi,

Un dieves tēlu paņemt, kas — tā domā šeit — No debesīm reiz nokritis šai svētnīcā;

Kad tas ar veiksmi iegūts būs vai viltību Un briesmas jau aiz muguras, lai vedu to Uz Atēnām. Tas arī viss, ko sacīji.

To veicis, būšot es no likstām atpestīts.

Tad, paklausīdams taviem vārdiem, ierados Šai zemē svešajā, kas viesus nežēlo.

Tev, Pilād, tagad vaicāju, mans līdzgaitniek: Ko darīt mums? Cik augsts šis mūris, redzi tu.

Pa kāpnēm augšā rāpties? Kā tas izdarāms,

Lai nemanītu to neviens? Jeb vaļā lauzt Ar stieni slēģu varkalto, kas mums ir svešs?

Ja pieķers mūs, kad tempļa vārtus atvērsim Vai tajā mēģināsim iekļūt citādi,

Mūs nobendēs, un tāpēc, kamēr dzīvi vēl,

Lai steidzamies uz kuģi, kurā atbraucām!

Pi. Bēgt derdzas man — mēs neesam tā raduši,

Un arī dieva orākuls nav nievājams.

Lai dodamies no tempļa prom un slēpjamies Pie jūras — alā, tumšo bangu apšļāktā,

No kuģa patālāk, lai nesagūsta mūs,

Ja, ieraudzīdams to, kāds ziņo valdniekiem.

Bet, tiklīdz tumšai naktij iemirdzēsies acs,

Mums, liekot visu prasmi lietā, drosmīgi No svētnīcas ir jānolaupa dieves tēls,

Tad jālūko būs izspraukties starp triglifiem,

Kur ir kāds robs. No briesmām nebēg drošsirdis, Bet gļēvulis nekur nav cilvēks cienījams.

Or. Mēs neesam tik garu ceļu veikuši,

Lai atkal dotos atpakaļ, kad mērķis klāt.

Tavs padoms labs, tam paklausu. Tad iesim nu Un sameklēsim vietu, kur mums patverties.

Ne dievs būs vainojams, ja netiks īstenots Tā orākuls. Mums jārīkojas drosmīgi,

Jo briesmas jauniem cilvēkiem nav taisnojums. Uznāk koris.

Koris Klusējiet bijīgi —

Jūs, kam mājoklis Abām klintīm ir līdzās,

Kas mūžam sakļauties tiecas!

Lētojas meita,

Diktinna kalnos!

Uz tavu pagalmu, templi Ar staltiem, zeltītiem balstiem Virzu es jaunavas soļus,

Šķīstās priesteres kalpone šķīsta,

Kopš atstāju skaistzirgu Hellādas Torņus un mūrus,

Eiropu, bagāto dārziem un mežiem,

Kur tēvzeme mana.

No tempļa iznāk liigenija,

kuru pavada kalpones ar kapa veltēm.

Es esmu klāt. Kas noticis? Kas tevi nospiež?

Kam aicini mani uz templi — tu, kuras tēvs Pret īlijas cietoksni Devās ar slavenu floti,

Ar tūkstoš kuģiem, bruņām bez skaita,

Diženo Atreidu atvase?

If. Ai, kalpones!

Dziļdziļās bēdās

Es slīgusi, drausmās dziesmas

Bezliras meldijās —

Vai man! — žēlabās sērās!

Cik liktens mans rūgts:

Es apraudu brāli —

Tā nāvi man vēstīja sapnis Sai tumšajā naktī, kas tikko Ir gaisusi.

Zudusi, zudusi es!

Tēva māju vairs nav,

Un iznīkusi ir dzimta.

Cik briesmīgs ir Argosas posts!

Vai man! Nelaimes dēmon,

Kam vienīgo brāli man atņem,

Uz Aīdu raidi? Ar lejamo ziedu No mirušo dzēriena kausa Es slacīšu zemi:

Kalnu gotiņu piens

Un vīns, ko mums Dionīss dāvā,

Un bišu pūliņu augļi —

Tas aizgājējiem nes veldzi.

kādai kalponei

Dod zelta krūku šurp Ar ziedu Aīdām!

liedama ziedojumu zemē

Agamemnona atvase zemes klēpī,

Tev, mirušam, nesu šo velti,

To pieņem! Uz kapa tev nespēju Nolikt matsprogu gaišo,

Nedz asaras liet,

Jo tālu no dzimtenes tavas un savas Prom aizrauta esmu, kur, domā,

Es, nabaga, nokauta ļimu.

Ko. Kundze, tev atsaukdamās,

Āzijas meldiju, svešzemes vaimanas Skandināt gribu,

Mūzu raudas, mirušiem tīkamas,

Aīda dziesmu,

Kas prieka paiānam sveša.

Vai! tev, Atreidu dzimta!

Tēvu nama sceptera spozme Ir dzisusi, vai manu, vai!

Teic — ar kuru Laimīgu valdnieku Argosā sācies šis posts,

Likstu uz likstas kas krauj?

Hēlijs spārnotos zirgus, kas traucas pa apli, No ceļa reiz virzīja nost Un novērsa skatienu svēto.

Pilij tad cita pēc citas uzbruka bēdas Zeltvilnas jēra dēļ, nebij vairs gala

Ne asinsdarbiem, ne sāpēm.

Par Tantalīdiem, sen mirušiem,

Namam nāk atmaksa; arī pie tevis Nodomiem ļauniem Steidz dēmons.

If. No laika gala mans dēmons Bij nelaimes gars —

Kopš nakts, kad mātei raisīta josta.

No laika gala

Dieves — dzemdību Moiras Lēmušas mani dzīvei bez žēlas,

Pirmo vasu, ko Lēdas Nožēlojamā meita,

Hellēņu kārotā,

Dzemdēja pilī un audzēja tēvam,

Noziedzīgi ko nokaut Kā solītu upuri drūmu.

Mani zirgratos veda Uz Aulīdas smilšaino krastu Kā līgavu — vai man! — nelaimei lemtu Līgavu Nēreja meitas Tetīdas dēlam.

Tagad mītu kā viešņa pie neviesmīlīgās jūras, Nelaipnās mājās,

Bez vīra, bez bērniem, bez dzimtenes, draugiem.

Šeit nedziedu Argosas Hērai

Un šaudīkla mana skanīgos stāvos

Neveido krāšņi

Atietes Pallādas tēlu

Un titānus līdzās.

Nē, manas rokas Svešniekus iesvētī Baismajam, asiņainajam galam,

Izmisas vaimanām,

Izmisas asarām.

Taču lai šobrīd tas viss top aizmirsts:

Apraudu Argosā mirušo brāli,

Kuru mazītiņu,

Kuslu vēl stādiņu

Pametu mātes rokās pie krūts —

Orestu, Argosas kungu.

Ierodas gans.

Kora vadītaja

Lūk, vēršu gans no jūras krasta atnācis Un dziras kādus jaunumus tev pavēstīt.

Gans

Tev, Agamemnona un Klitaimnestras bērns, Es jaunas ziņas atnesu. Tās uzklausi!

If. Kas noticis, ka traucē sēru brīdi man?

Ga. No Simplegādām izglābušies zilajām,

Ar kuģi ieradušies divi jaunekļi,

Kas Artemīdai ziedojums jo tīkams būs.

Un tāpēc nekavējies laikus sagādāt Gan svēto ūdeni, gan visu pārējo!

If. No kurienes? Kā saucas viņu dzimtene?

Ga. Tie hellēņi. Tas arī viss, ko zinu es.

If. Vai nedzirdēji tu, kā sauc šos svešniekus?

Ga. Viens saucas Pilāds — tā šo uzrunāja draugs.

If. Un kāds ir otram — viņa līdzgaitniekam vārds? Ga. To nezinām, jo neizdevās saklausīt.

If. Kā viņus ieraudzījāt jūs, kā gūstījāt?

Ga. Pie nelaipnīgās jūras klintīm stāvajām ...

If. Bet kas tad ganiem tur pie jūras meklējams?

Ga. Uz turieni mēs gājām lopus peldināt.

If. Tad izstāsti jo sīki — kā jums izdevās

Tos notvert? Kā tas notika? Man gribētos To zināt. Kur tas laiks, kopš dieves ziedoklis Ar grieķu vīru asinīm nav sārtojies!

Ga. No ganībām mēs lopus dzinām ūdenī,

Kas veļas šurp pa Simplegādu šaurumu.

Tur stāvā klintī ala, viļņu izdobta,

Kur purpurgliemežzvejniekiem ir patvērums.

Te abus pamanīja viens no mūsējiem,

Kāds ganuzēns. Klusītiņām viņš atgriezās Uz pirkstgaliem un teica: «Vai jūs neredzat? Tur, tajā alā, kādi dievi atrodas!»

Un viens no mūsu vīriem, cilvēks dievbijīgs,

Tos ieraudzījis, rokas cēla, lūgdamies:

«Mūs žēlo, Leikotejas — jūras dieves dēls,

Tu, dižais Palaimon, kas kuģiem vēlīgs sargs, — Vai Dioskūri tie, kas krastā kavējas,

Vai abi jaunekļi ir dēli Nērejam,

Kas daiļo Nereīdu kori radījis!»

Bet cits, kas bija auša draisks, tik pasmējās Par lūgsnu šo. Tie esot jūrā cietušie,

Kas slēpjas alā, baidoties no paražas,

Ka visus svešos nokaujam uz ziedokļa.

Nu vairākumam likās, ka šim taisnība,

Un nosprieda tos dievei gūstīt upurim.

Te viens nāk laukā, alas priekšā nostājas,

Uz visām pusēm pēkšņi galvu mētāt sāk;

Tad, rokām krampjos raustoties, viņš ievaidas Un ārprātā kā mednieks skaļi iesaucas:

«Vai tu šo, Pilād, neredzi? Un arī to —

So pekles izdzimumu, kas man virsū nāk Un savām odzēm drausmīgām grib nonāvēt?

Un tā tur spārnus vēcina, spļauj uguni Un asinis un rokās manu māti tur,

Šo klinšu kalnu grasīdamās uzgāzt man.

Ak vai! Tā mani nogalēs! Kur paglābties?»

Bet redzams tamlīdzīgs nekas tur nebija —

Viņš suņu rejās, govju maujās izdzirda Tos kliedzienus, ko Erīnijas izgrūžot.

Mēs nāves bailēs sakņupuši sēdējām Un klusējām. Bet šis te izrauj zobenu Un lauvam līdzīgs lopu barā ielaužas,

Un cērt un dur tiem sānos, ribās asmeni,

Jo iedomājas Erīnijas atvairām;

Drīz krasta bangas sārtojas no asinīm.

Mēs visi, redzēdami lopus apkautus Un zemē guļam, ķeramies pie ieročiem Un, gliemežvākos pūšot, ļaudis sasaucam,

Jo gani pārāk nevarīgi, tā mums šķiet,

Lai cīnītos pret zaļoksnējiem svešniekiem;

Pēc īsa brīža sanācis jau pulciņš prāvs.

Bet svešais, lēkmei beidzoties, nu zemē krīt,

Un zods tam vienās putās. Tiklīdz ieraugām,

Ka šis, par laimi, nogāzies, mēs ņemamies Tam sviest un sist. Bet viņa draugs tam noslauka No zoda putas, viņu apkopj gādīgi Un apsedz to ar smalki austu apmetni,

Pret uzbrukumiem reizē sargot vērīgi.

Tā viņš par draugu rūpējas kā varēdams.

Bet šis jau atgūst samaņu un kājās lec,

Un, redzēdams, ka pretinieks tiem virsū nāk Kā banga milzīga un gals jau tuvu klāt,

Viņš smagi ievaidas, bet mēs, tos apberot Ar akmeņiem, no visām pusēm uzklūpam.

Tad dzirdam viņu otram skaļi uzsaucam:

«Lai, Pilād, jāmirst mums, bet mirsim cienīgi! Tver zobenu un seko man!» Kad ieraugām,

Ka abiem pretiniekiem rokās zobeni,

Mēs bēgšus izklīstam pa leju klinšaino.

Bet, kamēr vieni bēg, sviež citi akmeņus,

Un, kad šiem jāatkāpjas, savkārt atkal tie,

Kas tikko bēguši, sāk svešos apmētāt.

Bet neticami — kaut te roku daudz jo daudz, Neviena neķer tos, ko ziedos dievībai.

Ne jau ar drosmi viņus beidzot pieveicam,

Bet, aplī cieši ielencot, tiem ieročus No rokām izsitam. Aiz noguruma šiem Pie zemes ceļi slīgst, un nu tos aizvedam Pie valdnieka. Viņš abus, līdzko ierauga,

Tev sūta iesvētīšanai un upurim.

Lūdz dievus, lai jo biežāk šādi svešnieki Tev gadās upurim! Ja tādus nokausi,

Būs Hellādai par tavu nāvi atmaksāts,

Par tavām asinīm, kas lija Aulīdā.

К. V. Cik dīvains stāsts par cilvēku, kas ieradies No Grieķijas pie jūras neviesmīlīgās!

If. Lai notiek! Ej un svešos vīrus šurpu ved!

Es gādāšu par visu, kas te kārtojams.

Gans prom.

Sirds nabagā! Cik maiga senāk biji tu Pret svešniekiem un viņiem juti līdz aizvien! Ikreiz, kad tavās rokās krita tautietis —

Kāds grieķu vīrs, tu lēji gaužas asaras.

Bet nu, kopš sapnis sirdī viesis rūgtumu,

Jo Orests, šķiet, vairs saules gaismu neskata,

Jūs nežēlošu, lai ar kas šeit ierastos.

Ir tiesa, draudzenes, to tagad saprotu,

Ka nelaimīgais laimīgāko neieredz Par to, ka viņam pašam dzīvē neveicas.

Ai, kādēļ Zevs ne reizi neatsūtīja Ne vēju šurp, nedz kuģi, kas mums atvestu Gar Simplegādām manu postu — Helenu Un Menelāju, lai tiem atriebt varētu?

Es viņu Aulīdai, kur mani danaji Kā teļu kāva un kur ziedotājs bij tēvs,

Mans radītājs, tad pretī liktu savējo!

Ak vai! Tās šausmas mūžam aizmirst nespēšu!

Ne vienreiz vien, pie tēva zoda skardamās Un viņa ceļus skaudama, tam sacīju:

«Ai, tēti, cik gan nekrietnas šīs laulības,

Ko tu man sarīkoji šeit. Kad slīgstu es Pie zemes, tevis nokauta, man dzimtenē Dzied māte kāzu dziesmu līdz ar argietēm,

Un pilī flautas gavilē, kad mirstu es!

Tas bija Aīds, nevis Ahillejs, kā dēļ,

To solīdams par vīru, mani atvedi Ar viltu šurp uz kāzām asiņainajām.

Es, vaigu slēpdama aiz smalkā šķidrauta,

Tad rokās nepaņēmu brāli, kā vairs nav Starp dzīvajiem, un neskūpstīju māsiņu,

Jo kaunējos, ka dodos prom pie Pēlēja,

Uz viņa pili. Glāstus šos tad atstāju Es nākotnei, kad būšu atkal Argosā.

Ja, nelaimīgais, miris tu, — kāds spožums tad, Kāds, Orest, tēva varenums ir zudis tev!

Pret dieves divkosību man gan jāiebilst:

Ja rokas kāds ir aptraipījis asinīm Vai nedēļniecei pieskāries vai mironim,

Tā padzen šo no ziedokļiem kā nešķīstu,

Bet prieku jūt par cilvēkiem, ko nokauj tai.

Tas nevar būt, ka Lēto, Zeva mīļotā,

Ir dzemdējusi muļķi. Tāpat neticu Es mielastam, kur Tantals dievus cienājis,

Tos priecēdams, ar dēla miesas gabaliem.

Šķiet, šejienieši, paši alkstot asiņu,

Tik piedēvē šo netikumu dievībai.

Nav tāda dieva, manuprāt, kas būtu ļauns.

Ko. Zilzilie jūras vārti,

Pa kuriem reiz dundurs No Argosas laidās Uz nelaipno jūru Un dzina Io No Eiropas projām Uz Āzijas krastiem!

Kas ir šie vīri,

Kas, pametot meldriem Ieskauto Eirotu dzidro

Vai Dirkes svētītos ūdeņus,

Nāca uz novadu skarbo,

Kur Zeva meitai par godu

Kolonnu ieskautais templis un ziedoklis

Cilvēku asinīm slacīts?

Vai tie ar divrindu Priežkoka irkļiem Braukuši šurp Pa viļņoto jūru,

Vējam piepūšot audekla buras, Cenzdamies namu vērst Bagātāku?

Mirstīgo krūtīs mīt cerība saldā,

Kas — cilvēkiem postīga •—

Nezina sāta.

Zelta alkas tiem vagot liek jūru, Klaiņot pa svešzemju pilsētām tālām Kopīgā iekārē tukšā.

Cits veltīgi tiecas Pēc bagātības,

Pie cita nāk nesaukta Laime.

Kā tika šie garām Draudīgām klintīm,

Kā Fīneja nemierpilnajiem krastiem Un piejūras zemēm,

Šķeldami

Amfitrītes šalcošās bangas,

Kur piecdesmit Nēreja meitas,

Rotaļās ejot,

Dzied korī,

Steigdami briestošām burām,

Ūdenim šļakstot Ap stūres airi,

Dienvidu vēja Un rīteņa spārnoti,

Pretim baltajai Daudzputnu salai,

Ahilleja skrienamam ceļam Pie neviesmīlīgās jūras?

Kaut kundzes vēlme Reiz piepildītos

Un Helena, Lēdas mīļotā meita,

Atstājot Troju,

Uz šejieni nāktu!

Tad asiņu rasa tai slacītu galvu Un kundzes rokām pāršķeltu rīkli Tā mirtu

Un izpirktu vainu.

Taču visjaukākā vēsts Būtu, ja ierastos kāds

Ar kuģi no Grieķijas zemes Un nebrīvei manai Briesmīgai darītu galu.

Air kaut vai sapnī es varētu Atkal būt mājās,

Dzimtenē savā,

Un klausītos brīnišķās dziesmās —

Laimīgo kopīgā priekā!

Bet, raugieties, abi jau tuvojas mums Ar saistītām rokām. Tie upuris jauns Būs dievei. Nu bijībā klusējiet jūs,

Manas mīļās, jo grieķi, kam ziedoklis lemts,

Jau svētnīcai tuvu pavisam!

Patiešām tie nebija meli, ko mums Ir stāstījis gans.

Ja, dižā, tev šejienes upuri tīk,

Šos vēlīgi pieņem! Bet dzimtenē tos Kā derdzīgus Nosoda likums.

Bruņotu sargu pavadībā ierodas Orests ar Pilādu.

If. Vispirms man jadoma par to, kas dievei rūp,

sargiem

Un tāpēc rokas atraisiet šiem svešniekiem,

Lai viņiem, svētītajiem, važu nebūtu!

Tad ejiet templī un tur visu gādājiet,

Kas pienākas pēc apstākļiem un paražas!

Sargi atraisa gūstekņiem rokas un ieiet svētnīcā.

Kas gan ir māte, kura jūs reiz dzemdēja,

Kas jūsu tēvs, kas māsa, ja jums tāda ir?

Drīz viņai brāļu nebūs vairs, un kādi gan Šie jaunekļi, ko zaudēs tā! Vai zina kāds,

Kas viņu gaida? Taču viss, ko dievi lemj,

Ir tumsas klāts, un savu postu neparedz Neviens, jo neizdibināms ir likteņtaks.

No kurienes jūs, nelaimīgie svešnieki?

Cik ilgi ceļojāt, lai ilgi, mūžīgi

Še, tālu prom no mājām, kapā dusētu?

Or. Kam raudi tu un dari sirdi smagu mums,

Kas atrodamies nāves slieksnī, sieviete?

Nav prātīgi, man šķiet, ja kāds, kam jāmirst drīz, Ar vaimanām grib nāves bailes apslāpēt,

Kaut cerības vairs nav. Tāds tikai rada sev Vēl otru ļaunumu: par nelgu dēvēs to,

Bet jāmirst tik un tā. Lai notiek, kas ir lemts!

Un nelej asaras par mums, jo paraža,

Kas valda šeit, mums gluži labi zināma!

II. Tad kurš no jums ir Pilāds vārdā, pasaki!

To gribētos man pirmām kārtām uzzināt.

Or. Tas viņš — ja ziņa šī tev prieku sagādā.

II. Un kurā grieķu novadā tam dzimtene?

Or. Kāds, sieviete, būs labums tev, to uzzinot?

If. Vai esat brāļi, vienas mātes dzemdēti?

Or. Par brāļiem mīla vērta mūs, ne asinis.

If. Bet kādā vārdā tēvs ir tevi nosaucis?

Or. Pēc taisnības es «Cietējs» saukties varētu.

If. To neprasu. Tur vainojams ir liktenis.

Or. Ja nomiršu es nepazīts, tad neapsmies.

If. Kam liedz man vārdu uzzināt? Aiz lepnuma?

Or. Tu manu miesu, ne jau vārdu ziedosi.

If. Un arī savu pilsētu man neteiksi?

Or. Neko šī taujāšana nelīdz mirējam.

If. Kas tevi kavē man pa prātam izdarīt?

Or. Es lepojos, ka dzimis dižā Argosā.

If. Ai, dievi, vai patiešām tu no turienes?

Or. Jā gan — no kādreiz laimīgajām Mikēnām.

If. Vai mājas atstāt trimda lika vai kas cits?

Or. Tās pametu gan brīvuprāt, gan arī spiests.

If. Varbūt no tevis uzzināšu, kas man rūp?

Or. Cik nenozīmīgi tas manā nelaimē!

If. Man prieks par to, ka ieradies no Argosas.

Or. Man, protams, ne. Bet, ja tev prieks, kas daļas man? If. Vai Troju, visu daudzināto, pazīsti?

Or. Kaut nebūtu to pazinis, pat sapnī ne!

If. Tā esot kritusi un gāzta gruvešos.

Or. Tas tiešām tā. Šī vēsts jums patiesību pauž.

If. Vai Helena pie Menelāja atgriezās?

Or. Diemžēl! Par postu cilvēkam, kas man ir tuvs.

If. Kur viņa ir? Tā parādniece arī man.

Or. Pie pirmā vīra viņa atkal Spartā mīt.

If. Tā visiem grieķiem nīstama, ne tikai man!

Or. Tās kaisles augļus izbaudīju arī es.

If. Vai grieķi atgriezušies, kā mums pavēstīts?

Or. Nu mani taujā tu par visu vienlaikus!

If. To gribas vēl no tevis gūt, pirms nomirsi.

Or. Tad vaicā, ja tev tīk. Es visu pateikšu.

If. Vai pārnācis no Trojas Kalhants, pareģis?

Or. Viņš miris jau, kā Mikēnās dzird runājam.

If. Ai, dieve, — cik tas lieliski! Un Odisejs?

Or. Viņš nav vēl mājās pārbraucis, bet esot dzīvs.

If. Lai nāve tam! Kaut mūžam neredz dzimteni!

Or. To nelādi: tā liktenis caurcaurēm sūrs!

If. Vai Nereīdai Tetīdai vēl dēls ir dzīvs?

Or. Nē, veltīgs bij tā bildinājums Aulīdā.

If. Tas bija tikai māns, to zina cietušie.

Or. Kas esi, ka tev Grieķijā viss pazīstams?

If. Tur manas mājas. Pazudu vēl jauniņa.

Or. Tad gan tev pamats vaicāt, kā tur dzīve rit!

If. Ko dara vadonis, kas laimīgs dēvēts tiek?

Or. Kurš? Tas, ko pazīstu, vis laimīgs nebija.

If. Nu, Agamemnons, valdnieks, kuram Atrejs tēvs.

Or. Es nezinu. Vairs, sieva, nerunā par to!

If. Nē, man par prieku, dievu dēļ, to pasaki!

Or. Viņš miris un vēl otru postā iegrūda.

If. Viņš miris? Kā tas notika? Ai, nelaime!

Or. Kam nopūties? Vai viņš tev bijis cilvēks tuvs? If. Tik nopūšos par viņa seno spožumu.

Or. Viņš drausmā nāvē miris — sievas nobendēts. If. Cik bēdīgs liktens slepkavai un mirušam!

Or. Bet tagad rimsties, vairs neko man nejautā!

If. Tik vienu teic: vai viņa sieva dzīva vēl?

Or. Nē, nav! To nonāvēja dēls, ko dzemdēja.

If. Kāds dzimtai posts! Un kādēļ viņš to darīja? Or. Viņš māti sodīja par tēva asinīm.

If. Cik taisnīgi šo baismo tiesu sprieda viņš!

Or. Kaut taisnīgi, to dievi tomēr nežēlo!

If. Vai Agamemnonam vēl citi bērni bij?

Or. Viņš atstājis tik vienu meitu — Elektru.

If. Un vai par otru nerunā, kas ziedota?

Or. Tik to, ka viņa mirusi, starp ēnām mīt.

If. Gan viņas žēl, gan tēva, kas to nokāva.

Or. Tā velti nomira par ļaunu sievieti.

If. Vai slepkavotā dēls vēl dzīvo Argosā?

Or. Viņš, nelaimīgais, dzīvo visur un nekur.

If. Tad putiet, sapņi melīgie! Jūs blēņas vien.

Or. Un arī dievības, ko mēdz par gudrām saukt, Nav uzticamākas par sapņiem gaistošiem.

Kā dievu pasaulē, tā arī cilvēkos Liels juceklis. Bet apbēdina tikai viens:

Ka arī prātīgais, kad notic pareģiem,

Iet bojā. Kas ir pieredzējis, zina to.

К. V. Kas būs ar mums? Kā klājas mūsu vecākiem?

Vai viņi dzīvi vēl vai miruši? Kas teiks?

If. Tad uzklausiet! Man prātā doma iešāvās •— Jums izdevīga, svešnieki, un arī man. Visdrīzāk taču labo īstenot var tad,

Ja pasākums, ko iecer, visiem pieņemams.

Orestam

Ja tevi glābtu es, vai, būdams Argosā,

Tu neaizvestu kādu ziņu manējiem

Un nenodotu vēstuli? To rakstījis

Kāds gūsteknis aiz līdzcietības, saprazdams,

Ka nokaus to ne mana roka, bet ka mirs Pēc likuma — tā labpatikas dievietei.

Neviena nebij, ko es sūtīt varētu Uz Argosu un kas tur maniem mīļajiem,

Pats izglābies, šo vēstījumu nodotu.

Tu būsi sveiks — man šķiet, ka esi dižciltīgs Un pazīsti gan Mikēnas, gan manējos, •—

Jo algu nenoniecināmu saņemsi:

Par vieglu vēstuli tu gūsi dzīvību!

rādīdama uz Pilādu

Bet viņš, kā prasa mūsu valsts, no tevis šķirts,

Uz Artemīdas altāra lai ziedots top.

Or. Tu jauki visu klāstīji, tik vienu ne:

Tā pārāk smaga nasta man, ka nokaus šo,

Jo bēdu kuģa rīkotājs — tas esmu es!

Viņš devās līdz, lai manās bēdās dalītos.

Un tāpēc būtu netaisni to nāvei lemt,

Lai, darot tev pa prātam, rastu glābiņu.

Lai notiek tā: tam iedod savu vēstuli,

Viņš nogādās to Argosā, kā vēlies tu.

Lai mani nokauj, ja kāds grib! Ir kauna darbs Grūst savu biedru postā, lai pats izglābtos.

Šis cilvēks ir mans draugs, un viņa dzīvību Es tikpat dārgu vērtēju kā savējo.

If. No dižciltīgas dzimtas cēlies, krietnais vīrs,

Tu saviem draugiem esi draugs visīstākais.

Es gribētu, lai brālis, kas man palicis,

Ir tāds kā tu, — bez brāļa, svešie, neesmu,

Tik nav man viņu redzēt ļauts. Ja vēlies tā,

Uz dzimteni es tavu biedru sūtīšu,

Lai aizved manu vēstuli, bet mirsi tu.

Pēc tā, man šķiet, tu ilgojies no visas sirds.

Or. Kas veiks šo briesmu darbu — mani upurēs?

If. Es! Pašas dieves uzticēts šis pienākums.

Or. Tas, jaunava, nav apskaužams, nedz laimi sniedz. If. Tā nepieciešamība ir, kam pakļaujos.

Or. Tu pati nazi, sieviete, pret vīriem cel?

If. Nē. Matus tev ar svētūdeni slacīšu.

Or. Un kas tad cirtīs? Pasaki, ja vaicāt ļauts!

If. Tie, kuriem darbs šis uzticēts, ir svētnīcā.

Or. Un kāds ir kaps, kas mani gaida mirušu?

If. Tā svētā guns un aiza, kurā liesmo tā.

Or. Kaut māsas rokas mani apkopt varētu!

If. Lai kas tu būtu, veltīgas šīs cerības:

Tā pārāk tālu ir no svešā novada.

Bet, tā kā esi argietis, it visu, kas Vien manos spēkos, tavā labā darīšu.

Daudz rotu došu kapā līdz, kur dusēsi,

Tev miesu veldzēšu ar eļļu zeltainu Un ziedu sulu, kuru brūnās bites vāc,

Kas laidelējas kalnos, sārtam uzliešu.

Nu atnesīšu vēstuli no svētnīcas,

Bet tu uz mani ļaunu prātu neturi!:

sargiem

Šos abus, kalpi, nesaistītus apsargiet! korim

Es negaidītu ziņu tuvam cilvēkam, Visdārgākajam, sūtīšu uz Argosu.

No vēstules viņš uzzinās, ka dzīva vēl,

Ko iedomājas mirušu, un prieku gūs.

Uigenija ieiet templi.

Ko. Orestam

Man tevis žēl, jo upurim slacīts

Ar svēto ūdeni

Tapsi!

Or. Par to jums vajag nevis skumt, bet priecāties!

Ko. Piladam

Tavs liktenis, jaunekli, laimīgs, jo drīz Jau skatīsi dzimtenes āres!

Pi. Ir neapskaužams tas, kam draugs ir nāvei lemts. Ko. Pilādam

Cik briesmīgs mājupceļš!

Orestam

Ak vai! Tev glābiņa nav!

Bet kurš no abiem iet bojā?

Par to manai sirdij vēl skaidrības nav,

Vai apraudāt

Pilādam

tevi

Orestam

vai tevi.

Or. Vai, draugs, tev tāda pati sajūta kā man?

Pi. Es nezinu, ko lai tev atbildu uz to.

Or. Kas īsti ir šī jaunava? Kā grieķiete Tā izvaicāja mūs par cīņām īlijā,

Par grieķu pārrašanos, reģi Kalhantu,

Par Ahilleju, Agamemnonu; un kā Tā noskuma par nelaimīgo, vaicāja Par viņa sievu, bērniem! Jā, šī svešniece Patiešām ir no Argosas, jo citādi Tā nesūtītu ziņu, netaujātu mūs,

It kā tās laime saistītos ar Argosu.

Pi. Tu pateici, ko tikko sacīt gribēju,

Tik vienu ne: ka visi, kam tas kaut cik rūp,

Zin valdniekus un kādi viņu likteņi.

Bet cita doma vēl man prātā ienāca.

Or. Un kāda? Saki, tad tev pašam skaidrāks kļūs!

Pi. Ja mirsi tu, būs saules gaismu skatīt kauns:

Bij kopīgs ceļš — lai arī nāve kopīga!

Par gļēvu nelieti tad mani saukātu Gan Argosā, gan daudzieleju Fokīdā.

Un pūlis — tas ir ļauns — tad teiks, ka glābdamies Es savu draugu pametis vai — ļaunāk vēl —

To juku laikos nonāvējis, izlikdams Tam lamatas, lai valstī varu sagrābtu Un māsu, tavu mantinieci, precētu.

Es baidos šāda negoda un kaunos, draugs,

Un tāpēc man ar tevi reizē jānomirst Uz ziedokļa un vienās liesmās jāsadeg,

Kā draugam klājas, vairoties no neslavas.

Or. Ak, nerunā! Man jāpacieš savs liktens, bet Tik vienu nastu spēju nest, ne divkāršu.

Kas tevi nomāc, negods šķiet, tas ari man Pa spēkam nav: vai līdzgaitnieku varētu Es nāvē grūst? Un nelaimē, ko mūžīgie Man lēmuši, no dzīves šķirties grūti nav.

Tev laime vēlīga un tīrs, bez traipa nams,

Es — dieviem nīstams, dziļā postā iestidzis.

Ja dzīvosi un mana māsa, kuru es Tev iedevu par sievu, dzemdēs atvases,

Mans vārds tad mūžam nezudīs un tēva nams,

Bez mantiniekiem nepalikdams, neiznīks.

Tad ej un dzīvo, tēva pilī valdīdams!

Kad būsi zirgiem bagātajā Argosā,

Tad — uzticamo roku tverdams, lūdzos tev — Man uzber kapu, pieminekli uzcelt liec,

Bet māsa lai tur sprogu ziedo, asaras!

Tai pavēstī, ka mani, dievei svētītu,

Uz altāra ir ziedojusi argiete!

Un esi māsai uzticīgs, to nepamet,

Jo viņas dzimta, tēva nams ir panīcis!

Nu dzīvo sveiks, mans visuuzticamais draugs! Mēs kopā augām, kopā gājām medībās,

Ne reizi vien tu manās bēdās dalījies.

Foibs, reģis būdams, mani krāpis, aizdzinis Ar viltu tālutāl no dzimtās Grieķijas,

Jo kaunējās par orākulu senējo.

Uz viņa vārdiem paļaudamies, nokāvu Es savu māti, un par to ir jāmirst man.

Pi. Būs kapavieta tev, un tavai māsiņai

Es būšu uzticīgs aizvien, jo tevi, draugs,

Kad mirsi, stiprāk pat kā dzīvu mīlēšu.

Bet vēl, lai gan uz nāves sliekšņa atrodies,

Nav pareģojums tevi pazudinājis.

Palaikam taču atgadās, ka nelaime Visdziļākā var vērsties savā pretstatā.

Or. Jel klusē! Foiba vārdi man vairs nelīdzēs,

Jo priestere jau laukā nāk no svētnīcas.

ltigenija iznāk no svētnīcas ar vēstuli rokā.

If. sargiem

Jūs, atgriezdamies templī, vīriem palīdziet,

Kam pienākums ir ziedam lemtos upurēt!

Sargi prom.

Te, svešie, mana daudzplāksnīšu vēstule.

Bet uzklausiet, ko es no jums vēl gribētu!

Nav cilvēka, kas ir tāds pats, kad briesmas draud, Un tad, kad atgūst drosmi viņš, tās pārcietis.

Un tāpēc baidos, ka šis vīrs, kam vēstule Ir jāaizved uz Argosu, vairs neliksies Par to ne zinis, līdzko pārnāks dzimtenē.

Or. Ko īsti vēlies tu, ja tādas bažas māc?

If. Lai sola viņš ar zvērestu, ka Argosā

To maniem draugiem, kam to sūtu, nogādās. Or. Vai arī tu tam savukārt ko solīsi?

If. Ka darīšu kaut ko vai nedarīšu? Teic!

Or. Ka sveiks un vesels atstās svešo novadu.

If. Kā citādi viņš ziņu aizvest varētu?

Or. Bet vai tam zemes valdnieks arī piekritīs?

If. To panākšu. — Uz kuģi pati vedīšu.

Or. Pilādam

Tad zvēri!

Ifigeni jai

Svētos vārdus priekšā pasaki!

If. «Es zvēru,» saki, «draugiem nodot vēstuli.»

Pi. Es taviem draugiem nodošu šo vēstuli.

If. Caur tumšām klintīm tevi sveiku vadīšu.

Pi. Un kurš no dieviem liecnieks taviem zvērestiem? If. Man Artemīda liecinās, kam kalpoju.

Pi. Mans liecinieks lai debess valdnieks, dižais Zevs. If. Un ja tu lauz šo zvērestu un mani krāp?

Pi. Tad neredzēt man mājas. Bet ja neglābsi?

If. Lai dzīva neatgriežos vairs tad Argosā.

Pi* Bet uzklausi, ko pirmīt abi aizmirsām.

If. Ikviena doma laikā nāk, kas prātīga.

Pi. Tev jāparedz man būtu īpašs izņēmums:

Ja kas ar kuģi atgadās un vēstule

Ar visu kravu dzelmē grimst, bet pats es dzīvs,

Lai zvērests spēkā nebūtu, kas manis dots.

If. Tad lūk, kā būs, — viss grūtais prasa piepūli:

Es visu, kas šai vēstulē ir uzrakstīts,

Tev pateikšu, lai maniem draugiem izstāsti.

Drošs paliek drošs! Ja vēstule būs neskarta,

Par saturu tā pati ziņos klusējot.

Turpretim, ja tā jūras dzelmē pazudīs,

Tu izglābdamies arī ziņu izglābsi.

Pi. Tavs padoms dieviem izdevīgs un tāpat man.

Tad arī norādi, kam iedot Argosā Šo vēstuli un ko lai viņam ziņoju!

If. Teic Orestam: «Šo sūta Ifigenija,

Kas upurēta Aulīdā. Tā dzīva vēl,

Kaut cilvēkiem, kas dzimtenē, ir mirusi.»

Or. Kur šī? Vai pārnākusi tā no Aīda?

If. Še tavā priekšā viņa stāv. Bet nepārtrauc!

«Ved mani, kamēr dzīva, prom uz Argosu Un atpestī no asiņainā ziedokļa,

No pienākuma dievei nokaut svešniekus.»

Or. Ai, Pilād, kas te notiek? Kur es atrodos?

If. «Ja ne, pār tavu namu, Orest, nāks mans lāsts.»

Šo vārdu divreiz minēju, lai atceries.

Pi. Ak, dievi!

К. Каш tu viņus piesauc? Manis dēļ? Pi. Nē, nē! Ko citu domāju. Vien turpini!

sevī

Drīz taujājot ko neticamu dzirdēšu.

If. Vēl pastāsti, ka manā vietā dieviete

Tad briežu māti nolika — tēvs nokāva To, domādams, ka asais ģelzis meitu ķer, —

Un mani aiznesa uz šo te novadu.

Tas ari viss, kas pateikts šajā vēstulē.

Pi. Tu prasīji no manis vieglu zvērestu

Un pati skaisti zvērēji. Pavisam drīz Jau manis dotais solījums būs izpildīts:

Es, raugi, Orest, nesu tev un nododu Šo vēstuli, kas tavas māsas sūtīta.

Or. To pieņemu. Bet lai nu paliek vēstule •—

Es pirmo prieku ne jau vārdos vēlos rast.

Ai, māsa, nespēdams vēl īsti atjēgties,

Es tevi skauju, kaut joprojām šaubas māc,

Un līksmoju, šo brīnumvēsti izdzirdis!

Ifigenija novēršas.

К. V. Nav tiesību tev, svešniek, aiztikt priesteri

Un rokas vīt ap tērpu neaizskaramo!

Or. Ak, māsa, no tā paša tēva dzimusī,

No Agamemnona, jel acis nenovērs!

Te brālis tavs, ko redzēt necerēji vairs.

If. Kā? Tu mans brālis? Kaut jel būtu klusējis!

Tas apkārt klīst pa Argosu un Naupliju.

Or. Nē, nabadzīte, ne jau tur ir brālis tavs!

If. Tad māte tev ir Tindarīda, spartiete?

Or. Jā gan, un tēvs mans Pelopam ir dēladēls.

If. Vai tev kāds pierādījums tam, ko sacīji?

Or. Bez šaubām, ir! Par tēva mājām pavaicā!

If. Nē, labāk stāsti kaut ko pats! Es klausīšos.

Or. Tad teikšu tev, ko dzirdēju no Elektras.

Kāds strīds bij Atrejam ar brāli, atceries?

If. Es dzirdēju, par zelta aunu ķilda bij.

Or. To košā drānā ieaudi — vai atceries?

If. Tu, mīļais, manai sirdij iedrebēties liec!

Or. Tur arī Saules bēgšana bij ieausta.

If. Jā, ainu šo es smalkiem diegiem izaudu.

Or. Vai ūdens, mātes gādāts, līdz bij Aulīdā?

If. Nu protams — lepnās laulības to prasīja.

Or. Vai atceries, ka mātei sprogu sūtīji?

If. Jā, piemiņai; tā mani kapā aizstāja.

Or. Lai pierādījums arī tas, ko redzēju:

Mums tēva mājās bija šķēps, pavisam vecs,

Ar kuru Pelops, Oinomaju nāvēdams,

Bij izcīnījis Pīsā Hipodameju.

Tas noglabāts bij droši tavā istabā.

If. Mans dārgais! Jā, tā ir! Tu man bezgala dārgs!

Tu, Orest, pie manis,

No dzimtenes nākdams,

No Argosas tālās, sirdsmīļais!

Or. Pie manis tu, ko domā mirušu!

Un līksme sērīga ar prieka asarām Mums abiem skropstas valgas vērš — kā tev, tā man. If. Cik maziņš vēl biji, kad atstāju tevi Uz aukles rokām Dzimtajās mājās!

Nekādiem vārdiem nespēju šo laimi teikt,

Jo vairāk nekā brīnums, prātam netverams,

Ir liktenis mans!

Or. Kaut būtu mēs, vairs nešķirdamies, laimīgi!

If. Neredzēts prieks,

Draudzenes, pilda man sirdi!

Tik bail, ka viņš no manām skauj ām aizslīdēs Uz ēteru.

Ai, kiklopu pavardi, dzimtene,

Mikēnas dārgās!

Paldies, ka viņš dzīvs, un paldies, ka jau liels,

Ka izaudzinājāt man brāli,

Gaismekli namam!

Or. Gan esam, māsa, laimīgi pēc izcelsmes,

Bet liktens nelaimīgai dzīvei nolēmis.

If. Jā, to es zinu, kopš apmātais tēvs Man zobenu lika pie rīkles.

Or. Ak vai! Šķiet, tevi redzu, pats tur nebūdams.

If. Bez kāzu dziesmām es vesta

Pie Ahilleja uz telti,

Uz viltus gultu, mans brāli,

Bet raudas un vaimanas gaužas Pie ziedokļa debesīs cēlās.

Cik rūgts gan bij svētītais ūdens!

Or. Sirds sažņaudzas par to, ko uzdrīkstējās tēvs.

If. Ne tēvs — man netēvs bija lemts!

No nelaimes jauna nelaime dzimst.

Or. Gandrīz vai brāli nokāvi,

Ļauna dēmona dzīta.

If. Es, nabaga, drausmīgu ziegu,

Brāli, pastrādāt dzīros. Par mata tiesu Tev secen pagāja zaimīga nāve No manām rokām.

Un kāds tam visam būs gals?

Kas sagaida mani?

Kādu ceļu man rast,

Lai aizbēgt no šejienes vari, no nāves Uz Argosu dzimto,

Pirms zobens nav gremdējies Asinīs tavās? To, nabaga sirds,

Tev nu izdomāt vajag.

Pa zemes ceļiem, ne jūru Trauksmainā skrejā?

Nāvei tad dotos tu pretī,

Jo sastapt tur nāktos Barbaru ciltis un staigāt Pa grūti ejamām takām.

Bet kuģim pārlieku tāls Ir ceļš starp zilgano klinšu Spraugu, tik šauro.

Vai manu, vai! Kas pavērs —

Kāds dievs vai kāds cilvēks,

Vai apstāklis nejaušs —

Izeju drošu,

Glābjot vienīgās Atreja vasas No nāves?

К. V. Par to, kas brīnumaināk vēl par pasaku,

Kā aculieciniece stāstīt varēšu.

Pi. Ka draugi, Orest, sastapdamies apskaujas,

Ir dabiski. Bet satraukums nu jāpārvar Un jādomā par to, kas ir pats galvenais, —

Par to, kā glābiņu mums rast un projām tikt No šā te svešā novada, jo neklājas,

Ka gudri vīri neizmanto iespēju,

Ko mirklis sniedz, un ļaujas līksmei nelaikā.

Or. Šie vārdi vietā. Liktenis mums uzsmaida,

Bet cilvēkam, ko prāta rosme nepamet,

Jo spēcīgāku atbalstu sniedz dievība.

If. Un tomēr nav nekā, kas mani kavēt var

Vispirms par Elektru, tās dzīvi vaicāt jums.

Pēc tam tik pievērsīšos visam pārējam.

Or. rādīdams uz Piladu

Tā viņam sieva ir un dzīvo laimīgi.

If. Teic — kur ir viņa dzimtene, kas viņa tēvs?

Or. Tam tēvs ir Strofijs, dižens valdnieks Fokīdā.

If. Tad viņš ir Atrejmeitas dēls, mans radinieks?

Or. Jā, brālēns tavs — mans vienīgais un īstais draugs.

If. Kad mani upurēja tēvs, tā nebij vēl.

Or. Tā ir, jo bērnu ilgi nebij Strofijam.

Pilādam

No visas sirds es tevi sveicu, māsasvīri Or. Man viņš ir arī glābējs, ne vien tuvinieks.

If. Kā varēji tik nežēlīgs pret māti būt?

Or. Lai klusējam par to! Es tēvu atriebu.

If. Kas māti mudināja vīru slepkavot?

Or. Lai paliek. Tev būs derdzīgi to klausīties.

If. Tad klusēšu. Vai esi valdnieks Argosā?

Or. No dzimtenes es padzīts, valda Menelājs.

If. Vai viņš ir izmantojis nama nelaimi?

Or. Nē, mani drausmās Erīnijas aizdzina.

If. Tu ārprātā šeit krastā esot trakojis.

Or. Es šādās mokās redzēts jau ne reizi vien.

If. Jā, Erīnijas tevi vajā mātes dēļ.

Or. To laužņi muti asiņainu plosīja.

If. Kam savus soļus virzīji uz šejieni?

Or. To darīt lika Apollona orākuls.

If. Kas tev šeit paveicams? Vai drīksti izpaust to? Or. Jā, drīkstu. Manām ciešanām šāds iesākums: Kad mātes noziegums, ko nepieminēsim,

Bij atriebts, Erīnijas mani izdzina No dzimtenes un vajāja bez apstājas.

Uz Atēnām tad doties lika Apollons,

Lai atbildu es dievēm nenosaucamām.

Zevs Arējam tur augstu tiesu iecēla,

Kad bij tas rokas aptraipījis asinīm.

Es ierados, bet patvērumu labuprāt Neviens no draugiem dievu nīstam nedeva. Viens otrs gan juta līdzi man, bet cienāja Pie atsevišķa galda, kaut pats mājās bij,

Un prasīja, lai es ne vārda nebilstot,

Un tā nedz ēdieni mums bija kopīgi,

Nedz dzērieni. Mēs savas slāpes dzesējām,

Kad vīns ikvienam bija savā traukā liets.

To pārmest saimniekiem es neuzdrīkstējos Un cietu, izlikdamies nemanām neko.

Es raudāju, jo biju mātes slepkava!

Kā dzirdēju, mans sūrais liktens Atēnās Joprojām svētkos īpašos tiek pieminēts,

Kad paraža liek tautai krūku godināt.

Es, ieradies uz tiesu Arejpakalnā,

Uz viena sola apsēdos, bet vecākā No Erīnijām otrā pusē apmetās.

Kad tiku pratināts par mātes asinīm,

Mans glābējs bija liecnieks Foibs, un Pallāda Tad pati saskaitīja balsis līdzīgās —

Es uzvarēju, slepkavībā attaisnots.

Tās, kuras tiesai pakļāvās, nu panāca,

Ka svētvietu tām ierādīja tuvumā,

Bet pārējās, kas noraidīja spriedumu,

Bez mitas mani trenkāja, līdz kamēr es No jauna Apollona zemē nokļuvu.

Tur, bada vārdzināts, pie tempļa nometos Un zvērēju, ka darīšu sev galu, ja Foibs neglābs mani, ko pats grūdis nelaimē. Tad Foibs no zelta trijkāja man vēlēja,

Lai dodos šurp pēc tēla, kas reiz nokritis No debesīm, un uzstādu to Atēnās.

Sniedz roku glābiņam, ko dāvā Apollons!

Kad mūsu rokās nonācis būs svētais tēls,

Es kļūšu brīvs no ārprāta un vedīšu Ar airu kuģi tevi prom uz Mikēnām.

Un tāpēc tēva namu glāb, mans acuraugs,

Un arī mani, mīļo māsiņ, atpestī!

Gan es, gan Pelopīdu dzimta zudusi,

Ja nespēsim mēs iegūt tēlu dievišķo.

Ko. Pret Tantalīdu dzimtu dievu dusmas verd Un mētā to pa dzīves vētrām baismīgi.

If. Jau tad, kad tevis nebij šeit, es ilgojos Pēc Argosas un tava skata, brāli mans.

Mums abiem vēlme vienāda. Es tevi glābt No mokām gribu, tēva namu godā celt Un tam, kas mani nāvēja, vairs nedusmot.

No tavām asinīm man rokas tīras būs Un dzimtais nams tad atkal glābts. Tik nezinu,

Kā lai es dievi maldinu un valdnieku,

Kad ieraudzīs viņš tukšu tēla pamatni.

No nāves kā tad izbēgt man, kā taisnoties?

Ja izdosies tev vienlaikus kā viens, tā otrs —

Gan dieves tēlu nolaupīt, gan mani prom Ar kuģi vest uz dzimteni —, būs veicies mums.

Es, zaudēdama tēlu, nāvei nolemta,

Tu dotos mājup, visu godam paveicis.

Bet mani nebaida nekas, pat nāve ne,

Ja būsi glābts, jo vīrietis, kas namam mirst,

Tam zaudējums, bet sievietei maz nozīmes.

Or. Nē, nevēlos būt mātes slepkava un tavs —

Jau pietiek viņas asiņu! Man gribētos Ar tevi dzīvot saskaņā un reizē mirt,

Lai liktens kopīgs. Tevi aizvedīšu prom,

Ja izglābšos, vai līdz ar tevi miršu te.

Bet lūk, ko domāju: ja dievei iecere Pa prātam nebūtu, vai Loksijs liktu tad Man viņas tēlu nogādāt pie Pallādas Un tavu vaigu skatīt? Visu apsverot,

Es ceru, ka mēs sveikā atgriezīsimies.

If. Bet kā mums palikt dzīviem, reizē iegūstot,

Ko kārojam? Te vājā vieta iecerē

Par atgriešanos. Taču vēlmes netrūkst man.

Or. Varbūt mums nogādāt pie malas valdnieku?

If. Cik briesmīgi! Lai viesi nokauj saimnieku?

Or. Un tomēr tā būs jādara, ja tas mūs glābs.

If. To nespēju, kaut drosme pelnī uzslavu.

Or. Kā būtu, ja tu mani templī noslēptu?

If. Lai sagaidītu nakti un tad aizbēgtu?

Or. Nakts sabiedrotā zaglim, gaisma — taisnībai.

If. Bet templī sardzes vīri — tie mūs pamanīs.

Or. Tad beigas mums! Vai maz kāds glābiņš iespējams? If. Es atradusi citu iespēju, man šķiet.

Or. Bet kādu? Pasaki, lai es to zinātu!

If. Es tavas mokas izmantošu viltībai.

Or. Cik veiklas sievietes, kur vajag viltu vērpt!

If. Tu, teikšu, ieradies kā mātes slepkava . . .

Or. Vien izmanto šo manu lāstu, ja tas līdz!

If. Un vēl — ka dievei neesi tu ziedojams ...

Or. Kā pamatosi to? Kaut gan jau nojaušu.

If. ... jo nešķīsts tu. Tā dievbijīgos baidīšu.

Or. Un kā tas palīdzēs mums dieves tēlu gūt?

If. Es sacīšu, ka tevi jūrā šķīstīšu . ..

Or. Bet tēls, kā dēļ mēs šeit, joprojām svētnīcā!

If. ... un tāpat arī tēlu, kuram pieskāries.

Or. Vai līcī, ko te jūra izveidojusi?

If. Kur kuģis tavs ar linu virvi krastā siets.

Or. Vai tēlu rokās pati nesīsi vai cits?

If. Es pati — tikai man tam pieskarties ir ļauts.

Or. Un kādu lomu uzticēsim Pilādam?

If. Tam tāpat rokas aptraipītas, sacīšu.

Or. Vai domā tu to visu slēpt no valdnieka?

If. Es centīšos to pierunāt; slēpt nespēšu.

Or. Mans kuģis ātriem irkļiem gatavs braucienam.

If. Tad rūpējies, lai sokas arī pārējais!

Or. norādīdams uz kori

Vēl vajadzīgs, lai viņas neizpauž neko.

Tām lūdzies, vārdus rod, kas pārliecināt spēj,

Jo sieviete prot līdzcietību modināt.

Tad, jādomā, viss iecerētais izdosies.

If. korim

No jums tik, mīļās, tagad viss ir atkarīgs,

Jo jūsu rokās liktens mans — būt laimīgai Vai gulēt pīšļos, zaudēt dārgo dzimteni Un mīļo brāli, visumīļo māsiņu.

Vispirmām kārtām, lūk, ko gribētos man teikt.

Mēs, sievas, domās vienotas pēc dzimuma Un visu, kas tās saista, stingri aizstāvam.

Tad noslēpumu glabājiet un palīdziet

Mums projām bēgt! Cik labs ir draugs, kas klusēt prot!

Trim cilvēkiem, kas cits ir citam dārgākie,

Viens liktenis, kā redzat, — atgriezties vai mirt.

vēršoties pēc kārtas pie vairākām sievietēm

Ja izglābšos, tu manā laimē dalīsies —

Prom vedīšu uz Grieķiju. Sniedz roku, tu Un arī tu! Ļauj tavu vaigu, ceļus skart!

Pie visiem dārgajiem, kas mājās, — vecākiem Un bērniem, ja tev bērni ir, — jel uzklausi!

Ko teiksit? Kura sacīs — «jā» un kura — «nē»?

Tak runājiet! Ja nebildīsit vārda jūs,

Ir jāmirst man un brālim nelaimīgajam.

К. V. Ak, mīļā kundze, neraizējies, domā tik,

Kā vari izglābties! Par visu, kas tev rūp,

Es klusēšu — lai lielais Zevs man liecinieks!

If. Paldies par labiem vārdiem! Esiet laimīgas!

Orestam un Pilādam

Jums abiem tūdaļ jādodas uz svētnīcu,

Jo zemes valdnieks ieradīsies visai drīz,

Lai vaicātu, vai svešie jau ir ziedoti.

Ai, dižā dieve! Reiz tu mani Aulīdā No tēva slepkavīgās rokas izglābi.

Nu vēlreiz glāb un arī šos, jo citādi Uz priekšu Foibam tevis dēļ vairs neticēs! Nāc, atstādama svešo zemi, vēlīgi Uz Atēnām! Šeit kavēties tev neklājas,

Ja vari mitināties svētā pilsētā.

Visi, izņemot kori, dodas templī.

Ko. Putniņ, pie jūras klintīm Dziedi tu meldiju skumju,

Alkione. Cik labi Zinātāji to saprot: bez mitas Apraudi laulāto draugu!

Līdzīgi tev arī es,

Putns bez spārniem,

Skandinu sērīgu dziesmu,

Skumstot pēc hellēņu runas,

Artemīdas, kas radībās palīdz.

Tā Kinta pakājē mīt,

Kur līgojas skaistlapu palma,

Slaidais laurkoks Un zaļā olīva svētā,

Kur cilvēkiem dārgā Lētojas dzemdību vieta,

Kur ūdeņus virpina apaļais ezers Un skanīgām dziesmām Gulbis teic mūzas.

Kādas asaru straumes Slacīt slacīja vaigus,

Grūstot pilsētas torņiem!

Naidnieka airu un zobenu vidū Kāpām mēs kuģī.

Par skanīgu zeltu Pārdotas, devāmies ceļā Uz barbaru zemi. Šeit Kalpojam briežkāves dieves Priesterei jaunavai,

Agamemnona meitai,

Pie altāriem, kuros Neziedo avis.

Skaužam tos, kuru dzīve Vienās nedienās rit,

Jo nesabrūk tas, kas pie likstām No mazotnes radis.

Uz labu var mainīties ļaunums,

Bet postu pēc laimīgām dienām Panest ir grūti.

Kundze, argiešu piecdesmitairinieks Tevi uz dzimteni vedīs.

Kalnāju Pāns ar sīringu,

Vaska saistīto, mundrinās Airu ļaudis, bet pareģis Foibs Ar dziesmām un septiņu stīgu

Kitaras skaņām jūs laimīgi vadīs Uz Atēnām spožām.

Bet mani tu atstāsi šeit Un, irkļiem ūdeni kulstot,

Aizbrauksi projām.

Virs klāja ceļavējš piepūtīs buras,

Un, traukdamies strauji pa viļņiem,

Jūs kuģis nesīs uz mājām.

Laisties pa mirdzošām takām Man gribas, pa kurām Virzās Hēlija brīnišķā liesma.

Spārnu vēdas mums stātu Virs dzimtajām mājām;

Mēs rotaļās ietu kā senlaikus Augstmaņu kāzās, kad dejojām,

Mīļajai māmiņai vērojot,

Līdzās meitenēm vienaudzēm,

Cita par citu Piemīlīgākas Un košākiem matiem.

Šķidrauti raibi jo raibi un sprogas Plīvodamas man ieskāva vaigu,

To tumšāku vēršot.

Ierodas Toants ar pavadoņiem.

To. Kur grieķu sieviete, kas templim pārraudze? Vai viņa atnācējus iesvētījusi Un vietā svētākā to miesas liesmo jau?

К. V. Te viņa ir un pati visu izstāstīs.

Itigenija iznāk no tempļa ar dieves tēlu rokās.

To. Kas tas?

Kam mūsu dieves tēlu, Ifigenija,

Tu savām rokām projām nes no pamatnes?

If. Kungs, nenāc tuvāk, apstājies pie ieejas!

To. Vai svētnīcā kas atgadījies, priestere?

If. Prom, nešķīstums! Šos vārdus saku šķīstās dēļ! To. Cik dīvains gan šis ievads! Skaidrāk izsakies! If. Nav šķīsti, valdniek, upuri, ko notvērāt.

To. Vai tas ir skaidri zināms vai tik minējums?

If. Nē, dieves tēls uz otru pusi aizgriezās.

To. Vai pats? Jeb zemestrīce tēlu pagrieza?

If. Nē, pats! Un arī acis tas vēl aizvēra.

To. Kas tam par iemeslu? Vai svešo nešķīstums?

If. Jā, tikai tas, jo briesmīgs abu noziegums.

To. Vai nokāva tie krastā kādu mūsējo?

If. Tie ieradās kā slepkavas no dzimtenes.

To. Ko viņi nonāvēja, zināt gribētos.

If. Tie savu māti nodūra ar zobenu.

To. Ai, Foib! Uz to pat barbars spējīgs nebūtu!

If. Tos visi grieķi vajāja un padzina.

To. Tad viņu dēļ tu gribi tēlu laukā nest?

If. Jā, tīrā gaisā, prom no tempļa zaimotā!

To. Kā varēji par viņu ziegu uzzināt?

If. Tos pratinot, kad dieve projām aizgriezās.

To. Cik gudru tevi audzināja Grieķija!

If. Tie saldām ēsmām centās atsaucību rast.

To. Vai ziņojot ko priecīgu no Argosas?

If. Ka sveiks un vesels Orests, brālis vienīgais.

To. Lai tu par labo vēsti viņus pasaudzē!

If. Dzīvs esot arī tēvs, tam labi klājoties.

To. Tu, protams, dievei uzticību nelauzi?

If. Es nīstu visus grieķus, savus slepkavas.

To. Bet pasaki — ko iesāksi ar svešajiem?

If. Mums jārīkojas saskaņā ar paražu.

To. Tad ūdens trauks un upurnazis gaida jau?

If. Vispirms tos šķīstīšu ar valgmi svētītu.

To. Vai kādā avotā vai jūras ūdenī?

If. It visu, kas ir ļauns, spēj jūra aizskalot.

To. Tad dieve vēlīgāk šo ziedu pieņemtu.

If. Tā arī labāk pildīts būs mans pienākums.

To. Vai jūras viļņi nesniedzas līdz svētnīcai?

If. Mums nepieciešams miers, jo daudz kas jāpaveic. To. Ej, kur vien gribi! Liegto skatīt netīkas.

If. Un arī Artemīdas tēls man jāšķīstī.

To. Vai mātes slepkavība arī tam ir traips?

If. Vai citādi to noceltu no pamatnes?

To. Šī bijība un apdomība teicama.

If. Zini, ko vēl vajadzētu ...

To. Sacīt to — tavs pienākums.

If. Saisti svešos vīrus važās!

To. Kurp gan varētu tie bēgt?

If. Grieķiem uzticēties nevar.

To. Ejiet, kalpi, sieniet tos!

If. Un lai viņi svešiniekus šurpu ved!

To. Tā izdariet!

If. Uzmetiet tiem drānas galvā!

To. Lai tos neredz saules stars!

If. Dod man pāris kalpu līdzi!

To. norādīdams uz dažiem kalpiem

Lūk, šie vīri sekos tev.

If. Lai uz pilsētu kāds dodas izziņot. . .

To. Kas sakāms tam?

If. ... lai tur visi paliek mājās!

To. Vairoties no slepkavām?

If. Jā, tos skatīt traips ikvienam.

To. kadam kalpam

Ej un tautai izziņo . . .

If. ... lai tā nerādās!

To. Cik labi gādā tu par pilsētu!

If. Un it īpaši par draugiem!

To. To par mani sacīji!

To. Pret tevi cieņu pelnītu jūt pilsēta.

If. Bet tev pašam tempļa priekšā jāpaliek.

To. Kas darāms man?

If. Izkvēpini visu namu!

To. Lai tas tīrs, kad pārnāksi!

If. Līdzko svešie iznāks laukā .. .

To. Ko man tobrīd darīt būs?

If. ... aizklāj acīm drānas priekšā!

To. Nešķīstums lai nepielīp!

If. Ja es ilgāk aizkavēšos ...

To. Cik man gaidīt vajadzēs?

If. ... nebrīnies!

To. Tev laika gana — dievei godu parādi!

If. Kaut man šķīstīšana veiktos!

To. Dievus lūdzu arī es.

Orests un Pilads saistītam rokam sargu pavadība iznāk no tempļa.

If. Redzu jau, ka abi svešie laukā nāk no svētnīcas, Redzu dieves rotas, jērus, — asinis ar asinīm Izpirkšu! — vēl spožas lāpas, arī visu pārējo,

Ko es prasīju, lai svešos šķīstītu un dievieti.

Dodiet ceļu, saucu visiem, nešķīstības sargieties! Tempļa sargi, kuri dievei tīrām rokām kalpot grib, Tie, kas pošas kāzas svinēt, kas ir mātes cerībās, Bēdziet projām! Tad nevienu neķers nozieguma lāsts. Lētojas un Zeva meita, dieve jaunava! Kad šos Šķīstīšu un upurēsim tur, kur nākas, mājoklis Tev būs tīrs, es laimi gūšu. Vairāk neteikšu, tik tev, Artemīda, uzticēšos, dieviem, visu zinošiem.

Iligeniļa ar abiem gūstekņiem un viņu sargiem dodas uz jūru; Toants ar pavadoņiem ieiet svētnīcas teritorijā.

Ko. Dižens ir Lētojas dēls!

Viņa to dzemdēja Dēlas auglīgā lejā,

Zelta sproggalvi,

Meistaru kitaras spēlē, un rod Prieku tā mākā ar bultām ķert mērķi. Māte aizveda viņu No klinšainās salas,

No slavenās radību vietas,

Uz ūdeņiem bagāto Parnāsa virsotni,

Dimdošo bakhiskā līksmē,

Kur vīnkrāsas pūķis Ar raibraibu muguru,

Drausmais nezvērs,

Ieslēpies kuplā Laurkoka ēnā,

Pazemes svētumu sargā.

Būdams vēl maziņš, vēl lēkādams Mātes mīļajās rokās,

Nokāvi nezvēru, Foib,

Un devies uz svēto Pareģojumu mītni.

Zelta trijkājī sēdēdams,

Tronī, kas neviļ,

No pazemes dzīlēm Tu cilvēkiem Dievišķo paredzi dāvā,

Kastalijas avota kaimiņ,

Kam māja pasaules vidū.

Taču, kad Lētoj as dēls Padzina Temīdu,

Gajas meitu, no svēto Pareģojumu mītnes,

Gaja radīja sapņu tēlus, un daudziem Mirstīgajiem, kas nakti Vadīja miegā uz zemes,

Vēstīja tie, kas senlaikos bijis,

Kas noticis vēlāk,

Un to, kas vēl gaidāms. Tā Gaja,

Atriebjot meitu,

Foibam atņēma pareģa godu.

Nu Apollons Naskām kājām Uz Olimpu steidzās Un, Zeva tronim Apvijot rociņas mazās,

Lūdza, lai atpestī Pītojas namu No dievietes dusmām. Un Zevs Smējās, ka bērniņš jau klāt,

Lai atgūtu zeltīto godu,

Un māja ar galvu,

Lai naksnīgām vīzijām Darītu galu Un atņemtu ļaudīm Patiesos sapņus.

Viņš atdeva Loksijam atpakaļ cieņu, Mirstīgiem — ticību pareģojumiem,

Kurus tie saņem, kad apstāj Vēlīgo troni.

Steigšus ierodas Ziņnesis.

Zi. Kurp, vārtnieki un jūs, kas sargāt ziedokli,

Ir devies Toants, mūsu zemes pavēlnieks?

Šīs stiprās durvis atdariet un valdnieku No tempļa laukā aiciniet — lai šurpu nāk!

К. V. Kas atgadījies? Teic, ja vien man vaicāt ļauts!

Zi. Ir aizlaidušies projām abi jaunekļi!

Pēc priesterienes viltus pilna padoma Šie, aizbēgot no mūsu zemes, paņēma Vēl svēto dieves tēlu grieķu kuģī līdz.

К. V. Tas gaužām neticami izklausās! Bet kungs,

Ko vēlies redzēt, svētnīcu jau atstājis.

Zi. Kur viņš? Man jāpavēstī tam, kas noticis.

К. V. To mēs gan nezinām. Bet ej un meklē šo!

Kad atradīsi, viņam visu izstāsti!

Zi. Nu re, cik neuzticamas ir sievietes!

Gan arī jums te sava loma bijusi!

К. V. Vai prāts! Kas daļas mums gar viņu bēgšanu?

Ko kavējies? Pie valdnieka uz pili steidz!

Zi. Nē, tikai tad, ja kāds man skaidri pasacīs,

klaudzinot pie vārtiem

Vai kungs un pavēlnieks ir svētnīcā vai ne.

Ei, jūs tur iekšā! Aizšaujamos atbīdiet Un kungam sakiet, ka pie vārtiem es un man Vai vesels vezums ziņu nepatīkamu!

To. iznākdams no tempļa

Kas klaigāt uzdrīkstas pie dieves mājokļa,

Pie vārtiem dūrēm dauzīties, še troksni celt?

Zi. radīdams uz sievietem

Lūk, kā!

Šīs meloja, ka tevis nav, un gribēja Par vari mani dabūt prom, kaut biji šeit!

To. Kāds labums būtu tām? Uz ko tās cerēja?

Zi. Par šīm te vēlāk stāstīšu. Bet paklausies

Vispirms, kas šobrīd svarīgākais: jaunava,

Kas aprūpēja mūsu ziedokli, ir prom!

Tā pametusi zemi līdz ar svešniekiem Un dieves tēlu. Šķīstījums tik viltus bij!

To. Tas nevar būt! Kas viņai prātā ienāca?

Zi. Tā Orestu grib glābt. Nu gan tev brīnumi!

To. Kā? Orestu, kas Tindareja meitai dēls?

Zi. Jā, to, ko dieve izraudzījās ziedoklim.

To. Patiešām brīnums! Kā lai citādi to sauc?

Zi. Par to patlaban nedomā, bet uzklausi!

Kad visu uzzināsi, apsver rūpīgi,

Kā pakaļ dzīties svešajiem, kā gūstīt tos!

To. Tad runā! Tev ir taisnība. Tiem ceļš tik tāls, Ka neizdosies mana šķēpa vairīties.

Zi. Kad bijām krastmalā, kur kuģis Orestam Bij slēpti noenkurojies, tad jaunava Mums — vīriem, kurus sūtīji par sargiem līdz, Ar roku pamādama, lika atiet nost:

Tā stājoties pie šķīstīšanas upuriem Ar uguni, un tos mēs skatīt nedrīkstot.

Šī, pati sagūstīto važas tvērusi,

Tiem sekoja. Tas likās aizdomīgi, bet Ar to bij taviem kalpiem jāsamierinās.

Tad, tēlodama rosību, tā ņēmās kliegt Un burvju pantus dziedāt nesaprotamus,

It kā pa īstam šķīstīdama slepkavas.

Mēs kādu brīdi pasēdējām, taču tad Mums pēkšņi prātā iešāvās, ka svešnieki Var izrauties, to nonāvēt un projām bēgt.

Aiz bailēm skatīt liegto tomēr palikām Turpat un klusējām, bet beidzot nospriedām,

Par spīti aizliegumam, pieiet tuvāk klāt.

Un te nu grieķu airu kuģi ieraugām,

Kas taisās doties jūrā gatavs braucienam.

Pie duļļiem vīri piecdesmit jau irkļus tver,

Un abi jaunekļi, no važām raisīti,

Pie kuģa pakaļējā gala stājušies,

Bet priekšgals vietā noturēts ar kārtīm tiek.

Cits karina uz triecienbaļķa enkuru,

Cits kuģa tauvu ievilkt steidz un svešniekiem Grib padot kāpnes, nolaižot tās ūdenī.

Kad saskatījām viņu viltu nekrietno,

Mēs, atturību atmetuši, sagrābām

Gan grieķu sievieti, gan tauvu, cenzdamies

Pa klīzi arī stūres irkli laukā celt.

«Ar kādām tiesībām,» mēs kliedzām, «drīkstat jūs Mums dieves tēlu nolaupīt un priesteri?

Kas esi tāds, ka šo ar viltu projām ved?»

«Lai zināt — Orests, viņas brālis!» teica viņš,

«Mans tēvs ir Agamemnons! Un nu vedīšu Es māsu prom, kas bija mājām zudusi.»

Mēs tomēr nepalaidām svešo jaunavu Un gribējām to piespiest nākt pie tevis līdz.

Pār vīru vaigiem birtin bira sitieni,

Jo zobeni ne viņiem rokās bij, ne mums,

Un tāpēc darbā laist vien dūres varējām.

Pat kājas lika lietā abi jaunekļi

Un mūs pa ribām un pa aknām spārdīja, —

Tā gaužām ātri pagurām šai sadursmē.

Ar cīņas pēdām zīmogoti, laidāmies Uz klinti prom — te citiem galva noklāta Ar asiņainām brūcēm bij, bet citiem — vaigs.

Še, kraujā, drošāk turpinājām cīniņu Un pretiniekus apmētājām akmeņiem.

Bet loka šāvēji, uz pūpes stājušies,

Mūs, raidot bultas, spieda tālāk atkāpties.

Šai mirklī vilnis kuģi dzen uz krastmalu,

Un saslapināt kājas vairās jaunava.

Tad Orests paceļ viņu plecā kreisajā,

Lec ūdenī, pa kuģa kāpnēm augšup trauc Un māsu līdz ar Zeva meitas attēlu,

Kas krita reiz no debesīm, uz klāja liek.

Kļūst dzirdama no kuģa vidus skaņa balss:

«Nu ķerieties pie irkļiem, grieķu jūrnieki,

Un ūdens virsmu baltām putām pārklājiet!

Mums viss, kā dēļ pa Simplegādu šaurumu Mēs devušies uz jūru neviesmīlīgo!»

Tad kuģa ļaudis līksmi uzgavilēja Un ņēmās kulstīt ūdeni, un burinieks Jau droši virzījās uz līča izeju,

Bet tajā sastapās ar bangām milzīgām,

Kas attrieca to atpakaļ, jo piepeši Bij stipra vētra cēlusies. Tad jūrnieki Ar viļņu vāliem cīņu sāk cik spēdami,

Bet velti: bangas kuģi dzen uz krastmalu.

Te ceļas Ifigenija un dievi lūdz:

«Ai, Lēto meita, savu priesterieni glāb!

Ved mani prom uz Grieķiju no svešatnes Un piedod zādzību! Tev, dieve, brālis mīļš —

Un arī man, to tici, mīļi savējie!»

Tad airu vīri, lūgsnai pievienodamies,

Dzied paiānu un irkļus, plecus atsedzot,

Pēc komandas jo saskanīgāk cilāt sāk,

Bet kuģis aizvien vairāk klintīm tuvojas.

Dažs labs no mums bez kavēšanās jūrā lec,

Un cits ar vīto cilpu bortu aizķert grib.

Bet mani tūdaļ šurp pie tevis sūtīja,

Lai viss, kas noris krastmalā, tev zināms kļūst.

Steidz, valdniek, turp un važas, virves līdzi ņem! Ja vien drīz vētra neaprims, tad svešajiem Vairs nav nekādu cerību uz glābiņu,

Jo jūras valdnieks Poseidons ir Trojai draugs Un Pelopīdiem naidnieks sīvs. Viņš, šaubu nav,

Tev, tavai tautai rokās nodos Orestu Un arī viņa māsu, kas vairs neatmin,

Kā grasījās to noslepkavot Aulīdā,

Un pieķerta, kad viņa dievi pievīla.

К. V. Tu, nelaimīgā, līdz ar brāli nomirsi,

Ja valdiniekam vēlreiz rokās kritīsi.

To. Jūs, visi mūsu barbarzemes pilsoņi!

Jel uzlieciet jo aši zirgiem iemauktus Un auļojiet uz krastu, kuģi sagaidiet,

Kad tas būs malā izmests, — dieve palīdzēs —

Un ķeriet rokā bezdievīgos svešniekus!

Lai citi ievelk laivas ūdenī! Mēs tos Ir jūrā gūstīsim, ir zirgu mugurā Uz zemes un tos bezdibenī sviedīsim No kraujas klints vai smailos mietos uzdursim.

korim

Jūs, sievas, kurām viltība bij zināma,

Mēs sodīsim, kad atradīsies mirklis brīvs.

Bet šobrīd nevaru es dīkā kavēties,

Jo jāpilda man neatliekams uzdevums.

Gaisā parādās Atēna.

At. Kurp, valdniek Toant, virzi vajātājus, kurp?

Es esmu Atēna. Tās vārdus uzklausi!

Beidz vajāšanu, karaspēku apturi!

Šeit Orests ieradies pēc Foiba pavēles,

No Erīniju atriebības vairoties,

Lai aizvadītu māsu prom uz Argosu,

Bet svēto attēlu — uz manu novadu,

Jo tikai tad gūs mieru viņa dvēsele.

Tas viss, kas bij man sakāms tev. Bet Orestam, Kam gatavoji ļaunu galu dzelmājā,

Jau Poseidons ir man par prieku atļāvis Pa rāmu jūru buriniekā mājup braukt.

runādama tālumā

Bet tagad Orest, iegaumē, ko sacīšu, — Tev sadzirdama dieves balss, kaut tālu tu:

Ar māsu un ar svēto tēlu mājās steidz!

Kad ieradīsies dievu celtās Atēnās,

Tad zini — Atikā, tās pašā nomalē,

Pavisam līdzās Karistai, tās augstumiem,

Ir svēta vieta, tauta ko par Halām sauc.

Te templi cel un dieves tēlu uzstādi!

Pēc tauru zemes nosauc to un mocībām,

Ko, Erīniju vajāts, cieti, klaiņodams Pa grieķu zemi! Artemīdu nākotnē Par tauru zemes dievi godās mirstīgie.

Un nodibini ritu: kad tai svētki būs,

Lai tava zieda izpirkumam ieskrambā Ar ģelzi vīra skaustu līdz pat asinīm,

Tā dievei bijību un cieņu parādot.

Tu atslēgzine būsi, Ifigenija,

Pie svētām kāpnēm Brauronā. Kad nomirsi,

Tur arī būs tavs kaps un tevi apdāvās Ar drānām, skaisti noaustām, ko sievietes,

Kam dzemdējot no dzīves bija jāšķiras,

Pēc sevis atstās. Arī šīs te grieķietes,

Par krietnumu tās algodama, lieku jums Uz mājām vest. Es tevi, Orest, izglābu,

Kad balsis Arēj pakalnā bij līdzīgas.

Lai turpmāk spēkā noteikums, ka attaisnots Ikviens, kas saņems balsu skaitu vienādu.

Tad aizved, Orest, tūdaļ Ifigeniju No zemes šīs, bet tu, mans Toant, nedusmo!

To. Trūkst saprāta tam vīram, cēlā Atēna,

Kurš dievu runu dzird, bet klausīt nevēlas.

Es nedusmoju Orestam par to, ka viņš Mums dieves tēlu atņēmis, nedz māsai. Vai Tad cīnīties ar dievu pārspēku kāds gods?

Lai viņi dodas prom uz tavu novadu Un laimīgi tur svēto tēlu uzstāda.

Un arī sievas šīs es aizvadīšu prom Uz grieķu zemi bagāto, kā liki man.

Es apturēšu šķēpu, kas jau pacelts bij Pret svešajiem, un irkļus, jo tā vēlies tu.

At. Lai top! Ir liktens spēcīgāks kā tu un mēs.

Jūs, vēji, pūtiet! Aizvadiet nu Orestu Uz Atēnām! Es būšu ceļabiedre tam Un savas māsas svēto tēlu glabāšu.

Ko. Lai ceļš jums ir veiksmīgs, lai līksma jums sirds Par to, ka jūs saudzējis liktens.

Tu, Pallāda Atēna, cieņā aizvien Kā dievu, tā mirstīgo saimē.

Mēs darīsim visu, kā pavēli mums, —

Jo dzirdējām priekpilno vēsti,

Ko saņemt vairs cerības nebij.

Man sargā dzīvi,

Nīke vissvētā,

Un jaunas uzvaras dāvā!

ELEKTRA

PERSONAS

ZEMKOPIS

ELEKTRA, Agamemnona un Klitaimnestras meita ORESTS, Elektras brālis

SIRMGALVIS, bijušais Agamemnona audzinātājs

ZIŅNESIS

KLIT AIMNESTR А

DIOSKŪRI, kuru vārdā runā Kastors

KORIS, Mikēnu jaunavas

Pilāds, Oresta draugs

Polideiks, Kastora brālis

Kalpi un kalpones

Darbības viela:

Mikēnu pierobeža, trūcīgas zemnieka mājas priekšā.

Zemkopis iznākdams no mājas

Tu, īnahupes straume, sirmā Argosa,

No kurienes reiz Agamemnons, vadonis,

Pret Troādu ar tūkstoš kuģiem virzījās!

Kad Priams, valdnieks Ilijā, bij nonāvēts Un pilsēta, kur mitis Dardans, kritusi,

Viņš, atgriezies ar pārbagātām trofejām,

Tās noglabāja augstu celtās svētnīcās.

Tur viņš ir guvis veiksmi, taču dzimtenē No Klitaimnestras — sievas viltus bojā iet Un Aigista — Tiesta dēla zobena,

Tā Tantaldzimtas seno troni zaudēdams.

Nu kungs šai zemē Aigists, bet pie sāniem tam Ir Tindarīda, aizgājēja atraitne.

Šis, dodoties uz Troju, zēnu atstājis,

Kam Orests vārds, un maigu ziedu — Elektru. Kad Aigists gatavojas dēlu nobendēt,

To tēva sirmais audzinātājs slepeni Uz Fokīdu ved prom un uztic Strofijam,

Lai audzina, bet mājās paliek Elektra.

Drīz jaunavai klāt plauksmes laiks, un precnieki, Kas grieķu zemē cildākie, tās roku lūdz.

Bet, bīstoties, ka viņa kādam dižciltim Var tēva atriebēju dzemdēt, Aigists to Pie vīra izdot atsakās un pilī tur.

Vēl arī bailes viņu māc, ka Elektrai Var slepus bērns no augstas kārtas vīra dzimt, Un viņš to grasās nonāvēt, bet māte, lai Cik nežēlīga, meitu glābj no Aigista:

Ja bijis iegansts vīra slepkavošanai,

Tā, bērnus nāvējot, tik naidu iemantos.

Un tālab Aigists, lūk, ko izdomā. Viņš to,

Kurš nogalinās trimdinieku Orestu,

Kas valsti atstājis, ar zeltu apbalvos 1—

Tā solās viņš —, bet Elektru ir atdevis Par sievu man, kam, tiesa, senči Mikēnās Bij pilsoņi, — šai ziņā nevainojams es •—,

Bet, lai no labas dzimtas, slīga trūkumā;

Tā dižciltīgums izgaisa. Viņš cerēja,

Ka briesmas būs jo niecīgas, jo niecīgs vīrs;

Bet, izdodot pie ietekmīga cilvēka,

No miega mostos slepkavotā asinis Un Aigistam par visu nāktos samaksāt.

Es neesmu ne reizi sievai pieskāries,

Tā vēl ir jaunava •— to Kipras dieve zin —,

Jo darīt pāri augstas kārtas meitenei Man neļauj godaprāts — tās cienīgs neesmu.

Bet žēl gan nelaimīgā Oresta, kas man Ir svainis vārda pēc, ja pārnāks Argosā Un skatīs māsas neveiksmīgo laulību.

Bet, ja nu kāds par muļķi mani uzskata,

Ka neaiztieku jaunavu, ko atvedis,

Lai zina tas, ka tikumam šim mēraukla Ir gaužām aplama un nejēga viņš pats.

Elektra iznāk no mājas ar ūdens trauku uz galvas.

Elektra

Ai, tumšā nakts, tu māte zvaigznēm zeltītām!

Es došos, tevis sargāta un trauku šo Uz galvas nesdama, pie upes avota.

Bet ne jau vajadzība spiež tā rīkoties,

Tik vēlos dieviem parādīt, cik Aigists ļauns,

Pret debesīm par tēvu izkliegt vaimanas,

Jo mana māte, Tindarīda, — lai tai lāsts! —

Ir padzinusi mani, vīram iztopot.

Tā, citus bērnus dzemdējusi Aigistam,

Par liekiem mūs ar brāli mājās uzlūko.

Ze. Kam, nabadzīte, manis dēļ tā nomokies

Un pūlies — tu, kas senāk tiki lolota, —

Un nerimsties, lai arī cik tev lūdzos es?

El. Par draugu tevi turu, dieviem līdzīgu;

No ņirgām mani pasaudzēji nedienās.

Ir liela laime mirstīgajiem balstu rast,

Kāds esi man, kad viņiem sūri laiki klāt.

No brīva prāta cenšos, cik vien jaudas man,

Tev dzīves slogu mazināt, lai vieglāk kļūst,

Un tavās rūpēs dalīties. Uz lauka tev Ko darīt gana ir, bet mājas solis man Ir jāapkopj. Kad pārnācis ir darbavīrs,

Viņš priecājas par mājas dzīvi tīkamo.

Ze. Tad ej, ja vēlies! Nav jau arī avots šis

No mājām pārāk tālu. Tiklīdz ausīs rīts,

Uz lauka vēršus izdzinis, to apsēšu.

Vai slaists, kaut piemin dievus vienā gabalā,

Bez sviedriem spētu sagādāt sev iztiku?

Abi prom. Vairāku kalpu pavadīti, ierodas Orests un Pilāds.

Orests

No visiem cilvēkiem man, Pilād, esi draugs Pats uzticamākais un sirdij tuvākais.

Tu vienīgais no biedriem man vēl pieķēries Šai nelaimē, pie kuras vainīgs Aigists — viņš Ar māti, nolādēto, tēvu nokāvis.

Nevienam nezinot, no dieva svētnīcas Es atnācu uz Argosu, lai slepkavas Par slepkavoto tēvu bargi sodītu.

Es šonakt aizgāju pie viņa kapa. Tur Gan lēju asaras, gan sprogu ziedoju,

Gan kapu slacīju ar jēra asinīm —

To nezināja varmākas, kas valda šeit.

Spert kāju mūru lokā es gan netaisos;

Man bija nodoms divējāds, kad atnācu Pie mūsu zemes robežas: es aizbēgšu

Uz kaimiņnovadu, ja pazīs izlūks kāds,

Un vēlos māsu atrast. Tā ir precēta,

Kā dzird, vairs meitās neesot. Kad sastapšu, To asinsdarbam gūšu sev par palīgu Un skaidri zināšu, kas notiek Argosā.

Bet Ēosa jau savas spožās acis ver —

No takas šīs lai abi malā noejam!

Gan, domāju, mums parādīsies arājs kāds Vai verdzene. To varēsim tad iztaujāt,

Vai māsa vēl joprojām šajā pusē mīt.

Bet lūk — jau ieraudzīju kādu kalponi Uz galvas ūdens trauku nesam; mati tai Ir apcirpti. Lai sēstamies un vērojam,

Ko teiks šī verdzene! Varbūt ko dzirdēsim Par to, kā dēļ mēs nākuši uz šejieni.

Abi paslēpjas krūmos. Elektra atgriežas.

El. Jel steidzini soļus, nav laika vairs!

Uz priekšu, uz priekšu, kaut asaras birst! Vai manu, vai!

Agamemnons mans tēvs,

Un Klitaimnestra man māte,

Tindara nīstamā meita,

Bet mani pilsoņi dēvē Par nabaga Elektru.

Ai, cik drausmīgas sāpes,

Cik briesmīga dzīve!

Tēvs, tu mīti jau Aīdā,

Sievas un Aigista slepkavots,

Agamemnon, mans dārgais!

Atsāc ierastās vaimanas, rod Veldzi asaru straumē!

Jel steidzini soļus, nav laika vairs!

Uz priekšu, uz priekšu, kaut asaras birst! Vai manu, vai!

Kurā mājā un pilsētā,

Nabaga brāli, tu kalps,

Māsu, rūpestu sagrauzto,

Mājās dzimtajās atstājis Sāpju un ciešanu varā?

Kaut tu nāktu, lai pestītu Mani no mokām —

Zev, ak, Zev! — un lai atriebtu Tēva asinis, virzīdams šurp Savus bezrimas soļus!

Nocel šo trauku no galvas, liec zemē,

Lai varu es tēvam, rītausmu gaidot, Naksnīgās asaras veltīt,

Skumjo Aīda dziesmu.

Tev, kas esi zem zemes, mans tēvs, Vaimanas raidu,

Kādas raidu diendienā bez mitas, Plosot nagiem līdz asinīm Balto kaklu un dauzot Apcirpto galvu ar dūrēm Piemiņai tavai!

Plosi seju, jel plosi!

Līdzīgi gulbim, kas upes krastā Skanīgi sauc pēc mīļotā tēva,

Kad gājis tas bojā Viltīgā tīklā, tā, nabaga tēvs,

Es raudu par tevi.

Pēdējo reizi tev veldzēja miesu Pelde drūmajā nāves brīdī,

Vai man, vai!

Ai, cik briesmīgs bij trieciens ar cirvi Tev, pārnācējam no Trojas!

Ne ar saitēm, nedz vainagiem tevi Gaidīja sieva — ar Aigista Abpus griezīgo zobenu Pastrādāja tā kaunpilno ziegu Un gultnieku nekrietno guva.

Uznāk koris.

Koris

Agamemnona meita Elektra! Dodos

Uz tavām lauku mājām. Kāds cilvēks Atnācis — atnācis piena dzērējs, Kalnos kāpējs no Mikēnām.

Parīt, ziņo viņš, argieši Rīko upuru svētkus;

Visas jaunavas pošoties Kopā uz templi pie Hēras.

El. Ne uz svētkiem man, grūtdienei,

Nesas prāts, mīļās draudzenes. Mirdzošais zelts mani negreznos, Līdzās argiešu meitenēm Nestāšos, iedama rotaļās,

Nediešu vingrajām kājām.

Nē, vien naktīs asaras liet Dienu no dienas man, nabagai, tīk. Raugi, cik mati man nekopti,

Kādās skrandās es tērpusies!

Vai Agamemnona atvasei — Valdnieka meitai tā klājas Un Trojai, kas glabā vēl Atmiņā laikus, kad tēvs To gruvešos gāza?

Ko. Dieve ir varena, nāc!

Ļauj, lai dodu tev

Raibraibi noaustas drānas, ko apvilkt,

Arī zeltkaltas svētku rotas, tev lūdzu!

Vai tu ceri ar savām asarām,

Dievus neturot cieņā, veikt Ienaidnieku? Ne jau ar vaimanām,

Bet gan ar bijīgu pielūgsmi Godājot dievus, tu redzēsi vēl,

Meitene, laimīgas dienas.

El. Nabaga sievietes žēlabas

Dievi nedzird, nedz atceras Tēva ziedotos upurus.

Ak! Es skumstu par mirušo,

Skumstu par dzīvo, kas — trimdinieks —

Kaut kur svešumā apkārt klimst,

Kalpu galā sev vietu rod,

Dēls tik slavenam tēvam!

Pati trūcīgā mājoklī

Nespēju miera aiz sirdēstiem rast.

Izraidīta no tēva pils,

Mītu šai stāvajā nogāzē.

Citam vīram nu līdzās guļ Māte zaimīgā gultā.

Kora vadītāja

Daudz ļauna tavas mātes māsa Helena Ir grieķiem nodarījusi un tavējiem!

Orests ar pavadoņiem iznāk no krūmiem.

El. Man, sievietes, šīs vaimanas ir jāizbeidz,

Jo kādi vīri, kas pie mājām kavējās,

Pašlaik no slēpņa laukā nāk. Jūs aizbēdziet Pa taku prom, es savā mājā patveršos;

Tā varēsim mēs paglābties no ļaundariem.

Or. Nē, paliec, nelaimīgā, manis nebaidies!

El. Uz ceļiem lūdzos, Apollon: ļauj dzīvot man!

Or. Es labprāt citus — nīstamākus nāvētu.

El. Prom! Neskaries tai klāt, ko aiztikt nedrīksti! Or. Nav cilvēka, ko aiztikt vairāk tiesīgs es.

El. Bet ko pie mājām glūni še ar zobenu?

Or. Jel paliec, uzklausi! Drīz domāsi tāpat.

El. Jā, palikšu. Es tavā varā — stiprāks tu!

Or. Es ieradies, no brāļa nesdams ziņu tev.

El. Ai, mīļais! Vai tad viņš vēl dzīvs vai miris jau? Or. Viņš dzīvs. Vispirms tev gribu labo pavēstīt.

El. Lai mūžam par šo prieka ziņu laimīgs tu!

Or. Kaut laime šī mums tiktu abiem dāvāta!

El. Kur skumjā trimdas vieta nelaimīgajam?

Or. Viņš cieš, jo pakļauts daudzu tautu likumiem. El. Tad droši vien tam trūkst pat maizes dienišķās?

Or. Nē, tā vis nav. Bet bēglis cilvēks bezspēcīgs.

El. Bet kas tad tev no brāļa man ir pasakāms?

Or. Viņš vaicā, kā tev klāj as, ja tu dzīva vēl.

El. Tu taču redzēji uzreiz, cik vārga es.

Or. Aiz skumjām izdilusi! Cik tas sāpīgi!

El. Turklāt ar nazi galva gludi apcirpta.

Or. Par brāli un par tēva nāvi bēdājies!

El. Bet vai tad man par viņiem ir kas dārgāks vēl?

Or. Un kāda savam brālim esi, kā tev šķiet?

El. Viņš prom — nav šeit tā cilvēka, kas sirdij dārgs. Or. Kam dzīvo tu tik tālu nost no pilsētas?

El. Es precēta. Šī laulība man nāve, draugs.

Or. Man brāļa žēl. Ar kādu mikēnieti? — teic!

El. Ne jau pie tāda izdot cerēja mans tēvs.

Or. Man izstāsti, lai brālim ziņot varētu.

El. Es dzīvoju šais lauku mājās nomaļās.

Or. Tā piestāv zemes racējam vai vēršganam.

El. Viņš nabadzīgs, bet cēls, pret mani smalkjūtīgs.

Or. Kā varētu tā smalkjūtība izpausties?

El. Viņš manai gultai nav ne reizi tuvojies.

Or. Vai zvērējis būt šķīsts vai tevi nievādams?

El. Nē, negribēdams darīt pāri vecākiem.

Or. Vai nebija tam prieks par tādu laulību?

El. Tam nedrīkstēja mani dot, tā domā viņš.

Or. Es saprotu: to Orests sodīt varētu.

El. Jā, tas šo attur, un turklāt viņš godprātīgs.

Or. Šis cilvēks krietns — tam pateicība jāsaņem.

El. Ja kādreiz pārnāks tas, kas šobrīd svešumā.

Or. Un tā, kas tevi dzemdēja, to pieļāva?

El. Jā gan, jo sieva vīru mīl, ne bērnus, draugs.

Or. Bet kālab Ai gists tā ar tevi apgājās?

El. Lai nevarīgus bērnus šādam dzemdēju.

Or. Lai nedzemdē tu bērnus, kuri atriebt spēj?

El. Tāds viņa nodoms. Kaut tam spētu atmaksāt!

Or. Vai zina mātes vīrs, ka tu vēl jaunava?

El. Nē, nezina — to esam viņam slēpuši.

Or. Šīs sievas, kas mūs dzird, — vai tās tev draudzenes? El. Tās neizpaudīs mūžam, ko te runājam.

Or. Kas notiktu, ja Orests mājās pārnāktu?

El. Tu jautā vēl? Jel kaunētos! Vai laiks nav klāt?

Or. Kā varētu viņš nokaut tēva slepkavas?

El. Bez bailēm — tā, kā viņi tēvu nokāva.

Or. Un tu ar viņu kopā māti nāvētu?

El. Jā gan — ar cirvi to, kas tēvu bendēja!

Or. Tad var tam droši paziņot šo nodomu?

El. Kad māti nokaušu, ar mieru būšu mirt!

Or. Kaut Orests, būdams tuvumā, to dzirdētu!

El. Es viņu nepazītu, draugs, ja redzētu.

Or. Nav brīnums — gaužām jauniņus jūs izšķīra.

El. Tik viens no maniem draugiem viņu pazītu.

Or. Kas esot to no nāves Slepus izglābis?

El. Jā, sirmgalvis, kas tēvam audzinātājs bij.

Or. Vai mirušajam tēvam kapu piešķīra?

El. Kaut kādu piešķīra: to laukā izsvieda.

Or. Ak vai, ko saki! Arī citu nelaime

Var ķerties cilvēkiem pie sirds, to uzzinot.

Tad runā, lai es brālim varu izstāstīt Šīs vēstis nepatīkamās, kas jādzird tam.

Nekad nav spējīgs nelga citiem līdzi just,

To tikai gudrais prot. Bet ari bīstami,

Ja gudrības šim gudrajam ir pārāk daudz.

К. V. To pašu kāro mana dvēsele, ko viņš.

Kas pilsētā ir ļauns, nav zināms man — no tās Es pārāk tālu, bet nu dzirdēt gribētos.

El. Ja vajag, runāšu: ir draugam jāstāsta Par tēva sūro likteni un manējo.

Ja reiz man, svešniek, runāt liec, tev lūdzos es, Lai Orestam par mūsu likstām ziņu dod •— Vispirms par drēbēm, kādās es te staigāju,

Par netīrību derdzīgo un būdu, kur Pēc karaliskām mājām tagad mitinos;

Ka savām rokām man ir drānas jānoauž,

Ja negribu, lai palieku bez apģērba;

No upes avota ir ūdens jāatnes,

Un dievu svētki, rotaļas ir liegtas man.

Es, jaunava, no sievām vairos precētām,

Tāpat no Kastora, kam, pirms viņš kļuva dievs, Es, viņam līdzvērtīga, biju līgava.

Uz troņa māte sēž starp frīģu trofejām,

Un mana tēva sagūstītās āzietes,

Kam troju drānas zelta sprādzēm saspraustas, To, ciešā barā drūzmēdamās, apkalpo.

Vēl tēva melnās asinis pie sienām līp,

Bet viņa slepkava tais pašos ratos kāpj,

Ko izmantojis arī tēvs, un lepni brauc,

Un asiņainās rokās zizli vicina,

Ar kuru Atreids vadījis reiz hellēņus.

Ir neaprūpēts tēva kaps, ne reizi vēl Ne lejamupura, ne miršu zariņa Nav saņēmis; bez veltēm bijis arī sārts.

Un mātes cēlais vīrs, kā stāsta, skurbumā Ar kājām kapam virsū lec un, akmeņus Pret pieminekli triekdams — cirsto granītā,

Mūs nekautrējas šādiem vārdiem apveltīt:

«Kur Orests kavējas, tavs dēls? Cik lielisks gan Šis kapa sargs!» Tā trimdinieku apsmej viņš.

To, lūdzams, brālim paziņo! Ir viņu daudz, Kas sūta vēstījumu šo un kam es tulks:

Gan manas rokas, mēle, nelaimīgā sirds,

Gan cirptā galva, vīrs, kas viņu radījis.

Tas būtu kauns, ka tēvs ir frīģus pieveicis,

Bet dēls pat nespēs nokaut vienu naidnieku, Kaut gan ir jauns un diža tēva atvase.

К. V. Es redzu to — par tavu vīru runāju —,

Viņš savus darbus paveicis un mājup steidz.

Atgriežas zemkopis.

Ze. Kas tie par svešiem vīriešiem, kas redzami Pie vārtiem? Ko šais lauku mājās meklē šie? Tie, liekas, mani sastapt grib. Bet neklājas,

Ka sieva kavējas ar jauniem cilvēkiem.

El. Bez pamata tev, mīļais draugs, šīs aizdomas —

Tu visu tūdaļ dzirdēsi: šos svešniekus Šurp atsūtījis Orests man par ziņnešiem.

Jūs, viesi, ļaunā neņemiet, ko teica viņš!

Ze. Ko stāsta šie? Vai viņš ir dzīvs, vēl gaismu redz? El. Tā esot, un man šķiet, ka viņiem ticēt var.

Ze. Vai viņam tēvs un tava nelaime vēl rūp?

El. Tā ceru es. Bet cilvēks trimdā bezspēcīgs.

Ze. Tad kādas ziņas viņi nes no Oresta?

El. Viņš sūta tos, lai manas bēdas iepazīst.

Ze. Tās šie gan redzēs, gan no tevis uzzinās.

El. Tie visu zin, nekā vairs viņiem nevajag.

Ze. Tad viņiem sen jau bija vārti verami.

Orestam un Pilādam

Jel ienāciet! Par labām vēstīm saņemsit Jūs cienastu, kāds manās mājās atrodams.

vergiem

Jūs, kalpi, ceļasomas iekšā ienesiet!

Orestam un Pilādam

Un, lūdzami, bez ierunām! Jo nākuši Kā draugi jūs no drauga. Lai ar nabadzīgs,

Es necienīgi neizturēšos pret jums.

Or. Vai šis ir cilvēks, kas tik izliekas, ka viņš

Tev vīrs, jo nevēlas likt kaunā Orestu?

El. Viņš vārda pēc mans — nelaimīgas sievas vīrs.

Or. Ak!

Nav dvēsles cildenumam drošu pazīmju,

Jo ļaužu dabā tikums sajaukts. Redzēju Ir augstdzimušus dēlus nieka vērtībā,

Ir nelietīgu tēvu krietnas atvases;

Es bagātnieku šaursirdību vēroju Un cēlumu, kas tukšinieka sirdī mīt.

Tad kas ir īstā mēraukla, kas ļauj mums spriest? Vai zelts? Šis soģis būtu gaužām nederīgs.

Vai nabadzība? Arī tā ir kļūmīga,

Jo trūcīgo uz ļauniem darbiem skubina.

Tad ieroči varbūt? Kas, šķēpā veroties,

Spēs norādīt, kur patiess tikums meklējams? Vispareizāk ir atmest šādas mērauklas.

Lūk, šis te vīrs nav ievērojams Argosā Un nevar lepoties ar dzimtas spožumu.

Bet viņš, kaut vienkāršs cilvēks, tomēr godavīrs! Vai jūs, kas tukšu aizspriedumu gūstekņi,

Pie prāta nenāksit, lai ļaužu vērtību Pēc viņu darbiem noteiktu un tikuma?

Šie pilsētām un mājām īstie saimnieki,

Bet miesas, kurām dvēsles trūkst un smadzeņu, Vien rotājumam noderīgas laukumā.

Pat karā stiprais nav par vājo pārāks — viss No stingra rakstura un drosmes atkarīgs.

Bet mēs — vai Orests šeit vai nav, viņš pelnījis, Ka viņa dēļ mēs nākuši uz šejieni, •—

Te apmetīsimies. Jūs, kalpi, dodieties Nu iekšā! Trūcīgs saimnieks, ja viņš atsaucīgs, Man tīkamāks par namatēvu rocīgu.

Elektrai

Šā vīra viesmīlību labprāt pieņemu.

Gan gribētos, lai brālis, laimīgs būdams, pats Mūs aicinātu pasērst mājā laimīgā.

Viņš katrā ziņā nāks, jo Loksijs uzticams,

Bet pareģus no ļaužu vidus neciešu.

Orests ar Pilādu un kalpiem ieiet mājā.

К. V. Ap sirdi, Elektra, man tagad siltāk vēl

Kā pirmīt — tāds man prieks. Varbūt tavs liktenis Nu beidzot pamazām uz labu vērsīsies.

El. Kam, nabags, zinot, cik šīs mājas trūcīgas,

Tu viesus uzņem, kas par tevi pārāki?

Ze. Ja viņi ir tik cēli, kā mums šķiet, tiem būs

Pa prātam tiklab mazumiņš, kā cienasts dāsns.

EL Ja reiz tu, nabags būdams, kļūdu pieļāvi,

Tad ej pie tēva sirmā audzinātāja!

Viņš, izraidīts no pilsētas, pie Tanajas,

Kas Argosu no spartu zemes atdala,

Par ganāmpulkiem rūpējas. Tam pasaki,

Ka mūsu mājās iegriezušies ciemiņi.

Lai šurpu nāk un atnes kaut ko mielastam.

Viņš priecāsies no visas sirds un dievus teiks,

Kad uzzinās, ka zēns, ko glābis reiz, vēl dzīvs.

No tēva mājām vai no mātes saņemt ko Nav cerību. Ja nolādētai ziņosim,

Ka Orests dzīvs, tad būs šai sāpīgs pārsteigums. Ze. Ja tu tā vēlies, pavēstīšu vecajam,

Ko sacīji. Bet ej nu žiglāk, nokārto,

Kas mājās padarāms! Ja sieviete tik grib,

Tā allaž šo to sameklēs, ko galdā celt.

Tik daudz vēl mūsu mājā atrast varēsim,

Lai kaut vai dienu pabarotu ciemiņus.

Elektra ieiet mājā.

Par tamlīdzīgiem gadījumiem domājot,

Kļūst saprotams, cik naudai liela nozīme,

Kad viesi klāt vai gribam izglābt slimnieku,

Tam nežēlojot līdzekļus. Ar mazumu Tik pietiek ikdienai, kad visi — turīgais Vai nabags, ja tie paēduši, — līdzīgi. Prom.

Ko. Slavenie kuģi, ar irkļiem bez skaita Jūs devāties kādreiz uz Troju,

Līdzi diedami Nēreja meitām — Tur, kur flautmilis delfīns Draiski ap triēru Priekšgalu lēkā,

Pavadot Tetīdas dēlu Ahilleju, skrējēju straujo,

Un Agamemnonu līdz pat Trojai Uz Simūntas krastiem.

Nereldas no Eibojas krantīm,

Nesot vairogu līdz ar bruņām,

Zelta laktā ko izkala Hēfaists,

Pēlija kalnā un Osas Svētajos mežos —

Nimfu mājokļos —

Taujā pēc jaunekļa. Tēvs,

Cīnītājs kauj ratos, izaudzināja Še gaismekli Hellādai, Atreidiem balstu — Jūras dievietes vasu.

Nauplijas ostā no vīra, kas nācis Bija no īlijas, dzirdēju,

Tetīdas dēls, ka tava Slavenā vairoga aplī Redzami attēli tādi,

Kas frīģiešos izbīli rada:

Vairoga lokā visapkārt Persejs, spārnotās kurpēs Virs jūras laizdamies,

Rokā tur Gorgonas stāvu,

Tai nocirtis galvu, un līdzās Hermejs, Zeva vēstnesis, Majas Druvu sargātājs dēls.

Vairoga vidū liesmojot spīguļo Saules ripa un rati Ar spārnotiem zirgiem,

Debesu zvaigznāju kori,

Plejādes, Hiādes —

Biedi Hektora acīm.

Uz bruņu cepures, zeltā kaltās,

Sfinksas nagos tur medījumu,

Ar dziesmu gūto. Uz liektajām Krūšu bruņām lauvene traucas Spēcīgām ķetnām un liesmainu elpu, Vērsdama skatu Uz Peirēnes zirgu.

Uz nāvneša zobena ātrkāji kumeļi auļo, Saceļot putekļus melnus ap sevi.

Šādi bruņotu vīru Vadoni nogalināji,

Tindarīda, — laulāto draugu,

~ *

• -vl

Nekrietnā sieva!

Tā arī tevi uz Aīdu

Aizraidīs debesu dievi. Vēl redzēšu

Asinis aumaļām plūstam

No tava skausta, kad trieksies tur ģelzis.

Ierodas Sirmgalvis.

Kur jaunava, kur mana kundze mitinās,

Kam Agamemnons, ko es audzināju, tēvs?

Ak vai, cik stāvs ir ceļš uz mājām šīm, un cik Tas grūti veicams sagurušam sirmgalvim!

Un tomēr, kājām trīcot, liku muguru Man augšup jāvelkas pie dārgā cilvēka.

No mājas iznāk Elektra.

Nupat tik, meitiņ, tevi ieraudzīju. Še,

No ganāmpulka nesu tev šo jēriņu,

Kas tikko atrauts tesmenim, un vainagus,

Ko dzeramkausiem apkārt vīt, vēl sieru un Šo veco vīnu, Dionīsa loloto,

Ar brīnumjauku smaržu, gan pavisam maz,

Bet saldum saldu, vājākam ko piejaukt klāt.

Lai kāds to visu ienes mājās ciemiņiem.

Bet es ar noskrandušo drēbju stērbeli Sev tikmēr asarpilnās acis slaucīšu.

El. Kam, vecais draugs, tev acīs riešas asaras?

Vai tevi liktens mans no jauna sāpina?

Jeb sirds par brāļa nelaimīgo trimdu smeldz Un tēvu, kuru sev un saviem mīļajiem —

Gan velti — paša rokās izauklēji tu?

Si. Jā, veltīgi! Bet šoreiz mani satrauc cits:

No ceļa nogriezdamies, gāju kapam klāt Un, ceļos krizdams, vientulībā raudāju.

No maisa vīnu ziedoju un apliku Ap kapu mirtes. Sārta vietā negaidot Tad ieraudzīju melnu jēru nokautu Un asinis, kas bija tikko izlietas,

No gaišmatainas galvas cirptas sprogas vēl.

Es, meitiņ, brīnījos — kas uzdrīkstējies nākt Pie kapa? Ne jau kāds no argiešiem. Varbūt Pie tēva nelaimīgā kapa slepeni Bij brālis tavs, lai godu parādītu tam.

Tik ielūkojies sprogās, salīdzini tās Ar savējām, vai matu krāsa nesaskan!

Kas cēlušies no viena tēva asinīm,

Tie daudzējādā ziņā miesā vienādi.

El. Šie vārdi, draugs, nav gudra vīra cienīgi.

Vai krietnais brālis baidītos no Aigista Un ierastos šai zemē zagšus, kā tev šķiet?

Un kā gan matu krāsa vienāda var būt,

Ja dižciltīgam vīram aug tie palestrā,

Man — ķemmes glaudīti? Nē, tas nav iespējams! Jo daudzus atrast varēsim, mans sirmais draugs, Kam mati līdzīgi, bet cilme dažāda.

Si. Tad iekāp viņa kurpes nospiedumā, bērns,

Un skaties, vai tas nesakrīt ar tavējo!

El. Kā nospiedums no kājām palikt varētu

Uz cietas klints? Un, ja tas būtu iespējams,

Tad diez vai brāļa pēdas apmērs ir tāds pats, Kāds viņa māsai, — vīrietim tas prāvāks ir.

Si. Un vai, ja tomēr viņš šai zemē atgriezies,

Tu nepazītu drānas pašaustās, kas tam Bij mugurā, kad to no nāves aizrāvu?

El. Vai neatceries, cik es biju maziņa,

Kad Orests bēga? Un, kaut pratu drānas aust,

Kā viņš tās — toreiz bērns — vēl šodien valkātu, Ja drēbes neaug līdz ar miesu? Sprogas šīs Aiz žēluma pret kapu svešnieks nogriezis Vai, spiegu vairīdamies, kāds no vietējiem.

Si. Kur ciemiņi? Es viņus sastapt gribētu

Un iztaujāt par tavu brāli Orestu.

El. Tie, raugies, steidzīgi no mājas laukā nāk!

%

Orests ar Pilādu. iznāk no mājas.

Si. Jā, šie ir augstas kārtas! Bet tas reizēm viļ,

Jo dižciltīgo vidū daudz ir neliešu.

Bet lai!

Orestam un Pilādam

No visas sirds jūs sveicu, svešnieki!

Or. Sveiks, sirmgalvi! — Kas, Elektra, šis vīra grausts?

Vai tas pie tavu draugu pulka pieskaitāms?

El. Sis vīrs ir tēvu audzinājis, viesi mans.

Or. Vai tiešām? Tas, kas brāli slepus aizveda?

El. Jā, viņš to glābis — ja tas vispār vēl ir dzīvs.

Or. Rau!

Ko viņš tā mani pētī, it kā pārbaudot,

Kāds uzraksts sudrabmonētai? Ko manī redz?

El. Oresta biedru, šķiet, un priecājas par to.

Or. Jā, dārgā draugu! — Kam ap mani riņķo viņš?

El. Man pašai, viesi, jābrīnās, to vērojot.

Si. Teic, kundze, dievus, mīļo meitiņ Elektra!

El. Par to, kas man jau ir vai tikai kādreiz būs?

Si. Par dārgumu, ko dievi gaismā cēluši!

El. Pie tiem jau vēršos es. Ko teiksi, vecais draugs?

Si. Bērns, paveries visdārgākajā cilvēkā!

El. Sen baidos jau: vairs savā prātā neesi.

Si. Ne savā prātā, tavu brāli redzēdams?

El. Cik necerēti tavi vārdi, sirmais draugs!

Si. Tu redzi Orestu, kam Agamemnons tēvs!

El. Un kāda viņam pazīme, kam ticēt var?

Si. Lūk, šī te rēta uzacī, ko krizdams viņš

Reiz ieguva, kad stirnai pakaļ dzināties.

El. Ko saki? Jā, šīs kļūmes pēdas redzu gan.

Si. Un tomēr tu vēl dārgo apkampt vilcinies?

El. Ai nē, mans draugs! Šī zīme neļauj šaubīties!

Cik vēlu, negaidot tu parādījies! Nu Tu esi mans.

Abi apskaujas.

Or. Tad beidzot tevi apskaut lemts!

El. Vairs nebija man cerību.

Or. Nedz arī man.

El. Tas tiešām tu?

Or. Jā gan, tavs palīgs vienīgais!

Kaut medības, ko iecerēju, izdotos!

Gan nešaubos. Mēs dieviem ticēt nespētu,

Ja netaisnība pārāka par taisnību.

Ko. Klāt esi, klāt, ilgotā diena,

Un gaismeklis pilsētai uzspīd —

Vīrs, kas pa pasauli klīdis Tālu no dzimtajām mājām,

Sen jau trimdinieks nabags.

Kāds dievs, mana mīļā, kāds dievs Mums uzvaru dāvā.

Augšup cel rokas un pacel balsi,

Un lūgsnu dievībām raidi!

Laimei, tavējai laimei Brālis lai dzimtenē pārnāk!

Or. Lai beidzam! Atkalredzes priekiem nodevos,

Un pēcāk tos no jauna pilnām baudīsim.

Bet tagad, sirmgalvi, — tu laikus ieradies — Man saki — kā lai sodu tēva slepkavu Un māti, kas ar viņu dzīvo zaimīgi?

Vai Argosā vēl uzticami draugi ir Jeb līdz ar laimi itin viss jau zudis man?

Kam drīkstu — dienā, tumšā naktī? — tuvoties? Un saviem ienaidniekiem kā lai tieku klāt?

Si. Tev nelaimē, mans dēls, neviena drauga nav! Tik retos gadījumos tādu atrast var,

Kas tiklab priekos dalīsies, kā neveiksmēs.

Par izdeldētu tevi draugi uzskata —

Tiem neatstāji cerības. Tad klausies: tik No paša rokas un no laimes atkarīgs,

Vai dzimteni un tēva mājas atgūsi.

Or. Kas darāms man, lai es šo mērķi sasniegtu?

Si. Tev Tiestīds ir līdz ar māti jānokauj.

Or. Šā vainaga es kāroju. Kā iegūt to?

Si. To mūros grūti izdarīt, ja gribētu.

Or. Vai ļaudis bruņoti to sargā, šķēpneši?

Si. Tā ir. Viņš tevis baidās, nevar miegu rast.

Or. Ja tā, tad iesaki ko citu, vecais draugs!

Si. Tad uzklausi, kas tikko prātā iešāvās!

Or. Kaut padoms labs un es to saprast varētu!

Si. Es, šurpu nākdams, ieraudzīju Aigistu.

Or. Šī ziņa mani priecina. Un kur viņš bij?

Si. Tepat pie šiem te laukiem — zirgu ganībās.

Or. Ko darīdams? Man tumsā rādās ceras stars.

Si. Viņš nimfām svētkus rīkoja, tā šķita man.

Or. Par bērniem domādams vai jaunu atvasi?

Si. Tik zinu, ka viņš vērsi ziedot taisījās.

Or. Ar miesassargiem? Vai ar saviem kalpiem vien? Si. Tik saimes ļaudis bija tur, ne argieši.

Or. Vai nebij tādu, draugs, kas mani pazīt var?

Si. Ne reizi šie vēl tevi redzējuši nav.

Or. Vai viņi atbalstītu mūs, ja uzvaram?

Si. Tāds vergu tikums. Šoreiz tas tev izdevīgs.

Or. Bet kā lai viņam tieku klāt? — man pasaki!

Si. Ej rādies tur, kur tevi redzēs ziedotājs.

Or. Tā lauka īpašums pie paša ceļa, šķiet?

Si. Viņš ieraudzīdams tevi sauks uz mielastu.

Or. Tas viņam kļūmīgs dzlrnieks būs, ja gribēs dievs.

Si. Kas tālāk darāms, izlemsi pēc apstākļiem.

Or. Tavs padoms teicams. Bet kur māte atrodas?

Si. Tā Argosā, uz mielastu tik vēlāk nāks.

Or. Bet kālab ceļā tā ar vīru nedevās?

Si. Tā palika, no ļaužu nievām bīdamās.

Or. Tas saprotams: šī zin, ka tautai nīstama.

Si. Jā, tā tas ir — šo nešķīsteni neieredz.

Or. Kā man to nonāvēt ar vīru vienlaikus?

El. Par mātes nokaušanu pati rūpēšos.

Or. Un otru pasākumu laime veicinās.

El. noradīdama uz sirmgalvi

Bet abos gadījumos viņš lai palīgs mums!

Si. Lai top! Un kā tev mātes gals ir iecerēts?

El. Ej, vecais draugs, un Klitaimnestrai paziņo,

Ka esmu nedēļās, jo piedzimis man dēls.

Si. Vai sen? Jeb radības tev bijušas nupat?

El. Teic, nedēļniecei šķīstīšanās diena klāt!

Si. Un kā tas mātes nāvēšanu sekmēt var?

El. Tā atnāks, tiklīdz dzirdēs, ka es nedēļās.

Si. Tu domā, bērns, — tavs liktenis tai vēl pie sirds?

El. Tā raudās pat par bērnu kārtu necilo.

Si. Varbūt. Bet atgriezīsimies pie galvenā!

El. Tā ierazdamās drošai nāvei pretī ies.

Si. Tai, saprotams, pa vārtiem ienākt vajadzēs.

El. Pa vārtiem, kuri tieši ved uz Aīdu.

Si. Es labprāt mirtu, ja man lemts to pieredzēt!

El. Vispirms tam ceļu parādi, mans vecais draugs!

Si. Uz turieni, kur Aigists dieviem upurē?

El. Tad ej un mātei pasaki, ko vēlēju!

Si. Tai liksies, ka no tavas mutes visu dzird.

El. Orestam

Laiks rīkoties! Tev pirmām zobens jāceļ būs.

Or. Es tūdaļ iešu, ja kāds ceļu parādīs.

Si. Par ceļvedi es visai labprāt būšu tev.

Or. Zev, senču dievs, kas iedveš šausmas naidniekiem . . El. ... jel žēlastību izrādi mums, cietējiem!

Or. Jel žēlo tos, kā dzīslās tava asins rit!

El. Un tu, kā varā Mikēnās ir ziedokļi. . .

Or. ... mums, Hēra, dāvā uzvaru, ja pelnām to!

Si. Ļauj viņiem taisnu tiesu spriest par slepkavām!

Or. Tu arī, tēvs, kas noziedzīgi kapā grūsts . ..

EL ... un Zeme valdniece, ko manas rokas skar . ..

Si. ... nāc palīgā šiem bērniem dārgajiem, jel nāc!

Or. Un, šurpu nākdams, atved visus kritušos ...

El. ... kas līdz ar tevi veikuši ir frīģiešus ...

Si. ... un tos, kas ienīst nelietīgos slepkavas!

El. Vai dzirdi tu, kas baismi cietis mātes dēļ?

Or. To visu tēvs, bez šaubu, dzird. Bet laiks nu iet.

El. Tad tevi kvēli aicinu: «Lai Aigists mirst!»

Bet, ja tu pieveikts kritīsi, tad arī man

Būs jāmirst, mani nesauks tad par dzīvu vairs —

Sev sirdī triekšu divasmeņu zobenu.

Bet tagad došos iekšā — jābūt gatavai.

Ja saņemšu no tevis vēstis laimīgas,

Tad visa māja gavilēs. Ja mirsi tu,

Būs citas skaņas dzirdamas — to tici man! Or. Es visu zinu.

El. Ej un esi vīrišķīgs!

Orests, Pilāds un Sirmgalvis prom.

Jūs, sievas, kā ar ugunīm man ziņojiet Par cīņu, skaļi kliegdamas. Es gaidīšu,

Un rokā stingri cirtienam būs zobens tverts. Ja zaudēšu, es ienaidniekiem neļaušos,

Lai atriebdamies tie par mani ņirgājas. Elektra ieiet mājā.

Ko. Maigajai avju mātei —

Tā Argosas kalnos

Vēstī sirmās senatnes teiksma —

Reiz Pāns, kas uz daiļskaņu stabules Liegas meldijas pūš,

Tīrumu valdnieks,

Atņēma sprogainu zeltvilnas avi, un saucējs Uz marmora paaugstinājuma kliedza:

«Uz laukumu, prom Uz laukumu steidziet,

Mikēnu ļaudis, un skatiet Laimīgo valdnieku Brīnumu dīvo!» Un kori Slavēja Atreidu dzimtu.

Vārtus vēra zeltītie tempļi,

Un argiešu pilsētā Ziedokļos liesmoja uguns.

Mūzu kalpone flauta Brīnišķas skaņas dāvāja ļaudīm,

Un tīkamas dziesmas Teica dievus par Tiesta zeltvilnas avi Slepenās mīlas kaislības mirklī Viņš pierunāja Atreja sievu

Un brīnumu veda uz mājām,

Tad tautas sapulcē Skaļi dižojās: ragainais Zeltvilnas dzīvnieks tam pilī!

Toreiz, jā, toreiz Zevs Grozīja virzienu Zvaigznēm, spožajai saulei Un Ēosas mirdzošam vaigam.

Un dievu radītā tveice Skāra rietumu joslu,

Un lietus mākoņi peldēja projām Uz ziemeļiem. Ammona zemes Kalta bez rasas Un lietavu veldzes, ko Zevs Tām bija liedzis.

Stāsta — bet ticēt tam Nespēju lāgā —,

Ka zeltvaidze saule Mainīja svelmaino ceļu Tautām par ļaunu, lai cilvēkos Taisnība valda.

Teiksmas, kas mirstīgos baida,

Skubina viņus jo vairāk goda Parādīt dieviem. To aizmirstot,

Nokāvi vīru, ar kuru Radīji cildenus bērnus.

К. V. Ai! Ai!

Vai, mīļas, dzirdat klaigas? Vai ta iedoma?

Kā pērkons pazemē tas, Zeva sūtīts, šķiet.

Klau, troksnis gaisos paceļas — vairs šaubu nav! Nāc, Elektra, no mājas laukā! Kundze, nāc!

Elektra izskrien laukā.

El. Kas notiek? Kā mums cīņā sokas, draudzenes?

К. V. Tik vienu zinu: nāves vaidus dzirdēju.

El. Tos saklausīju arī es pa gabalu.

К. V. Jā, lai ir tālu, tomēr skaidri dzirdēt var.

El. Tur vaid kāds argietis — vai kāds no mūsējiem?

К. V. To nezinu, jo balsis saplūst juceklī.

El. No dzīves šķirties aicini — ko gaidu vēl?

К. V. Stāj, kamēr droši nezinām, kāds stāvoklis!

El. Nē, esam zaudējuši! Kur tad vēstneši?

К. V. Tie atnāks. Nāvēt valdnieku — vai tas kāds nieks?

Ierodas ziņnesis.

Zi. Jums vēstu — mikēnietēm uzvarētājām

Un draugiem: Orests naidnieku ir pieveicis!

Guļ zemē Aigists, slepkava, kas nokāvis Ir Agamemnonu. Jel dievus slavējiet!

El. Kas esi tāds? Vai taviem vārdiem ticēt var?

Zi. Vai brāļa kalpu nepazīsti, Elektra?

El. Ak, draugs, aiz izbīļa tavs vaigs man likās svešs,

Bet tagad tevi pazinu. Ko saki tu?

Ka tēva neģēlīgais slepkava ir beigts?

Zi. Jā, beigts! Ko vēlies dzirdēt, divreiz pateikšu.

El. Ai, dievi, arī, Dike, tu, kas visu redz,

Jūs beidzot esat klāt! Bet kā viss norisa?

Kā Orests Tiestīdu nāvēja, man teic!

Zi. Mēs, māju atstājuši, tūdaļ devāmies

Pa lielo braucamceļu, sliedēm divējām,

Uz turieni, kur mikēniešu valdnieks bij.

Viņš savā dārzā kavējās, ko veldzē strauts,

Un vija miršu vainagu, ko galvā likt.

«Jūs sveicu, draugi,» sauca viņš, mūs ieraugot.

«Kas esat jūs, un kur ir jūsu dzimtene?»

«Mēs tesālieši,» bilda Orests. «Dodamies Pie Alf ej as visaugstam dievam upurēt.»

To dzirdēdams, mums Aigists teica: «Palieciet Un piedalieties manā upurmielastā,

Jo gatavojos nimfām ziedot vērsēnu.

No rīta agri celdamies, vēl paspēsit Līdz ceļa mērķim nokļūt. Nāciet, lūdzami!»

Tā runādams, viņš mūs aiz rokas satvēra Un veda iekšā. «Atteikt man jūs nedrīkstat!»

Un tad, mums mājā ienākot, vēl sacīja:

«Par peldi žigli jāgādā šiem ciemiņiem,

Lai tie pie svētās valgmes stāj ap ziedokli!»

Bet Orests «Tikko šķīstījāmies» atteica,

«Ar upes dzidro ūdeni. Un, ja ir ļauts,

Ka sveši ziedo dieviem līdz ar pilsoņiem,

Tad, Aigist, neatsakāmies. Mēs gatavi.»

Ar šādiem vārdiem nobeidza tie sarunu,

Un kalpi, malā nolikuši ieročus,

Kas kungu sargāja, pie darbiem ķērās. Tie Gan upurdzīvnieku, gan grozus atnesa,

Gan kūra uguni un katlus salika Uz pavarda; no trokšņa māja dunēja.

Bet mātes gultnieks upurmiežus kaisīja Uz ziedokļa un lūdzās: «Nimfas klintainē,

Lai man un sievai, Tindareja meitai, lemts Vēl bieži tā kā šodien dieviem upurēt,

Bet nelaime pār maniem naidniekiem lai nāk!»

Ar to viņš Orestu un tevi domāja.

Mans kungs turpretim klusā balsī izlūdzās,

Lai tēva mājas atgūt ļauts. Tad, izņēmis No groza upurnazi, Aigists teliņam No pieres spalvu nocirpa un iemeta To svētā ugunī, un kāva vērsēnu Uz kalpu pleciem, tavam brālim sacīdams:

«Mēdz tesāliešus cildināt, ka tikai tāds Šiem krietns vīrs, kas ne vien vērsi sadalīt,

Bet arī zirgu valdīt prot. Ņem nazi, draugs,

Un pierādi, ka viņu slava pelnīta!»

Nu Orests tvēra nazi, glīti izkalto,

Un nosvieda no pleciem košo apmetni;

Par palīgu viņš izraudzījās Pilādu,

Bet kalpus atstūma. Tad rokām saspringtām Viņš, teļu turēdams aiz kājas, atsedza Tam balto miesu, ādu ašāk novilkdams,

Kā skrējējs zirgu dubultceļu mērot spēj.

Nu Aigists, teļa iekšas rokās paņemdams,

Tās pārbauda. Tur aknu daivas nebija,

Bet žults un asinsvadi vēstīja par to,

Ka vērotājam grasās uzbrukt pretinieks.

Viņš pieri rauc, bet kungs tam vaicā: «Kādēļ tu Tik pēkšņi sadrūmi?» — «Es baidos briesmu, draugs, No svešatnes, jo dzīvs vēl naidnieks sīvākais, Agāmemnona dēls — viņš manas dzimtas bieds!» Tam brālis: «Valdniekam no trimdinieka bail?

Lai varētu mēs teļa iekšas nobaudīt,

Man Ftījas nazi iedodiet, ne doriešu,

Tad uzšķērdīšu krūtis vēl!» Viņš ņem un cērt,

Un Aigists iekšas pētīt sāk jo rūpīgi.

Viņš noliecas, bet brālis ceļas pirkstgalos Un Aigistam ar spēku nazi skaustā triec,

Tam sašķaidīdams mugurkaula skriemeļus.

Viss vīra stāvs nu raustās krampjos šurp un turp, Viņš noplūst asinīm un nāves mokās vaid.

To redzēdami, kalpi steidz pie ieročiem,

Lai lielā barā diviem uzbruktu. Bet tiem Ar ieročiem, ne acu nepamirkšķinot,

Stāj pretī Pilāds līdz ar Orestu. Šis sauc:

«Nedz pilsētai, nedz saviem kalpiem naidīgs es.

Tik atmaksāju sava tēva slepkavam —

Es, daudz cietušais Orests. Mani saudzējiet,

Kas tēva kalpi izsenis!» Tie, izdzirdot Šos vārdus, šķēpus nolaida, un sirmgalvis,

Kas namam ilgi kalpoja, to pazina.

Tad viņi, priekā gavilējot, vainagu Ap brāļa galvu vija. Pats viņš šurpu steidz Un taisās ne jau Gorgo galvu rādīt jums,

Bet Aigista, tev nīstamā. Ar asinīm Par asinīm viņš dzēsis rūgto parādu.

Ko. Draudzene, korī dejot nāc!

Līksmi un viegli kā stirna Vai līdz debesīm lec!

Brāļa uzvaras vainags

Košāks par to, ko pie Alfejas gūst.

Skandini uzvaras dziesmu —

Es tikmēr griezīšos dejā!

El. Tu, spožā gaisma, Saules četrjūgs mirdzošais Un Zeme, Nakts, kas bija jāskata līdz šim!

Nu beidzot varu brīva acis vaļā vērt,

Jo Aigists, tēva slepkava, ir pīšļos gāzts.

Bet tagad atnesīšu matu rotas, cik Vien mājās atrodamas, šurpu, draudzenes,

Un izgreznošu brāli uzvarētāju.

Ieiet mājā.

Ko. Jā, sameklē galvas rotas,

Kamēr es laidīšos dejā,

Tīkamā mūzām!

Mūsu valstī no jauna būs priekšgalā Mīļotie kungi, kas valdīja agrāk,

Netaisnais taisnīgi nokauts —

Lai atskan gaviļu dziesma!

Atgriežas Orests ar Pilādu.

Kalpi atnes Aigista līķi un noliek to mājas priekšā. Elektra iznāk ar vainagiem un lentēm rokā.

EI. Sveiks, uzvarētāj Orest, kuram tēvs bij vīrs,

Kas Trojas kaujās naidnieku ir pieveicis!

Ar vainagu šo savas sprogas greznot ļauj!

Tu esi klāt — ne uzvarējis skriešanā,

Kam jēgas nav, bet nonāvējis Aigistu,

Kas tavu tēvu nobendējis, manējo.

Tu arī, Pilād, viņa līdzgaitniek, ko vīrs Visbijīgākais audzinājis, vainagu So ņem, jo pūliņos ar viņu dalījies!

Kaut būtu lemts jūs redzēt laimīgus aizvien!

Or. Vispirms par laimi jāpateicas dievībām,

Bet mani, Elektra, pēc tam tik uzslavē Kā dieva un kā laimes kalpu necilu!

Es nenāku, lai tukšus vārdus bārstītu,

Bet paša rokām nonāvējis Aigistu.

To pierādu, jums viņa līķi atnesdams, —

Šo varēsi, ja gribi, meža zvēriem mest Vai uzspraustu uz pāļa maitu putniem dot,

Kas augstu gaisos mīt. Viņš tagad pieder tev, Kaut senāk to par tavu kungu dēvēja.

El. Es kautrējos, bet tomēr klusēt nespēju .. .

Or. No kā tad? Runā vien! Tev nav ko baidīties.

El. Man līķa zaimošanu pārmest varētu.

Or. Tāds neatradīsies, kas tevi nosodīs.

El. Mums tauta labprāt citus kritizē un peļ.

Or. Teic visu, ko vien vēlies, māsiņ: mūsu naids Pret šo — tā solījāmies — mūžos nebeigsies!

Elektia nostājas pie Aigista līķa.

El. Lai notiek! Ko no visa ļaunā man vispirms,

Ko beigās un ko runas vidū pieminēt?

Ik dienas, rītam austot, atkārtoju sev,

Ko gribētos tev kādreiz klaji acīs mest,

Kad pestīta no bailēm būšu senajām.

Nu esmu brīva un tev visu pateikšu,

Kas, tev vēl dzīvam esot, ļauns bij sakāms man.

Tu mani postā iegrūdi un atņēmi,

Neviena neaizskarts, mums tēvu mīļoto.

Bez kauna pīdamies ar māti, nokāvi,

Pats Trojā nekarojis, grieķu vadoni.

Tad sāki lolot neprātīgas cerības,

Ka māte varētu tev laba sieva būt,

Kaut pats tu apgānīji tēva laulību.

Ir jāsaprot, ka gaužām nožēlojams tāds,

Kas, pārkāpis ar cita sievu laulību,

To precēt spiests un domā, ka tā godīga Pret viņu būs, kaut nekrietna pret citu bij.

Tu necienīgi dzīvoji, bet izlikies To neredzam. Tev zināms bij, ka sieva šī Ir bezgode, bet mātei — ka tu neģēlis.

Jūs abi saņēmāt, ko pelnāt, nelieši, —

Šī tavu noziegumu augļus, viņas — tu.

Par tevi visi sacīja: «Tas viņas vīrs,» —

Nekad, ka viņa sieva tev. Vai tas nav kauns, Ka mājās visu sieva nosaka, ne vīrs?

Un nevaru es arī tādus bērnus ciest,

Ko pilsētā mēdz mātei līdzās pieminēt Un nevis tēva vārdā saukt. Ja sieviete Par vīru pārāka un dzimtas dižākas,

Tā visu mutē, bet par vīru klusēts tiek.

Tu nesaprati savu maldu lielāko —

Ka iedomājies nez kas esam naudas dēļ.

Bet tā ir nieks, tik īsu brīdi pieder mums.

Ne nauda, bet gan mūsu tikums paliekošs — Mūs nepamet un visas bēdas aizgaiņā.

Ja manta netaisna un nelgas rīcībā,

Tā tikai mirkli zeļ — un projām aizlaižas.

Ko noklusēšu sievām — runāt jaunavai

Par to nav ļauts —, to pateikšu jums mājieniem.

Tu izvirti, ar valdniekzizli plātoties

Un skaistumu. Es negribētu, lai mans vīrs

Ir vaigā līdzīgs meitenei. Lai raksturs tam

Ir vīrišķīgs! Tad dēli kalpos Arējam,

Bet glītie zēni tikai koru pušķojums.

Uz pekli prom! Tev negaidot ir atmaksāts, Kaut arī visai vēlu. Lai ik ļaundaris,

Kas sekmīgi ir veicis pusi skrejceļa,

Tik nedomā, ka viņš jau Diki pieveicis,

Pirms nav vēl mērķi sasniedzis un galā mūžs.

К. V. Tā noziegums bij drausmīgs, un jūs drausmīgi

To sodījāt. Patiešām — Dikei milzīgs spēks!

El. Nu gana! Kalpi, šā te līķi ienesiet

Un noslēpiet, lai māte, šurpu nākdama,

Līdz pašas nāvei neierauga mirušo!

Kalpi ienes līķi mājā.

Or. Stāj! Šobrīd mums ir jādomā par citu ko.

EL Ko redzu? Vai tie palīgi no Mikēnām?

Or. Nē, tā ir māte, kura mani dzemdēja!

El. Cik veiksmīgi! Šī ieskrien cilpā izliktā!

Kā divričos tā greznā tērpā dižojas!

Or. Tad ko ar māti iesāksim? Vai nāvēt to?

El. Vai tiešām tev kļūst viņas žēl, kad ieraugi?

Or. Ak, šausmas!

Kā nokaut to, kas māte man, kas baroja?

El. Tāpat kā viņa mūsu tēvu nokāva!

Or. Ai, Apollon, cik nejēdzīgs tavs vēlējums ...

El. Ja prāta pašam Foibam nav, tad kam gan ir?

Or. .. . kas liek man — nedzirdēti! — māti nobendēt! El. Kāds tev būs ļaunums, ja tu tēvu atriebsi?

Or. Es biju tīrs — tad būšu mātes slepkava.

El. Ja viņu neatriebsi, būsi bezgodis.

Or. Par mātes slepkavību tiks man atmaksāts!

El. Bet kas tad atmaksās, ja neatriebts būs tēvs?

Or. Un ja mūs viļ kāds dēmons dieva izskatā?

El. Uz svētā trijkāja? Nē, nedomāju vis.

Or. Šim orākulam tomēr ticēt nespēju.

El. Jel atmet savu gļēvumu un esi vīrs!

Or. Tad tādas pašas lamatas man izlikt tai?

El. Jā gan — ar kādām pievārēji Aigistu.

Or. Nu labi, iešu. Lai cik baisma iecere,

To īstenošu. Ja nu tāds ir dievu prāts,

Lai notiek tas! Mans cīniņš reizē rūgts un salds.

Orests ieiet mājā. Ratos greznā apģērbā ierodas Klitaimnestra ar savu svītu.

Ko. Valdniec argiešu zemē,

Tindara meita,

Māsa Zeva drosmīgiem dēliem, Kam mājoklis liesmainā ēterā Zvaigžņāju lokā

Un kurus godā kā cilvēku glābējus Šalcošā jūrā,

Sveicam tevi!

Līdzīga svētlaimīgajiem esi Bagātības un veiksmes mirdzā.

Klāt nu īstais brīdis, kad slavināt, Valdniec, likteni tavu.

Klitaimnestra

Nu kāpiet ārā, trojietes, un saņemiet Aiz rokas, lai no ratiem varu laukā tikt!

Ar trofejām no frīģu zemes rotātas Ir svētnīcas. Man ticis Trojas zemes zieds —

Šīs sievietes. Par meitu, kuru zaudēju,

Tā nieka maksa, taču pili grezno tās.

El. Vai labāk es, kas mīt šai būdā trūcīgā Kā verdzene, no tēva mājām padzīta,

Lai neatbalstu, māt, tev roku laimīgo?

KI. Ai, nepūlies — man taču klāt šīs verdzenes!

El. No mājām mani aizdzini kā gūstekni,

Un līdz ar tām tev kļuvu kara laupījums —

Tāpat kā šīs —, pēc tam kad tēvs bij atņemts man.

Kl. Nē, tādus plānus kaldināja gan tavs tēvs Pret savējiem, kas to vismazāk pelnīja.

Man jārunā, kaut mēle rūgtumu mēdz paust,

Kad sieviete no nevalodām cietusi —

Kā netaisnīgi es. Lai spriestu, jāzina Ir apstākļi, un tikai tad drīkst citu nīst,

Kad pamats tam. Bet, ja tā nav, tad kālab nīst?

Ne jau lai mirtu es vai tie, ko dzemdētu,

Ir mani Tindarejs pie tēva izdevis,

Bet šis man meitu aizvīla no mājām prom Uz Aulīdu ar ieganstu, ka apprecēs To Ahillejs, bet tur viņš Ifigenijai,

Virs upursārta balto kaklu pārcirta.

Ja vienu būtu nokāvis viņš daudzu dēļ —

Lai aizsargātu pilsētu vai pavardu

Vai glābdams bērnus pārējos, — tas piedodams.

Bet viņš ir tālab vien man meitu nokāvis,

Ka Helena bij izvirtusi sieviete,

Ko krāptais vīrs pats grožos turēt nespēja.

Par spīti pārestībai šai, es valdītos Un nenogalinātu vīru tāpēc vien,

Bet pareģoni apsēsto, ko atveda,

Viņš savā gultā paņēma, un tagad mums Šais mājās divas sievas bij, — mēs, sievietes,

Bez prāta savā kaislībā, tas jāatzīst!

Un, ja reiz šādos apstākļos krīt grēkā vīrs Un nevērīgs pret sievu kļūst, tā sekot grib Šim piemēram un lūko draugu iegādāt.

Ai, kādas zākas tad pār mūsu galvām nāk,

Par vīriem — īstiem vaininiekiem klusēt mēdz. Ja Menelāju aizvestu kāds slepus prom,

Vai drīkstētu es, māsas vīru glābdama,

Tad nogalināt Orestu? Un vai tavs tēvs To pieļautu? Tad kādēļ gan lai nemirst vīrs,

Kas manu bērnu nokāva? Vai man tik ciest?

To nositu, pa ceļu ejot vienīgo,

Kas ejams bij, — pie viņa naidniekiem, jo kurš No draugiem līdzētu man tēvu nonāvēt?

Un nu, ja tev kas sakāms, runā atklāti Un pierādi, ka tēvs ir miris netaisni!

El. Tev taisnība, bet šajā taisnībā tavs kauns,

Jo sievai visur jāpiekāpjas vīram, ja Tā prātīga. Par tām, kas domā savādāk,

Man vispār negribētos runāt.

Klitaimnestia grib viņu pārtraukt.

Atceries,

Ko tikko apsolīji, māt, kad piešķīri Man tiesību ar tevi runāt atklāti?

Kl. No saviem vārdiem neatsakos, Elektra!

El. Un neatriebsies man par to, ko dzirdēsi?

Kl. Nu protams — nē! Pret tevi vēlos laipna būt.

El. Tad varu runāt. Ievadam tev sacīšu:

Kaut būtu, māt, tu prātīgāka bijusi!

Gan esat brīnumdaiļas — Helena un tu,

Bet — kā jau māsas — arī vienlīdz gaisīgas Un abas gaužām necienīgas Kastora.

Tā sev par postu ļāva sevi projām vest,

Tu dižāko no visiem grieķiem nokāvi Ar ieganstu, ka dari to tik meitas dēļ.

Kas tevi iepazinis labāk, māt, kā es?

Vēl meitas ziedošana nebij izlemta Un vīrs tik tikko māju atstājis, kad tu Jau gaišos matus cirtoji pie spoguļa.

Ja sieva ārpus mājām, kad tās vīrs ir prom, Grib skaista būt, to vairs par krietnu nesaucam. Kam vajag svešos cilvēkos tai glītai būt,

Ja prātā nav nekādu ļaunu nodomu?

Kā vienīgai no grieķietēm man zināms ir,

Ka līksmoji, kad trojiem laime smaidīja,

Bet sadrūmi, kad veiksme viņus atstāja,

Un vēlējies, lai Agamemnons nepārnāk,

Kaut nebija tev grūti glabāt tikumu:

Viņš nebija tev sliktāks vīrs par Aigistu — Viņš, kuru grieķi cēla sev par vadoni.

Kad kāja paslīdēja māsai Helenai,

Tu varēji sev slavu gūt, jo cildenums Pret nekrietnību izceļas it sevišķi.

Ja tēvs tev meitu nokāva, kā sacīji,

Tad ko gan es, ko brālis nodarījām tev?

Un kālab tu pēc vīra nāves neļāvi,

Lai tēva mājas paliek mums, bet atvedi Sev citu, to par atlīdzību pirkdama?

Nav dēla vietā trimdā izraidīts tavs vīrs,

Nedz manā vietā miris. Viņš vēl briesmīgāk Kā māsu mani nāvēja, kaut dzīva es.

Ja asins atriebj asini, tu kritīsi No Oresta un manām rokām tēva dēļ.

Ja tev bij taisnība, tad arī mums tā būs.

Tik muļķis rocības un augstas kārtas dēļ Ar negantnieci precēsies, bet laimīgs tāds,

Kam sieva krietna, lai gan kārtas necilas.

К. V. Tik veiksme noteicēja laulībā, un tā,

Kā redzu, reizēm vēlīga, bet citreiz viļ.

Kl. Tev daba tēvu mīlēt likusi, mans bērns.

Tā notikt mēdz: cits savam tēvam pieķeras,

Un citam atkal māte tuvāka par šo.

Nē, neļaunošos vis, jo pārāk priecīga Par to, ko izdarīju, neesmu, mans bērns.

Bet kā tad vari tu tik slikti ģērbusies Un nemazgāta būt, ja esi nedēļās?

Ak tavu postu! Kam tad vajadzēja man Tā rīkoties, pār mēru vīru saniknot!

El. Par vēlu sūksties — vairs nekas nav labojams:

Tēvs miris! Taču kāpēc neiedomājies Tu atsaukt dēlu, kas pa svešām zemēm klimst? Kl. Man bail. Par sevi, ne par viņu domāju.

Viņš tēva nāves dēļ joprojām dusmojot.

El. Bet kam tavs vīrs pret mani ir tik cietsirdīgs?

Kl. Tas viņa dabā. Bet tu arī tiepīga.

El. Jā — skumdama. Bet manas dusmas aprims drīz. Kl. Tad arī nebūs viņš pret tevi noskaņots.

EL Šis nekauņa! Viņš manās mājās apmeties!

Kl. Nu lūk — tev padomā ir jaunu ķildu celt!

El. Es klusēšu: man viņa bail — ai, kā man bail!

Kl. Lai paliek tas! Teic — kādēļ mani sauci, bērns? El. Par manām radībām tu laikam dzirdēji.

Tad manā vietā upurē — to neprotu —,

Kā pienākas, kad bērnam diena desmitā.

Trūkst pieredzes — šīs taču pirmās dzemdības. Kl. Tas būtu darāms tai, kas bērnu saņēma.

El. Bez citu palīdzības — pati dzemdēju.

Kl. Vai kaimiņos neviena laba drauga nav?

El. Neviens jau tukšiniekus draugos nevēlas.

Kl. Tad upurēšu dieviem, atzīmēdama,

Ka bērnam apaļš dienu skaits. To veikusi,

Pie vīra steigšos — turp, kur nimfām ziedo viņš. Bet zirgus, kalpi, aizvediet pie siles prom Un atstājiet turpat līdz tam, kad, jūsuprāt,

Es būšu galā tikusi ar upuri.

Tad esiet klāt! Ir arī vīram jāiztop.

El. Nāc iekšā mājā trūcīgā! Tik piesargies,

Lai tērpu nenovarta sienas kvēpainas.

Tur dieviem ziedot varēsi, kā pienākas.

Klitaimnestia ieiet mājā.

Jau tevi gaida grozs un kaujamnazis trīts,

Kas tikko vērsi nogāza. Tu kritīsi Šim līdzās, arī Aīdā to apskaujot,

Ar kuru dzīvē gultu dalīji. Lūk, kā Tev pateikšos un tu par tēvu maksāsi.

Elektra seko mātei.

Ko. Par ziegu tiek atmaksāts — virzienu maina Vēji ap namu.

Kad peldē mans valdnieks, ai, valdnieks mans slīga, Pat sienas vaidēja, uzrobji jumtā,

Tam kliedzot: «Kam, neliete sieva,

Tu slepkavo mani,

Kad tikko kā pārrados dzimtenē dārgā Pēc desmit sējuma reizēm?»

Taisnība, atmaksu prasot Par zaimoto laulību,

Atvīla nekrietno šurpu.

Tā vīru, kas vēlu atgriezās mājās,

Kur kiklopu mūri Pret debesīm slejas,

Nokāva pati, tvērusi rokās Aso cirvi. Ai, nabaga vīrs,

Kam precēji zemisko sievu?

Šī rīkojās līdzīgi lauvenei kalnos,

Kas meža biezoknī plosās.

Kl. mājā kliegdama

Ak, bērni, māti neaiztieciet, dievu dēļ!

Ko. Vai dzirdi mājās kliedzam?

Kl. Vai man, vai!

К. V. Cik briesmīgi no savu bērnu rokām mirt!

Ko. Dievs, stundai sitot, par atmaksu gādā!

Tu miri drausmīgā nāvē, bet baismi Bij arī tas, ko, nekrietnā, darīji vīram!

К. V. Tie, notašķīti pašu mātes asinīm,

Pirms mirkļa izlietām, no mājām laukā nāk.

Ar skumjām šāda uzvara ir sveicama.

Par Tantalīdu dzimtu nelaimīgāka Neviena nav un arī senāk nebija.

No mājas iznāk Elektra, Orests un Pilāds.

Kalpi iznes ārā abus līķus un noliek mājas priekšā.

Or. Ai, Zeme un Zev, kurš visu,

Kas notiek ar cilvēkiem, vēro!

Jel skatiet šo derdzīgo asinsdarbu,

Šos abus, kas krita No manas rokas!

Та maksaja viņi Par visu, ko cietu.

El. Tas, brāli, pārāk sāpīgi — es vainīgā!

Es, nabaga, kā tvanā mātei uzbruku,

Kas dzemdēja mani.

Ko. Cik rūgts ir liktenis, māt,

Tavs liktenis! Drausmas,

Vairāk kā drausmas Ir ciešanas, kuras Tev gādāja bērni!

Un tomēr atmaksa par tēva nāvi taisnīga.

Or. Ai, Foib! Tā taisnība, kuru

Tu slavēji, tumša, bet redzams Ir posts, ko radīji. Tomēr Tu sievu, kas nāvēja vīru,

No Grieķijas deldēji. Kurp man,

Uz kuru pilsētu doties?

Kurš draugs, kurš godprātīgs cilvēks Mani vēlēsies redzēt,

Kas nokāvu māti?

El. Ak, kurp man iet? Kas mani korī aicinās?

Un kāda man būs lemta laulība? Kurš vīrs Guldīs mani sev līdzās?

Ko. Tavs prāts ir mainījies,

Jā, vējam līdzi mainījies.

Tu tagad domā bijīgi,

Ne tā kā pirmīt. Cietsirdīgi

Tu, mīļā, apgājies ar brāli, kas vēl pretojās.

Or. Vai redzēji, kā nelaimīgā izrāva

No drēbēm krūti un to parādīja man,

Kad cirtu tai,

Un zemē nometās? Bet es aiz matiem to . .. Ko. Es zinu, kādas mokas izcieti,

Kad to, kas dzemdējusi tevi,

Žēli dzirdēji vaidam.

Or. Tā spalgi kliedza, man pie zoda skardamās: «Es tevi lūdzos, bērns!» — un cieši apķērās Ap kaklu, tā

Ka zobens man no rokām laukā slīdēja.

Ko. Ai, nelaimīgā sieviete! Kā spēja Tev acis skatīt mātes asinis Un viņas nāves mokas?

Or. Vispirms sev acis aizklāju ar apmetni Un tad tik cēlu zobenu Un mātes skaustā ietriecu.

El. Es tevi skubināju un Tev līdzi tvēru ieroci.

Ko. Tas, ko tu darīji, ir briesmīgi!

Or. Nāc uzmet kadas drānās mates ķermenim Un asiņainās brūces apsedz!

mātes līķim

Tu slepkavas sev dzemdēji!

El. Lūk, šajās drānās tevi — mīlamo Un nemīlamo — vīstām mēs.

Ko. Nu galā dzimtas likstas drausmīgās.

Virs mājas paiadas Dioskuii.

Rau, gaisā virs jumta mums redzamas kļūst Kādas debesu būtnes! Vai dēmoni tie Vai dievi? Šis ceļš taču mirstīgiem liegts!

Kas šobrīd tos mudina rādīties še Tik atklāti cilvēku acīm?

Kastors

Jel klausies, Orest! Tie, kas tevi uzrunā,

Ir mātes brāļi, Dioskūri — Kastors un Tā dvīņu brālis Polideiks. Mēs tikko kā Uz jūras savaldījām bangas draudīgās Un steidzāmies uz Argosu, kad redzējām,

Kā nonāvēji māti. Jā, to pelna šī,

Bet tev gan nebij tiesības tā rīkoties.

Un Foibs — jā, Foibs . . . Viņš ir mans kungs — es klusēšu. Ko viedais bilda tev, gan viedi nebija.

Bet jāpakļaujas. Turpmāk dari tā, kā Zevs Un likteņdieve lēmuši par tevi. Dod Nu Pilādam par sievu māsu Elektru,

Pats atstāj dzimto Argosu, jo nedrīksti Kā mātes slepkava vairs tajā kāju spert!

Pa zemju zemēm atriebējas briesmīgās Kā suņi tevi ārprātīgu apkārt trieks.

Kad Atēnās tu dieves tēlam tuvosies,

Tā atgaiņās no tevis baismās čūskmates Un viņām tevi aiztikt liegs, un vairogu Ar Gorgonu pār tavu galvu sargot slies.

Tur Arejpakains, kurā dievi pirmoreiz,

Par slepkavu lai tiesu spriestu, sanāca,

Kad nežēlīgais Arējs Halirotiju,

Kas bija Poseidona dēls, aiz atriebes Par meitas kaunu nosita. Kopš laika šā Te dievi, soģi rūpīgākie, pulcējas.

Tur arī tev par slepkavību jāatbild.

Bet dzīvību tev izglābs balsis līdzīgas,

Jo visu vainu uzņemsies pats Apollons,

Kas tev ir pavēlējis māti nonāvēt.

Uz laiku laikiem noteiks tad, ka attaisnots Ik apsūdzētais tiks, kam vienāds balsu skaits.

Aiz sirdēstiem tad zemes spraugā patversies Pie paša Arēj kalna dieves negantās —

Tai vietā dižens orākuls būs mirstīgiem.

Tev Arkādijā dzīvot būs pie Alf ej as,

Kur tuvumā ir Likajkalna svētvieta, —

Sai pilsētai tu savu vārdu piešķirsi.

Tas viss, kas attiecas uz tevi. Aigistu Lai zemē gulda argieši, bet Menelājs,

Kas, atgriezies no Trojas, šobrīd Nauplijā, Un Helena lai tavu māti apglabā.

Tā pārnāca no Ēģiptes, kur dzīvoja Pie Proteja; nav bijusi tā Ilijā.

Zevs sūtīja uz turieni tās veidolu,

Lai pasaule slīkst asinīs un valda naids.

Lai Pilāds jaunavu par sievu ņem un to No Ahajas uz mājām ved, bet vīru šo,

Kas vārda pēc tavs svainis ir, lai paņem līdz Uz Fokīdu un viņu dāsni apbalvo.

Bet tev ir jādodas uz Istma šaurumu Un namu Kekropzemē, laimes pārpilno!

Tad, savu vainu izpircis, kā liktens vēl,

Tu laimīgs būsi, brīvs no visām ciešanām.

Ko. Vai, Zeva dēli, jums tuvoties ļauts,

Lai valodas raisītu brīvi?

Ka. Jā, ļauts — taču tīras no asinīm esat.

El. Vai arī es drīkstēšu runāt ar jums?

Ka. Jā, drīkstēsi. Manuprāt, Apollons vien Šai ziegā ir vainīgs.

El. Kam, abi būdami dievi un šīs Te mirušās sievietes brāļi,

Jūs neglābāt dzimtu no posta?

Ka. Šīs nelaimes pamatā likteņa spēks

Un Foiba padoms, kur gudrības trūkst.

El. Kāds Apollons lika man slepkavai kļūt,

Kāds orākuls — nonāvēt māti?

Ka. Jūs kopīgi nāvējāt — kopīgs jums posts,

Jūs nelaimē iegrūdis Sentēvu lāsts.

Or. Ai, māsiņ, kaut vēlu bij sastapties lemts,

Tava mīla pēc mirkļa man atņemta taps — Tevis atstāts, es atstāšu tevi.

Ka. Tai būs mājas un vīrs. Viņas liktenis nav Pārāk bezcerīgs. Tiesa, tai neredzēt vairs Šo pilsētu — Argosu dzimto.

El. Vai dvēseli lielākas bēdas var mākt,

Kā pametot dzimtenes āres?

Or. No tēva mājām nu šķirties man laiks

Un pakļauties svešzemes soģiem par to,

Ka nokāvu māti.

Ka. Ej droši! Tu dodies

Uz Pallādas pilsētu svēto.

El. Mani apskauj, krūti pret krūti,

Mans brāli vismīļais!

Mums palikt še, tēva diženā pilī,

Liedz mātes izlieto asiņu lāsts.

Or. Nāc, māsa, man piespiedies cieši jo cieši Un asaras lej, it kā miris jau es!

Ka. Ak vai! Pat dieviem ir sāpīgi dzirdēt,

Ko sacīji tikko.

Gan es, gan debesu dievības visas No sirds jūtam mirstīgo ciešanām līdz.

Or. Man vairs neredzēt tevi!

El. Arī man būs, mans brāli, tev tuvoties liegts. Or. Tie ir pēdējie vārdi, ko veltīji man!

El. Ardievu, dzimtene dārgā!

Ardievu, draudzenes, palieciet sveikas!

Or. Vai, māsiņa dārgā, jau dosies tu ceļā?

El. Jā, dodos, un asarām slacīts mans vaigs.

Or. Tev, Pilād, novēlu laimīgu ceļu!

Lai Elektra kļūst tava sieva!

Pilāds un Elektra prom.

Ka. Viņus savienos laulības saites, bet tu

No šiem suņiem uz Atēnas pilsētu bēdz!

Šīs melnmelnās čūskroces nopakaļ trauks, Viņu gaita ir baisma, un auglis jo salds Tām cilvēku sāpes un mokas.

Orests šausmās aizskrien.

Mums jādodas projām uz sikeļu jūru,

Kur briesmās ir kuģi, — tos vēlamies glābt.

Pa ētera plašumiem laižoties, mums Nav padomā ļaundariem palīgā iet,

Bet tos, kuriem dzīvē ir taisnīgums mīļš Un krietnums, no nelaimes sloga aizvien Mēs pestījam, talkā tiem steidzam.

Nevienam lai prātā nav netaisnam būt,

Kāpt kuģī ar tādu, kam zvērests nav svēts.

To, dievs būdams, mirstīgiem saku.

Ko. Lai prieks jums! Ja cilvēks no likstām ir brīvs

Un ciešanām, sirdī ja prieku var just,

Tā mūžu par laimīgu saucam.

HELĒNA

PERSONAS

HELENA, Menelāja sieva TEIKRS, Telamona dēls MENELĀJS, Spartas valdnieks SIRMGALVE, pils vārtniece ZIŅNESIS OTRS ZIŅNESIS

TEOKLIMENS, Ēģiptes valdnieks TEONOJA, Teoklimena māsa DIOSKŪRI, kuru vārdā runā Kastors GRIEĶU VERDZEŅU KORIS Vergi un verdzenes

Darbības vieta:

Faras sala Ēģiptē, laukums valdnieka pils priekšā; tā vienā malā redzamas Proteja kapenes.

Helena stāv kā patvēruma lūdzēja pie Pioteja kapa.

Helena

Te jaunavīgi skaistā Nīla viļņus veļ,

Kas lietus vietā ēģiptiešu tīrumiem,

Kad nokusuši baltie sniegi, veldzi dod.

Šīs zemes kungs līdz pašai nāvei Protejs bij.

Viņš, ēģiptiešu valdnieks būdams, Farā mīt Un jūras nimfu Psamati par sievu ņem,

Kad raisīja tā laulību ar Ajaku.

Tā dzemdē divus bērnus, Teoklimenu —

Šai vārdā zēnu dievbijīgais Protejs sauc —

Un Eido, cēlu meiteni, kas maziņa Jau savas mātes lepnums ir. Kad jaunavai Ir paši plauksmes gadi klāt, tā nosaukta Par Teonoju tiek, jo spēja dievišķa Tai piemīt visu izzināt, kas ir un būs, —

To viņa guvusi no senča Nēreja.

Man dzimtene ir Sparta, daudzreiz slavētā,

Tēvs — Tindarejs, bet tautā arī nostāsts dzīvs,

Ka Zevs, kas pārvērties par gulbi, kādudien,

No ērgļa bēgdams, — ja vien patiess nostāsts šis — Ir Lēdai, manai mātei, klēpī ielaidies Un viltīgi ar viņu mīlā saistījies.

Mans vārds ir Helena. Es vēlos pastāstīt,

Ko izcietu. Uz Idas leju atnāk reiz Pie Parīda trīs dieves — Hēra, Kipriete Un jaunava, no Zeva dzimusī, — un grib,

Lai izšķir strīdu, kura daiļākā no tām.

Tad manu skaistumu — ja nelaimīgais skaists Var būt — tam Afrodīte balvai piesola Un uzvar. Parīds, ganāmpulkus pamezdams,

Uz Spartu steidz, lai manu roku iegūtu.

Bet Hēra, īgusi par to, ka pieveikta,

Nu, izjaukdama Parīdam šo laulību,

Tam nevis mani dod, bet dzīvu veidolu,

No ētera ko darina man līdzīgu.

Kaut Aleksandram liekas, ka tam piederu,

Tas patiesībā tikai māns. Ar likstu šo Vēl apvienojas citas Zeva ieceres:

Viņš grieķiem asiņainu karu uzsūta Un nelaimīgiem frīģiešiem, jo atbrīvot No pārmērīgas ļaužu drūzmas zemi grib Un dāvāt slavu cildākajam hellēnim.

Tā Trojas karā ne jau es, bet tik mans vārds Tiek grieķiem balvai solīts, ja tie uzvarēs.

Bet mani, slēpdams mākonī, nes Hermejs prom Pa gaisa takām — Zevam liktenis mans rūp —

Uz pili šo pie Proteja, ko uzlūko

Par krietnāko starp cilvēkiem, lai palieku

Es Menelājam uzticīga laulībā.

Nu esmu šeit, bet nelaimīgais Menelājs Pret Troju devās, karaspēku pulcējis,

Un prasīja, lai atdod sievu aizvesto.

Cik manis dēļ nav krituši pie Skamandras!

Bet ļaudis mani, kas tik daudz jau cietusi,

Ar lāstiem apkrauj, jo tiem šķiet, ka vainīga Es, nododama vīru, karā negantā.

Kam dzīvoju? Es dzirdēju no Hermeja,

Ka slavenajā Spartā man vēl atgriezties Ar vīru lemts — viņš uzzinās, ka nebiju Es Ilijā un gultu citam neklāju.

Neviens man neuzmācās, kamēr Protejs vēl So saules gaismu skatīja, bet tagad, kad To tumsa sedz, tā dēls par sievu mani grib.

Es, vīram uzticīga, lūdzos Protejam,

Pie kapa ceļos mezdamās, man palīdzēt,

Lai Menelājam varu glabāt tikumu.

Tad, kaut mans vārds pa dubļiem vazāts Grieķijā, Mans sievas gods šai zemē netiks aptraipīts.

Uznāk Teikrs ai loku un bultām.

Teikrs

Kas gan ir kungs šai pilī nepieejamā?

Tā līdzināma paša Plūta mājoklim —

Cik krāšņas dzegas, karaliski portiki!

ieraudzīdams Helenu

Ai!

Ko redzu, dievi? Derdzīgāko sievieti —

So slepkavu, kas mani, visus ahajus Ir postā grūdusi! Pār tevi dievu lāsts! —

Tik līdzīga tu Helenai. Ja nebūtu Es svešnieks te, tev nāktos mirt no bultas šīs Par to, ka tu pēc Zeva meitas izskaties.

He. Kas, nelaimīgais, esi tāds, ka novērsies Un tādēļ, ka šī ļauna, mani nicini?

Te. Es, savā naidā aizraudamies, kļūdījos;

Tak visa Grieķija nīst Zeva atvasi!

Jel piedod vārdus, ko tev bildu, sieviete!

He. Kas esi? Un no kurienes še ieradies?

Te. Es, labā, esmu viens no grieķu grūtdieņiem.

He. Tad nebrīnos, ka tev ir naids pret Helenu.

Bet kādu ļaužu esi? Un kā tevi sauc?

Te. Es esmu Telamona dēls, man vārds ir Teikrs,

Bet Salamīna dzimtene, kur uzaugu.

He. Un kādēļ tu uz Nīlas krastiem atnāci?

Te. Es trimdinieks, no dzimtās zemes izraidīts.

He. Tu nelaimē? Un kas tad tevi padzina?

Te. Tēvs, Telamons. Kas varētu vēl tuvāks būt?

He. Bet kāpēc? Laikam notikusi nelaime?

Те. Mans posts bij brāļa bojāeja īlijā.

He. Kā? Vai tam dzīvību tavs zobens atņēma?

Te. Nē, Ajants pats sev krūtī trieca ieroci.

He. Vai jucis? To tik ārprātā var izdarīt!

Te. Vai Ahilleju pazini, kam Pēlējs tēvs?

He. Jā.

Cik zināms, viņš reiz bildināja Helenu.

Te. Pēc viņa nāves cēlās strīds par ieročiem.

He. Kā varēja tas iznīcību brālim nest?

Te. Viņš gāja nāvē, jo tos citam atdeva.

He. Un arī tev ir jācieš viņa posta dēļ?

Te. Jā — tāpēc ka ar viņu kopā nemiru.

He. Vai, svešniek, arī tu pie Trojas karoji?

Te. To sagrāvām, bet pats nu esmu nelaimē.

He. Tad tā jau, uguns nopostīta, pīšļos guļ?

Te. Tā ir — no Trojas mūriem vairs pat pēdu nav.

He. Ai, Helena! Kam grūdi frīģus nelaimē!

Te. Un arī grieķus. Cik gan ļauna nodarīts!

He. Vai sen, kopš Trojas pilsēta ir kritusi?

Te. Bezmaz jau septiņreiz ir raža novākta.

He. Cik ilgi kavējāties jūs pie Ilijas?

Te. Tik mēnešu, cik desmit gadus piepilda.

He. Un vai jums rokās kritusi šī spartiete?

Te. Aiz matiem viņu aizrāva pats Menelājs.

He. Vai nabadzīti redzēji? Jeb stāstīts tev?

Te. To savām acīm redzēju — kā tevi šeit.

He. Vai tas tik nebij dievu sūtīts māņu tēls?

Te. Par šo būs gana. Pievērsies nu citam kam!

He. Tad šķitumu par īstenību uzskatāt?

Te. Pats redzēju. Mans gars vēl šodien skata to.

He. Vai Menelājs un Helena jau dzimtenē?

Te. Ne viņi ir pie Eirotas, ne Argosā.

He. Ak vai! Cik skumjš tavs stāstījums ir tiem, ko skar! Te. Kā dzirdams, Menelājs ar sievu pazudis.

He. Bet vai tad grieķiem mājupceļš bij atšķirīgs?

Te. Nē, ceļš bij viens, bet vētra izkliedēja tos.

He. Un kādas jūras ūdeņos tas notika?

Te. Aiz muguras tiem puse Aigejjūras bij.

He. Vai Menelājs pēc tam nekad vairs redzēts nav?

Te. Nekad. To grieķi uzskata par mirušu.

He. sevl

Pagalam es!

T eikram

Vai Testiāda dzīva vēl?

Te. Tu domā Lēdu? Arī tā ir mirusi.

He. Vai Helena, tās kauns šo nāvē iedzina?

Te. Kā stāsta, tā ap kaklu cilpu vijusi.

He. Un Tindareja dēli vēl starp dzīvajiem?

Te. Tie miruši un dzīvi — ziņas dažādas.

He. Un kura ticamāka?

sevī

Vai man, nabagai!

Te. Tie tagad, dievi būdami, mirdz zvaigznājos.

He. Sī vēsts patiešām priecē. Bet kā otra skan?

Te. Tie esot abi nodūrušies māsas dēļ.

Bet pietiek! Divreiz nevēlos es skumjās slīgt.

Uz pili, kurā valdnieks mīt, es atnācu,

Lai Teonoju, pareģi, tur sastaptu.

Jel aizbilsti par mani, lai tā norāda,

Kā varu es ar savu kuģi laimīgi Uz Kipru, jūras apskaloto, tikt, kur Foibs Man apmesties ir vēlējis un pilsētu Pēc dzimtā novada par Salamīnu saukt.

He. Pats brauciens, svešniek, tev to parādīs, bet tu

Šo zemi atstāj, projām bēdz, pirms tevi nav Vēl Teoklimens sastapis, kas valda šeit, —

Patlaban viņš ar dzinējsuņiem medībās.

Ikvienu grieķi nokauj viņš, ko sagūsta,

Bet, kāpēc, labāk netaujā; es klusēšu,

Jo tik un tā tev nevarētu palīdzēt.

Te. Tu, sieva, krietni runāji. Lai dievi tev

Par labestību atmaksā! Tu Helenai Gan līdzīga pēc izskata, bet sirdis jums Pavisam dažādas. Lai tai ir nelabs gals,

Un lai nekad tā nepārnāk pie Eirotas!

Bet tev es novēlu aizvien būt laimīgai. Prom.

He. Kā lai es, stigusi bēdās visskaudrās, visskaudrākās sāpēs,

Cīnīties spētu ar skumjām? Un kādu lai aizsāku tagad Dziesmu — ar vaimanām, raudām un nopūtām? Vai man, ak vai!

Spārnotās jaunavas,

Zemes meitas,

Steidziet, sirēnas, šurp Ar ganu stabulēm, arfām Un Lībijas flautām!

Manai meldijai skumjai Neliedziet asaras savas,

Ciešanām — ciešanas, dziesmām — dziesmas!

Persefasa Lai palīgā sūta

Mirušo korus, kas sēros man līdzi!

Tad tencinādama

Raidīšu viņai ar asarām acīs

Paiānu

Aizgājējiem par godu.

Uznāk koris.

Koris

Krastā pie zilzila ūdens Mīkstā mauriņā Meldrājiem līdzās Žāvēju košsārtās drānas Saules zeltītos staros.

Pēkšņi izdzirdu raudas, Kliedzienus, skumīgu dziesmu.

Līdzīgi tam savās bēdās Augstu kalnā Kliedz avota nimfa Un klinšu alā Žēli ievaidas,

Alkdama Pāna,

Tā mīlas.

Не. Vai man, vai!

Grieķu jaunavas, jūs,

Kas aizvestas svešzemju kuģos!

Pār jūru ieradās ahajs,

Ieradās, nesdams man skumjas bez gala.

Ir sagrauta Troja,)

To aprija postīgās liesmas.

Bet vainīga es, kas daudziem nāvnese biju,

Un vainīgs mans vārds, kas postnesis daudziem! Lēda cilpā

Radusi nāvi aiz sirdēstiem Mana negoda dēļ,

Bet vīrs, kas klīdis pa jūrām,

Ir zudis bez vēsts.

Dvīņu — Kastora un viņa brāļa,

Dzimtenes lepnuma, nav vairs. To pamests Ir skrejceļš, kur pakavi dun,

Un gimnasijs

Eirotas meldrainā krastā,

Kur jaunekļi cīkstas.

Ko. Vai, ak vai!

Cik dēmons, liktenis tavs,

Ir ciešanām bagāts!

Cik drausmīgai dzīvei tu tapi lemta, kad tevi Mātes klēpī radīja Zevs, no ētera Nolaidies gulbja spalvās, baltās kā sniegs!

Vai ir maz likstas, kas tevi nav skārušas,

Bēdas, kas gājušas secen?

No dzīves šķīrusies māte,

Un dvīņus — Zeva mīļotos dēlus Pameta laime.

Tu šķirta no dzimtenes savas,

Un pilsētās runā par tevi,

Ka iededzies mīlā Uz barbaru, kundze.

Laulātais draugs tavs aizgājis bojā Jūras sāļajos viļņos;

Vairs tēva mājas tev nepriecēs sirdi,

Nedz varkaltais templis.

Не. Vai, ak vai! Kurš no frīģiešiem,

Kurš no hellēņu vīriem Nocirta egles, kas Ilijai Atnesa asaru plūdus?

Priama dēls no tām Veidoja neganto kuģi Un devās pa jūru,

Barbariem cilājot airus,

Uz pavardu manu Pēc postīgā skaistuma —

Iegūt mani par sievu.

Un viltīgā Kipriete,

Slepkava, Danaja mazdēliem Gādāja nāvi.

Ai, nelaime mana!

Pēc zelttroņa Hēras,

Zeva diženās sievas,

Pavēles nāca pie manis

Majas dēls — ātrkājis Hermejs, kad plūcu

Rožu lapiņas maigās un vācu

Tās azotē kopā, lai dotos

Uz Atēnas varkalto templi.

Viņš aizrāva mani pa gaisu Uz šo te nejauko zemi,

Tā sēdams drausmīgu karu Starp Priama tautu un grieķiem.

Un manam vārdam nu Simūntas krastos Jo bēdīga slava.

Kora vadītājs

Par tavām sāpēm zinu, bet tev derētu Pret dzīves likstām izturēties mierīgāk.

Не. Kāds liktens man uz mūžiem nolemts, draudzenes? Vai cilvēkiem es dzimusi par briesmoni?

Nekad vēl grieķu sieviete vai barbare Nav dzemdējusi bērnu baltā čaumalā,

Kā Lēdai es no Zeva esot dzimusi.

Patiešām, gaužām neparasts mans dzīves stāsts; Gan Hēra te ir vainīga, gan skaistums mans.

Kaut taptu es kā glezna atkal izdzēsta Un daiļumu pret neglītumu mainītu!

Tad ļaunais, kas ar mani saistās, aizmirstos Un hellēņi tik labo atcerētos vairs,

Kā šodien glabā atmiņā vien nejauko.

Ja dievi pieviļ tādu, kas tik vienureiz Uz veiksmi cer, tas sūri, taču panesams.

Bet man jo daudzas uzbrukušas nelaimes: Vispirms — bez vainas jācieš man no neslavas, Bet negods, kas ir nepelnīts, daudz sāpīgāks Par nevalodām, kurām netrūkst pamata.

Vēl — dievi mani aizcēla no dzimtenes Pie barbariem, kur dzīvoju bez draugiem un,

Kaut arī brīva dzimusi, kā verdzene, •—

Šeit, barbaros, ir visi vergi, viens tik ne.

Ir zudis enkurs pēdējais: vēl cerēju,

Ka ieradīsies vīrs un mani izpestīs ...

Bet viņš ir miris, un vairs arī mātes nav.

Es esmu viņas slepkava, bez vainas gan —

Un tomēr esmu vainīga. Bet meita, kas Bij manas mājas prieks un rota skaistākā,

Vīst vientuļa, bez ģimenes. Nav arī to,

Kas Zeva dēļ par Dioskūriem dēvēti.

Tā mani vajā ik uz soļa nelaime,

Un, kaut vēl dzīva, būtībā es mirusi.

Visbeidzot — ja reiz atgrieztos es dzimtenē,

Tās vārti būtu siēgti man, jo domātu:

Ar Menelāju klāt no Trojas Helena!

Pēc zīmēm, kuras zināmas mums abiem vien, Mēs pazītu viens otru, bijis viņš vēl dzīvs.

Bet tam nemūžam nenotikt — viņš nepārnāks!

Kam dzīvot vairs? Uz ko vēl cerēt nākotnē? Vai glābiņu no grūtībām rast precībās?

Lai dzīvoju ar barbaru un mielojos Pie viņa galda bagātā? Ja derdzas vīrs,

Tad sievietei kļūst visa dzīve derdzīga.

Vislabāk būtu mirt — bet nāvē godpilnā.

Cik apkaunojoši ir valgā karāties!

Pat vergiem tas šķiet negods. Toties cildeni Un skaisti mirt no zobena: īss mirklis — un Jau dzīvība no tavas miesas šķīrusies.

Jā, dziļi gan es savās bēdās stigusi!

Kaut skaistums citām sievietēm spēj laimi dot, Bet man tas tikai postu vien ir atnesis.

К. V. Lai būtu viņš kas būdams — nedomā, ka viss, Ko stāstījis šis svešnieks, patiess, Helena!

He. Ka miris vīrs, to viņš gan skaidri pateica.

К. V. Vai ļaužu runās maz ir melu, izdomas?

He. Bet savkārt arī daudz kas ticams ir un drošs.

К. V. Uz ļaunu vien, ne cerībām tev nesas prāts.

He. Man baiļu sajūta liek visur briesmas jaust.

К. V. Kā vari tu ar ļaudīm pilī saprasties?

He. Tie visi man ir tīkami, vien precnieks ne.

К. V. Tad zini ko? Šo pieminekli pamet un ...

He. Kurp virzās tava valoda? Ko ieteiksi?

K. V. ... uz pili ej! Tur Teonoju sastapsi,

To Nereīdas meitu, kurai zināms viss.

Tai pavaicā par savu vīru — vai viņš dzīvs Vai saules gaismu atstājis. Tad varēsi Pēc apstākļiem, tos skaidri zinot, priecāties Vai arī skumt. Vai sērot vērts, kad vēl nekas Nav drošs? Un tālab uzklausi: no kapenēm Steidz tūdaļ prom un Teonoju uzmeklē!

Kam skatienu vērst tālēs, ja ir iespējams Šai namā sīki noskaidrot, kam ticēt var?

Tev došos līdz uz pili, lai tur jaunavai Par abām lūgtu padomu, jo sievietei Ir grūtā brīdī jānāk talkā sievietei.

He. Šo padomu es, mīļās, pieņemu.

Ejiet, ejiet uz pili Un uzziniet visu par to,

Kas skar manas dvēseles mieru!

Ko. Tev sekojam labprāt.

Не. Ai, nelaimes diena!

Ko nāksies man, nabagai, dzirdēt Un raudāt par ko?

Ko. Ai, mīļā! Kam gribi būt ciešanu reģe Un piesauc bēdas pirms laika?

Не. Ko gan izcietis vīrs?

Vai skata vēl gaismu,

Hēlija četrjūgu, zvaigžņotās takas?

Jeb mīt jau mirušo saimē Uz mūžu zem zemes?

Ko. Tici — lai būtu kas būdams,

Tev nākotne vēlīga būs!

Не. Tevi — ūdeņiem bagāto, meldrāju skauto Eirotu piesaucot, zvēru:

Ja vien patiesas baumas,

Ka vīrs man ir miris, tad ...

Ko. Ko tad, bezprāte?

Не. Žņaudzēju cilpu ap kaklu vīšu

Vai pašas rokām sev zobena smaili Rīklē triekšu ar sparu —

Upuris dievietēm trijām Un Priama dēlam,

Kas Idkalna ganībās Sīringu pūta.

Ko. Lai atkāpjas viss, kas ir ļauns,

Un tev dzīve rit laimē!

Не. Ai, nožēlojamā Troja!

Par noziegumiem tu gruvešos gāzta Un drausmīgi cieti.

Kiprietes veltes, man dāvātās,

Atnesa asiņu straumes Un asaru plūdus. Bez mitas Manis dēļ krājās sāpes un bēdas.

Mātes zaudēja dēlus,

Un jaunavas cirpa sev matus

Par brāļiem, kas ļima

Pie Skamandras, Frīģijas upes.

Grieķija vaidēt vaidēja,

Dauzīja galvu ar dūrēm Un plosīja nagiem mīlīgos vaigus,

Ka asinis vērta tos sārtus.

Ai, Kallisto, laimīgā arkādu jaunava! Zeva glāstīta, kļuvi par četrkāju būtni — Tev veicies daudz labāk Kā manai mātei,

Jo pinkaina dzīvnieka skatā,

Raugoties acīm, kārām kā lauvenei, Atpestīta no sirdēstiem tiki.

Arī tu laimīga, titāna Meropa meita,

Ko Artemīda kā zeltragu briežmāti Aizdzina projām no meiteņu kora Skaistuma dēļ. Bet mans daiļums

Gaza pīšļos Dardana pili Un iegrūda ahajus postā.

Helena un koris dodas pili. Drīz pēc tam, skrandās tērpts, ierodas Menelāļs.

Menelājs

Kaut, Pelop, tu, kas Oinomaju pieveici,

Kad sacentāties Pīsā straujos četrjūgos,

No dzīves šķīries būtu dievu Olimpā,

Kur tavu miesu nemirstīgiem pasniedza,

Vēl pirms man tēvu dzemdināji — Atreju,

Kam sieva Aerope Agamemnonu Un pēcāk mani, Menelāju, dāvāja —

Mūs, dēlus slavenos. Pār jūru -— nelielos! —

Pret Troju milzu karaspēku virzīju.

Bez varmācības valdīju es hellēņus —

Man jaunekļi no brīva prāta sekoja.

No tiem vairs viena daļa nav starp dzīvajiem,

Bet citi, ko ir jūra pasaudzējusi,

Uz dzimteni par kritušajiem ziņu nes.

Vairs tikai es pa zilo jūru klaiņoju

Vēl šobaltdien, kopš Trojas torņus dragāju,

Un, lai cik karsti ilgojos pēc dzimtenes,

Man, nelaimīgam, atgriezties liedz dievības.

Es kuģoju gar mežonīgo Lībiju,

Tās tuksnešiem. Ne reizi vien, kad dzimtais krasts Jau tuvu bij, mūs vētra atkal aizdzina,

Nekad mums buras neglāstīja mājupvējš.

Vairs kuģa nav, un biedri bojā gājuši,

Es — izmests šeit. Mans kuģis, klintij uztriecies,

Vai tūkstoš drumslās sašķīdis. Tik ķīlis vien No staltā burinieka vairs ir palicis.

Uz tā es necerot tik tikko izglābos Ar Helenu, ko aizvedu no Ilijas.

Kā sauc šo novadu un tautu, nezinu,

Bet iejukt pūlī un tad vaicāt neērti,

Jo negribas man ļaudīm skrandās rādīties Un kaunos sava stāvokļa. Ja izcils vīrs Krīt nelaimē, tam grūtāk pierast nekā tam,

Kam neveicas jau sen. — Bet vajadzība spiež:

Nav pārtikas, nedz vairs ir drēbes mugurā.

Tas skaidri redzams — driskās, kas man miesu sedz, Ir vienīgais, kas vēl no kuģa palicis.

Mums jūra atņēmusi lepno apģērbu —

Ir apmetņus, ir košos peplus. Sievieti,

Kas visām manām nelaimēm bij pirmsākums,

Es kādā alā noslēpu un, nākdams šurp,

To uzticēju biedriem, kuri man vēl ir.

Es klaiņoju te viens un centos noskaidrot,

Kā draugiem sagādāt, kas viņiem vajadzīgs,

Un ieraudzīju pili šo ar uzrobjiem Un augstiem vārtiem — bagātnieka mitekli.

Tik tādā mājā jūrniekam ir cerība Ko iemantot. Neviens, ja pašu trūkums māc,

Nav spējīgs, lai ka gribētu, tam palīdzēt.

Menelājs klaudzina pie vārtiem.

Ei! Vai tur ir kāds vārtnieks? Lai šis ārā nāk Un saimniekiem par manām bēdām paziņo!

Sirmgalve paver mazliet vārtus.

Sirmgalve

Kas tur pie vārtiem klaudzina? Tak lasies prom No šejienes un nekaitini saimniekus,

Pie sliekšņa kvernot! Citādi tev beigas, jo Tu esi grieķis, bet šais mājās necieš tos!

Me.

Si.

Me. Lūk, kā! Tev, vecā, tencinu par padomu.

Man jāklausa. Bet kāpēc tu tik nelaipna?

Si. Ej prom! Man, svešniek, jāpilda savs pienākums: Ikvienam grieķim tuvoties šai pilij liegts.

Menelājs mēģina iespraukties pa vārtiem, bet vārtniece viņu atgrūž nost.

Me. Kam mani grūd, tik varmācīgi rīkojies?

Si. Pats vainīgs! Kālab negribi tu paklausīt?

Me. Ej, lūdzama, un ziņo saviem saimniekiem . . . Si. Tev nāktos rūgti nožēlot, ja ziņotu!

Me. Man, jūrā cietušajam, nākas patvērums.

Si. Tad ej un prasi to kur citur, ne pie mums!

Me. Nē, vēlos tomēr iekšā tikt — tak uzklausi!

Si. Cik uzbāzīgs! Uz vietas tevi projām dzīs!

Me. Ak vai! Kur mani karapulki slavenie?

Si. Varbūt tur biji izcils vīrs, bet šeit gan ne.

Me. Ai, dievi! Cik šāds pazemojums nepelnīts!

Si. Tev acīs riešas asaras. Kam raudi tu?

Me. Es leju asaras par laimi zudušo.

Si. Tad vari iet un draugu pulkā paraudāt.

Me. Kurš valdnieks mīt šai pilī? Kā šo zemi sauc? Si. Šeit mājo Protejs, un šī zeme — Ēģipte.

Me. Kā? Ēģipte? Vai man! Kur esmu nokļuvis!

Si. Kas dižās Nīlas novadā tev pulgojams?

Me. To nedaru, tik kremt mans sūrais liktenis.

Si. Vai esi vienīgais, kam grūti? Tādu daudz!

Me. Vai mājās šobrīd valdnieks, ko man minēji?

Si. Lūk, viņa kaps! Bet zemē tagad valda dēls.

Me. Un kur viņš ir? Šai pilī vai kur ārpusē?

Si. Te viņa nav. Bet grieķus nīst viņš neganti.

Me. Un kāds tam pamats? Ne jau es tur vainojams.

Si. Te apmetusies Zeva meita Helena.

Me. Kas? Ko tu teici? To man vēlreiz atkārto!

Si. Nu — Tindareja meita, Spartā dzimusī!

Me. Kā tā šeit gadījusies? Kas te noticis?

Si. Tā ieradās pie mums no Lakedaimonas.

Me. Kad?

sevī

Vai tad sieva man no alas izzagta?

Si. Pirms grieķu karagājiena pret īliju.

Bet nu ej prom! Mums pilī tādi apstākļi, Kas satrauc visus mājiniekus. Atnācis Tu nelaikā: ja valdnieks saņems tevi ciet, Tev pamielojums nāve būs.

čukstus

Pret hellēņiem

Es draudzīga un izturējos nelaipni Tik tāpēc vien, ka baidījos no saimnieka.

Viņa aizcērt vārtus.

Me. Ko lai nu saku, domāju? Kā dzirdu, man

Pie vecām likstām nākušas vēl jaunas klāt.

Es, savu sievu atvedis no Trojas šurp Kā trofeju, to lieku alā apsargāt,

Bet arī šeit, šai pilī, kāda atrodas,

Kam vārds tāds pats kā manai sievai. Arī to Par Zeva meitu uzskata — tā teica šī.

Varbūt te, Nīlas krastos, ir kāds vīrs, kam vārds Ir Zevs? Nē, Zevs ir tikai viens — tur debesīs!

Vai pasaulē vēl cita Sparta kā vien tā,

Kam vijas garām meldru skautā Eirota?

Un arī Tindareja vārds tik vienam ir.

Kur vēl ir zeme, ko par Lakedaimonu Vai Troju sauktu? Jā, es tiešām nezinu,

Ko domāt. Kaut gan — tā vien šķiet — var pasaulē Gan zemes saukties vienādi, gan sievietes,

Te nebūtu ko brīnīties. Un arī tas,

Ko dzirdēju no vecās, nebaida. Neviens Tik neatsaucīgs nevar būt, ka, izdzirdis,

Kas esmu, liegtu pārtiku. Jo pazīstams Ir Trojas sārts un arī es, kas iededzu.

Jā, visur daudzināts tiek Menelāja vārds!

Es sagaidīšu namatēvu. Divas tad

Būs iespējas. Ja viņš man šķitīs cietsirdis,

Es aizlavīšos prom pie kuģa paliekām,

Bet, ja būs cilvēcīgs, tad lūgtin lūgšos to,

Lai palīdzību grūtā brīdī neliedz mums.

Šai nelaimē visnepatīkamākais tas,

Ka maize jāizlūdzas man no valdnieka,

Kaut pats es tāds. Bet citas izejas man nav.

Kā saka gudrie — ne jau mans šis izteiciens:

Pats spēcīgākais pasaulē ir trūkums skarbs.

Viņš paslēpjas. Atgriežas koris.

Ko. No jaunavas — pareģes Valdnieka pilī es Dzirdēju vēsti:

Menelājs nav vēl Nokāpis tumsas Valstībā, viņu Neklāj vēl zeme.

Joprojām viņš Izvārdzis klejo pa jūru Un nav vēl ticis Līdz dzimtenes krastam.

Viņš maldās pa dzīves takām,

Daudz izcietis, zaudējis draugus,

Un, vagodams jūru,

Kopš atstājis Troju,

Ir pabijis dažnedažādās zemēs.

Helena atgriežas no pils.

He. Nu atkal varēšu pie kapa atgriezties.

No Teonojas viedīgās, kas visu zin,

Es labu vēsti saņēmu. Tā sacīja,

Ka vīrs ir dzīvs, vēl saules mirdzu skatīt spēj. Viņš krustām šķērsām kuģojis pa jūrām šurp Un turp, tam spēki klejojumos sīkuši;

Viņš pārradīsies, mērs kad ciešanām būs pilns. Tā neteica, vai atgriezies viņš dzīvos vēl;

Es, priecīga par ziņu saņemto, ka vīrs Ir dzīvs, pat neiedomājos tai pavaicāt.

Šai zemē — gaužām tuvu viņš, tā sacīja,

No jūras līdz ar dažiem biedriem izglābies.

Kad būsi klāt? Ai, kā es tevis ilgojos!

Menelājs iznāk no savas slēptuves.

Ā! Kas šis tāds? Vai glābties man no viltus būs, Ko iecerējis Teoklimens nešķīstais?

Kā kumeļš straujš, kā Dionīsa bakhante Es metīšos pie kapa. Ai, cik mežonīgs Šā vīra izskats! Jā, viņš mani gūstīt grib!

Me. Jel apstājies! Kam tiecies tu tik steidzīgi

Pie kapa nokļūt un pie svētiem plāceņiem,

Tur kūpošajiem? Kālab projām bēdz? Tavs stāvs Man iedveš mulsumu un šausmas, mēle stingst! He. Man uzbrūk, mīļās draudzenes! Šis negrib ļaut,

Ka eju kapam klāt, un grasās aizvilkt prom Pie valdnieka, no kura rokas atteicos.

Me. Ne zaglis es, ne rokaspuisis neliešiem!

He. Cik tavas drānas noskrandušas, derdzīgas!

Me. Tev nevajag no manis bīties, apstājies!

Jig, aizskrējusi līdz kapam

Jā, nu jau varu apstāties, kad esmu šeit.

Me. Teic — kas tu esi? Ko es tevī ieraugu?

He. Bet tu kas esi? Arī tev to vaicāšu.

Me. Nekad vēl tāda līdzība nav redzēta!

He. Ai, dievi! Atrast savējos tik dievi ļauj.

Me. Vai esi tu no Grieķijas vai vietējā?

He. No Grieķijas. Bet pasaki, kas esi tu!

Me. Mats matā, sieva, līdzīga tu Helenai.

He. Tu savkārt Menelājam. Nē — man vārdu trūkst! Me. Tev taisnība — šis nelaimīgais esmu es!

Не. Cik vēlu gan tu atgriezies pie sievas krūts!

Helena grib Menelāju apskaut.

Me. Pie kādas sievas? Tikai neskaries man klāt!

He. Pie tas, ko iedeva tev Tindarejs, mans tēvs. Me. Ai, Hekate, man gaišus tēlus atsūti!

He. Es neesmu šīs ceļadieves naksnīgs rēgs.

Me. Viens divām sievām nevaru par vīru būt!

He. Un kurai citai sievietei vēl esi vīrs?

Me. Tai, kuru, atvestu no Trojas, ala slēpj.

He. Tev nav nevienas citas sievas — tikai es.

Me. Vai esmu prātā sajucis? Vai acis viļ?

He. Vai nepazīsti sievu, manī vērdamies?

Me. Jūs līdzīgas, bet pārliecības īstas nav.

He. Tad skaties! Kā vēl trūkst? Vai pats sev netici? Me. Ka tu pēc viņas izskaties, to atzīstu.

He. Nav liecinieces labākas kā tava acs.

Me. Bet kā lai ticu, ja man cita sieva ir?

He. Tur, īlijā, bij tikai veidols mans, ne es.

Me. Bet kas tad darināt spēj dzīvus veidolus?

He. So sievu tev no gaisa dievi radīja.

Me. Bet kurš no tiem? Tas neticami izklausās!

He. Tā Hēra bij — lai mani Parīds neiegūst.

Me. Tad biji reizē īlijā un arī te?

He. Tik vārds ir spējīgs visur būt, ne ķermenis.

Me. Laid! Jau tāpat spiež bēdu nasta sāpīga!

He. Tu pamet mani? Ņemsi māņu tēlu līdz?

Me. Tad dzīvo sveika, Helenai tik līdzīgā!

He. Vai man! To tikko atradu — un zaudēju!

Me. Es ticu tam, ko nācies izciest, nevis tev.

He. Vai kāds vēl bijis nelaimīgāks nekā es?

Mans dārgais mani pametis. Nemūžam vairs Es netikšu uz dzimteni — uz Grieķiju!

Steigšus ierodas Ziņnesis, kāds no Menelāja biedriem.

Ziņnesis

Tad beidzot tevi sameklēju, Menelāj!

Es, tavu biedru sūtīts, ko tur atstāji,

Pa svešo zemi klaiņoju bez apstājas.

Me. Kas lēcies? Vai jūs apzaguši barbari?

Zi. Nē, atgadījies brīnums, vārdos netverams!

Me. Šī trauksme liecina par kaut ko svarīgu.

Zi. Tā ir. Lai cik tu izcietis — viss veltīgi!

Me. Tu skaries vecām brūcēm klāt. Bet kas tad jauns? Zi. Tev sieva prom! Tā pacēlās pret ēteru Un izgaisa. Nu viņa mājo debesīs.

Bet, svēto alu atstājot, ko sargājām,

Tā sacīja: «Ai, nelaimīgie frīģieši Un ahaji! Jums nācās manis labad mirt Pie Skamandras. Tā bija Hēras viltība —

Jums aplam šķita, ka es sieva Parīdam.

Pie sava tēva atgriezīšos — debesīs,

Jo apkārt laiks, ko noteicis man liktenis,

Bet pulgam, kas par Tindarīdu nākušās,

Nav pamata — bez kādas vainas Helena.»

ieraudzīdams Helenu

Es tevi sveicu, Helena. Tad biji šeit?

Jau stāstīju, ka devies prom pie zvaigznājiem — Man nebija ne jausmas, ka tu laisties spēj.

Es nevēlos, lai tevi atkal zākājam Par nebeidzamām ciešanām, ko tevis dēļ Pie Trojas pieredzēja vīrs un karaspēks.

Me. Tad tiešām! Viss, ko viņa teica, atbilst tam,

Ko sacīja šis vīrs. Ai, diena ilgotā,

Kas atdod tevi manām skavām, Helena!

He. Mans visudārgais Menelāj! Jau pagātnē

Ir visas mūsu ciešanas, klāt līksmes laiks!

Es, draudzenes, atguvu vīru

Un apskauju mīļo

Šai dienā — gaismnesē vēlā.

Me. Es savkārt tevi. Lai cik daudz ir pasakāms Un vaicājams, es nezinu, ar ko man sākt.

He. Es līksmoju, svētlaimes trīsās

Vai pamirst sirds un acīs asaras riešas.

Es viju rokas ap tevi, mans laulātais draugs,

Un izjūtu baudu.

Me. Cik mīļš tavs skatiens! Gausties nedrīkstu:

Es tevi — Zeva, Lēdas meitu apskauju,

Kam kādreiz, lāpām liesmojot, brāļi •—

Baltzirgu jaunekļi uzgavilēja. Kāds dievs Tevi aizrāva prom No manām mājām,

Bet tagad jau virza Uz citu •— labāku dzīvi.

Mūs laime nelaimē atkal saveda kopā —

Nu gribu, kaut vēlu tik, baudīt, ko liktenis dāvā. He. Jā, baudi to! Tā arī mana vēlme. Tur,

Kur divi, nevar viens būt laimīgs, otrs — ne. Manas mīļās, par to, kas ir bijis,

Vairs negaužos, nejūtu sāpes —

Mans vīrs ir atkal pie manis,

Ko ilgi jo ilgi no Trojas Gaidīju nākam.

Me. Jā, esmu tavs, tu — mana. Dieves viltu tik Pēc neskaitāmām posta dienām apjautu.

Aiz laimes man asaras birst — tajās prieka Ir vairāk kā skumju!

Не. Ko sacīt man? Kas būtu kādreiz ticējis,

Ka tevi spiedīšu es negaidot pie krūts?

Me. Un tevi es, kam šķita, ka tu bēgusi Uz pilsētu pie Idas — Troju nīstamo.

Bet, dievu dēļ, kā mājas pamest varēji?

He. Ak vai! Tu taujā pēc sākotnes sūrās!

Ak vai, pēc likteņa sūrā!

Me. Jel runa! Viss, ko dievi dod, ir izstāstāms.

He. Man derdzas, ko pavēstīt nākas!

Me. Un tomēr runā! Tīkams stāsts par pārciesto. He. Es netvīku svešā jaunekļa glāstu

Un nedevos projām ar spārnoto kuģi Alkās pēc ziedzīgās mīlas.

Me. Kāds dievs vai liktens atņēma tev dzimteni? He. Zeva, Zeva un Majas dēls

Mani atveda šurpu pie Nīlas, mans draugs. Me. Cik dīvaini! Kā sūtīts? Stāsts tavs pārsteidzošs! He. Man jāraud, asaras skropstas vērš miklas:

No Zeva sievas šī sodība nāca.

Me. No Hēras? Kam tā vēlēja mums nelaimi?

He. Ak vai, mana nelaime — avoti dzidrie,

Kur, daiļumu kopdamas, mazgājās dieves.

Tur soģis izšķīra strīdu.

Me. Vai spriedums Hēru rosināja tevi nīst?

He. Lai atņemtu Parīdam ...

Me. Kā? Jel runā!

He. .. . kam Kipriete solīja mani par sievu.

Me. Tu nelaimīgā!

He. Jā, nelaimīgā! Tā nokļuvu Ēģiptes zemē.

Me. Un tavā vietā, saki, bij tam māņu tēls?

He. Tad vēl drausmīgā nestunda pilī!

Ai, māte!

Me. Ko gribi tu sacīt?

He. Vairs mātes nav. Mana negoda dēļ Tai savilkās cilpa ap kaklu.

Me. Ai! Bet vai meita — Hermione dzīva vēl?

He. Mans mīļais, bez vīra, bez bērniem Tā manu laulību apraud,

Kas vispār laulība nebij!

Me. Tu, Parīd, namu sagrāvi līdz pamatiem,

Bet gāji bojā arī pats un tūkstošiem Danaju var kaltās bruņās!

He. No dzimtenes mani, nolādēto,

Aizrāva dievība liktenim ļaunam —

No tevis, no pilsētas manas,

Kad pametu mājas un laulības gultu,

Bet ne jau kaunpilnas kaislības tvīkstot.

К. V. Ja laimīgi jūs būsit arī nākotnē,

Tas atlīdzinās pilnām to, ko izcietāt.

Zi. Ļauj, Menelāj, man jūsu priekā dalīties,

Ko jaušu, bet līdz galam aptvert nespēju.

Me. Tad, vecais, nāc un piedalies šai sarunā!

Zi. Vai ne ap viņu risa Trojas cīniņi?

Me. Nē, ne ap viņu: dievi mūs bij vīluši —

Vien posta nesējs mākoņtēls mums rokās bij. Zi. Ko saki tu!

Tad tikai mākoņtēla dēļ šīs mokas mums?

Me. Tur triju dievju strīds un Hēra vainīgi.

Zi. Un vai tad šī patiešam tava sieva, kungs?

Me. Jā, tā tas ir. Par to, ko saku, nešaubies!

Zi. Hei ēnai

Cik daudzveidīga, meitiņ, neizprotama Ir dievība! Tā apgriež visu otrādi,

Gan svaida šurp, gan turp. Cits sūri nopūlas,

Cits pūļu nepazīst nemaz, bet gals tam ļauns.

Jā, dzīvē it nekas nav drošs un pastāvīgs.

Jums — tev un vīram — bēdas secen negāja,

Tev nevalodu dēļ, tam — kara mutuļos.

Viņš, kamēr censtin centās, neguva neko,

Bet nu tam laime klēpī krīt bez piepūles.

Jā, sirmo tēvu tu vis kaunā neliki,

Nedz Dioskūrus, nerīkojies tā, kā melš.

Vēl šodien pat man tavas kāzas atmiņā.

Es atceros, kā pavadīju teciņus Ar lāpām rokās četrjūgu, kad atstāji Ar līgavaini savas mājas laimīgās.

Ir peļams vīrs, kas savus kungus necienī,

Tiem nepriecājas līdz un bēdās nedalās.

Es gribētu, lai mani, kaut es dzimis kalps,

Pie tādiem vergiem pieskaita, kam cēla sirds,

Kas nebrīvi tik vārda, nevis gara pēc.

Tā taču labāk nekā tad, kad cilvēku Māc reizē divas nelaimes: ka dvēselē Tas ļauns un citus klausīt spiests, kam viņš ir vergs. Me. Nu dodies ceļā, vecais draugs, kas pārcietis,

Man līdzās cīnoties, ne vienu likstu vien Un tikko kā ar mani laimē dalījies!

Ej, biedriem, kas tur palikuši, izstāsti,

Ko esi redzējis un kā šeit klājas man!

Lai viņi paliek krastmalā un pavēro,

Kā risēs cīņas, kas, kā jaušu, gaidāmas.

Ja spēšu sievu aizvest prom no šejienes,

Lai viņi modri, jo tad apvienojoties,

Ja veiksies, glābties varēsim no barbariem.

Zi. Lai notiek tā, mans valdniek! Nu es sapratu,

Cik orākuli tukši un cik melīgi.

Ne upurliesmas vēstī mums ko prātīgu,

Ne putnu balsis. Cik gan naivi ticēt tam,

Ka spārnotie tik noderīgi cilvēkiem!

Kad Kalhants redzēja, ka mākoņtēla dēļ Tā draugi mirst, viņš neteica nekā — tāpat Kā Helens — un tā velti krita pilsēta.

Tāds, sacīsi, bij dievu prāts. Bet kam tad der Šāds orākuls? No dieviem lūdziet svētību,

Tiem ziedojot, bet zīlēšanu atmetiet —

Tā kalpo tikai apmānam. Neviens vēl nav Ar uguns zīmēm bagāts ticis, ja viņš slinks.

Jā, vesels saprāts — pareģis vislabākais. Prom.

К. V. Par zīlēšanu domāju tāpat kā viņš:

Ja dievi kādam cilvēkam ir vēlīgi,

Tam paša mājās orākuls visdrošākais.

Не. Lai tas nu paliek! — Šobrīd mums ir sekmējies. Gan nebūs labuma no tā, ja dzirdēšu,

Kā izglābies no Trojas, bet ikviens, kas mīl,

Grib uzzināt, ko mīļotais ir pārcietis.

Me. Tu vaicā daudz — un vienā elpas vilcienā!

Vai tev par briesmām Aigejjūrā pavēstīt,

Par ugunīm, ko Nauplijs dedza Eibojā,

Par Krētu un par Lībiju, tās pilsētām,

Par virsotni, kur Persejs bij? Es nespētu Vien stāstu beigt, un mani skumjas pārņemtu Par to, kas bijis, — tā man nāktos divkārt ciest. He. Tu atbildēji labāk, nekā vaicāju.

Tik to vien saki, klusēdams par pārējo:

Cik ilgi klīdi tu pa jūras plašumiem?

Me. Pie desmit gadiem, kad pie Trojas karojām,

Nāk septiņi uz jūras vadīti vēl klāt.

He. Cik, nelaimīgais, bijis ilgs šis laiks! Un nu,

Tur tikko izglābies, te nāvei pretī ej!

Me. Kā tā? Ko sacīji? Tu mani satriec, siev!

He. Jo ātrāk aizbēdz projām no šā novada!

Te kritīsi no vīra, kas šai pilī kungs!

Me. Ko darīju, ka pelnu tādu nelaimi?

He. Tu pārradies šo kavē manu roku gūt.

Me. Vai tiešām kāds grib manu sievu apprecēt?

He. Jā, un vēl mani kaunā likt, kā manīju.

Me. Vai viņš ir cilvēks ietekmīgs? Vai valdnieks šeit?

He. Jā, viņš šīs zemes pavēlnieks, tam Protejs tēvs.

Me. Tad tas, ko bilda vārtniece, tā jāsaprot.

He. Pie kuriem vārtiem klauvēji šeit svešumā?

Me. Pie šiem. Bet mani padzina kā ubagu.

He. Tu laikam maizi izlūdzies? Cik sāpīgi!

Me. Pēc būtības tā bija, bet ne vārdu pēc.

He. Tad nu tu zini, kādas precības man draud.

Me. Jā, bet, vai viņa vairījies, to nezinu.

He. Es biju uzticīga tev, jel tici man!

Me. Cik skaisti — ja tas tiesa! Bet kas liecinieks?

He. Vai redzi cisas trūcīgās pie kapenēm?

Me. Jā, redzu salmu pīteni. Bet kam tas tev?

He. Šī vieta mani pasargā no precībām.

Me. Vai tempļa nav? Jeb tāda šeit ir paraža?

He. Šai vietā varu patverties kā svētnīcā.

Me. Tad nedrīkstu es tevi vest uz dzimteni?

He. Ne mani glāsti lemti tev, bet zobens ass.

Me. Jā, es pats nelaimīgākais starp cilvēkiem!

He. Vairs nekavējies — projām bēdz no šejienes!

Me. Un tu? Es Troju sagrāvu tik tevis dēļ!

He. Tas tomēr labāk kā par mani bojā iet.

Me. Tavs priekšlikums ir gļēvs un Trojas necienīgs. He. Ja gribi nokaut valdnieku, to nespēsi.

Me. Vai vīru šo ar dzelzi nevar ievainot?

He. Gan redzēsi. Kam prāts, vien iespējamo grib.

Me. Tad klusēdams lai ļauju rokas sasaistīt?

He. Nav citas izejas — vien viltus līdzēt var.

Me. Ir tīkamāk mirt cīņā nekā gaidās nīkt.

Не. Vairs tikai viena cerība uz glābiņu.

Me. Vai tas ir zelts? Vai drošsirdība? Vārda spēks? He. Lai valdniekam neko par tevi nesaka.

Me. Kas viņam teiks? Neviens te mani nepazīst.

He. Tam mājās ir kāds palīgs, dieviem līdzvērtīgs,

Me. Vai vieda balss, kas šajās sienās mitinās?

He. Nē, masa tam, ko Teonojas varda sauc.

Me. Šis vārds pēc orākula skan. Teic — ko tā māk? He. Tā visu zin un brālim pateiks, ka tu šeit.

Me. Tas būs mans gals, jo paslēpties te nespēju.

He. Varbūt mēs varētu to lūgšus pierunāt...

Me. Uz ko? Kam jaunas cerības man modini?

He. ... lai viņa brālim nesaka, ka esi te.

Me. Tad varēsim, ja viņa piekāpsies, braukt prom? He. Ar viņas ziņu varēsim, bet slepus — ne.

Me. Tad mēģini, jo saskanīgs ir sievu prāts.

He. Es lūgdamās ap ceļiem vīšu rokas tai.

Me. Bet ja nu tā šo lūgumu mums noraida?

He. Tad mirsi un es būšu spiesta precēties.

Me. Tu mani taisies nodot, spaids tik iegansts tam! He. Es zvērēšu pie tavas dārgās dzīvības . . .

Me. ... ka nomirsi, bet citam nepiederēsi?

He. Jā, no tā paša zobena un līdzās tev!

Me. Tad, apliecinot zvērestu, man roku sniedz!

He. Še! Saules gaismu atstāšu, ja mirsi tu.

Me. Bez tevis arī es vairs dzīvot negribu.

He. Bet kā mēs varam mirt, lai nāve godpilna?

Me. Vispirms es uz šā kapa tevi noduršu,

Tad sevi, taču tikai tad, kad drosmīgi Par tevi būšu cīnījies. Lai nāk, kas grib!

Es Trojas slavu glabāšu un neļaušu,

Lai mani pulgo Grieķijā, ja pārnākšu.

Es Ahilleju viņa mātei atņēmu Un redzēju, kā slīga Ajants diženais,

Kā Nestors dēlu zaudēja. Tad kādēļ gan Lai vairos mirt, par savu sievu cīnoties?

Tam nenotikt! Ja dieviem piemīt gudrība,

Tie drosmīgos, kas kaujas laukā krituši,

Zem kapa kopiņas ar vieglām smiltīm sedz,

Bet gļēvuļus uz cietām klintīm guldina.

К. V. Ai, dievi! Tantalīdiem beidzot atļaujiet Būt laimīgiem! Lai visas bēdas atstāj tos!

He. Ak, šausmas! Lūk, tā piepildās mans liktenis! Mums beigas, Menelāj! No nama laukā jau Nāk Teonoja viedīgā. Pils dunēt dun,

Klaudz aizšaujamie.

Atveras vārti, parādās Teonoja ar kalponēm.

Ātrāk bēdz! Bet kālab bēgt? Lai viņa te vai citur — viņai tik un tā Ir zināms, ka tu šeit. Man nav vairs padoma!

Tu, izglābies no Trojas, svešā novada,

No jauna dodies pretim svešiem zobeniem!

Teonoja kādai kalponei

Tu, nesot lāpas uguni, pa priekšu ej Un šķīstī svēto ēteru ar sēru, lai Es debess dvašu varu tīru ieelpot!

citai kalponei

Bet tu ar liesmu manu ceļu tīru vērt,

Ar karstu guni skardama, ja dūrusies Tam nešķīsteņa kāja klāt! Kad paveiksit,

Ko, dieviem kalpodama, lieku darīt jums,

Tad nesiet liesmu atpakaļ uz pavardu!

Ko teiksi tagad, Helena, par to, ko es Tev pareģoju? Menelājs, tavs vīrs, ir klāt —

Bez kuģiem un bez līdzinieces tavējās!

Menelājam

Tu, nelaimīgais, tik daudz bēdu izcieti,

Bet nezini, vai lemts tev mājās atgriezties Vai palikt te. Vēl šodien dievi pulcēsies Un Zeva vadībā par tavu dzīvi lems.

Gan Hēra, seno dienu naidniece, nu grib,

Lai atgrieztos tu dzimtenē ar Helenu.

Tad uzzinātu Grieķija, ka laulība Ar Aleksandru — Afrodītes dāvana —

Ir bijis māns. Bet mājupceļu aizkavēt Grib Kipriete, lai slēptu, ka tā uzvaru Par Helenu, tās mīlas dēku pirkusi.

Nu manās rokās, vai, kā vēlas Kipriete,

Es lemšu tevi nāvei, brālim nododot,

Vai Hērai līdzās izglābšu tev dzīvību —

Bez brāļa ziņas, kas jo stingri pieteicis Tam pavēstīt, ja tu šai zemē ierastos.

kalponēm

Tad kura ies un manam brālim pavēstīs,

Ka viņš ir klāt, lai pati esmu drošībā?

Helena metas Teonojai pie kājām.

He. Pie tavām kājām, jaunava, es nometos,

Kur pīšļos gulēt klājas tam, kas nelaimīgs.

Par sevi aizlūdzu un šo, ko tikko kā Es atguvu, lai nāves briesmās skatītu.

Nē, brālim neizpaud, ka Menelājs ir klāt Un sirsnīgi jo sirsnīgi to skāvu jau.

Ak, vīru glāb, tev lūgšus lūdzos, nenodod Jel savu krietno sirdi, saņemot par to No brāļa pateicību ļaunu, netaisnu!

Dievs varmācību nīst — tas prasa, lai ikviens Pie savas rocības tiek ceļā godīgā Un atsakās no bagātības netaisnas.

Gan debesis, gan zeme visiem mirstīgiem

Ir kopīga, un šeit lai viņi mantu krāj,

Bet neatņem to citiem, svešu nekāro.

Tā reizē laime bij un arī nelaime,

Ka Hermejs mani aizveda pie Proteja,

Lai glabā vīram. Tas nu klāt un atgūt grib.

Bet kā viņš varēs to, ja mirs? Kā mirušam Spēs mani, dzīvu, atdot atpakaļ tavs tēvs?

Jel iedomājies dievību un Proteju!

Vai aizgājējs un Hermejs atdot vēlētos,

Kas viņiem nepieder, vai ne? Es domāju,

Ka vēlētos. Tev tālab cēlsirdīgais tēvs Par augstprātīgo brāli vairāk jācienī.

Ja tev kā reģei pieejams viss dievišķais,

Bet nievāsi, ko krietnais Protejs nospriedis,

Un brāli netaisno par taisnu atzīsi,

Tas būtu kauns, ka, izprazdama dievišķo — Kas ir un būs, — tu nezini, kas taisnīgi.

No smaguma, kas mani nospiež, atpestī, Man dāvājot, ko liedzis sūrais liktenis!

Nav cilvēka, kas neienīstu Helenu:

Par mani runā, ka es vīru pametu,

Lai zeltbagātās frīģu pilīs dzīvotu.

Kad atgriezīšos Spartā, dzimtā Grieķijā,

Tur sapratīs, ka nenodevu savējos,

Ka visas ciešanas bij dievu viltus dēļ.

Tad mani atkal krietnu sievu godā cels Un izdošu pie vīra meitu, ko neviens Patlaban neprec. Rūgtam klaidam pienāks gals, Un savās mājās baudīšu, kas pieder man.

Ja būtu miris vīrs un sārtā sadedzis,

Es asaras par viņu lietu svešumā.

Bet viņš ir izglābies, ir dzīvs! Man zaudēt to? Nē, jaunava! Tev lūdzos — esi žēlīga Un seko savam tēvam — vīram taisnīgam,

Jo bērni, kas no krietna tēva cēlušies,

Gūst slavu spožāko, ja viņi tikumos Tam līdzināties spējīgi un raksturā.

К. V. Sī runa manī līdzjūtību modina,

Man tevis žēl! Bet tagad gribas dzirdēt, ko Teiks Menelājs, kam apdraudēta dzīvība.

Me. Man neklājas pie tavām kājām nomesties

Un vaigus slacīt asarām. Ar gļēvumu Es apkaunotu slavu, Trojā iegūto.

Kaut uzskata, ka arī vīram cildenam,

Ko likstas māc, it labi piestāv asaras,

No šādas rotas atteikšos — ja rota tā —

Un došu vīrišķajai drosmei priekšroku.

Ja labpatiks tev svešinieku aizstāvēt,

Kas pamatoti savu sievu atprasa,

Tad atdod to un pašu glāb! Ja cits tev prāts,

Tā nebūs pirmā reize, ka es nelaimē, —

Daudz cietis es — un tautai ļauna šķitīsi!

Bet, kas ir manis cienīgi un taisnīgi Un tavā sirdī radīs dziļu atbalsi,

To sacīšu, pie tēva kapa pieplakdams:

«Ai, sirmgalvi, kas mīti akmens mājoklī!

No sirds es lūdzos — atdod sievu, ko tev Zevs Ir uzticējis reiz, lai man to glabātu!

Tu, zinu, nespēj, būdams miris, man to dot.

Bet meita nepieļaus, ka viņas cēlais tēvs,

Ko aicinu no zemes dzīlēm palīgā,

Tiek nopulgots, jo tas no viņas atkarīgs.»

Tu arī, Aīd, stāvi klāt, kas saņēmi No manis tik daudz mirušo, — tos zobens mans Ir gāzis zemē viņas dēļ! Tā alga tev!

Tad vai nu ļauj tiem atkal dzīviem atgriezties,

Vai liec, lai meita pārspēj tēvu bijīgo Un atdod vīram Helenu! Bet, ja jūs man To atņemt gribat, es jums tūdaļ pateikšu,

Ko sieva savā runā noklusējusi.

Ar zvērestu es saistīts — klausies, jaunava! — Vispirms pret tavu brāli stāties divcīņā,

Kur man vai viņam jākrīt būs — te šaubu nav!

Bet ja, no cīņas vairīdamies, gribēs viņš Ar badu pieveikt mūs, kam patvērums šis kaps, Es — tā ir nolemts — nonāvēšu Helenu,

Tad sevi, triekdams sirdī dubultasmeni Tepat pie kapenēm, lai strūklo asinis Pār tām. Kad abi līdzās, nāvē vienoti,

Uz marmorplāksnēm gulēsim, mēs būsim tev Mūžmūžos pārmetums, bet tēvam — kauna traips. Nedz brālis tavs par sievu iegūs Helenu,

Nedz arī cits. Es aizvedīšu viņu prom —

Ja nevarēšu mājās, tad uz Aīdu!

Ko vēl? Es, liedams asaras kā sieviete,

Tik nožēlojams būtu, ne jau vīrišķīgs.

Ja vēlies, nokauj mūs — bez slavas nemirsim! Gan būtu labāk, ja tu mani klausītu.

Tad būsi krietna un es sievu atgūšu.

К. V. Viss tagad atkarīgs no tevis, jaunava.

Lai cilvēkiem pa prātam būtu lēmums tavs.

Te. No dabas dievbijīga — tāda palikšu.

Es sevi cienu. Tālab tēva piemiņu Man negribētos aptraipīt, nedz brāļa dēļ Ko izdarīt, kas manu godu aizskartu.

Man krūtīs dižens taisnīguma svētums slēpts,

Ko saņēmu no Nēreja. To, Menelāj,

Es pacentīšos glabāt neskartu. Un, tā Kā Hēra izturas pret tevi vēlīgi,

Tad arī es tā rīkošos. Lai Kipriete Ir žēlīga! — bet man ar to pa ceļam nav:

Man gribētos uz mūžu palikt jaunavai.

Un tam, ko tu pie kapa tēvam sacīji,

Man jāpiekrīt: es izturētos netaisni,

Tev neatdodot sievu. Tēvs, ja būtu dzīvs,

Tev viņu atdotu — un tevi Helenai.

Par tādu ziegu cilvēkiem tiek atmaksāts Kā šeit, tā Aīdā. Gan mirušajiem gars

Nav dzīvs, bet tomēr tas ir spējīgs mūžos just No brīža, kad to apņem ēters mūžīgais.

Lai nerunātu pārāk daudz: es klusēšu Par to, ko lūdzāt; brāli neatbalstīšu Nekad šais neprātīgās iecerēs. Un tā Es viņam pakalpošu, pašam nemanot,

No nekrietnības pievērsdama labajam.

Jums tagad patstāvīgi jārod izeja, —

Es, nebilstot ne vārda, malā noiešu.

Pie dieviem vērsieties vispirms, tos lūdzieties,

Lai Kipriete jums atļauj pārnākt dzimtenē Un Hēra savu nodomu vairs nemaina,

Kāds tai par tavu un par vīra glābšanu!

Bet tevi, ciktāl manos spēkos būs, mans tēvs, Par krietnu vīru daudzinās, ne ļaundari.

Teonoja ai savām kalponēm dodas atpakaļ pilī.

К. V. Neviens nav bijis laimīgs, būdams netaisnīgs. Vien taisnīgumā cerība uz glābiņu.

Не. Cik atkarīgs no jaunavas, mēs drošībā.

Bet tagad, Menelāj, tev jāsaka savs vārds Un jāizdomā viltība, kā glābties mums.

Me. Tad klausies: tu jau labu laiku dzīvo šeit,

Un droši vien tev galmā draugi radušies.

Не. Ko vēlies ar to teikt? Man mostas cerības,

Ka tas, kas tev ir padomā, mums noderēs.

Me. Vai spētu vīru pierunāt, kā pārziņā

Ir četrjūgi, lai iedod kādus ratus mums?

He. To jau es varētu. Bet kā lai projām tiek,

Ja nezinām mēs ceļus zemē svešajā?

Me. Jā, tas nav iespējams! Bet ja es noslēptos Un valdnieku ar dunci pilī nodurtu?

He. To nepieļautu māsa, nele klusētu

Par to, ka tev ir nodoms brāli nonāvēt.

Me. Vairs arī kuģa nav, kas varētu mūs glābt,

Jo to, kas mums reiz bijis, jūra aprija.

He. Varbūt ko prātīgu var arī sieva teikt:

Ja tevi, dzīvu, uzdotu par mirušu?

Me. Cik ļauna zīme! Bet, ja tas man līdzēt var,

Lai uzskata par mirušu, kaut esmu dzīvs.

He. Tad es, kā klājas sievai, matus apcirpšu Un raudādama rādīšos šim varmākam.

Me. Un kā šāds līdzeklis mums glābiņu var nest?

Man šķiet, šai iecerē ir kaut kas vientiesīgs.

He. Es lūgtu zemes valdnieku, lai kapenes Tev tukšās piešķir, jo tu jūrā noslīcis.

Me. Un, ja pret tukšo kapu neiebildīs viņš,

Kā mēs bez kuģa izglābties tad varēsim?

He. Tam prasīšu, lai kuģi dod, no kura tad Es jūras dzelmē kapa veltes gremdēšu.

Me. Tas izklausās it prātīgi. Bet, ja nu viņš Man kapu zemē atvēlēs, tas nelīdzēs.

He. Tad sacīšu, ka jūrā bojā gājušos

Pēc grieķu paradumiem zemē neglabā.

Me. To labi izdomāji: es tev braukšu līdz,

Un abi kopā jūrā veltes gremdēsim.

He. Tev jābūt katrā ziņā klāt un visiem tiem,

Kas izglābušies, kuģim bojā aizejot.

Me. Jā, līdzko ostā varēšu es kuģī kāpt,

Būs arī mani vīri klāt ar ieročiem.

He. Tev būs par visu jāgādā! Kaut labvēlīgs Mums būtu vējš un kuģi ātri virzītu!

Me. Tā būs! Drīz dievi manas mokas beigs. Bet ko Tu teiksi: kas tev manu nāvi vēstījis?

He. Tu pats! Tu esot vienīgais, kas izglābies Un redzējis, ka Atreids jūrā noslīcis.

Me. Jā, arī skrandas šīs, kas manu miesu klāj,

Būs liecinieces tam, ka kuģis sadragāts.

He. Nu lieti noder tas, kas šķita nelaime,

Un mūsu posts varbūt par laimi vērtīsies.

Me. Vai man tev vajadzētu līdz uz pili iet

Vai labāk šeit, pie kapa, gaidīt mierīgi?

He. Jā, paliec te! Ja valdnieks uzbrukt grasīsies, Tev aizstāvji būs kapenes un ierocis.

Es došos iekšā un sev matus apcirpšu,

Tad melnas drānas balto vietā apvilkšu Un saskrāpēšu vaigus līdz pat asinīm.

Šai cīņā sīvajā ir divas iespējas:

Man vai nu mirt ir lemts, ja pieķers viltībā, Vai atkal skatīt dzimteni un tevi glābt.

Ai, dižā Hēra, tu, ko Zeva rokas skauj, Jel pestī divus cietējus no nelaimes!

To lūdzam, rokas stiepdami pret debesīm,

Kur mīti zvaigžņu mirdzumā. Tu, Kipriete, Diones bērns, kam skaistumbalvu piešķīra Par manu laulību, — jel esi saudzīga!

Tu gana uzsūtīji likstas, barbariem Ne manu augumu, bet godu ziedojot.

Ja tomēr gribēsi, lai bojā aizeju,

Tad ļauj, lai mirstu dzimtenē! Vai ciešanu Vēl nepietiek un viltus, kaisles slepenas Un burvību, kas namiem slīkt liek asinīs?

Ja būtu mērenāka — teikšu atklāti —,

Tu ļaudīm šķistu jaukākā no dievībām.

Ko. Es saucu tevi, kas mīti

Ligzdā zem lapotnes kuplās —

Mūzu templī,

Visprasmīgais dziedātāj putniņ,

Lakstīgala, kas meldijām savām Asaras izviļ!

Nāc un ar daiļskaņu rīkli Skandini dziesmu Un raudi man līdzi!

Es dziedu par nabaga Helenas bēdām Un Trojas sieviešu postu,

Ko nesa tām ahaju šķēpi.

Tas ieradās aizjūras kuģī Pa šalcošiem viļņiem,

Kad Parīds pēc Kiprietes prāta Par nelaimi Priama dēliem Atveda, Helena, tevi no Spartas.

Ne saskaitīt grieķus, ko ķēra Šķēpi un akmeņu krusa,

Tos, kas šķīrās no dzīves Un atdusas Aīdā drūmā!

Nabaga sievas nogrieza sprogas,

Vairs mājās nav mīlas.

Un daudzus ahajus, Eibojas krastā Iedegdams ugunis spožas,

Vientuļais laivinieks iegrūda nāvē —

Tos mudināja ar mānīgu zvaigzni Triekties pret Kafērejragu Un rifiem Aigeja jūrā.

Bezostu klinšainie krasti

Karaspēkam, kas bija ceļā no barbaru zemes,

Darīja milzīgu postu —

Tālu jo tālu no dzimtenes projām To aizdzina vētras,

Kad veda tas trofeju līdzi uz kuģa,

Nē, ieganstu danaju ķildām •—

Mākoņu veidolu, svēto tēlu,

Ko radīja Hēra.

Kas ir dievs un kas nav,

Kas vidēju stāvokli ieņem —

Kurš no cilvēkiem apgalvot gribēs,

Ka izpētīt var to līdz galam,

Redzot, kā rīcībā savā

Dievības svaidās gan šurpu, gan turpu,

Cik pretrunīgi Un pārsteidzoši to soļi?

Zeva meita tu, Helena, esi —

Tēvs tevi radīja Lēdas klēpī,

Pārvērties putnā,

Un tomēr hellēņu zemē

Tev neuzticīgas sievas un nelietes,

Nodevējas un bezdieves slava. Vairs nezinu, kur Uz cilvēkiem paļauties var,

Vien dievu sacītais patiess.

Neprāši esat jūs visi, kas alkstat Iegūt tikuma balvu ar karu,

Ar ieroču spēku Un gribat mirstīgo bēdām Darīt galu, tiem nejūtot līdzi.

Ja strīdus izlems Tikai ar asinīm, cīņām,

Tie ļaudīm un valstīm Neaprims mūžam.

Bārās nu Priama zemē ir mājas,

Kaut ķildu par tevi,

Helena, varēja sarunām izšķirt.

Tagad kritušie Aīdā — pazemē mīt,

Un liesmas Zeva zibenim līdzīgi Mūrus krāsmatās vērta.

Tev pašai virknējas nelaime nelaimes galā Un jāapraud liktenis skarbais.

Teoklimens ar pavadoņiem atgriežas no medībām.

Teoklimens

Es tevi sveicu, tēva kaps! Tu apglabāts Pie vārtiem, tēvs, lai ikreiz tevi sveiktu es.

Aizvien, šo namu atstādams un pārnākdams,

Pie tevis dēls tavs, Teoklimens, vērsīsies.

Jūs, kalpi, nogādājiet nekavējoties Uz pili suņus līdz ar tīkliem atpakaļ!

Ne vienreiz vien man nācies sevi bargi rāt Par to, ka nesodu ar nāvi ļaundarus.

Un arī tikko dzirdēju, ka grieķu vīrs Ir uzradies šai zemē, sargu nemanīts.

Viņš, domājams, te spiegot grib vai nolaupīt Man Helenu. Šis mirs, ja vien to sagūstīs!

Ak vai! Man šķiet, ka es par vēlu ierodos,

Nav Tindareja meitas vairs pie kapenēm —

Tās vieta tukša, tā jau projām aizvesta!

Ei, kalpi, veriet vārtus, zirgus atraisiet No steliņģiem un ratus laukā izvediet!

Ja vien tas atkarīgs no manis, neļaušu,

Lai zemi atstāj sieva, kuras ilgojos.

No pils iznāk Helena sēru drānās.

Nē, stājiet! Helena, ko vajāt taisījos,

Vēl ir tepat, nekur nav projām bēgusi!

Tu, kālab tev šīs melnās drānas mugurā Un nevis baltās? Kāpēc matus nogriezi Ar nazi sev no galvas, daiļi veidotās?

Kam raudi, rūgtām asarām ir slacīts vaigs?

Varbūt tev naktī rādījies kāds sapņu tēls,

Kas uzvēdījis skumjas? Vai no dzimtenes Ir satraucoša bēdu ziņa saņemta?

He. Ak, kungs un valdniek, — jā, tā tevi dēvēšu, —

Mans mūžs ir galā! Neesmu vairs it nekas!

Te. Kas noticis? Kam tu tik ļoti satriekta?

He. Mans Menelājs — trūkst spēka runāt — vairs nav dzīvs. Te. Tas mani neiepriecina.

sevī

Cik laimīgs es!

Helenai

Kā zini to? Vai tev to māsa sacīja?

He. Gan viņa, gan kāds vīra nāves liecinieks.

Te. Vai te kāds bijis, kas to droši zinātu?

Не. Jā gan! Kaut ietu projām viņš, kur vēlu tam!

Te. Kas viņš? Un kur šis ir? Tas man ir jāzina.

Не. Lūk, tur — tas vīrs, kas sakņupis pie kapa sēž. Te. Ai, Apollon, cik viņa skrandas riebīgas!

He. Ak, arī Menelājs, man šķiet, ir tādās tērpts!

Te. Kas viņš tāds ir? No kurienes te ieradies?

He. Viņš ahajietis, mana vīra ceļabiedrs.

Te. Kā gājis bojā Menelājs? Ko saka šis?

He. Viņš miris nāvē drausmīgā: ir noslīcis.

Te. Kur atradās tā kuģis jūrā svešajā?

He. Tas uzskrēja uz krasta klintīm Lībijā.

Te. Kā palika šis dzīvs, ja kuģis nogrima?

He. Par dižu vīru kādreiz veiksmīgāks ir kalps.

Te. Kur pameta viņš kuģa vraku, nākdams šurp?

He. Kur tam un nevis Menelājam jāmirst bij!

Te. Bet miris viņš! Un kā šis atkļuva pie mums?

He. Kāds kuģis, būdams tuvumā, to uzņēma.

Te. Kur riebekle, kas tavā vietā Trojā bij?

He. Par mākoņtēlu vaicā tu? Tas izgaisis.

Te. Jūs, Ilija un Priam, kritāt veltīgi!

He. Man liktenis ar Priamīdiem kopīgs bij.

Te. Vai vīrs bez kapa palicis vai apglabāts?

He. Nē, kapa nav. Vai man! Kas tā par nelaimi!

Te. Tad tāpēc tu sev gaišās sprogas nogriezi?

He. Kas bijis mīļš, tāds paliek, arī būdams tur.

Te. Jā, tāda nelaime gan pelnī asaras.

He. Tev laikam māsas nāve neķertos pie sirds.

Te. Nē, tā vis nav. — Kā būs? Pie kapa paliksi?

He. Kam zobojies? Kam mieru nedod mirušam?

Te. No manis — vīram uzticīga — vairies tu!

He. Tas pagājis. Nu rūpējies par laulībām!

Te. Man bija ilgi jāgaida. Bet tomēr prieks!

He. Tad uzklausi: lai aizmirstam, kas bijis reiz!

Te. Ja dots pret dotu, Helena, es piekrītu.

He. Mēs tātad mieru salīgsim. Vairs nedusmo!

Te. Lai rimstas mūsu strīds un vējš to projām nes!

Helena nometas Teoklimenam pie kājām.

He. Pie tavām kājām mezdamās, ja tu man draugs . . Te. Ko vēlies, tuvodamās man kā lūdzēja?

He. Es gribētu, lai manu vīru apglabā.

Te. Tak viņa nav! Vai taisies ēnu apglabāt?

He. Mums, grieķiem, pieņemts, ja kāds jūrā noslīcis Te. Kas notiek tad? Te Pelopīdiem pieredze.

He. ... to apbedī bez viņa miesas — drānas vien.

Te. Tad glabā to! Kur gribi, uzcel kapenes!

He. Tā neglabājam jūrniekus, kas slīkuši.

Te. Bet kā? Man grieķu paražas nav zināmas.

He. Mēs veltes mirušajiem jūrā gremdējam.

Te. Tad ko tu vēlētos, lai dodu nelaiķim?

He. rādīdama uz Menelaju

To zina viņš —es ne, jo nebij bēdu man.

Xe. Menelajam

Tu, svešniek, vēsti atnesi jo tīkamu.

Me. Ne man, ne aizgājējam tā nav tīkama.

Te. Kā glabājat jūs tos, kas jūrā slīkuši?

Me. Kā kuru. Tas ir atkarīgs no līdzekļiem.

Te. Tu vari prasīt, ko vien gribi, — viņas dēļ.

Me. Vispirmām kārtām ziedojam mēs asinis.

Te. Kā asinis? Tik pasaki — es neliegšu.

Me. To izlem pats! Ko dosi, liksim lietā mēs.

Te. Šeit zirgus parasti vai vēršus ziedam ņem.

Me. Tad dod! Lai tikai vainas nav šim dzīvniekam! Te. Mums tādu netrūkst ganāmpulkos kuplajos. Me. Bez tam ir vajadzīgas tukšas nestuves.

Te. Tās būs. Un ko vēl prasa jūsu paražas?

Me. Vēl? Vara ieročus: viņš bija karavīrs.

Te. Tos, Pelopīdu cienīgus, jums iedošu.

Me. Tad košas puķes, kādas vien zied Ēģiptē.

Te. Un tālāk? Kā jūs veltes dzīlē gremdējat?

Me. Tam kuģis līdz ar airētājiem vajadzīgs.

Te. Cik tālu būs šim kuģim jūrā jāiebrauc?

Me. Lai tikko redz no krasta irkļus kustamies.

Te. Kāds pamats tam, ka grieķiem šāda paraža? Me. Lai jūra krastā neizmet ko nešķīstu.

Te. Jūs ātru kuģi — feniķiešu — saņemsit.

Me. Tas būtu jauki un pa gaumei nelaiķim.

Te. Vai pietiks, ja to paveiksi bez Helenas?

Me. To tikai māte darīt var, vēl sieva, bērns.

Te. Tad, saki tu, tik viņa glabāt vīru drīkst?

Me. Kas dievbijīgs, tas neaizvainos mirušos.

Te. Lai notiek! Sieva bijīga pa prātam man.

Nāc pilī un tur kapa veltes izraugies!

Un arī tev es tukšā aiziet neļaušu,

Kad pakalposi Helenai. Man atvedis Tik patīkamas ziņas, drēbes saņemsi Šo skrandu vietā, mājupceļam — pārtiku.

Tavs izskats liecina par to, ko izcietis.

Helenai

Bet tu vairs, nelaimīgā, velti nemokies,

Jo Menelāja likteņlemtais dzīves ceļš Ir galā un tavs vīrs vairs sauli neskatīs.

Me. Tev, Helena, ir jāpilda savs pienākums:

Būs jāmīl vīrs, bet mirušais ir jāaizmirst ■— Šais apstākļos tā izeja vislabākā.

Kad izdosies man sveikam pārnākt dzimtenē, Es vecās tenkas izbeigšu, kas liek tev ciest,

Ja savu vīru godāsi, kā pieklājas.

He. Tā arī būs! Par mani vīram sūdzēties

Vis nenāksies! Pats, būdams tuvu, redzēsi.

Bet tagad nāc un nomazgājies, nabadziņ,

Un pārģērbies! Tev gribu tūdaļ palīdzēt.

Ja saņemsi no manām rokām visu to,

Kā vajag tev, tu rūpēsies jo sirsnīgāk Par manu Menelāju visumīļoto.

Ko. Dievu māte reiz, kalnos mītošā,

Joņoja skrējienā straujā Pa mežainām lejām Un brāzmainām upēm,

Un jūras dārdošām bangām Ilgās pēc zudušās meitas,

Vārdā ko nemin.

Spalgi jo spalgi Iešķindās Bromija tarkšķi,

Kad dieviete, ratos jūgusi lauvas,

Dzinās jaunavai pakaļ,

Ko aizrāva projām No meiteņu kora,

Un vēja ātrumā līdzās Artemīda ar stopu Un Pallāda skatienu baismu,

Ar šķēpu un pilnās bruņās.

Bet Zevam, no debesīm vērojot,

Radās citāda doma.

Kad klaiņojumus,

Ilgus un trauksmainus, izbeidza māte, Meklējot viltīgi aizvesto meitu,

Tā devās augšup Uz Idas sniegoto smaili,

Kur nimfas mēdz raudzīties tālēs,

Un nometās bēdās Uz klinšainās, sniegklātās zemes.

Vairs nezēla mirstīgo druvas,

Vairs nedeva tīrumi ražu,

Un iznīka veselas dzimtas. Ganāmpulkiem tā vijīgo zaru Sulīgās lapas barībai liedza.

Nu pilsētās aptrūkās maizes,

Vairs dieviem netika ziedots Un altāros nedega upuru plāceņi.

Viņa aiz skumjām un atriebjot meitu

Lika pat apsīkt

Avotu dzidrajai valgmei.

Kad dieviem un cilvēkiem Dzīru prieki bij atņemti, Zevs,

Mātei remdinot dusmas,

Iesaucās: «Steidziet,

Haritas cēlās,

Steidziet, ar līksmi kliedējiet skumjas Dēo, kas meitas dēļ dusmo,

Arī jūs, mūzas, ar dziesmām un dejām!» Šķindošo varu, ar dzīvnieku ādu Apvilktos timpānus pirmā Kipriete tvēra, visdaiļā no dievēm.

Tad iesmējās māte Un paņēma rokās Skanīgo flautu,

Par līksmību juzdama prieku.

Тц savās mājās uzdrošinājies,

Ko bijības pienākums liedza:

Par to, ka novārtā Atstāji upurus dievei,

Dižā māte uz tevi

Tur ļaunu prātu, mans bērns.

Mīt varens spēks Raibajā briežādu rotā,

Zaļajā efejā, vītā Ap svētajiem nartēkas zižļiem,

Burvju ratā, kas griezdamies Tricina gaisu,

Tāpat risušos matos,

Kad plīvo tie Bakham par godu,

Un dieves naksnīgos svētkos,

Bet pārāk daudz Ar skaistumu lepojies savu!

Helena iznāk no pils.

He. Viss pilī, mīļās draudzenes, rit veiksmīgi: Teonoja, man sabiedrotā būdama,

Nav izpaudusi brālim, kad šis vaicāja,

Ka vīrs ir te, bet manis labad stāstīja,

Ka miris viņš, vairs saules gaismu neskata.

Šo iespēju ir izmantojis Menelājs:

Viņš apbruņojies ieročiem, kas jāgremdē Tam ūdenī, aiz siksnas tvēris vairogu Un labā rokā šķēpu nes, kā gribēdams Ar mani kopā aizgājēju godināt.

Tā pašā laikā ticis viņš pie ieročiem,

Kas ļaus tam aiztriekt prom vai tūkstoš barbaru, Kad airinieks būs mūsu rokās nonācis.

Es noskrandušo drēbju vietā iedevu Tam jaunas, liku peldi gatavot. Cik sen Gan upes valgmē Menelājs nav veldzējies!

No pils iznāk Teoklimens,

aiz viņa — Menelājs ar bēru veltēm.

Jau valdnieks atpakaļ no pils. Viņš nešaubās,

Ka mani visā drīzumā kā sievu skaus.

Nu jāklusē.

korim

Jūs lūdzu, esiet draudzīgas Un nesakiet ne vārda! Ja vien varēsim,

Jūs izglābsim, kad paši būsim glābušies.

Te. Jūs, kalpi, nesiet, cits aiz cita stājušies,

Kā svešnieks liek, uz jūru veltes mirušam!

Kalpi ar veltēm dodas prom.

Bet tu, ja padoms, Helena, tev pieņemams,

Man paklausi un paliec! Lai kur esi tu,

Pret Menelāju pienākums tavs pildīts būs.

Es bažījos, ka tevī vēlme rasties var

No kuģa mesties viļņos, ja tev atmiņas Par Menelāju radīs mīlas uzplūdu, —

Jau šeit par vīru pārmērīgi bēdājies.

He. Mans pienākums jo stingri prasa, jaunais vīrs, Lai pirmo laulību es godā turētu.

Tik ļoti mīlu Menelāju, ka labprāt Tam dotos līdzi nāvē. Bet kāds labums būs,

Ja mirdama es mirušajam sekotu?

Bet ļauj man tomēr pašai iet un nelaiķim Nest kapa veltes. Mūžīgie tev atmaksās,

Kā gribas man, un svešniekam, kas talkā nāks. Es mājās būšu sieva, kādu vajag tev,

Jo manam vīram tik daudz laba darīji Un arī man. Jā, laimi vēstī liktenis!

Vēl norādi, kurš kapa veltēm kuģi dos,

Lai pilnām tavu labvēlību izjūtu!

Te. kadam pavadonim

Tad ej un viņiem sīdoniešu kuģi dod — Piecdesmitairinieku līdz ar apkalpi!

He. Un kas to komandēs? Vai bēru rīkotājs?

Te. Jā gan! Tam mani jūrnieki būs padoti.

He. To viņiem otrreiz pavēli, lai skaidri dzird!

Te. Ja gribi, otrreiz pavēlu un trešo vēl.

He. Lai veiksme tev... un arī manām iecerēm!

Te. Tik nenomokies pārāk savos sirdēstos!

He. Jau šodien manīsi, cik pateicīga es.

Te. Kas nomiris, vairs nav nekas. Nav raudāt vērts. He. Ir manai sirdij daudz kas tuvs gan šeit, gan tur. Te. Tev nebūšu par Menelāju sliktāks vīrs.

He. Bez vainas tu. Vēl tikai laimes vajag man.

Te. Tā pašas rokās, ja man mīlu dāvāsi.

He. Jau sen es protu mīlēt tos, kas mani mīl.

Te. Ja vēlies, sēru braucienu pats vadīšu.

He. Nē, valdniek! Saviem kalpiem tev nav jākalpo! Te. Kā gribi — grieķu rituāls man vienaldzīgs.

Mums nams ir tīrs, jo ne jau šeit viņš nomiris. Lai dodas kāds no jums pie maniem vietvalžiem Un viņiem rotas aizsūtīt uz pili liek Kā veltes kāzu svinībām. Es gribētu,

Lai visa zeme uzgavilē Helenai

Un man un visiem cilvēkiem es apskaužams.

Tad, svešniek, ej un jūrā kapa dāvanas Tās bijušajam vīram nogremdē! Pēc tam Ar manu sievu atpakaļ uz pili steidz,

Lai manās kāzās dzīrotu! Tad varēsi Uz mājām braukt vai mūsu zemē laimīgs būt. Teoklimens atgriežas pilī.

Me. Zev, ko par tēvu un par gudru dievu sauc,

Mūs uzlūko un atpestī no nelaimes!

Nāc talkā tiem, kas bēdu nastu kalnup nes!

Tev tikai mazais pirksts ir jāpakustina,

Lai nokļūstam pie sava mērķa ilgotā.

Jau gana bija jāizcieš mums grūtumu;

Cik bieži, dievi, saucu jūs, bet veltīgi!

Vai lemts aizvien man nelaimīgam būt, nekad Vairs galvu nepacelt? Tik reizi palīdzot,

Uz mūžu mani padarīsit laimīgu.

Menelāļs, Helena un kalpi prom.

Ko. Sīdonas kuģi, mans feniķieti,

Kam ātrajiem irkļiem Tīk kulstīt viļņus,

Tu vadi draisko Delfīnu baru, kad jūra Ir rāma jo rāma Un Ponta zilace meita Galēne aicina:

«Uzvelciet buras Un ļaujiet tās vējiem,

Tveriet priežkoka airus,

Jūras vīri, kas vedīsit Helenu projām

Uz laipno krastu, kur Persejam māja!» Varbūt tur satiksi jaunavas Leikipīdas — pie brāzmainās upes Vai Pallādas tempļa,

Piebiedrosies, kaut vēlu,

Rotaļām, citreiz — naksnīgai līksmei Hiakintam par godu.

Viņu ar disku,

Raidot to sacīkstē mērķī,

Nosita Foibs — tad Zeva dēls Spartai Atcerēties šo dienu Ar vēršu upuriem lika.

Arī meitu sastapsi tur,

Ko atstāji mājās, — tai lāpas Joprojām nav degušas kāzās.

Kaut laistos mēs spārnos,

Kā gājputni kāšos Uz Lībiju dodas,

Bēgot no lietus un sala Un vadoņa svilpieniem klausot,

Kam, ieraugot sausu un auglīgu zemi, Izlaužas gaviļu kliedziens!

Lidojiet, garkakļu putni,

Peldošo mākoņu līdzgaitnieki, Plejādēm pretī Un Orionam!

Aiznesiet vēsti Uz Eirotas krastiem,

Ka Menelājs, sagrāvis Dardana pili,

Ir ceļā uz mājām!

Auļojiet kumeļos straujos Pa ētera plašumiem

Šurpu, Tindara dēli,

Kas mītat zem mirdzošo zvaigžņu Virpuļa debesis!

Glābiet Helenu! Steidziet pār jūras Zilajiem ūdeņiem, tumšajiem Baltgalvu viļņiem Un Zeva vārdā Kuģim atsūtiet vēlīgus vējus!

Māsu no neslavas pestiet —

Vairs neļaujiet pulgot,

Ka esot tā metusies barbara skavās!

Par strīdiņu Idā

Tai dārgi samaksāt nācās,

Kaut Foiba celtos īlijas torņus Neskatīja ne reizi.

Teoklimenam iznākot no pils, atsteidzas jūrnieks ziņnesis.

Ziņnesis

Es tevi, valdniek, ļaunā brīdī sastopu:

No manis tūdaļ bēdu vēsti dzirdēsi.

Te. Un proti?

Zi. Tev būs cita sieva jāmeklē,

Jo Helena ir pametusi Ēģipti.

Te. Vai paceldamās spārnos? Kājām iedama?

Zi. To aizveda ar kuģi Menelājs. Tas bij

Viņš pats, kas mums par savu nāvi ziņoja!

Te. Nolādēts! Bet ar kuru kuģi varēja

Viņš zemi atstāt? Tam ir grūti noticēt!

Zi. Ar to, ko pats tam iedevi. Viņš aizbrauca Ar taviem jūrniekiem. Tas īsumā ir viss.

Te. Teic — kā tas notika? Ir neaptverami,

Ka, būdams viens, šis vīrs ir guvis virsroku Pār prāvo kuģa apkalpi, ko sūtīju!

Zi. Kad Zeva meitai pils jau bij aiz muguras,

Tā devās ceļā virzienā uz krastmalu,

Ar gudru ziņu soļus liekot lēnītēm Un vīru, kas bij dzīvs tai līdzās, apraudot.

Mēs, nokļūstot pie kuģu būves darbnīcām,

Tur sīdoniešu kuģi jūrā ievilkām Pavisam jaunu, airu soliem piecdesmit Un tikpat irkļiem. Darbs nu kūsāt kūsāja:

Viens mastu augšā slien, cits airus sakārto Pa tvērienam, cits baltās buras kopā sien,

Vēl citi kuģa stūri gremdē ūdenī.

Tā pūlamies, bet pēkšņi — mirklis izraudzīts Jo prasmīgi! — te grieķu vīri uzrodas.

Tie Menelāja biedri un, kaut skrandās vēl Un nekopti, joprojām stalti, cildeni.

Tad Atreids, viņus ieraudzījis, izliekas,

It kā no sirds tiem līdzi jūt, un uzrunā:

«No kurienes jūs, nelaimīgie, nākdami?

Kurš grieķu kuģis nogrimis? Jel palīdziet

Man Atreidu, kas bojā gājis, apglabāt!

Tam, pazudušam, bēres rīko Helena.»

Tie kāpa kuģī, lejot viltus asaras Un Menelājam bēru rotas nesdami.

Mums radās aizdomas, un čukstus sacījām Cits citam: «Nez ko nozīmē šis lielais bars?»

Un tomēr klusējām, jo atcerējāmies,

Ka svešais vīrs ir kuģim celts par kapteini, — Šis apstāklis mums visiem rokas saistīja.

Uz klāju kravu aiznesām bez grūtībām —

Tā nebij smaga, tikai vērsis neparko Uz kuģa laipas negribēja kāju spert.

Viņš bauroja un drausmi acis bolīja,

Jau bozdamies uz saviem ragiem šķielēja Un neļāva, ka aiztiek to. Bet Menelājs Te iesaucās: «Šo vērsi, Trojas grāvēji,

Uz zaļoksnējiem pleciem aši paceliet,

Kā dara Grieķijā, un aizgādājiet prom Uz priekšgalu. Tur viņu tūdaļ nokaušu» —

Tam rokā zobens bij — «par godu nelaiķim.»

Tad grieķi vērsi pacēla, kā pavēlēts,

Un to uz klāja uznesa. Bet Menelājs Pa tam, gan pieri zirgam laipni glāstīdams,

Gan skaustu, mudināja to uz kuģa kāpt.

Kad viss jau bija novietots, tad Helena Pa kuģa kāpnēm devās augšup vieglītēm Un apmetās starp airsoliem, bet Menelājs,

Ko dēvēja par mirušu, pie sāniem tai.

Pa kreisi un pa labi šiem bij pārējie,

Zem drēbēm slēpjot ieročus. Drīz aimieki Jau izdzirda, ko uzsauca tiem vecākais,

Un, viļņiem šalcot, airus cilāt iesāka.

Jau krasts ne pārāk tuvu, nedz ar tālu bij, Kad ievaicājās stūres vīrs: «Teic, svešiniek, — Vai mums vēl tālāk jūrā braukt vai pietiek jau? Tu taču kuģim pavēlnieks!» Šis, sacīdams:

«Jau gana!» — tvēra zobenu un soļoja Uz kuģa priekšgalu, lai vērsi ziedotu,

Bet nepieminēja nevienu mirušo,

Tik lūdzās, rīklē cērtot vērsim: «Poseidon,

Kas mīti jūrā, Nereīdas tikušās!

Jel ļaujiet man un sievai nokļūt Nauplijā,

Kur būsim drošībā!» Un asins aumaļām,

Tam vēstīdama laimi, jūrā iešļācās.

Kāds iekliedzās: «Tak brauciens šis ir blēdība! Lai atgriežamies atpakaļ, dod pavēli!

Tu, pagriez stūri!» Taču, lopu nokāvis,

Pie biedriem vēršas Menelājs, tiem uzsaukdams: «Kam vilcināties, grieķu zieds? Tik sitiet nost Šos barbarus vai notrieciet tos ūdenī!»

Bet savkārt tavus kuģa ļaudis vecākais Uz pretošanos mudina, tiem sacīdams:

«Jūs — tveriet rokās garas kārtis, airsolus Šos dauziet kopā, raujiet irkļiem lāpstas nost

Un šķaidiet ienaidniekiem galvas lēveros!»

Mēs uztrūkāmies kājās, taču mūsējiem Bij rokās tikai sprunguļi, tiem — zobeni.

Drīz kuģis mirka asinīs. Bet Helena Vēl skubināja: «Pierādiet tiem barbariem,

Ka slava, gūta īlijā, jums pelnīta!»

Te vīri burzmā zemē krīt, te uztraušas,

Ar līķiem sētiņ nosēts klājs. Pats Menelājs,

Kur ievēro, ka draugi briesmās, talkā steidz Ar ieroci un, trenkdams mūsējos, tos spiež No kuģa borta jūrā lēkt. Drīz airsolos Vairs tavu ļaužu nebija. Tad, pienācis Pie stūres, valdnieks noteica, lai kursu tur Uz Grieķiju. Drīz tapa buras uzvilktas —

Bij ceļavējš. Nu šie jau tālu! Izglābos,

Pa enkurtauvu nolaizdamies ūdenī.

Jau sāku gurt, kad mani laivā uzņēma Kāds zvejas vīrs un nogādāja krastā. Lūk,

Mans stāsts! Jā, cilvēkiem nekas nav svētīgāks Par prasmi citiem laikus neuzticēties!

К. V. Tas nedzirdēti, ka ne tev, mans kungs, ne man Pat jausmas nebija, ka Menelājs ir šeit!

Te. Posts un bēdas! Mani, nelgu, sievu viltus pieveica!

Līgava nu prom! Ja notvert kuģi mēs vēl varētu,

Pūles netaupīdams, šurpu atvestu šos svešniekus.

Taču tūdaļ nodevēju —savu māsu sodīšu,

Kura, Menelāju pilī redzējusi, klusēja.

Šī ar saviem zintējumiem vairs nevienu nepiekrāps.

К. V. Kurp tā steidzies, zemes valdniek, ko tu grasies slepkavot?

Te. Turp, kur taisnīguma jūtas aicina. No ceļa nost!

К. V. Nē! Tev pieķeršos pie drēbēm! Tas, ko gribi, ļaunums liels! Te. Kungam pavēlēsi, verdzen?

К. V. Labu gribēdama, jā!

Te. Ne jau man, ja kavēt taisies ...

К. V. Katrā ziņā kavēšu!

Te. .. . nogalināt ļauno māsu.

К. V. Bijīgāko sievieti!

Te. Nodevēju!

К. V. Darīt labu — nodevība teicama!

Te. Manu sievu dod tā citam!

К. V. Kam ir tiesības uz to!

Te. Kam gan tiesības?

К. V. Tam, kuram viņu uzticēja tēvs.

Te. Taču man to laime deva.

К. V. Liktens savkārt atņēma.

Te. Tu vis nebūsi man soģe!

К. V. Būšu, ja mans padoms labs!

Te. Tad es būtu vergs, ne valdnieks!

К. V. Taisnīgs valdnieks, nevis ļauns!

Te. Tu, šķiet, ilgojies pēc nāves!

К. V. Slepkavo, bet māsu tu Nespēsi ar manu ziņu nonāvēt. Sit mani nost!

Mirt par kungiem krietniem vergiem nāve visucēlākā!

Virs pils parādās Dioskūri.

Kastors

Stāj, Teoklimen, zemes valdniek! Dusmās tu Līdz netaisnumam aizrāvies. Jel uzklausi Mūs, Dioskūrus, kurus Lēda dzemdēja;

Tā māte arī Helenai, kas nu ir prom.

Par sievu, kas tev nebij lemta, nedusmo!

Un arī māsa, Nereīdas atvase,

Tev nedarīja pāri, dievu likumus Un tēva gribu cienīdama taisnīgo.

Bij paredzēts, ka tavās mājās Helenai Līdz pat šai dienai jāpaliek, bet ilgāk ne,

Jo, tā kā Troja kritusi un Helena Tik aizdevusi savu vārdu dieviem bij,

Tai, saistoties no jauna senā laulībā,

Pie Menelāja jāatgriežas dzimtenē.

Tad nepacel pret māsu drūmo zobenu Un tici: viņas rīcība ir prātīga!

Mēs savu māsu sen jau būtu glābuši,

Jo lielais Zevs mūs dievu kārtā iecēlis,

Bet spēcīgāki nekā mēs ir liktenis Un dievības, kas gribēja, lai notiek tā.

Tas sacīts tev.

runādams tālumā

Bet savai māsai pateikšu:

Ar vīru dodies mājup! Vējš jums vēlīgs būs.

Mēs, tavi brāļi, jāšus pavadīsim jūs

Šai jūras braucienā līdz dzimtenei. Un, kad

Tavs dzīves gājums galā būs un nomirsi,

Tu kļūsi dieve un no visiem upuriem,

Ko cilvēki nes Dioskūriem, saņemsi Mums līdzās savu tiesu. Tāds ir Zeva prāts.

Bet salu to, uz kuru tevi Majas dēls No Spartas slepus aizveda, no mājokļa Pie Eirotas, lai Parīds tevi neiegūst, —

Gar Aktes krastu it kā sargot stiepjas tā —

Uz priekšu dēvēs mirstīgie par Helenu,

Jo tur, kad bēgi, patvērumu atradi.

Bet Menelājam, šurpu turpu svaidītam,

Mist svētlaimīgo salās dievi lēmuši.

Pret dižciltīgiem ļaudīm viņiem naida nav,

Daudz vairāk ciešanu ir pūļa cilvēkiem.

Te. Vairs, Dioskūri, Lēdas bērni, negribu Celt naidu jūsu māsas dēļ. Un savējai Es neatņemšu dzīvību. Lai Helena,

Ja dieviem tā ir tīkami, uz māju brauc!

Bez šaubu, jūsu māsa — vienu asiņu —

Ir cildākā un gudrākā no sievietēm.

Lai jums par Helenu, tas ceļo sirdi prieks! Nav sievu daudz, kas var ar tādu lepoties.

Ko. Daudzos veidos mums parādās dievišķais, Daudz ko dievi lemj pretēji gaidītam: Cerībās lolotais netop piepildīts,

Tam, ko neceram, ceļu ver dievība.

Tā arī notika šoreiz.

IONS

PERSONAS

HERMEJS

IONS, Apollona un Kreūsas dēls KREŪSA, Erehteja — Atēnu valdnieka meita KSŪTS, viņas vīrs

SIRMGALVIS, Erehteja bijušais audzinātājs KREŪSAS KALPS PĪTI JA, Delfu pareģe ATĒNA

KREŪSAS KALPOŅU KORIS Tempļa kalpi Apbruņoti delfieši

Darbības vieta:

Delfi, laukums ar ziedokli Apollona tempļa priekša.

Uznāk Hermejs.

Hermejs

Atlants, kam plecos dzelžainos gulst debess jums, Kur dieviem mājoklis, ar kādu dievieti Bij Māju radījis, kas Zevam dižajam Ir dzemdējusi mani — dievu ziņnesi.

Šurp Delfu novadā es tagad atnācis,

Kur Loksijs zemes vidū mīt un pareģo,

Kas ļaudīm šobrīd gaidāms ir un nākotnē.

Te, Grieķijā, ir pilsēta jo slavena —

Tai vārds no Pallādas, kas zelta šķēpu nes.

Ar varu Erehteja meitu Kreūsu Foibs ieguva, kur Akropolei Atēnās Tās ziemeļpusē stāvas klintis paceļas,

Ko dēvēja par Makrām zemes valdnieki.

Un, tēvam nezinot, — tāds bija dieva prāts —

Tā iznēsāja augli. Bet, kad laiks bij klāt,

Tā, tēva namā dzemdējusi puisīti,

To aiznesa uz alu, kur tai Apollons Bij tuvojies. Tad viņa zēnu izlika,

To lemjot nāvei, grozā, skaisti veidotā,

Kā pienākas, kopš Erihtonijs, zemes dēls,

Ir dzīvojis. Tam Zeva meita Atēna Par sargiem divas čūskas reiz bij devusi Un vēlējusi Aglaurīdām glabāt to.

Lūk, tāpēc parasts Erehteja pēctečiem Ar zelta čūskām greznot bērna šūpuli.

Bet savu bērnu apveltīja Kreūsa Ar rotaslietām, viņu nāvei lemdama.

Tad šādiem vārdiem mani lūdza Apollons:

«Uz Atēnām pie tautas, kas tur dzimusi,

Mans brāli, ej — tu zini dieves pilsētu —

Un, klinšu alā jaundzimušo atradis,

To, autos ietītu, ar visu groziņu Uz Delfiem nogādā, uz manu svētnīcu,

Un noliec to pie pašas nama ieejas!

Par citu parūpēšos, jo, tev jāzina,

Šis bērns ir mans.» — Tad, izpatikdams Loksijam, Es pīto grozu paņēmu un atnesu Uz šejieni, kur novietoju bērniņu Uz tempļa kāpieniem, bet groza vāciņu Es pacēlu, lai zēnu redzēt varētu.

Kad saules rati savu apli uzsāka,

Tad reģe atnāca uz dieva svētnīcu,

Un, uzmezdama acis bērnam guļošam,

Tā sprieda, vai tik kāda Delfu meitene Nav pametusi mīlas augli dievnamā.

Tai nodoms bij no svētnīcas to aiznest prom,

Bet žēlums uzvarēja bardzību — pats dievs

Tam palīdzēja mājas vietu saglabāt.

Tā bērnu pieņem, audzina, bet nezina,

Ka zēna tēvs ir Foibs un kas ir māte tam,

Un arī dēlam jausmas nav par vecākiem.

Zēns rotaļājās bērnībā ap ziedokļiem Un auga tur, bet, kad par vīru nobrieda,

To iecēla par sargu dieva dārgumiem Un visa tempļa uzraugu; vēl šobaltdien Viņš vada dievbijīgu dzīvi svētnīcā.

Bet Kreūsa, kas māte bij šim jauneklim, Ar Ksūtu apprecas. Lūk, kā tas notika:

Starp Atēnām un Halkodonta pēctečiem,

Kas dzīvo Eibojā, bij uzliesmojis karš.

Ksūts palīdzēja atēniešiem uzvarēt,

Kā bālvu guva viņš par sievu Kreūsu,

Kaut būdams ienācējs no ahajiešu cilts —

Tā tēvs bij Aiois, Zeva dēls. Bet laulība Bez bērniem ilgi palika. Tāpēc tie nāk Pie Foiba orākula bērnus izlūgties.

Gan Loksijs notikumus šos pats virzīja,

Tik neizdevās noslēpt tam, ko gribēja.

Foibs savu dēlu Ksūtam dos, kad atnāks tas Lūgt padomu, un teiks — tas esot Ksūta bērns; Bet Kreūsa par savu atzīs to, kad būs Tas viņas namā; tuvība ar Loksiju Taps noslēpta, un dēlam pienācīgs tiks gods: To dēvēs visā Grieķijā par Ionu,

Un dievs tam Āzijā ļaus valsti dibināt.

Nu paslēpšos starp lauru kokiem ieplakā Un vērošu, kā zēna liktens piepildās.

Es redzu — Apollona dēls jau laukā nāk,

Lai noslaucītu tīru tempļa pievārti Ar lauru zariem. Ions būs tam vārds, bet es No dieviem pirmais šajā vārdā saucu to.

Hermejs prom. No tempļa iznāk Jons, kam plecā loks un bultu maks, bet rokā lauru zaru slota un ūdenstrauks; viņam seko kalpi.

Ions

Rau, spožais četrjūgs jau ceļā Un Hēlijs lej gaismu pār zemi!

No debesu liesmām bēg zvaigznes Prom svētajā naktī,

Bet Pamāsa nepieejamās smailes Tver dienas mirdzošos starus Par svētību mirstīgo ciltij.

No vīraka sausā jau paceļas dūmi Līdz dievnama jumtam.

Uz trijkāja svētā sēž delfiešu sieva Un dziedošā balsī pauž hellēņiem vārdus, Ko Apollons viņai ir teicis.

Jūs, delfieši, Foibam kas kalpojat, steidziet Uz sidraba avotu — Kastaliju;

Kad dzidrajā straumē jūs šķīstījušies,

Tad ieejiet templī!

Vien cildenus vārdus jums mutē būs ņemt, Un cēla lai valoda visiem tiem,

Kas, nākuši šurp,

Grib pareģojumu prasīt!

Bet man no bērnības uzticēts jau Šis pienākums; tūdaļ slaucīšu es Ar lauru zariem un svētvrtnēm Ieeju Loksija templī.

Ar ūdens lāsēm slacīšu zemi,

Ar bultām gaiņāšu putnu barus,

Kas uzglūn svētajām veltēm.

Es, būdams bez tēva un mātes,

Te kalpoju Loksija templim,

Kur mājvietu radis.

Darbojies, zaļoksne, darbojies,

Laura atvase krāšņā,

Foiba ziedokli noslauki Svētnīcas priekšā!

Dārzos mūžīgos esi tu lauzta,

Valgme dievišķā veldzi kur dod Mirres cildenai lapotnei,

Bezrimas straumē No avotiem plūstot.

Ar tevi dieva pagalmu Slauku no brīža, kad saule Steidzīgiem spārniem Paceļas debesu jumā;

Tā kalpoju dienu no dienas.

Ai, Paiān, ai, Paiān,

Esi laimīgs jo laimīgs,

Tu, Lētojas dēls!

Skaists ir darbs, kuru daru es, Foib,

Tavas svētnīcas priekšā,

Godādams gaišreģa vietu.

Darbs šis dāvā man slavu:

Es kalpoju dieviem,

Ne mirstīgiem ļaudīm!

Veicot tiem tīkamus darbus,

Nepagurstu ne mirkli.

Loksijs mans īstenais tēvs;

Slavēju viņu, jo uzaudzis Dieva gādībā esmu.

Tālab saucu par tēvu Foibu, kas valda šai templī.

Ai, Paiān, ai, Paiān,

Esi laimīgs jo laimīgs,

Tu, Lētojas dēls!

Nu būs gana cilāt man Lauru zarus,

Un no zelta trauka liešu Zemes valgmi, kura plūst No avota straumēm.

Slacīšu ūdeni skaidro,

Tik tīru, kāds esmu es pats.

Kaut allaž tā kalpot Foibam es spētu!

Bet, ja reiz pārstātu kalpot,

Lai beigas tad laimīgas būtu!

Rau, jau putnu bari šurp Laižas no Parnāsa ligzdām!

Netupstiet jūs tur uz jumta malas, Nedrīkstat zelta kambaros spraukties! Manas šautras tūdaļ ķers tevi,

Zeva sūtni, kaut citus Putnus pats veici ar knābi.

Viens uz ziedokli laižas •—

Gulbis! — Vai citur Nevari sārto kāju tu likt?

Arī Foiba kitara,

Dziesmu tavu kas pavada,

Neglābs tevi no bultas.

Celies spārnos un prom Uz Dēlas ezeru laidies!

Ja neklausīsi,

Tavas skanīgās dziesmas Asinīs nosmaks.

Ehē!

Kurš vēl no putniem Atlaidies šurp,

Lai savītu paspārnē Mazuļiem ligzdas no stiebriem?

To aiztrieks svelpjošās bultas.

Vai neklausīsi? Nu dodies prom Un ligzdo pie Alfejas straumēm Vai mežainās nogāzēs Istmā,

Lai ziedokļa veltes ir neskartas, Neskarts lai Loksija templis!

Baidos nogalināt jūs,

Kas dievu vēstis Mirstīgiem nesat.

Es pūliņus savus Veltīšu Foibam mūždien.

Lai slavēts viņš,

Kas mani uztur!

Uznāk koris, sievietes aplūko templi. Koris atsevišķās balsis

— Ne vien dievišķās Atēnās Tempļi kolonnām greznoti,

Ne tikai tur

Godāts tiek ceļu dievs Foibs;

Arī Loksija — Lētojas dēla Namā dubultā seja Raugās brīnišķām acīm.

— Veries šurpu un skaties:

Zeva dēls ar zeltītu šķēpu Nonāvē Lernes hidru.

Paraugies, mīļā!

— Redzu. Un liesmainu lāpu kāds Cits tam tuvumā vicina —

Tas, par ko stāstām,

Sēžot pie aužamiem stāviem, ■—

Iolājs, vairoga nesējs;

Zeva dēlam viņš blakus stāv,

Cīņā kad dodas tas sīvā.

— Rau, tur spārnotā zirgā Sēž jātnieks un nāvē Nezvēru, rumpji kam trīs Un kas uguni dveš!

— Skatiens uz visām pusēm man slīd.

Lūk, tur uz akmens sienām Gigantu cīniņa jūklis!

— Mīļās, to jau ievērojām.

— Un vai redzi, kā Enkellādam Viņa ar Gorgonas vairogu draud? Redzu, tā Pallāda -— mana dieve!

— Vēl ko? Zibens liesmu,

Dižā Zeva roka to raida •—

Trāpīgi sasniedz viņš mērķi.

— Skatos, kā niknajam Mimantam Liek viņš pārvērsties pelnos.

— Lūk, kur Bromijs ar ef ej vītu Nūju ir notriecis zemē

Vēl kādu citu no Gajas dēliem!

Viss koris vēršas pie Iona.

Klau, tu, kas stāvi pie tempļa,

Vai arī basām kājām ir ļauts Pārkāpt robežu svēto?

Io. Nē, svešās, nav ļauts.

Ko. Vai no tevis ko uzzināt varētu?

Io. Ko gan tu vēlies?

Ko. Vai tad Foiba nams atrodas

Tiešām uz pasaules nabas?

Io. Tā pārsieta saitēm, ko Gorgonas sargā.

Ko. Tā teic arī ļaudis.

Io. Ja tempļa priekšā jūs nesuši ziedu Un vēlaties Foibam ko jautāt,

Tad svētnīcā ejiet, bet liegts tur iet tādam, Kas upura lopu nav kāvis.

Ko. To turu es prātā; ko aizliedzis dievs,

To nepārkāpšu; tik vienīgi tas,

Kas ārpusē, acis man priecēs.

Io. Tad apskatiet visu, kas atļauts!

Ko. Mani palaida kungi

So dieva svētnīcu skatīt.

Io. Un kurā namā tad kalpojat jūs?

Ko. Ar Pallādu kopā es mītu

Zem savu saimnieku jumta.

Lūk, viņa jau klāt, pēc kuras tu taujā!

Uznāk Kreūsa.

Io. Lai arī kas tu būtu, kundze, cēlums tavs Un stāja liecina par tavu tikumu.

Jo bieži varam spriest par cilvēku, vai tas Ir dižas dzimtas, viņa stāju vērojot.

Es ļoti sabijos: tu acis nodūri,

Un asaras tev maigos vaigus slacīja,

Kad ieraudzīji Apoillona svētnīcu.

Kam tevi, kundze, tādas skumjas pārņēma?

Kad visiem citiem, dieva templi ieraugot,

Kļūst priecīgs prāts, tev acīs riešas asaras!

Kr. Tas, svešais jaunekli, it viegli saprotams,

Ka tev par manām asarām bij jābrīnās:

Kad ieraudzīju Apollona mājokli,

Es atkal pārdzīvoju to, kas aizmirsts bij.

Man domas mājās kavējās, kaut esmu šeit.

Mēs, nelaimīgās sievas! Dievu nedarbi!

Kas notiks? Kur gan taisnību mums rast, ja tie, Kam vara, netaisnīgi liek mums bojā iet?

Io. Ko, kundze, nozīmē šīs bēdas mīklainās?

Kr. Neko! Es bultu izšāvu un klusēju.

Un arī tev vairs domāt nevajag par to.

Io. Kas esi tu? No kuras zemes nāc? Kur tev Ir dzimtene? Un kādā vārdā tevi saukt?

Kr. Es esmu Kreūsa, mans tēvs bij Erehtejs,

Un Atēnas ir mana dzimtā pilsēta.

Io. Tu mīti cēlā pilsētā, un senči tev

No dižas cilts. Lai, kundze, visa cieņa tev!

Kr. Tiktāl jau viss ir labi, draugs, bet tālāk ne.

Io. Jā, dievi, tā tas ir. Un teika stāsta mums ...

Kr. Ko jautā, svešniek? Ko tu vēlies uzzināt?

Io. ... ka tava tēva tēvs no zemes piedzimis.

Kr. Jā, Erihtonijs. Labuma no tā man maz.

Io. Vai viņu Atēna no zemes pacēla?

Kr. Jā gan, kā jaunava. Tā nedzemdēja to.

Io. Un nodeva, kā vērojams ir attēlā ...

Kr. ... to Kekropmeitām glabāt, grozā paslēptu.

Io. Šo dieves grozu atvērušas jaunavas.

Kr. Tās tāpēc mira, klinti slakot asinīm.

Io. Kas tad?

Un vai šis stāsts ir patiess vai tik izdomāts ... Kr. Ko vēlies zināt? Laika pietiek atbildei.

Io. ... ka tavas māsas nokāvis tēvs Erehtejs?

Kr. Viņš bij ar mieru dzimtenei tās upurēt.

Io. Bet kā tu vienīgā no māsām izglābies?

Kr. Es, jaundzimusī, biju mātes azotē.

Io. Un vai patiešām tēvu zeme aprija?

Kr. To jūras dieva trijžuburis nosita.

Io. Vai ir tur tāda vieta, ko par Makrām sauc? Kr. Kam jautā to? Man daudz ko atcerēties liec!

Io. Šo vietu godā Pītijs un tā zibeņi.

Kr. To godā! Kaut to redzējusi nebūtu!

Io. Kā vari ienīst to, kas dievam ir tik mīļš?

Kr. Es lieciniece kauna darbam biiju tur.

Io. Un kurš no atēniešiem, kundze, ir tavs vīrs? Kr. Ne iezemietis — ienācējs no ārienes.

Io. Kas viņš? Tam vajadzētu būt no dižas cilts. Kr. Tas Ksūts, kam tēvs ir Aiols, Zeva pēctecis.

Io. Kā tevi — pilsoni — šis svešnieks ieguva?

Kr. Ir atēniešiem kaimiņzeme Eiboja ...

Io. To atdalot, kā stāsta, jūras robeža.

Kr. Viņš Kekropīdiem līdzēja to uzvarēt.

Io. Kā cīņu biedrs? Un tam par sievu kļuvi tad? Kr. Es biju kara laupījums un balva tam.

Io. Ar vīru nāc vai viena orākulu lūgt?

Kr. Mans vīrs vēl Trofonija templī kavējas.

Io. Lai apskatītu to vai lūgtu padomu?

Kr. No viņa un no Foiba saņemt ziņu grib.

Io. Vai nākat ražu lūgt vai bērnu svētību?

Kr. Nav bērnu mums, kaut ilgi esam laulībā.

Io. Tad dzemdējusi neesi, nav bērnu tev?

Kr. To zina Foibs, ka es bez bērniem paliku.

Io. Cik nelaimīga tu, lai citkārt laimīga!

Kr. Kas esi tu? Lai tava māte svētīta!

Io. Par dieva kalpu saucos, un tas esmu es.

Kr. Vai esi kādas valsts tu dāvināts vai pirkts? Io. Es zinu tikai vienu — Foibam piederu.

Kr. Nu mana kārta tevi nožēlot, mans draugs!

Io. Jā, nezinu, kas mana māte un kas tēvs.

Kr. Vai mīti šajā svētnīcā vai citur kur?

Io. It visur šajā templī, kur vien uznāk miegs. Kr. Vai tu še nokļuvi kā bērns vai jauneklis?

Io. Pavisam maziņš, saka ļaudis, kas to zin.

Kr. Un kura Delfu sieva tevi zīdīja?

Io. Es zīdīts netiku, bet mani baroja ...

Kr. Kas bija tā? Tās pašas sāpes vieno mūs.

Io. ... tā Foiba pareģe, kas mātes vietā man.

Kr. Kas uzturēja tevi, kamēr tapi vīrs?

Io. No svētceļniekiem pārtieku un ziedokļiem. Kr. Cik māte nelaimīga tev! Kas bija tā?

Io. Es neatļautas mīlas auglis, domājams.

Kr. Tu esi izticis, tev glīts un kārtīgs tērps.

Io. Šīs drānas man no dieva, kuram kalpoju.

Kr. Vai prātā nenāca tev meklēt vecākus?

Io. Nav norādes nekādas man, kur meklēt tos.

Kr. Ak vai!

Vēl citai tāds kā tavai mātei liktenis!

Io. Bet kurai? Priecātos, ja tā man justu līdz.

Kr. Tās dēļ jau esmu šeit, pirms ieradīsies vīrs. Io. Ko gan tu vēlies, kundze? Kā tev palīdzēt?

Kr. Man ziņa slepena no Foiba jādabū.

Io. Tik saki vien! Par tālāko es gādāšu.

Kr. Tad klausies manu stāstu! — Nē, es kautrējos.

Io. Neko tu nepanāksi — klusēs ari dievs.

Kr. Man teica draudzene, ka dievs to pavedis ...

Io. Tā Foibam sieva? — Nerunā tā, svešiniec!

Kr. ... un viņai, tēvam nezinot, ir dzimis bērns.

Io. Nu nē! Tai kauns, ka mirstīgs vīrs to pametis.

Kr. Tā stāsta tikai to, ko pārcietusi ir.

Io. Bet kālab tai bij ciest, ar dievu vienotai?

Kr. Tā bērnu, ko bij dzemdējusi, izlika.

Io. Bet kur ir izliktais? Vai šajā saulē vēl?

Kr. Neviens to nezina. Es dievam vaicāšu.

Io. Ja bērna nav nekur, kā gājis bojā viņš?

Kr. Tā domā, ka viņš, nabags, zvēru saplosīts.

Io. Un kāda tai ir liecība, ka tas tā bij?

Kr. Tā bērnu neatrada vairs, kur izlika.

Io. Vai zemē nebij asins pēdas redzamas?

Kr. Nē, saka tā, kaut visur izmeklējusies.

Io. Cik laika pagājis, kopš bojā gājis zēns?

Kr. Viņš būtu tikpat vecs kā tu, ja būtu dzīvs.

Io. Tad dievs šai bēdu mātei pāri nodara!

Kr. Un kopš tā laika nav tā dzemdējusi vairs.

Io. Bet ja nu Foibs to audzinājis slepeni?

Kr. Nav godīgs viņš, ja bauda viens, kas abiem dots. Io. Kā sasaucas tās liktenis ar manējo!

Kr. Pēc tevis arī tava māte sēro, draugs!

Io. Jel nemodini skumjas, kas jau aizmirstas!

Kr. Es klusēšu, bet dari to, ko prasīju!

Io. Tu zini, kas visvairāk kavē atbildi?

Kr. Nekas jau nelaimīgai viegli nenākas.

Io. Vai dievs ar mieru sacīt būs, kas slēpjams tam? Kr. Tā vieta taču visu grieķu trijkājī!

Io. Par savu darbu kaunas viņš. Tam nepārmet!

Kr. Bet sāpīgi tas sievietei, kam liktens tāds.

Io. Neviena nav, kas pareģojumu tev sniegs.

Ja paša mājās Foibs tiks pieķerts nedarbos,

Tas varu izmantos un sodīs to, kas tev Dos atbildi. No vēlmes šīs tu atsakies!

Kas viņam tīkams nav, par to nav jātaujā.

Tā būtu visai neprātīga rīcība,

Ja dievus mēs pret viņu gribu piespiestu Mums pateikt, ko tie vēlas slēpt, uz altāriem Tiem avis ziedojot vai putnus vērojot,

Tad, kundze, guvums šāds mums būtu nevēlams. Tik, ko tie labu prātu dod, var laimi nest.

Kora vadītāja

Cik cilvēku uz zemes, tik ir likteņu.

Tie visai dažādi, bet laime ilgstoša Nevienam mirstīgam šai dzīvē lemta nav.

Kr. Tu, Foib, ne šeit, ne tur gan taisnīgs neesi Pret sievu, kas nav klāt, bet ko te minēju.

Kam neizglābi to, kas bija glābjams tev,

Un, mātei lūdzot, orākulu liedzies dot?

Ja miris viņš, lai būtu godam apglabāts,

Bet, ja vēl dzīvs, lai mātei to ir redzēt ļauts!

Nē, jāatsakās no šī pareģojuma,

Ja dievs man negrib teikt, ko vēlos uzzināt!

Bet redzu, svešniek, — Ksūts pavisam tuvu jau, Mans krietnais dzīves draugs, kas tikko atgriezies No Trofonija alas. — To, ko teicu es,

Tu vīram nesaki, lai man nav jākaunas Par to, ka slepus rīkojos, bet paliksim Pie sava plāna, kā to iecerējuši.

Daudz grūtāk klājas sievietēm kā vīriešiem,

Jo arī mēs, kas krietnas, naidu mantojam,

Starp nekrietnajām iejauktas, — tāds liktens mums!

Uznāk Ksūts.

Ksūts

Vispirms lai sveiks ir dievs, kas pirmos upurus No manis saņēmis, tad sveika, sieva, tu!

Vai neuztraucies, ka tik ilgi kavējos?

Kr. Nē, tikai raizējos. Bet, lūdzams, pasaki —

Kāds paredzējums tev ir Trofonija dots?

Vai mūsu laulība būs bērniem svētīta?

Ks. Viņš negribēj a dievam priekšā aizsteigties Un teica tikai vienu: ka ne es, ne tu Bez bērniem no šī tempļa mājās neiešot.

Kr. Ai, Foiba māte cildenā, kaut veiksmīgi Šurp būtu nākuši un cerības, ko mēs Par dēlu lolojām, lai piepildītos mums!

Ks. Tā būs! Bet kas mums dieva prātu pavēstīs?

Io. Šeit ārā es, bet svētnīcā tur citi ir,

Kas, svešniek, dieva trijkājim sēž tuvumā.

Tie Delfu cildenie, ar lozi noteiktie.

Ks. Nu labi! Tagad zinu, kas man vajadzīgs.

Es došos iekšā, jo, kā tikko dzirdēju,

Jau visiem svētceļniekiem kopīgs upurlops Ir tempļa priekšā ziedots; gribu dienā šai,

Kas labvēlīga man, lūgt dievu padomu.

Tu, sieva, laura zarus ņem un dievus lūdz Pie ziedokļiem, lai man no Foiba svētnīcas Nāk atbilde, kas laimi bērnos sola mums.

Ksūts ieiet templi.

Kr. Lai viss tā notiek! Un, ja Lofcsijs gribētu Vēl tagad izpirkt pārestību agrāko,

Par īstu draugu viņš man tomēr nekļūtu;

Bet, ko viņš sniegs, to pieņemšu, jo viņš ir dievs. Prom. Io. Diez kādēļ runā par šo dievu svešniece,

Arvien to pulgodama, vārdos mīklainos?

Vai viņai mīļa sieviete, par ko tā lūdz,

Vai arī glabājams tai ir kāds noslēpums?

Bet kas ar Erehteja meitu kopīgs man?

Nav daļas man gar to. — Es taisos tūdaļ iet Un zelta kausā pasmelt dzidro ūdeni

No svētā upurtrauka. Tomēr jānopeļ

Man Foibs. Ko dara viņš? Ar varu kaunā liek

Un pamet meitenes un rada slepeni

Viņš bērnus, ko tad nāvei lemj! Ne tā tam būt!

Ja vara tev, lai arī tikums! Dievu sods

Skar taču visus cilvēkus, kas nekrietni.

Cik tas ir netaisni, ka jūs, kas likumus Mums dodat, mirstīgiem, tos paši pārkāpjat!

Ja jums par varasdarbiem būtu jāatbild —

Tas, protams, nenotiks, es tik tā runāju —,

Tad tu un Poseidons, un debess valdnieks Zevs Par netaisnību būs no tempļiem jāpadzen.

Bez apdoma jums gribas tikai baudu gūt —

Tur jūsu vaina. Bet tad pārmest cilvēkiem,

Kas seko dievu paraugam, nav taisnīgi:

Ir jānosoda tie, kas rāda priekšzīmi! Prom.

Ko. Tevi, kas dzemdību sāpes nekad

Jutusi nav, es lūdzos •—

Atēna mana!

Titāns Prometejs radīja Tevi no Zeva galvas,

Cildenā Nike:

Laidies uz Pītojas namu No Olimpa zeltītām istabām,

Nāc uz šejienes ielām,

Kas pašā pasaules nabā!

Foiba ziedoklis te Pareģojumus vēstī Līdzās trijkājim,

Kora dejām kas apvīts.

Tu un Lētojas atvase,

Divas dieves, jaunavas divas,

Foiba cienīgas māsas,

Lūdziet, meitenes dievišķās,

Skaidrs lai pareģa lēmums:

Dzimta, kam Erehtejs ciltstēvs,

Beidzot laimi gūs bērnos!

Pāri plūstošās laimes Avots, kas neizsīkst mūžam, Mirstīgiem piešķirts,

Kuriem sentēvu namā Zeļ paaudze jaunā,

Pati kas bērnus jau auklē Un bagātību, ko tā Mantojusi no senčiem,

Gatava pēctečiem nodot.

Tie gan briesmās var līdzēt, Gan laimes brīžos nest prieku Un karā dzimtajai zemei Ir glābiņš un uzvara.

Jā, par mantību vairāk Un ķēnišķām pilīm

Мал krietnus bērnus Audzināt rūp.

Nīstu dzīvi bez pēcnācējiem;

Kam tāda tīk, tos es peļu.

Lai cik ir necila dzīve,

Kaut tikai bērni mums labi!

Ai, Pāna sēdeklis,

Klints, kas blakus Robotām Mākrām,

Kur griežas dejā Trīs Aglauras meitas Zaļajā maurā Pallādas tempļa priekšā,

Flautai skandinot Meldijas līksmas,

Kad tu stabulē, Pān,

Savās krēslainās alās!

Tur kāda jaunava Foibam Dzemdēja, nabagā, bērnu.

Putniem barībai atdeva viņa Un zvēriem mielastam drausmam Šo skumjo precību augli.

Nav dzirdēts ne aužot, ne tērzējot citur,

Ka dzīvē laimi gūst bērni, kas dzimuši Mirstīgām sievām no dieva.

Ions atgriežas.

Io. Jūs, kas šeit pie tempļa kāpnēm, uzticamās kalpones, Vīrakdūmos stāvat modras, gaidot nākam valdnieku,

Vai Ksūts atgriezies no tempļa un no svētā trijkāja Vai vēl kavējas tur iekšā, laimi bērnos izlūgdams?

К. V. Viņš vēl templī ir, mans mīļais, nav vēl ārā iznācis.

Bet jau dzirdam mēs, ka laukā dodas viņš, jo vārti šie Noklaudzējuši. Lūk, redzam mūsu kungu iznākam.

Ksūts iznāk no tempļa un atplestām rokām tuvojas lonam.

Ks. Esi sveiks, mans dēls! Tā uzsākt runu piederas nu man.

Io. vairīdamies

Esmu sveiks, un, ja tu prātīgs, abiem klāsies labi mums. Ks. Ļauj man skūpstīt tavu roku, apkampt tevi sirsnīgi!

Io. Kur tev prāts? Vai saprašanu ir tev atņēmis kāds dievs?

Ks. Vai bez prāta es, ja skūpstīt gribu, kas vismīļāks man?

Io. Rimsties taču! Dieva vītnes neaiztiec, ka nesarauj!

Ks. Negribu nekā tev atņemt, tikai atrast, kas man mīļš.

Io. Vācies prom, pirms mana bulta nav tev sirdī urbusies!

Ks. Ko no manis bēdz, kad esi sastapis vismīļāko?

Io. Nepatīk man vest pie prāta svešus vīrus jukušus.

Ks. Nokauj, sadedzini mani — būsi tēva slepkava!

Io. Kā tu man par tēvu kļuvis? Taisni jāsmejas par to!

Ks. Nē, tev mani vārdi tūdaļ pierādīs, kas esmu es.

Io. Ko tad teiksi man?

Ks. Ka esmu es tavs tēvs un tu mans dēls.

Io. Kas to teic?

Ks. Kas audzinājis ir man tevi — Loksijs pats. Io. To tu pats sev vari stāstīt!

Ks. Orākuls tā vēstīja.

Io. Pārpratis tu esi jēgu!

Ks. Vai tad pārklausījos es?

Io. Ko tad Apollons tev teica?

Ks. To, ko pirmo satikšu . . .

Io. Kad tu satiksi?

Ks. .. . kad būšu iznācis no svētnīcas . ..

Io. Kam tad vajadzētu notikt?

Ks. ... tas tad būs mans paša dēls.

Io. Paša radīts vai tik dāvāts?

Ks. Dāvāts, taču tēvs es īsts.

Io. Vai es tev kā pirmais ceļā gadījos?

Ks. Tas nebij cits.

Io. Kā gan varēja tas notikt?

Ks. Abiem par to brīnums mums.

Io. Kādas mātes es tev esmu?

Ks. Nemāku to pasacīt.

Io. Foibs to neteica?

Ks. Aiz prieka nepaguvu pavaicāt.

Io. Tad no Zemes mātes cēlos?

Ks. Zeme bērnus nedzemdē.

Io. Kā var būt, ka tavs es esmu?

Ks. Nezinu, tas dieva prāts.

Io. Rūpīgi to pārdomāsim!

Ks. Tā vēl labāk būs, mans dēls!

Io. Vai jau mīlēji pirms kāzām ...

Ks. Jauno dienu neprātā.

Io. ... iekams Erehteja meitu ņēmi?

Ks. Kopš tā laika ne.

Io. Tātad toreiz tēvs man kļuvi?

Ks. Laika ziņā saskan tas.

Io. Bet pēc tam kā templī tiku ...

Ks. To es izprast nespēju.

Io. ... atnākdams tik tālu ceļu?

Ks. Arī mani pārsteidz tas.

Io. Vai jau agrāk Delfos biji?

Ks. Bakha lāpu svētkos gan.

Io. Vai tev pajumti kāds deva?

Ks. Tas, kurš Delfu meitenēm . ..

Io. ... svētku pulkā piebiedroja tevi?

Ks. Bakha mainādām.

Io. Biji skaidrs vai vma skurba?

Ks. Bakha līksmē pacilāts.

Io. Tur tad arī tiku radīts!

Ks. Liktenis to gaismā ceļ.

Io. Bet kā nokļuvu es templī?

Ks. Mātes izlikts, iespējams.

Io. Tātad verdzība man galā!

Ks. Pieņem savu tēvu, dēls!

Io. Dieva vārdam vajag ticēt.

Ks. Tiešām pareizs spriedums tev.

Io. Ko gan vairāk lai es vēlos . . .

Ks. Tagad viss tev saprotams.

Io. ... kā par dēladēlu pašam Zevam būt?

Ks. Tas esi tu.

Io. Man tad atļauts apskaut tēvu?

Ks. Ja tu dievam uzticies.

Io. Sveiks, mans tēvs, es sveicu tevi!

Ks. Cik šie vārdi mīļi skan!

Io. Ari diena šī lai sveikta!

Ks. Laimi atnesa tā mums.

Io. Mīļā māte, vai es kādreiz tavu vaigu skatīšu?

Nu vēl vairāk tevi redzēt alkstu, lai kas esi tu; Taču, ja tu nomirusi, vairs tas nebūs iespējams. К. V. Mūs visus vieno kopīgs prieks ar namu šo;

Bet mēs gan gribētu, lai arī valdniece Un Erehteja dzimta bērnos laimi rod.

Ks. Mans dēls, ka tevi atradu, tas dieva prāts.

Viņš abus mūs ir vienojis; un tāpat tu Vismīļo atradi, to iepriekš nejaušot.

Un tas, ko vēlies, arī manas ilgas ir:

Tu savu māti atrast gribētu, mans dēls,

Bet es to sievieti, kas tevi deva man.

Mēs sameklēsim to — tas laika jautājums.

Nu, templi pametis un nabadzību šo,

Ar tēvu vienots, dodies prom uz Atēnām,

Kur tevi tēva valdniekzizlis sagaida Un manta dižena! Bet, ja no vecākiem Tev viena trūkst, vai nabags tu vai zemas cilts? Nē, gods un bagātība tevi aplaimos.

Ko klusē, ko tu acis zemē nodūris?

Tu grimis esi pārdomās, un viss tavs prieks Ir pagaisis — tu tēva sirdī bailes vies!

Io. Ja raugāmies no tālienes, tad izskatās Viss citādi, kā aplūkojot tuvumā.

Es priecājos par likteni, kas atļāvis Man savu tēvu atrast. Bet nu uzklausies,

Kas man uz sirds: kā stāsta, Atēnās mīt cilts,

No zemes dzimusi, ne ienākusi tur.

Bet man ir jādodas ar divām vainām turp:

Mans tēvs ir ienācējs, es — ārlaulības dēls.

Šo kauna traipu dēļ es būšu nevarīgs,

Par tukšu gaisu ļaudis mani uzskatīs.

Ja pirmo vietu valstī tiektos iegūt es,

Tad nīstu mani visi mazāk spējīgie,

Jo tīkami nav viņiem tie, kas pārāki;

Bet krietnākie, kam spējas gudri rīkoties,

Kas klusēt mīl un politikā nejaucas,

Tie mani izsmies un par muļķi uzskatīs,

Kad rosīšos es valstī, kuru bailes māc.

Ja es starp tiem, kas vada valsti, izceltos,

Tad būtu jāsargās no tā, ka mani var Ar tautas balsīm izraidīt. Tā notiek, tēvs.

Jo tie, kam pieder gods un vara pilsētā,

Ir ienaidnieki sāncenšiem visniknākie.

Ja es kā svešnieks tavā mājā ienāktu —

Pie tavas sievas, kas, bez bērniem būdama,

Līdz šim ar tevi kopā sāpes cietusi,

Tā, tukšā palikusi, justu rūgtumu.

Kā viņa spētu mani neienīst, ja es

Tev līdzās atrastos, bet tā, kam bērnu nav,

Ar skumjām sirdī tavā dēlā raudzītos?

Tu, mani pametis, tad sievai pievērstos Vai, mani mīlēdams, ar sievu sanīstos.

Cik bieži sievas vīrus nāvējušas ir,

Tos nodurot vai nāves zālēm indējot!

Turklāt man tavas sievas žēl, ka vecums tai Bez bērniem jāpieredz. Tā dižo senču dēļ Gan nepelnī bez bērniem mūžu aizvadīt.

Bez pamata tiek valdniekvara slavēta:

Tai spoža ārpuse, bet kodols sabojāts.

Kurš var par dzīvi priecāties un laimīgs būt,

Ja vienās bailēs tam par savu dzīvību

Ir dienas jāvada? Es labāk gribētu

Būt vienkāršs vīrs, bet laimīgs, nevis valdnieks, kas

Sev labprāt nekrietnos par draugiem izraugās,

Jo, bīdamies no nāves, krietnos neieredz.

Tu teiksi: visu atsver zelts, ir tīkami

Būt bagātam. Bet netīk dzirdēt trokšņus man

Un uztraukties, ka dārgumi ir jāsargā.

Kaut pieticībā es bez raizēm dzīvotu!

Un paklausies, mans tēvs, cik laimīgs biju te: Man vaļa bij — kas cilvēkam var mīļāks būt! —

Un maz bij traucēkļu, un nelietis neviens Man ceļā nestājās. Ir grūti paciest to,

Ka jādod priekšroka ikvienam neģēlim.

Gan dievu lūdzot, gan ar ļaudīm runājot,

Te priecīgiem, ne bēdu māktiem kalpoju.

Kad vienus aizvadīju, citi ieradās,

Aizvien es jauniem atnācējiem biju mīļš.

Un tas, kā cilvēks pat pret savu gribu alkst Būt taisnīgs, — lūk, šis tikums mani saista še,

Kur dievam kalpoju. To visu apsvērdams,

Es domāju, ka labāk dzīvot šeit, ne tur.

Ļauj man še palikt, mīļais tēvs, jo prieks tāds pats, Vai lielu laimi baudu es vai mazu tik.

К. V. Tu skaisti runāji. Kaut arī tie, kas man

Starp taviem draugiem mīļi, būtu laimīgi!

Ks. Jel apklusti un savu laimi saņemt steidz!

Es gribu tur, kur tevi atradu, mans dēls,

Nu visiem kopā rīkot svētku mielastu Un tev par godu dzimumdienas upuri,

Kaut arī vēlu, nest. Es tevi cienāšu Kā draugu, kas man tuvs, un tad uz Atēnām Kā viesi, ne kā dēlu projām vedīšu.

Man nepatiktos savu sievu skumdināt,

Jo esmu aplaimots, bet viņai bērnu nav.

Nāks laiks, nāks padoms; pierunāšu sievu, lai Tā valdniekzizlim tavās rokās nonākt ļauj.

Tu sauksies Ions, jo tā lēma liktenis:

Ka pirmais tu man ceļā gadījies, kad es No dieva tempļa iznācu. Nu pulcini Te līksmās upurdzīrēs visus jauniešus Un teic, ka taisies atstāt Delfu pilsētu!

Jums, kalpones, par to, ko dzirdat, klusēt būs! Jūs mirsit, ja ko manai sievai bildīsit!

Io. Tev došos līdz, bet laime nebūs pilnīga,

Ja neizdosies savu māti atrast man,

Jo dzīve tukša būs. Ja izvēlēties to Es varētu, lai būtu tā no Atēnām,

Tad runas brīvību no mātes mantotu.

Ja tīrasiņu ciltī ienāk svešnieks kāds,

Tas nevar runāt atklāti; kaut viņu sauc Par pilsoni, kā kalpam tam ir jāklusē.

Ksūts un Ions prom.

Ko. Es asaras jaušu un nopūtas skumjas,

Un vaimanas skaļas,

Kad valdniecei manai kļūs zināms,

Ka vīrs tai aplaimots bērniem,

Bet pašai ne bērnu, ne cerību nav,

Ai, kādu vēsti, pareģi, Lētojas dēls,

Tu dziedāji mums!

No kurienes ir zēns, kas uzaudzis Šai templī, un kas māte tam?

Šis pareģojums nepriecē, tas viltu slēpj.

Es bīstos nelaimes,

Ar ko viss beigties var,

Jo dieva vārdi dīvaini

Un pats tas dīvains, kas tos teic.

Ir mānīga laime zēnam,

No svešas asins kas cēlies.

Kurš citādi domās?

runājot pa vienai

— Ai, mīļās, vai nedarīt kundzei To zināmu skaidri?

Tā, nabaga, cerības visas Ar vīru radusi saistīt.

— Nu tai viss zudis, viņam laime uzsmaida!

— Jau viņa sirmot sāk, bet vīrs Ir nevērīgs pret to.

— Šai namā viņš ir nožēlojams ienācējs,

Bet, varu ieguvis, no sievas novēršas.

— Lai iznīkst, iznīkst viņš, kas kundzi pievīlis!

— Un lai neizdodas tam,

Upurmaizes dedzinot,

Dievu labvēlību gūt!

— Rau, rau, pie mielasta jau sēž Gan dēls, gan tēvs —

Viens otru tikko atraduši tie.

viss koris

Ai, Pamāsa virsotnes klinšainās,

Kur akmens radzes pret debesīm slejas Un liesmainas lāpas vicina Bakhs,

Ar bakhantēm griezdamies naktī!

Lai nekad manā pilsētā nenāk šis zēns,

Lai jau ziedošā jaunībā nāvei tas lemts!

Gan pilsētai vaimanāt nāktos,

Ja iespiestos svešnieks.

Mums pietiek ar to, ka te valdnieks Ir Erehtejs vecais.

Kreūsa ar Sirmgalvi dodas pa ceļu augšup uz svētnīcu.

Kr. Tu, sirmais tēva Erehteja skolotāj,

To audzināji, kad vēl gaismu skatīja.

Pie dieva orākula augšup kāp, lai līdz Ar mani priecātos, ja dižais Apollons Būs devis ziņu, ka man bērnos laime bus.

Ar draugiem prieka mirkļus baudīt tīkami,

Bet, ja nāk nelaime — kaut tādas nebūtu! —

Tev mierinājums redzēt tuvu cilvēku.

Kaut esmu kundze tev, par tevi gādāju,

Tāpat kā reiz par manu tēvu rūpējies.

Sirmgalvis

Tu, meitiņ, cēlo garu saglabā, kurš tev No cēliem vecākiem, un saviem sentēviem,

Kas dzimuši no zemes, kauna nedari.

Ved mani, ved un aizvadi uz svētnīcu!

Uz orākulu ceļš ir stāvs; jel palīdzi Man vecumā un balsti manus locekļus!

Kr. Man seko, tikai uzmanies, kur kāju liec!

Si. Ir labi!

Gan kajas man ir gausas, taču gars vel spirgts. Kr. Uz sava spieķa balsties takas likumā!

Si. Man vājas acis, arī spieķis neredzīgs.

Kr. Tas tiesa gan. Bet nogurumam neļaujies!

Si. Ai nē! Bet to, kas zaudēts, atgūt nespēju.

Kr. Jūs, sievas, kas pie stāviem un ar atspolēm Man čakli kalpojat, vai atbildi mans vīrs Par bērniem, kuru dēļ mēs nācām, saņēmis?

To pasakiet! Ja nesat labu ziņu man,

Jums pateicību nepalikšu parādā.

К. V. Ak, dievi!

Si. Šāds sākums mums gan laba nesola nekā.

К. V. Ai, nelaimīgā!

Vai jācieš man par orākulu, kuru kungs Ir saņēmis? Ko darīt man, kad nāve draud?

Kr. Kas tie par vārdiem? Un par ko šis satraukums? К. V. Ko lai es daru? Vai to pateikt? Klusēt man?

Kr. Jel runā! Tev ir ļauna vēsts man sakāma.

К. V. To pateikšu, kaut vajadzētu divkārt mirt:

Nekad tu, valdniec, rokās bērnu neskausi Un nebarosi to nekad pie savas krūts.

Kr. Ak vai, man jāmirst!

Si. Meitiņ!

Кг. Nelaimīgs Mans liktenis. Es ciešu, mīļās,

Sāpes nepanesamas Un eju bojā!

Si. Bērniņ!

Kr. Vai, ak vai!

Smeldz sirds

Līdz pašiem dziļumiem!

Si. Vēl nav ko vaimanāt...

Kr. Bet mokas lielas!

Si. ... pirms noskaidrojam ...

Kr. Vai kādu ziņu man?

Si. ... vai valdnieks cieš tapat un kopīgs liktenis Jums abiem ir vai vienai tev šī nelaime.

К. V. Tam Loksijs dēlu uzdāvāja, vecotēv,

Un viņš nu viens, bez sievas laimi baudīt var.

Kr. Tu vainago nelaimi manu,

Vēl jaunas bēdas man vēstot!

Si. Vai dēls, ko minēji, vēl kādai sievietei

Tik dzims, vai dievs tam tādu dod, kas dzīvo jau? К. V. Jau nobriedušu jaunekli par dēlu tam Ir Loksijs dāvājis; to pati redzēju.

Kr. Ko teici? Man neticams, nedzirdēts stāsts,

Ko tu vēstī!

Si. Man arī. Bet kā piepildās šis orākuls,

To skaidrāk pasaki! Un kas tad ir šis dēls?

К. V. Ko pirmo sastapa tavs vīrs, kad iznāca

No tempļa, to par dēlu viņam deva Foibs.

Kr. Ak vai, ak vai! Tad man dzīve

Bez bērniem, bez bērniem ir lemta!

Mist vientuļai pamestā namā!

Si. Kas bija tas, ko paredzēja orākuls?

Ko ceļā satika šīs nelaimīgās vīrs?

Kā ieraudzīja to, un kur tas notika?

К. V. Vai, mīļā kundze, atminies to jaunekli,

Kas tempļa priekšu slaucīja? Tas viņa dēls!

Kr. Kaut spētu es mākoņos celties Un laisties no Hellādas projām Uz vakara zvaigznēm!

Cik ļoti man, draudzenes, jācieš!

Si. Un kādā vārdā tēvs ir viņu nosaucis?

Vai zini to, vai palicis tas neizlemts?

К. V. Par Ionu, jo tēvs to pirmo saticis.

Si. Un kas ir viņa māte?

К. V. Nemāku to teikt.

Bet visu, kas man zināms, sacīšu tev, draugs.

Lai gatavotu dzimumdienas upurus,

Uz svēto telti devās slepeni tās vīrs,

Lai tur par godu dēlam dzīres rīkotu.

Si. Tev, mīļā kundze, jūtu līdz; mūs nodevis Tavs vīrs; ar ļaunprātīgu viltu tiecas viņš No Erehteja mājokļa mūs ārā dzīt.

To saku tev, ne tavu vīru ienīzdams,

Bet tevi vairāk nekā viņu mīlēdams.

Šis svešnieks, tevi precēdams kā iegātnis,

No tevis līdz ar namu varu saņēma.

Bet bērnus viņš no citas slepus ieguva —

Jā, slepus! Kā tas norisa, to pateikšu.

Kad viņš bij sapratis, ka bērnu nebūs tev,

Tam netikās ar tevi dalīt likteni,

Bet, verdzeni par sievu slepus apņēmis,

Sev dēlu radīja un deva uzturā

To ārpus zemes kādam delfietim. Tad bērns,

Lai slēptu pēdas, tika templī audzināts.

Kad jauta Ksūts, ka jauneklis jau pieaudzis,

Viņš pierunāja tevi doties šurp, lai tu Še bērnus izlūgtos. Ne dievs ir melojis,

Bet Ksūts, kas viltu savērpa, jo dēls tam bij Jau sen. Viņš pieķerts dievam vainu uzveltu.

Bet, nākdams šurp, Ksūts vecumdienām gribēja Rast drošību un dēlam varu uzticēt.

Un jaunā vārdā viņš to tagad nosauca Par Ionu, jo pirmais pretim nāca tas.

Aizvien es esmu nīdis ļaunus cilvēkus,

Kas nekrietnības dara un ar viltību

To cenšas slēpt. Lai labāk vienkāršs ir mans draugs

Un goda vīrs, ne izglītots, bet ļaundaris.

Un kas pats rūgtākais, kas tev būs jāpacieš:

Šo dēlu, kam ne mātes nav, nedz tiesību Un ko tam dzemdējusi kāda verdzene,

Viņš tavā namā ievedīs par saimnieku.

Ja Ksūts no dižciltīgas mātes dzimušu Uz savām mājām atvestu, tev piekrītot —

Tev taču bērnu nav, — tik liela nebūtu Tad nelaime. Ja tas tev liktos netīkams,

No Aiolīdām varētu viņš sievu ņemt.

Pēc visa tev kā sievai atliek darīt tā:

Pie dunča ķerties vai ar kādu viltību Un nāves zālēm savu vīru nobendēt Un zēnu, pirms šie tev nav nāvi lēmuši.

Ja vilcināsies tu, būs pašai jānomirst!

Kad divi naidnieki zem viena jumta mīt,

Tad no šiem abiem vienam nākas bojā iet.

Es arī pats tev gribu palīdzību sniegt Un nogalināt zēnu, teltī iegājis,

Kur rīko dzīres viņš; tas ir mans pienākums Pret valdniekiem, lai mirt vai dzīvot man ir lemts. Kas vergu apkauno, ir vienīgi tā vārds,

Bet visās citās jomās viņš, ja vien ir krietns,

Par brīvu vīru zemāk vis nav vērtējams.

К. V. Es arī, mīļā valdniec, gribu dalīties

Ar tevi bēdās — godam pastāvēt vai mirt.

Kr. Ak, sirds, vai drīkstu es klusēt?

Vai kautrību atmest Un atklāt sakaru slēpto?

Kas mani vēl kavē?

Ko līdz man pēc tikuma censties?

Vai vīrs nav nodevis mani?

Man zudusi māja, nav bērnu,

Un gaisušas cerības manas,

Ko, klusēdama par mīlu Un klusēdama par bērnu,

Kuru slacīju asarām gaužām,

Es piepildīt nevarēju.

Pie Zeva zvaigžņotā troņa,

Pie dieves uz dzimtenes klintīm,

Pie Trītona viļņotā ezera Svētajiem krastiem:

Šo sakaru neslēpšu vairs,

Lai viegla un brīva kļūst sirds!

Man acīs asaras zogas Un dvēsele smeldz, jo dievi Un cilvēki dara mums pāri.

Es pierādīšu, ka laulību manu Tie nekrietni nodod!

Ai, tu, kas skandini liru Ar septiņām stīgām Starp bezjūtīgajiem ragiem,

Kura skanēt liek mūzu Daiļajām dziesmām,

Pret tevi, Lētojas dēls,

Es sūdzību ceļu — lai liecina saule:

Tu nāci pie manis Zeltā mirdzošiem matiem,

Kad krokotā tērpā Safrāna lapiņas vācu,

Lai zeltainas krāsotu drānas.

Tu mani, tverdams aiz baltajiem deimiem, Uz guļas vietu aizvilki alā,

Kaut kliedzu: «Māmiņ, ai, māmiņ!» —

Tu, dievs, man atgūlies blakus,

Bez kauna baudīji augļus,

Ko Kipriete sniedza.

Es, nelaimīgā, tev dzemdēju dēlu,

Ko, bīdamās mātes,

Noliku cisās,

Kur mani, nabaga meiteni,

Ņēmi ar varu.

Vai man, vai! Viņš nu beigts!

Par barību putniem ir kļuvis —

Mans dēliņš un, nekauņa, tavs.

Bet tu uz kitaras skandini Svinīgas dziesmas!

Tev uzsaucu, Lētojas vasa,

Kas likteņa lēmumus atklāj,

Sēdēdams zeltītā tronī Pašā pasaules vidū,

Un kliedzu ausī šos vārdus:

Tu, pavedēj nekrietnais!

Manam vīram

Bez nopelniem kādiem

Tu mājās atvedi dēlu,

Bet mans un tavs dēls, tu, neprāti, zudis No mātes autiņiem, kļuvis Par barību plēsīgiem putniem!

Tevi ienīst Dēla, nīst laurs Pie lapotās palmas, kur Lēto,

Kad Zevs to bij skāvis,

Tevi dzemdēja, spožais!

К. V. Ak vai, cik milzīgs likstu kalns mums uzvēlies!

Par to it visiem nāksies gauži raudāt vēl.

Si. Es, mīļo meitiņ, acis novērst nespēju No tava vaiga, man ir grūti valdīties.

Jā, tiklīdz bēdu vilnis viens ir noplacis,

Tā vietā ceļas cits, ko radījis tavs stāsts!

Tik tikko vienu skumju vēsti beigusi,

Jau dzīries citu nelaimi mums izklāstīt!

Ko teic? Par ko tu Apollonu apvaino?

Kāds bērns tev piedzima, un kur to izliki Par prieku plēsoņām? To vēlreiz pastāsti!

Kr. Gan kautrējos no tevis, draugs, bet runāšu!

Si. Jā, dari to! Es protu draugiem līdzi just.

Kr. Tad klausies! Kekropkalna ziemeļnogāzē

Vai zināma tev klints, par Makrām kuru sauc? Si. Jā gan, tur Pāna templis stāv ar ziedokli.

Kr. Tur gadījās man niknu kauju izcīnīt.

Si. Ar ko? Man acīs asaras, kad runā tu.

Kr. Pret savu gribu tur ar Foibu saistījos.

Si. Vai tas bij toreiz, kad es kaut ko nojautu?

Kr. Varbūt. Ja teiksi taisnību, es atzīšos.

Si. Kad vienatnē tu cieti sāpes slepenas?

Kr. Jā, toreiz cietu, ko tev tagad atklāju.

Si. Bet kā tu sakaru ar Foibu noslēpi?

Kr. Es kļuvu māte. Centies mani uzklausīt!

Si. Kur? Kas tev līdzēja? Vai viena mocījies?

Kr. Jā, viena — tajā alā, kur es padevos.

Si. Bet kur ir bērns? Tad neesi bez bērniem vairs? Kr. Viņš miris, tēvs, ir izmests zvēriem plēsīgiem.

Si. Vai tiešām beigts? Vai gļēvais Foibs to neglāba? Kr. Nē, neglāba. Tas audzināts tiek Aīdā.

Si. Un kas tad viņu izlika? Tak ne jau tu?

Kr. Es pati — naktī ietinusi autiņos.

Si. Vai vēl kāds zina, ka tu bērnu izliki?

Kr. Tik liktens to un mana vientulība zin.

Si. Kā gan tu spēji alā pamest bērniņu?

Kr. Kā? Mana mute vērās žēlām vaimanām!

Si. Tu ļauna biji, bet par tevi ļaunāks dievs!

Kr. Kā bērniņš rociņas pret mani izstiepa!

Si. Vai krūti gribēja vai rokās dusēt tev?

Kr. Nē, tur, kur tam no manis jācieš nebūtu.

Si. Bet kāds tev nolūks bij, kad bērnu izliki?

Kr. Es cerēju, ka dievs pats savu bērnu glābs.

Si. Ak vai, kā tava nama laime sabruka!

Kr. Kam, tētiņ, seju aizklājis, lej asaras?

Si. Jūs, redzu, esat nelaimē — tu un tavs tēvs.

Kr. Tāds liktens cilvēkam. Nekas nav paliekošs.

Si. Par to mums, meitiņ, zūdīties vairs nevajag.

Kr. Ko darīt man? Kā izkļūt no šā posta mums?

Si. To atrieb dievam, ko viņš nodarījis tev!

Kr. Kā gan es, mirstīgā, lai dievus pieveicu?

Si. Tu svētam Foiba templim pieliec uguni!

Kr. Man bail no tā; jau tā ir gana ciešanu.

Si. Tad dari, kas pa spēkam: vīru nonāvē!

Kr. Man mūsu kopdzīves kļūst žēl, jo viņš bij labs. Si. Vismaz tad dēlu, kas pret tevi nostājas!

Kr. Bet kā? Ja vien tas iespējams, to darītu.

Si. Tev savi kalpi jāapbruņo zobeniem!

Kr. To varētu. Bet kur tam būtu jānotiek?

Si. Tai teltī svētajā, kur draugus cienā viņš.

Kr. Tas pārāk atklāti, un vergiem drosmes maz.

Si. Ai, cik tu gļēva! Labi, bet kāds padoms tavs?

Kr. Man zināms viltīgs līdzeklis un iedarbīgs.

Si. Vienalga — šāds vai tāds, tev iešu palīgā.

Kr. Vai zemes dēlu kauja tev ir zināma?

Si. Pie Flegras giganti ar dieviem cīnījās.

Kr. Tur Gajai dzima Gorgo, drausmais radījums.

Si. Kas Gajas dēliem palīgs, dieviem naidnieks bij? Kr. Bet Zeva meita Pallāda to nobeidza.

Si. Kāds izskatījās neradījums briesmīgais?

Kr. Kā bruņas, kuras ieskauj čūskas līkloči.

Si. Tā taču teika, kas man sen jau zināma!

Kr. Jā gan. Tās ādu Atēna uz krūtīm nes.

Si. Vai dieves bruņas tās, ko sauc par Aigīdu?

Kr. Tā vārdu šo kopš dievu kaujas dabūja.

Si. Bet kā ar to tu kaitēt spēsi naidniekiem?

Kr. Tev Erihtonijs pazīstams, vai ne, mans draugs? Si. Ko Gaja dzemdēja kā pirmo senci jums?

Kr. Kad tas bij piedzimis, tad deva Pallāda ...

Si. Nu ko? Jel teic — tavs stāstījums ir pārāk gauss!

Kr. ... no Gorgonas tam divus asinspilienus.

Si. Bet kā tie iedarboties spēj uz cilvēku?

Kr. Tas viens ir nāvīgs, otram dziedinošs ir spēks.

Si. Un kā tad viņa zēnam iedeva tos līdz?

Kr. Kā? Zelta aprocē. Tēvs bij to mantojis.

Si. Kad viņš bij miris, tā pie tevis nokļuva?

Kr. Tā gan. So aproci ap roku nēsāju.

Si. Kā lietā likt šo dieves dubultdāvanu?

Kr. Tā viena lāse, kas no dzīslas tecēja ...

Si. Kam noder tā, un kāda tai ir iedarbe?

Kr. ... tā kaites atvaira un uztur dzīvību.

Si. Bet kāds tai otrai lāsei, ko tu mini, spēks?

Kr. Tā nāvē, Gorgo čūsku inde būdama.

Si. Vai nēsā kopā tās vai katru atšķirti?

Kr. Tik atšķirti; ar ļauno labo nevar jaukt.

Si. Tad, mīļo meitiņ, tev ir viss, kas vajadzīgs.

Kr. No indes zēnam mirt! Tev viņu nāvēt būs!

Si. Bet kur un kā? Tik pavēli, es rīkošos!

Kr. Kad Atēnās viņš manā namā kāju spers.

Si. Tavs plāns man netīk. Bet tu arī manu pel.

Kr. Vai bažījies par to, kas arī mani māc?

Si. Tu sauksies slepkava, kaut tāda nebūsi.

Kr. Tas tiesa, svešos bērnus nīstot pamāte.

Si. Tam jāmirst šeit — tā izbēgsi no aizdomām! Kr. Un drīzāk atriebības prieku baudīšu.

Si. Tā vīru pievilsi, kas tiecas tevi vilt.

Kr. Tad tikai rīkojies! No manas rokas ņem Šo zelta aproci, ko deva Atēna;

Ej turp, kur vēršus slepus upurē mans vīrs; Kad mielasts galā būs un dieviem ziedu lies, No tērpa krokām izņem indi apslēpto Un iemet kausā jauneklim, tik viņam vien,

Ne citiem! Tev šis dzēriens jāsniedz tikai tam, Kas manam namam grib par kungu uzmesties! Un, līdzko indi viņš būs iedzēris, tas mirs Šeit pat un krāšņās Atēnas vairs neredzēs.

Si. Ej tagad atpakaļ pie sava saimnieka!

Es uzdevumu pildīšu, ko uztici.

Kieūsa prom.

Nu, vecās kājas, jauneklīgā gaitā jums Pie darba steigt, kaut gadu nasta smagi spiež! Jums pavēl valdniece pret ienaidnieku iet,

To līdzēt nonāvēt, no mājām izdeldēt.

Kas laimīgs ir, tam viegli dievbijīgam būt. Bet, kas ar saviem naidniekiem grib galā tikt, Tas ceļu negriež likumiem, kas pretī stāj.

Ko. Dēmetras meita,

Dieve, kas valdi pār ceļiem Gan dienu, gan nakti,

Uz mērķi asins pilienus vadi No Gorgonas — Zemes meitas Pārgrieztās rīkles, lai tie Saindē dzērienu kausu Un nāvi nes

Tam, kas gatavs ir sagrābt Erehteīdu namu, —

Tos sūta valdniece, valdniece mana!

Neviens, kas ir svešs, kas no svešas dzimtas, Lai nevalda pilsētā šajā,

Vien Erehteja pēcteči cildie!

Bet, ja veltas būs valdnieces pūles Nonāvēt zēnu, ja aiztecēs laiks Un cerības zudīs,

Tad atliks viņai tik asināts šķēps Vai cilpa ap kaklu,

Ko apmetīs dēmons.

Ar ciešanām valdniece remdēs Tad ciešanas savas Un pāries citā esības veidā;

Jo valdniekus citus — no svešas dzimtas — Nekad savā namā tā necietīs,

Kamēr dzīvos un raudzīsies Mirdzošām acīm Šī cildenu senču pēctece.

Man nākas sarkt par dievu, dziesmās slavēto, Kad blakus avotiem, kur kora dejas rit,

Viņš divdesmitās dienas naktī noraugās,

Bez miega būdams, lāpu gājienā,

Bet Zeva debess zvaigžņotā Tur dejo līdz un dejo Selēne Un Nērejmeitas piecdesmit,

Kas jūras viļņos Un straujo upju virpuļos Ar dejām godā Meitu zelta vainagā Un māti cienīto.

Tur cer viņš valdīt Un citu augļus baudīt,

Šis Foiba pakalps!

Nu skatieties jūs, kas mūzām kalpojat Un dziesmās nedaiļskanīgās kas apdziedat Gan mūsu mīlas priekus aizliegtos,

Gan bezdievīgās laulības:

Mēs tikumībā pārākas Par nelietīgiem vīriešiem.

Un mūzu dziesmas šīs Pret vīriešiem lai vēršas,

Viņu neuzticību,

Jo nepateicīgs izrādās Šis Zeva dēla pēctecis,

Kas bērnos laimi meklējis Ne kopībā ar valdnieci,

Bet mīlas priekus citur kārojis Un radījis šo jaukteni.

Atsteidzas kāds kalps.

Kalps

Kur Erehteja cēlo meitu, valdnieci,

Es atrast varu, sievas? Izmeklējos gan To visā pilsētā, bet sastapt nespēju.

К. V. Kas tev ir lēcies, draudziņ mans, kāds tevi vējš Šurp atpūtis, un ko tu taisies vēstīt mums?

Ka. Mūs vajā! Kundzi meklē zemes valdnieki;

Tai nāve nolemta, to nogrūžot no klints.

К. V. Ak vai, ko saki? Vai tad tiešām atklāts viss — Ka iecerējām zēnu slepus nomaitāt?

Ka. Jā gan, un sveikā neiziesi arī tu!

К. V. Un kā tad nāca gaismā nodoms slepenais?

Ka. Dievs netaisnību lika pieveikt taisnībai,

Jo negribēja, ka to aptriepj asinīm.

К. V. Bet kā tas notika? To, lūdzams, pastāsti!

Ap sirdi vieglāk būs, ja zināsim, vai mums Ir nāve nolemta vai dzīvot vēl būs ļauts.

Ka. Kad kundzes vīrs ar savu jauno atvasi No dieva orākula bija aizgājis,

Viņš gatavoja dieviem upurmielastu Un devās turp, kur Bakha spožā uguns kvēl, Lai abas Dionīsa klintis slacītu Ar asinīm par savu bērnu atgūto.

Viņš dēlam teica: «Paliec šeit un rūpējies,

Lai namdari te plašu telti uzsliet steidz!

Ja pārāk ilgi, radībdieviem ziedodams,

Es aizkavējos, draugi mielastu lai sāk!»

Un, teļus ziedam paņēmis, Ksūts aizgāja,

Bet jauneklis tad lika krāšņu telti celt Uz stabiem, bet bez sienām, lai tā sargātu No tveices lielākās, kad saule pusdienā Viskarstāk spīd, un vēlāk, kad tā lejup slīd. Sai teltij platība bij vesels kvadrātpletrs,

Kas desmittūkstoš kvadrātpēdām līdzinās,

Kā gudri ļaudis apgalvo, jo jauneklis Uz dzīrēm visus delfiešus lūgt gribēja.

No mantnīcas viņš ņēma svētos audumus Un telti pārsedza; tur bij ko apbrīnot! Vispirms par jumtu uzsedza viņš pārklāju;

Tā bija dāvana, ko Hērakls, Zeva dēls,

Pēc amazoņu kaujas Foibam veltīja.

Sis audums bija košiem tēliem izrakstīts;

Tur Urāns debess lokā zvaigznes pulcēja Un Hēlijs zirgiem lika traukt pret rietumiem, Sev spožo vakarzvaigzni līdzi atvezdams,

Un melnā tērpā Nakts bez grožiem vadīja Tur divjūgu, bet zvaigznes viņai sekoja.

Tad debess vidū parādījās Plejādes Un šķēpa nesējs Orions, un pāri tam Stāv Lācis, kas pret polu zelta asti vērš.

Pilns mēness vēl tur pacēlās, kas sadala Ik mēnesi uz pusēm, arī Hiādes,

Kas jūrniekiem visdrošāk laiku norāda,

Un spožā Eosa, kas zvaigznes izdzenā.

Bet sienu vietā audumi no svešatnes:

Tur ātrie kuģi, hellēņiem kas pretī trauc;

Tur puscilvēki, puszvēri un jātnieki,

Kas briežus lenc; tur arī lauvu medības.

Pie ieejas viņš novietoja dāvanu No Atēnām: tas bija Kekrops, čūskastis,

Un viņa meitas līdzās tam; bet krāterus No zelta ēdamtelpas vidū nolika.

Nu saucējs cēlās pirkstgalos un uzlūdza It visus, kas vien vēlas, dzīrēs ierasties.

Un telti pildīja tad viesi vainagos,

Tur spirdzinājās bagātīgiem ēdieniem.

Bet, kad bij gana ēsts, telts vidū nostājās Tad vecais, radot viesos lielu jautrību Ar savu rosmi: viņš no krūzes lēja tiem Uz rokām ūdeni un mirres smaržīgas Tur kvēpināja, zelta kausus dalīja;

No brīva prāta viņš šīs pūles uzņēmās.

Kad laiks bij flautu skandināt un vīnu dzert, Viņš sacīja: «Jūs tūdaļ projām aizvāciet Šos nieka vīna kausus, nesiet lielos šurp,

Tad vīns jo drīzāk mūsu sirdis ielīksmos!»

Un kalpi sudraba un zelta fiāles

Šurp steidzās nest; bet vecais, kausu paņēmis

Un pildījis, to sniedza kungam jaunajam,

Lai parādītu cieņu tam; tur iepriekš bij Viņš indi iemetis, ko valdniece, tā teic,

Bij devusi, lai nonāvētu jaunekli.

Neviens to nezināja. Bet, kad jaunais dēls, Tāpat kā citi, kausu rokā turēja,

Tad kādam kalpam lamu vārdi paspruka;

Tos jaunais, priesteru šai templī audzināts, Kā ļaunu zīmi uztvēra un vēlēja Liet citu vīnu kratērā, kad izšļācis Bij iepriekšējo zemē, teikdams pārējiem,

Lai rīkojas tāpat. Mēs klusu pildījām Ar ūdeni un Biblas vīnu krātērus.

Un, mums tā rīkojoties, teltī ielaidās Bars baložu, kas Apollona svētnīcā Bez bailēm mitinās; nu vīnā izlietā Tie izslāpuši savus knābjus gremdēja Un skaistspalvainos kaklus dzerot cilāja.

Šis zemē lietais vīns bij citiem nekaitīgs,

Tik putns, kas nometās, kur vīnu izlējis Bij jaunais dēls, un no tā baudīja, uzreiz Jau sāka krampjos raustīties un spārnus sist Un gārdza balsī dīvainā. Bij brīnums liels Par putna mokām visiem, kas tur mielojās. Kad, sārtās kājas izstiepis, tas nobeidzās,

Pār galdu savas kailās rokas cēla dēls,

Ko solījis bij orākuls, un iesaucās:

«Kurš bija tas, kas mani nāvēt gribēja?

Tev, vecais, jāatzīstas: tu še rīkojies,

No tavām rokām vīna kausu saņēmu!»

Aiz pleca sagrābis, viņš veco pratina,

Uz karstām pēdām grib tā vainu pierādīt.

Ar varu piespiests, sirmgalvis tad atzīstas,

Ka nāves dzirā vainīga ir Kreūsa.

Un jauneklis, ko Loksijs bija dāvājis,

Steidz tūdaļ laukā, ņemdams dzīrotājus līdz, Un, nostājies starp Delfu vadoņiem, teic tā: «Ai, svētā zeme! Erehteja meita, kas Še viesojas, man kausā indi ielēja!»

Ar balsu vairākumu lēma vecākie,

Ka valdniecei būs mirt, no klints tā jānogrūž: Tā tīkojusi dieva kalpu nonāvēt

Un templi aptraipīt. Jau visa pilsēta To meklē, kas par postu sev šurp braukusi.

Tā atnāca pie Foiba bērnus izlūgties,

Bet nu gan bērnus zaudēja, gan dzīvību.

Ko. Mums, nelaimīgām, neizbēgt No nāves skavām!

Jo gaismā, gaismā nāks,

Ka Bakha vīns,

Ar drausmā nezvēra Asinīm jaukts,

Ir kalpojis ziegam.

Jau upuris zināms,

Ko Aīdām nesīs:

Man bojāeja Un valdniecei nāve Bezdibenī!

Kā lai bēgam? Vai spārnos celties Vai zemes dzīlēs mums slēpties?

Vai glābties no drausmīgās nāves Uz akmeņiem Četrjūgā straujā,

Vai patverties kuģī?

Mums glābiņa nav, ja dievs Mūs žēlodams neaizved slepus.

Ai, kādas ciešanas Tevi sagaida, kundze!

Vai mums, kas citiem Vēlējām ļaunu,

Nu pašām būs ciest,

Kā taisnība prasa?

Atsteidzas Kreūsa.

Kr. Kalpones! Man dzenas pakaļ, mani nogalināt grib!

Deltu spriedums mani uzveic, kāds ir mani nodevis.

К. V. Jā, mēs zinām, nelaimīgā, kādas ciešanas tev draud.

Kr. Kurp man skriet? No mājām tikko un no nāves izbēgu, Nepamanīta šurp steidzos, ienaidnieka vairoties.

К. V. Tik uz ziedokli, ne citur!

Kr. Kas gan cits man atlicis!

К. V. Lūdzēju nav atļauts nokaut.

Kr. Mani likums nosoda!

К. V. Ja tu viņu rokās nāksi!

Skriešus tuvojas Ions ar apbruņotiem delliešiem.

Kr. Šurp jau, šķēpiem bruņoti,

Ienaidnieki nikni traucas!

К. V. Sēsties te uz ziedokļa!

Ja tie tevi nogalinās šajā vietā sēdošu,

Asinsziegs uz tiem tad gulsies. Tāds nu ir tavs liktenis!

Kreūsa uzkāpj uz ziedokļa.

Io. Ai, Kēfis, tēvs, kas esi vērša izskatā!

Tu esi licis odzei iedzimt sievā šai Vai pūķim, kura skatiens uguns liesmas met. Neviens tai noziegums nav svešs; ne mazāk tā Ir indīga par Gorgo asins pilieniem,

Ar ko tā gribējusi mani nobendēt.

To ņemiet ciet — uz Pamāskalna akmeņiem Lai matu sprogas, necirptās ne reizi vēl,

Tiek plosītas, kad to no klintīm nogrūdīs!

Bet mani glāba dēmons labs, pirms Atēnās Par upuri es kļūtu ļaunai pamātei.

Šeit, draugu pulkā, izdevās man saprast to,

Cik liels bij naids, ko grasījies pret mani vērst: Ja nonāktu es tavās mājās, drīzi vien Tu mani aizraidītu prom uz Aīdu.

Bet tevi nespēs glābt ne Apollona nams,

Ne ziedoklis. Daudz vairāk līdzjūtības mēs Ar māti esam pelnījuši nekā tu, —

Kaut attālums mūs šķir, man sirdī mātes vārds.

Nu skatiet nelieti, cik viņa viltīga!

Tā sakņupuši sēž uz dieva ziedokļa,

It kā par ziegu nebūtu tai jāatbild.

Kr. Gan pati aizliedzu tev mani nonāvēt,

Gan dieva vārdā, kura templī esam mēs.

Io. Kas gan ar Apollonu tev var kopīgs būt?

Kr. Es savu dzīvību šim dievam veltīju.

Io. Bet indēt gribēji tu dievam veltīto?

Kr. Vairs nepiederi Loksijam, tik tēvam vien.

Io. Tēvs mani radīja, bet dievam piederu.

Kr. Tu kādreiz piederēji tam, bet tagad es.

i Io. Bez vainas neesi, bet es tāds biju gan.

Kr. Tik sava nama ienaidnieku vajāju.

Io. Ar ieročiem jau tavā zemē nenācu.

Kr. Vēl vairāk: Erehteja namu dedzini!

Io. Ar kādām lāpām, kādām liesmām kvēlošām? i Kr. Ar varu tu man visu atņemt gribēji.

Io. Tēvs piešķīra man valsti, ko bij ieguvis.

Kr. Kas Aiolīdam kopīgs ir ar Atēnām?

Io. Ar ieročiem, ne vārdiem viņš tās sargāja.

Kr. Kas palīgs karā, vēl nav zemes pilsonis!

Io. No manis bīdamās, tu lēmi nāvi man.

Kr. Lai paglābtos, ja nodoms būtu tev tāds pats.

Io. Tev bērnu nav. Tu skaud, ka esmu Ksūta dēls. Kr. Tad tīko atņemt mājas tai, kam bērnu nav?

Io. Vai daļa tēva mantas nepienākas man? i Kr. Tik šķēps un vairogs — tas ir viss tavs īpašums. Io. Kāp nost no ziedokļa, no dieva svētuma!

Kr. Tā rīko savu māti, ja to sastapsi!

Io. Vai nenāksies tev, slepkava, man atbildēt?

Kr. Tik tad, ja gribi mani templī nonāvēt.

Io. Kāds labums tev ir mirt pie saitēm svētajām?

Kr. Tā iedzelšu es tam, kas man ir iedzēlis.

Io. Cik briesmīgi, ka dievs ir devis mirstīgiem

Bez apdoma tik netaisnīgus likumus!

Tam noziedzniekiem paglābties uz ziedokļa Vis nebij jāatļauj, bet jāpadzen tie prom.

Un rokām nekrietnajām jāliedz aizskart to,

Kas dievam veltīts ir. Lai tikai taisnīgiem,

Ja vajā tos, uz ziedokļa ir sēsties ļauts Un dievi nepiešķir tās pašas tiesības Tai pašā vietā krietnajam un ļaunajam!

No tempļa ar groziņu rokā iznāk Pīti Ja.

Pīti ja

Met tagad mieru, dēls! Es Foiba pareģe,

Kas, atstājusi orākula trijkāji,

Šo slieksni pārkāpju; starp visām delfietēm Es izredzēta orākula gribu paust.

Io. Māt, tevi sveicu es, kaut īstā neesi.

Pī. Lai būtu tā. Par to es neapvainojos.

Io. Vai dzirdēji? Šī mani dzīrās nonāvēt!

Pī. Jā. Taču pārāk cietsirdīgs, šķiet, arī tu.

Io. Vai maniem slepkavām bez soda palikt būs?

Pī. Aizvien ir ļaunas pamātes uz pabērniem.

Io. Un mēs uz pamātēm, ja tās ir netaisnas.

Pī. Ne tā! No tempļa dosies tu uz tēviju ...

Io. Kas man ir jādara? No kā tu brīdini?

Pī. ... un tīrs un laimīgs nonāksi tad Atēnās.

Io. Tīrs arī tas, kas nokauj savus naidniekus.

Pī. Tā nedari! Bet klausies, kas man sakāms tev!

Io. Lai arī ko tu teiktu, labi domāts tas.

Pī. Vai redzi šo te groziņu, kas rokā man?

Io. Jā, redzu vecu apsaitētu šķirstiņu.

Pī. Tur tevi tikko dzimušu es atradu.

Io. Ko saki? Tavi vārdi man ir pārsteigums.

Pī. Līdz šim es klusēju, nu ceļu gaismā to.

Io. Kam slēpi tu, ka sen jau mani atradi?

Pī. Pats dievs par kalpu templī tevi gribēja.

Io. Bet nu vairs ne? No kā lai es to noprotu?

Pī. Tev tēvu piešķīris, viņš sūta tevi prom.

Io. Kam glabāji tu groziņu? Pēc pavēles?

Pī. Man toreiz Apollons jo stingri pieteica ...

Io. Ko pieteica? Jel runā, nobeidz teikumu!

Pī. ... ka atradums ir glabājams līdz šodienai.

Io. Vai man no tā kāds guvums būs vai zaudējums? Pī. Tur iekšā autiņi, tais biji ietīstīts.

Io. Šīs zīmes mani var uz mātes pēdām vest.

Pī. Jā, dievs to tikai tagad atļauj, agrāk ne.

Io. Ļai slava dienai, kas man sapņus īsteno!

Pī. Ņem groziņu un savu māti sameklē!

Io. Es pārstaigātu Āziju un Eiropu!

Pī. Tu atradīsi to. Pēc Foiba gribas, dēls,

Es audzināju tevi un tev nododu Šo groziņu, ko viņš man lika paglabāt.

Bet, kālab viņš tā lēma, pateikt nevaru.

No mirstīgajiem nezināja it neviens,

Ka glabāju šo groziņu un kur tas slēpts.

Nu paliec sveiks! Kā māte tevi pavadu.

Sāc meklēt savu māti, kur tas pienākas: Vispirms — vai tevi dzemdējusi delfiete Un pametusi pie šīs svētnīcas. Bet tad —

Vai tā nav kāda cita grieķiete. — Nu tev Ir zināms viss par mani un par Loksiju,

Kam noteikšana ir par tavu likteni.

Viņa atgriežas templī. Ions tur groziņu rokās, bet Kreūsa viņu vēro ar augošu uzmanību.

Io. Man acis pārplūst asarām, kad domāju Par to, ka māte mani slepus dzemdēja Un projām nesa, krūti nedevusi man!

Bez vārda būdams, šajā dieva svētnīcā Es kalpa dzīvi vadīju. Gan Apollons Pret mani bija labvēlīgs, bet liktens bargs.

Jo tad, kad varēju es mātei pieglausties Un bezrūpībā baudīt dzīves labumus,

Vismīļā mātes glāsta man ir pietrūcis.

Un arī mātei jācieš bij tāpat kā man,

Jo viņai nebij lemts par bērnu priecāties.

Bet tagad groziņu es dievam nodošu,

Lai tajā nerodu nekā, kas nevēlams.

Ja mana māte būtu verdzene, tad man To labāk neatrast un palikt neziņā.

Šeit, Foib, es tavai svētnīcai to veltīju!

Bet nē! Kā drīkstu dieva gribai pretoties? Vai viņš nav manas mātes pēdas glabājis?

Man jāsaņem ir drosme atvērt groziņu;

No tā, ko liktens lēmis, izbēgt nevaru.

Ko, svētās saites, manām acīm slēpjat jūs,

Un mezgli, kas man daudz ko mīļu glabājat? Rau, vāciņš kāds šim glīti liektam groziņam;

Ka laiks nav skāris to — tas dieva brīnums īsts! Un pinums appelējis nav, kaut pagājis Ilgs laiks, kopš tanī glabājas šie dārgumi!

Kr. Ko es te redzu? Pārsteigums kāds necerēts!

Io. Ciet klusu! Tu jau agrāk, zini, pārāk daudz . . . Kr. Es klusēt nevaru, tev nav ko pārmest man!

Tas taču groziņš, kurā kādreiz, mīļais dēls,

Es tevi guldīju, kad piedzimi, un tad Pie Makru klintīm Kekropalā pametu.

Es kāpšu nost no ziedokļa, kaut jāmirst man! Kreūsa nolec no ziedokļa.

Io. To tveriet ciet! Kā neprātā šī nolēca

No dieva ziedokļa. Tai rokas sasaistiet!

Kreūsa dodas pie lona.

Kr. Kaut nogalināt mani, neatstāšos es

No tevis un no. tā, kas groziņā tev slēpts!

Io. Cik dīvaini! Tā taisās mani pakļaut sev!

Kr. Nē! Kas tev mīļa, savu mīļo atrada!

Io. Es mīļš? Kam liki mani slepus nonāvēt?

Kr. Bet vai tad bērns nav vecākiem vismīļākais?

Io. Ko niekus mels! Es tevi tūdaļ sagrābšu.

Кг. То tieši vēlos, pēc tā tiecos es, mans bērns!

Io. Vai groziņš tukšs, vai tajā kaut kas iekšā ir?

Kr. Tur mantiņas, ar kurām tevi izliku.

Io. Vai vari nosaukt tās, pirms sākam aplūkot?

Kr. Ja nenosaukšu tās, ar mieru esmu mirt.

Io. Tad saki! Tava drosme tiešām dīvaina!

Viņš pievēršas korim un tā pavadoņiem.

Tādēļ Kreūsai nav iespējams redzēt priekšmetus, ko izņem no groziņa.

Kr. Nu skatiet drānu, kuru audu vēl kā bērns!

Io. Un kāda tā? Tak meitenes auž dažādi.

Kr. Ir tajā kļūdas — audēja bij mācekle.

Io. Kas redzams tur? Tu mani nepiemānīsi!

Kr. Tur pašā vidū audumam ir Gorgona.

Io. Ai, Zev, kā liktenis mūs gan ir mētājis!

Kr. Uz apmales tam čūskas kā uz Aigīdas.

Io. turēdams sava priekša audumu

Lūk, audums, kuru dievs mums atrast līdzējis!

Kr. Vēl sendienās to audu, jauna būdama.

Io. Kas vēl? Vai tev tik palaimējās uzminēt?

Kr. Tur čūskas — sena rota, zeltā veidota,

Ko bērniem deva Atēna par dāvanu,

Tā atceroties senci Erihtoniju.

Io. Bet saki man — kam noder zelta rota šī?

Kr. Lai jaundzimušais nēsātu to kaklā, dēls.

Io. Tā groziņā! Vēl trešo vēlos uzzināt.

Kr. Es apliku tev olīvlapu vainagu

No koka, ko uz klints reiz dieve dēstīja.

Tam jābūt zaļam vēl, ja tas tur atrodas,

Jo mūžam zaļo eļļas koks, no kā tas plūkts.

Ions apkampj Kreūsu.

Io. Vismīļā māt! Es laimīgs, tevi skatīdams,

Un arī tu, kad taviem vaigiem pieglaužos.

Kr. Mans dēls, tu gaisma, spožāka par Hēliju, —

Šis dievs man piedos! — Skauju tevi sirsnīgi,

Tu atradums mans necerēts, jo domāju,

Ka mīti jau pie Persefones pazemē.

Io. Nē, manu dārgo māt, — es tavos skāvienos Te sveiks un vesels, kaut tev šķitu miris jau.

Kr. Ai, spožais debesu jums!

Kā gavilēt man Un kā līksmot?

No kurienes negaidot nākusi laime?

No kurienes radies man prieks?

Io. Es drīzāk visu citu būtu gaidījis,

Ne to, ka tu man māte esi, es tev dēls!

Kr. Vēl trīcu aiz bailēm!

Io. Ka mani zaudēsi, kaut turi mani ciet?

Kr. Jo cerības jau

Sen zaudētas bij!

pagriezusies uz templi No kurienes, kundze, no kurienes Dabūji tu manu bērnu?

Kas viņu atnesa rokās i Uz Loksija templi?

īo. Tā dievs bij lēmis. Kaut nu dzīvē turpmākā Mums laimes būtu tik, cik agrāk nelaimes! Kr. Ne bez asarām dzemdēju tevi,

Ar vaimanām šķīros no tevis.

Nu glausties tev varu pie vaiga Un baudīt svētlaimes mirkļus! īo. Šī laime mums ir dota abiem kopīgi.

Kr. Es neesmu tagad bez berniem vairs,

Drošs pamats ir namam un zemei kungs — Jauns Erehtejs dzimis.

No zemes cēlusies dzimta Vairs neraugās naktī —

Tā skata mirdzošo sauli, īo. Ai, mīļā māt, kaut arī tēvs še būtu klāt Un dalītos tais priekos, ko jums dāvāju!

Kr. Mans dēls, ko saki?

Man jāatbild atkal, īo. Kā teici?

Kr. No citas, citas tu dzimtas!

īo. Ak vai! Tu ārlaulībā mani dzemdēji?

Kr. Nebij ne lāpu, ne deju,

Kad laulībā stājos,

Kurā tu dzimi, mans dēls.

īo. Tad, māt, es zemas izcelsmes! No kādas tad?

Kr. To zina, kas nokāva Gorgonu ...

īo. Kāpēc to mini?

Kr. ... kas tronī sēž uz dzimtenes klints,

Kur virsotnē olīvkoks zaļo. īo. Tu aplinkiem runā; to nespēju saprast!

Kr. Pie lakstīgalu klints ar Foibu ...

Io. Ko piemini Foibu?

Kr. . . . es slepenos sakaros stājos.

Io. Jel runā! Tas, ko saki, mani aplaimo.

Kr. Un desmitā mēnesī slepus

Tevi dzemdēju Foibam. īo. Tā tīkamākā vēsts, ja patiesību teic.

Kr. Un, nezinot mātei,

Tevi vīstīju drānās,

Ko, jauniņa būdama, noaudu,

Atspoli neveikli vadot.

Tev nedevu pienu

No savas krūts

Un savām rokām

Nenomazgāju tevi, bet izliku

Nomaļā alā, lai plēsīgiem putniem

Tu mielasts asiņains būtu un Aīdām tiktu.

Io. Tas šausmu darbs bij, māt.

Kr. Aiz bailēm, bērns,

Es pametu tevi

Un liku pret savu gribu tev mirt.

Io. Tu arī nāvē šausmīgā

No manas rokas būtu mirusi!

Кг. Cik briesmīgs toreiz mans liktenis bij Un arī vēl nesen!

Ar gaišiem brīžiem tumšie mums mijas.

Nu rimušas vētras.

Lai tā arī paliek! Mēs cietuši gana.

Lai spirgti vēji dzen ļaunumu prom!

К. V. Ikviens, kas vērojis šos notikumus, teiks,

Ka itin viss ir iespējams šai pasaulē.

Io. Ai, Tihe, tu, kas neskaitāmiem mirstīgiem Gan nedienas, gan atkal laimi sagādā,

Cik trūka man, ka būtu māti nokāvis Un nepelnītā nāvē būtu miris pats!

Un cik gan jauna esam pieredzējuši Šai vienā dienā, kura saules staros mirdz!

Es, mīļā māte, laimīgs, tevi atradis,

Un mana izcelsme ir nevainojama.

Bet pārējo tev vēlos sacīt vienīgai.

Nāc tuvāk! Gribu tev šos vārdus pačukstēt,

Lai tas, ko saku, paliek citiem nezināms.

Tu, māmiņ, apdomā: vai mīlā neesi Tu klupuši, kā dažkārt gadās jaunavām,

Un, pēcāk dievam uzveldama vainu šo,

Nu saki, slēpdama no manis negodu,

Ka es no Foiba, kaut no dieva nedzimu?

Kr. Pie Nīkes Atēnas, kas kaujas ratos reiz Bij līdzējusi Zevam pieveikt gigantus:

Neviens no mirstīgiem gan nav tavs tēvs, mans dēls, Bet tas, kas audzināja tevi, — Loksijs pats!

Io. Bet kā viņš savu dēlu citam atdeva Un sacīja, ka es no Ksūta piedzimis?

Kr. Nav Ksūts tavs īstais tēvs; kā savu pēcteci Dievs tevi atdod tam. Tā savu dēlu draugs Var nodot draugam, kam par mantnieku tas kļūst.

Io. Vai Apollona vārdi patiesi vai ne,

Vienalga — satrauc tie man prātu, mīļo māt.

Kr. Tad uzklausi, ko šobrīd domāju, mans dēls:

Aiz labvēlības Foibs tev ceļu pavēris Uz dižciltīgu namu, jo kā dieva dēls Nekad tu īstens mantnieks nevarētu .kļūt,

Tev tēva vārda nebūtu. Vai neslēpu Es sakaru un nāvēt tevi netiecos?

Par laimi, tu sev citu tēvu dabūji.

Io. Tik vienkārši tam ticēt nevaru, ko teic,

Un, templī iegājis, es Foibam jautāšu,

Vai tēvs man kāds no mirstīgiem vai Loksijs pats.

Virs tempļa parādās Atēna Pallāda.

Lūk, pāri svētnīcai, kur vīraks kūp, kāds dievs Mums savu seju rāda, saulei līdzīgu!

Nāc, bēgsim projām, māt, lai vaigā nebūtu Tas jāskata — jo dievus uzlūkot nav ļauts!

Atēna

No manis nebēdziet, es ne jau naidniece;

Kā Atēnās, tā šeit es labvēlīga jums.

Es esmu Pallāda, kā vārdā nosaukta Ir tava dzimtene. No Foiba atsteidzos Uz šejieni — pats negrib viņš jums rādīties,

Jo bīstas, ka tam nepārmetat bijušo,

Un sūta mani šurp jums pateikt taisnību:

lonam

Šī tava māte ir, un Apollons tavs tēvs,

Un viņš par dēlu tevi Ksūtam atdeva,

Tik lai tu dižciltīgā namā iekļūtu.

Bet, kad šis notikums bij visiem zināms jau,

Viņš izdomāja viltību, jo baidījās,

Ka māte tevi un tu māti nenokauj.

Bet sākumā Foibs gribēja to noklusēt Un darīt zināmu tik pašās Atēnās,

Ka esi viņas dēls un Apollons tavs tēvs.

Mans pienākums ir vēstīt dieva lēmumu,

Un tālab zirgus aizjūdzu. Tad klausieties!

Uz Kekropzemi, Kreūsa, ar dēlu ej Un viņu valdniekkrēslā nosēdini tur!

Kā Erehteja pēctecim tam piešķirtas Ir tiesības šo manu zemi pārvaldīt.

Viņš visā Hellādā drīz slavu iemantos;

Tā četri dēli, kuri vienas cilmes būs,

Sai zemei vārdu dos un visām ciltīm, kas Tur mīt un manu augsto klinti apdzīvo.

Būs pirmā Geleona cilts, tai hoplēti Un argadieši sekos, aigikorieši,

Kas vārdu guvuši no manas Aigīdas.

Bet viņu atvases, kad laiks būs pienācis,

Uz Kiklādām tad dzīvos — salu pilsētās Un piekrastē. Tā mana zeme spēkā augs.

Tie kontinentus apdzīvos, kas atrodas Viens otram pretī abpus jūrai Āzijā Un Eiropā, un, senča vārdā nosaukti Par joniešiem, tie tālu slavu iemantos.

Bet arī tu vēl Ksūtam dēlus dzemdēsi,

Kā pirmo Doru — slavas apdziedāta kļūs Reiz Pelopzemē Dorīda, bet otrais dēls Būs Ahajs, kas pie Rija valdīs piekrastē, —

Tā vārdā reiz tiks visa tauta nosaukta.

Lai norit viss, kā nākas, parūpējās Foibs.

Bez sāpēm dzemdēji, neviens to nejauta.

Kad bērns bij piedzimis, to tini autiņos Un izliki. Foibs pavēlēja Hermejam Ņemt rokās bērniņu un atnest viņu šurp Un lika barot to, lai bojā neaiziet.

Tik noklusē, ka bērnam māte esi tu,

Lai Ksūts joprojām priecājas, ka viņš ir tēvs,

Un mājās ej par savu laimi priecīga!

Nu sveiki palieciet! Kad visām likstām gals,

Jums pasludināt varu dzīvi laimīgu.

Pallāda, kas esi meita Zevam visuvarenam,

Droši ticu taviem vārdiem, ka mans tēvs ir Apollons,

Viņa — māte man. Jau iepriekš tas man likās iespējams. Kr. Klausies mani! Gods lai Foibam — agrāk negodāju to —, Jo man tagad atdod dēlu, ko jau šķita aizmirsis!

Labu prātu raugos vārtos un uz dieva svētnīcu,

Kas līdz šim bij netīkama. Labu prātu tveru es Durvju rokturi un saku templim tagad ardievas.

At. Labi tas, ka slavē dievu, ka tev mainījies ir prāts!

Bieži tīk tiem vilcināties, taču liela vara tiem.

Kr. Dēls mans, dosimies nu mājās!

At. Ejiet, pavadīšu jūs!

Kr. Cienīga mums pavadone!

At. Pilsētai es labvēle.

Kr. Būs tev senču tronī sēsties.

Io. Goda pilns man pienākums.

К. V. Apollon, tu, Lētojas un Zeva dēls, nu paliec sveiks! Nelaime ja namam uzbrūk, jāuzticas dievībām.

Galu galā tie, kas krietni, saņem labu atmaksu,

Bet, kas savā sirdī ļauni, nekļūs laimīgi nekad.

IFIGENIJA

AULiDĀ

PERSONAS

AGAMEMNONS, Mikēnu valdnieks MENELAJS, viņa brālis, Spartas valdnieks KLITAIMNESTRA, Agamemnona sieva IFIGENIJA, Agamemnona un Klitaimnestras meita AHILLEJS

SIRMGALVIS, Agamemnona kalps HALKlDAS SIEVIEŠU KORIS

Darbības vieta:

Aulīda, Agamemnona telts priekšā.

Agamemnons

Mans vecais, no telts iznāc ārā mazliet,

Nāc ārā!

Sirmgalvis

Es nāku. Kas padomā tev,

Agamemnon?

Ag. Nu nac taču!

Si. Esmu jau klāt — Manā vecumā bezmiegs māc biežāk kā miegs Un acis redz asi un skaidri arvien.

Ag. Tad kas ta par zvaigzni, kas redzama tur?

Si. Tas ir Sīrijs, kas septiņām Plejādēm līdz Tik pusē vēl nogājis naksnīgo ceļu.

Ag. Patiešam — vēl nedzird ne putnu čalas,

Ne jūras šalkoņu; vēji — tie klusē,

Kā žņaugos tur Eirīpa līci.

Si. Bet saki — kāpēc tad tu, Atreja dēls,

Savu telti, mans valdniek, atstājis jau?

Vēl klusums un miers taču Aulīdu tin,

Uz mūriem bez kustības sardze vēl guļ.

Iesim iekšā!

Ag. Es, vecais, apskaužu tevi,

Es apskaužu visus, kam nodzīvot mūžu Bez briesmām, bez ziņas, bez slavas ir ļauts; Kas godā un slavā, tas apskaužams nav.

Si. Taču dzīves skaistums tur tikai ir!

Ag. Bet šis skaistums ir tāds, kas mana un viļ;

Tas ir tīkams un salds, taču bēdas vien nes.

Te kāds dievs, kas ir aizmirsts vai aizvainots, Tavu dzīvi piepeši pārvērš, kā grib,

Te savukārt cilvēki spriedelē daudz

Un ar naidīgu prātu

Dzen tevi uz postu un galu.

Si. Šādi vārdi nav cienīgi dižena vīra.

Vai tiešām tik laimei un labumiem vien Tevi Atrejs audzēja lielu?

Tev kā mirstīgam līksmot un bēdāties vajag, Jo, gribi ko gribēdams, notiks vienmēr Tas, kas dieviem būs bijis pa prātam.

Bet luktura gaismu tu iededzis esi Un vēstuli raksti —

To pašu, kas tagad tev rokā.

Tu atkal un atkal rakstīto dzēs,

Tu zīmogo ciet, lauz zīmogu vaļā,

Tu priežkoka plāksnīti zemē triec Un gaužas asaras raudi.

Man brīžiem vien liekas — tu izturies tā Kā tāds, kas zaudējis prātu.

Kas tev kait? Kas, valdniek, noticis tev?

Saki, lūdzams, atklātu vārdu man —

Būs labam un godīgam vīram tas teikts,

Jo toreiz, kad deva tev Tindarejs Savu meitu, viņš mani tai sūtīja līdz Far krietnu un taisnīgu sargu.

Bij kādreiz Testiādai Lēdai meitas trīs —

Bij Foibe, Klitaimnestra — tagad sieva man — Un Helena, pie kuras brauca precībās Visdiženākie dēli visā Grieķijā.

Cits citam viņi bargu nāvi draudēja,

Jo gribēja ikviens gūt Lēdas meitu sev.

Jā, Tindarejam bija grūti izšķirties —

Dot meitu, nedot? Un kā izkļūt sveikam tam No grūtā stāvokļa — un beidzot nolemj tā:

Lai viņi zvērus zvēr, lai labās rokas sniedz Šie precnieki cits citam un pie ziedokļa Lai ziedam vīnu lej un svēti apsolās,

Kam vien par sievu kļūtu meita Helena,

Nākt tūliņ palīgā, ja kāds to aizvestu No mājas un no vīra projām aizrautu,

Pret viņu karu sākt, graut drupās pilsētu, Visviens, vai kādas barbarcilts vai grieķu tā. Kad apsolīja viņi to ar zvērestu,

Tad gudrais Tindarejs tos prata savaldīt:

Viņš brīvi izvēlēties ļāva Helenai,

Pie kura iziet Afrodīte pamātu.

Un viņas izvēle — ai, kaut tas bijis cits! —

Bij Menelājs. Tad nāca frīģietis — tas pats,

Kas dievietēm, kā stāsta, strīdu izšķīris.

Jauns nāca viņš, tērps zelta rakstiem izšūts bij, Viss krāšņi mirdzošs svešatnīgā greznumā.

Drīz abos mīla kvēl — zog svešnieks Helenu, Kad Menelājs nav klāt, uz zaļo Idu ved Pie saviem ganāmpulkiem. Menelājs kā dzelts No visas zemes zvērestniekus kopā sauc,

Jo jāsteidz palīgā, kam pāri nodarīts.

Un drīz vien hellēņi sāk karadraudzēm plūst Uz šauro līci Aulīdā, kā nolikts tiem,

Ar visu, kā jau nākas, — kuģiem, vairogiem, Ar zirgu zirgiem, kaujas ratiem, ieročiem — Un varu dod kā Menelāja brālim man,

Par pulku pavēlnieku mani izraugot, —

Kaut taču šajā vietā būtu bijis cits!

Jau pulki gatavībā pulcināti sen,

Bet, ceļa vējam trūkstot, nīkstam Aulīdā.

Tad reģis Kalhants likstā šai dod padomu,

Lai savu paša meitu Ifigeniju

Šīs vietas dievei Artemīdai ziedoju —

Tad brauciens būs un kritīs frīģu Ilija;

Ja dievei neziedošu — nenotiks tas viss.

To dzirdot, tūlīt Taltībijam sacīju,

Lai saucējs izkliedz visiem pulkiem projām iet, Jo savu bērnu nonāvēt man spēka nav.

Bet brālis tūdaļ sāka mani pierunāt,

Ka jābūt stipram man un šausmas jāpacieš, Un tā es liku sievai sūtīt meitu šurp,

Ko it kā gribu Ahillejam precināt.

Es sievai rakstīju, ka viņš ir slavens vīrs Un ahajiešiem līdzi braukšot tikai tad,

Ja sievu tam, ko vest uz Ftīju, dosim mēs. Es ļoti centos Klitaimnestru pierunāt,

Tai melus virknēdams par meitas precībām. No grieķiem vienīgie, kas patiesību zin,

Ir reģis Kalhants, Odisejs un Menelājs.

Bet tagad to, ko nepareizi izlēmu,

Es labot vēlos tajā pašā vēstulē,

Ko tumšā naktī — pats to, vecais, redzēji — Gan vaļā lauzu es, gan zīmogoju ciet.

Un tagad steidz ar vēstuli uz Argosu,

Bet visu to, kas šajās rakstu rindās teikts,

Es pasacīt tev gribu arī mutvārdiem,

Jo sievai kalps tu uzticīgs un ģimenei.

Si. Jā, izlasi man un parādi to,

Lai vēstuli izstāstīt mēle man prot.

Ag. lasīdams

«Tai ziņai, ko nesen es sūtīju tev,

Nu papildus saņem šo vēstuli!

Nav meita tev jāsūta šurpu vairs Uz Aulīdas bezviļņu krastu.

Mēs citulaik meitu izdosim Un kāzām iedegsim lāpas.»

Si. Bet Ahillejs, ja jūs tam atteiksit, —

Vai nekvēlos dusmās tā lepnīgais prāts Uz tevi un tavu sievu?

Tas slikti var beigties. Vai neliekas tev?

Ag. Par laulibam Ahillejs nezin neko,

Viņš nezin, ka izmantots tiek viņa vārds,

Ka es viņam solījis meitu dot Un viņa, kā līgava greznota, drīz Kāpšot gultā laulības priekiem.

Si. Cik drausmīgs, valdiniek, bija tavs plāns!

Tu, dievietes dēlam solīdams meitu,

Ved viņu par upuri grieķiem!

Ag. Ak vai, biju zaudējis prātu,

Ak vai, cik es nelaimīgs esmu!

Bet ej, tagad ej un netaupi kājas,

Un pasteidzies gadiem par spīti!

Si. Es steigšos, cik jaudas.

Ag. Pat elpu pie strautiņa neatvelc Un neļaujies miegam ne mirkli!

Si. Kaut nu būtu man spēks!

Ag. Un, ceļi kur daļas, tur pavēro

Un skaties, un sargies, lai nemanot Kāds garām ar ratiem tev nepabrauc,

Manu bērnu uz šejieni atvezdams Pie liektajiem danaju kuģiem!

Un, ja ceļā tu sastopi braucienu,

Tver aiz iemauktiem zirgus un atpakaļ griez Uz kiklopu svētajiem mūriem!

Si. Būs tā, kā tu vēlies.

Ag. Tev laiks nu ir iet!

Si. Bet vai meita un sieva man noticēs,

Ja teikšu es viņām, ko tu man liec?

Ag. Tu tik zīmogu sargi uz vēstules šīs,

Ko es dodu tev līdzi! Steidz, pamale bāl,

Drīz jau iedegsies sārtās rītausmas stars Un Hēlija četrjūga uguns!

Stāvi klāt man šai nelaimes stundā!

Ar likteņa vēlību lutināts

Līdz mūža galam gan nav vēl neviens,

Jo kurš gan ir dzimis bez bēdu?

Sirmgalvis dodas projām. Agamemnons ieiet telti. Uznāk koris — Halkidas sievietes.

Koris

Es nācu gar jūru uz Aulīdu šurp Pa kāpu sausajām smiltīm,

Eirīpa šaurumam pārīros pāri,

Zmaugajai ūdeņu takai.

Halkīdas pilsēta palika tur,

Viņējā krastā, — to ūdeņiem baro Slavenā Aretūsa.

Ahaju pulkus es kāroju redzēt —

Diženo pusdievu daudzirkļu floti —,

Kurus uz Troju drīz jo drīz Kuģos bez skaita,

Kā stāsta mums vīri,

Gaišmatis Menelājs Un Agamemnons, tā cildenais brālis,

Vedīšot Helenu atgūt.

Viņu no Eirotas meldrainā krasta Veda gans Parīds sev līdzi kā balvu,

Pašas Kiprietes dotu,

Kad urdzoša strautiņa krastā Afrodīte gan Hēru, gan Pallādu Strīdā — strīdā par daiļumu veica.

Artemīdas svētbirzei cauri,

Ziedokļu dūmakās tītajai,

Devos es jaunības biklumā Kautri sarkušu vaigu,

Jo šo telšu un vairogu cietoksni,

Bruņotos danaju vīrus es alku Skatīt un rumaku drūzmu.

Abus Ajantus redzēju kopā,

Oileja dēlu un Telamonīdu,

Salāmīnas rotu;

Viņiem līdzās Protesilāju un Palamēdu, Posēidona mazdēlu,

Laiku kavējam kauliņu spēles Viltpilniem gājieniem;

Diomēdu, kas diska mešanā Prieku sev rada. Tuvumā viņam Mērions, Arēja atvase, bija,

Ko apbrīno ļaudis,

Lāerta dēls

No kalnainās salas

Un Nīrejs, visskaistais no grieķiem.

Ahilleju, kam Tetīda māte Un skolotājs Heirons,

Naskkāji, redzēju Vēja ātrumā

Bruņotu skrienam pa pludmales oļiem Un sacenšamies Par uzvaras lauriem Ar četrjūga ratiem.

Ratu vadītājs Eimēls,

Ferēta mazdēls,

Mudīja zirgus,

Brīnišķos kumeļus

Zeltrotu iemauktos šaustot ar dzelksni.

Vidējie — jūga zirgi bij dārki,

Ar lāsumiem baltiem,

Malējie — piejūga kumeļi,

Veiklie līkumu skrējēji —

Sarķi ar raibraibu ādu

Pie nagiem. Tos, aiztraucies garām

Gan riteņa rumbai, gan kauj ratu kulbai

Lēcieniem viegliem, kaut apbruņots ieročiem, apdzina Pēleids.

Arī kuģus es saskaitīju,

Vērojot brīnišķo skatu,

Kas mieloja sieviešu acis Un priecēja sirdi.

Flotes labajā

Spārnā atrodas

Ftījas mirmidoniešu Arējs

Ar piecdesmit kuģiem jo straujiem.

Pūpes galā tiem zeltītos tēlos

Paceļas dieves — Nēreja meitas,

Kaujas ģerbonis Ahillejam.

Cieši blakus enkuru metuši Argiešu kuģi vienādiem irkļiem. Viņus cīņā Eirials vada,

Taleja mazdēls,

Un Stenels, Kapāneja pēcnieks. Sešdesmit kuģus No Atikas atvedis Tēsēja dēls Un noenkurojis tur līdzās.

Tajos redzama Pallāda stāvam Spārnotos ratos,

Jūras braucējiem vēstījot laimi.

Tad mēs skatījām boiotu spēkus — Piecdesmit kuģus,

Izgreznotus ar brīnišķu tēlu:

Viņiem Kadms Virs stūres slienas Ar zeltīto pūķi;

Vada šo floti Zemes dēls Lēits.

Tieši tikpat no fokiešu zemes Un Lokrīdas bija.

Ajants tās atvedis, Oileja vasa,

No slavenās Tronijas nākdams.

No Mikēnām, kiklopu celtajām, Veselu simtu

Kuģu ar kareivjiem sūtījis Atreids; Draugs tam būdams, kopā ar viņu Tiem vadonis Adrasts.

To, kas kaislē

Pret svešnieku pameta

Dzimteni, vēlas tie atgūt ar spēku.

Ieraudzīju vēl

Pilas Nestora

Kuģu ģerboni —

Vērškāji Alfeju, novada dievu.

Divpadsmit kuģu bij ainiāņiem,

Kam vadonis Gūnejs;

Viņiem blakus ir Elīdas dižie,

Ko visa tauta Par epejiem dēvē;

Šiem vīriem ir pavēlnieks Eirits. Tafiešu pulku ar baltairu kuģiem Valdnieks Megēts,

Kas Filejam pēcnieks,

Šurpu vedis no Ehīnu salām,

Kur jūrnieki nelabprāt piestāj.

Ajants, Salāmīnas auklēts,

Saista labējo spārnu ar kreiso Tur, kur saskaras malējie irkļi, Ievijot flotes kopējā rakstā Divpadsmit kustīgo ātrgaitas kuģu. Tā, lūk, es vēroju Kuģus un kareivjus.

Ja tiem pretī trauks Barbaru laivu bars,

Mājās tām nepārnākt —

Pārlieku varena Flote, ko redzēju.

Dzimtenē negaisīs mūžos no atmiņas Vienoto pulku diženais skats.

Uznāk Menelājs un Sirmgalvis, Agamemnona vergs, kas cenšas Menelājam no rokām izraut vēstuli, kuru tas viņam atņēmis.

Si. Tik tiešām, Menelāj, tu uzdrīksties par daudz! Me. Prom, saku tev, tu pārāk uzticamais vergs!

; Si. Šis pārmetums ir skaists, ja vien tas pārmetums. Me. Tev jāraud būs, ja darīsi, kā nevajag.

Si. Tev atplēst vēstuli, ko nesu, neklājas.

Me. Nedz klājas tev nest ļaunu visiem hellēņiem.

Si. Tas citu ziņā ir, man atdod vēstuli!

) Me. Ir nedomāju dot!

Si. Es neatlaidīšos!

Me. Ar zizli šo es tavu galvu dragāšu.

Si. Ir taču cildeni par saviem kungiem mirt.

Me. Laid tūdaļ vaļā! Pārāk daudz tu pļāpā, vergs!

No telts iznāk Agamemnons.

Si. Mans kungs, man dara pāri — tavu vēstuli No manām rokām izrāva ar varu šis Un nevēlas pat klausīties, ko saku tam!

Ag. Kas par troksni te pie durvīm, kāpēc asi vārdi skan?

Me. Man gan vairāk klājas runāt tavā priekšā nekā šim.

Ag. Kāpēc tu ar viņu strīdies, kāpēc rausti, Menelāj?

Me. Skaties acīs, lai es varu pateikt to, kas sakāms man!

Ag. Vai man tiešām, Atrejdelam, acis pacelt butu bail?

Me. Šo te vēstuli tu redzi, kur ik burts dveš ļaunu vien?

Ag. Redzu, bet vispirms no rokām vēstuli šo vaļā laid!

Me. Nē — pirms visi danajieši neuzzinās, kas tur teikts!

Ag. Kas tev jāzin nav, tu zini, zīmogu šo uzlauzdams.

Me. Jā, tā tev par nepatiku atklāju, ko perini!

Ag. Ka ta tika tavas rokas? Dievi, kur šim vīram kauns?

Me. Gaidot tavu meitu šurpu atbraucam no Argosas.

Ag. Bezkauņa, kas tevi cēlis manējiem par sargu te?

Me. Man tā labpatika darīt — neesmu jau es tavs vergs.

Ag. Ko tu jaucies mājas lietas? Tur es saimnieks, nevis tu.

Me. Tev jau domas, šīs vai citas, mainās šā un mainās tā.

Ag. Veikli lokas tava mele — veikla, naidu kurinot.

Me. Nenes labuma nevienam prāts, kam pastāvības trūkst. Tagad gribu tev ko jautāt, bet tu dusmām neļauj stāt Ceļā patiesības vārdam — netaujāšu pārāk daudz!

Tu tak vēlējies būt grieķiem vadonis pret Iliju;

Arēji to nerādīdams, kārot kāroji tas kļūt.

Cik tu pazemīgs tad biji, gatavs katram roku spiest,

Un ik nācējam no tautas allaž atvērts bij tavs nams.

Tu ar visiem aprunājies, kam tik iegribējās nākt,

Un kā tirgū kādu preci dzinies vadoņvaru pirkt.

Bet, kad tā tev bija gūta, tikums tavs tad kļuva cits.

Nebiji vairs saviem draugiem tāds, kāds agrāk biji, draugs, Nepieejams, nesastopams kļuvi visiem. Vai tad drīkst Cildens vīrs tā pārmainīties, kuram liels ir jāveic darbs? Viņam jābūt saviem draugiem uzticīgam — īpaši,

Kad viņš, varens kļuvis, spējīgs tiem visvairāk; palīdzēt. Tad, kad tu ar karapulkiem ieradies šeit, Aulīdā,

Izmisis tu nezināji, kā no līča ārā tikt,

Jo tev nebij ceļavēja. Danajieši nāca teikt,

Lai tu atlaid kuģus mājās, velti ostā nenīksti.

Kā tev sadrūma tad seja, redzot, ka tev nebūs lemts

Tūkstoš buru nestos pulkus pretim Priamzemei vest.

Tad tu prasīji: «Ko darīt? Kādu izeju man rast?

Kā man saglābt vadoņvaru? Kā man skaisto slavu glābt?» Un, kad reģis Kalhants teica, ka tik tad būs ceļavējš,

Kad tu savu meitu būsi Artemīdai ziedojis,

Tu ar prieku biji gatavs paša bērnu upurēt Un labprāt, nebūt ne piespiests, savai sievai vēlēji Sūtīt meitu šurpu — it kā Ahillejam precināt.

Vārdus šos no tavas mutes dzirdēja, lūk, debess šī.

Bet tad pēkšņi atsauc visu, rakstot otru vēstuli,

It kā nespētu nemūžam meitas slepkava tu kļūt. Tūkstošiem jūs tādi esat — valdītāji tā kā tu:

Sākt jūs visi sākat labi, bet tad sākto pametat —

Vai nu neprātīgās tautas kavēti, vai saprotot,

Ka jūs paši nespējīgi valsti nosargāt un glābt.

Man visvairāk tagad žēl ir nelaimīgās Grieķijas,

Kura alktin alka atriebt svešās zemes salašņām.

Tagad šie tiks sveikā cauri tevis paša, meitas dēļ.

Lai tik kādam būtu labums, nav tas jāceļ vadoņos Nele valstij, nele pulkiem. Prāta vajag vadonim —

Vīrs ikviens var valdīt zemi, ja tam netrūkst gudrības.

Kora vadīta ja

Cik briesmīgs vienmēr brāļiem vēršas vārdu karš,

Kad viņi kādreiz savā starpā ķildu sāk!

Ag. Tagad gribu nedaudz vārdiem gaužām rāmi tevi pelt, Augstprātīgi nesaraucot pieri, gluži mierīgi;

Kā jau brālis, visu teikšu — mēru zina goda vīrs.

Saki man — kam dusmās šņāc tu, kam tev acis sarkušas? Kas tev šobrīd dara pāri? Kā tev trūkst? Vai sievietes?

To es nespēju tev gādāt, pats tu glabāt neprati Savu sievu. Vai par tavām kļūdām man būs jāmaksā?

Ne jau, brāli, tevi satrauc mana godkāre, nē, rūp Tikai apskaut daiļu sievu; vai tas krietni, prātīgi,

Alga viena tev! Kas zemisks, kāro priekus neķītrus!

Ja es tagad savu kļūdu labot vēlos, vai tādēļ

Es bez prāta? Nē, tad drīzāk tu, kas, dieviem palīdzot,

Pazaudēji sliktu sievu un to centies atkarot!

Zvērestu gan zvērējuši Tindarejam apmātie Precinieki mīlas alkās, taču mudināja tos Dieve Cerība, tā šķiet man, nevis tu, tavs dižais spēks. Dodies vien ar viņiem karā — viņi savā neprātā Tam ir gatavi! Bet dievi modrīgi un labi redz Zvērestus, ko nevar pildīt, solījumus izspiestos.

Savus bērnus nenokaušu — nebūs taisnīgi, ja tā Es tev palīdzēšu sodīt tavu sievu nekrietno.

Augas dienas, augas naktis asarās es vadītu,

Ja pret tiem, ko dzemdināju, nelietīgi rīkotos!

Nu tu zini manas domas, īsi, skaidri klāstītas;

Esi neprātīgs, ja vēlies, es, kā nākas, darīšu!

К. V. Šie vārdi atšķiras no iepriekš teiktajiem.

Kas savus bērnus saudzē, krietni rīkojas.

Me. Ak vai! Man, nelaimīgajam, nav draugu vairs!

Ag. Tad necenties tu savus draugus posta grūst!

Me. Vai tiešām esam viena tēva radīti?

Ag. Lai abi esam prātīgi, ne apmāti!

Me. Ar draugiem skumt ir katra drauga pienākums. Ag. Uz labiem darbiem, ne uz ļauniem mani sauc! Me. Tad izciest to par Grieķiju tu nevēlies?

Ag. Gan tu, gan Grieķija sirgst kada dieva deļ.

Me. Tik plāties vien ar zizli, brāļa nodevēj!

Es citus ceļus, citus draugus meklēšu!

Uznāk Ziņnesis.

Ziņnesis

Lūk, Agamemnon, visu grieķu pavēlniek,

Es esmu ieradies, tev meitu atvezdams,

Ko mājās sauci tu par Ifigeniju.

Tai līdzi māte, tava Klitaimnestra, nāk Un mazais Orests; redzot tos, tev prieks būs liels, Jo ilgi esi bijis tu no mājām prom.

No tālā ceļa gurdas — viņas vēsina Nu maigās kājas strauta dzidrā ūdenī.

Un viņu zirgi tāpat savā nodabā Tur ganās pļavās, zaļo mauru plūkdami.

Es steigšus devos šurp pa priekšu vēstīt tev,

Lai būtu gatavs tu. Jau karapulks to zin,

Jo ātri izplatījās vēsts, ka meita klāt.

Jau saskrējis ir milzīgs ziņkārīgo bars,

Lai vaigā tavu bērnu skatītu. Jā, laimīgos Jau allaž vēro mirstīgie un apbrīno.

Tie prašņā: «Vai te kāzas būs? Varbūt kas cits? Vai, tikai ilgodamies meitas, valdnieks pats To aicinājis šurp?» Tad dzird vēl valodas,

Ka Artemīdas svētbirzī to iesvētīs Par līgavu. Bet kas būs viņas precinieks?

Agamemnons klusē.

Nu steidz — lai altārim ir gatavs zieda grozs,

Lai vainags grezno galvu,

Menelāļam

un tu, Menelāj,

Par līksmām kāzu dziesmām rūpējies! Lai skan Pār jumtiem stabules un dejās kāju dimds,

Jo šodien svētīgs rīts nes laimi jaunavai!

Ag. Paldies! Ej, ludzu, tagad maja iekša, draugs,

Bet visu citu paveikt laimes rokai ļauj!

Ziņnesis ieiet teltī.

Ak vai, ko teikt man, nabagam? Ar ko man sākt? Cik ļaunos pinekļos gan lemts bij sapīties!

No tumsas negaidot man uzbrucis kāds dievs,

Un viņa viltus viltīgāks par manējo.

Cik laimīgs gan var justies gluži vienkāršs vīrs, Jo izraudāties viņam ļauts no visas sirds Un pateikt itin visu, kas kā negods liegts Ir dižā vīra cieņai. Dzīvē vada mūs Tik lepnība, un pūļa vergi esam mēs.

No vienas puses, kaunos raudāt asaras,

No otras — kā lai, nelaimīgais, neraudu,

Kad tādas bēdas manu sirdi sāpēs žņaudz?

Bet tagad — kā man pateikt savai sievai to? Kā viņu sagaidīt? Un kur man acis likt?

Ne saukta viņa nākusi, bet negaidot,

Lai posta mēru līdz pat malām pildītu,

Jo meitu tautās vest tā šurpu steigusies,

Dot projām dārgāko, bet es — tik nežēlīgs! Man žēl ir jaunavas — kam teicu «jaunavas»? Tai visai drīz būs drūmais Aīds precinieks. Jau garā dzirdu viņu lūgšus sakām tā:

«Tu gribi manu nāvi, tēv? Ak, kaut tu pats Un tavi draugi tādas kāzas svinētu!»

Un viņai blakus Orests raudot iekliegsies,

Kas ļaunu tikai nojautīs, jo maziņš vēl.

Ai, kādu postu atnesusi Helena,

Bet posta cēlējs — Parīds, viņas mīļākais!

К. V. Šais sāpēs es tev jūtu līdz. Pat svešniecei Ir jālej asaras, kad valdniekus māc posts.

Me. Ak, brāli, ļauj man tavu krietno roku spiest! Ag. Se ņem — tu guvis uzvaru, es — nelaimīgs! Me. Pie Pelopa es zvēru, kuru daudzina Par tēvatēvu man un tev, pie Atreja,

Ka sacīšu tev taisnību no visas sirds —

Bez aplinkiem un tikai to, ko domāju.

No acīm redzēdams tev plūstam asaras,

Es raudu līdz, jo sirds man žēlās sažņaudzas, Un agrāk teiktos vārdus ņemu atpakaļ.

Vairs manis nebaidies! Es tagad domāju Kā tu, un padoms mans ir meitu neziedot, Nedz daudz par mani raizēties. Nav taisnīgi, Ka bēdas nomāc tevi, bet es priecājos,

Ka tavi mīļie mirst, bet mani gaismu redz.

Ko īsti vēlos es? Vai citas daiļavas Gan nedabūtu sev, ja sievas kārotu?

Vai, pazudinot brāli, ko vismazāk drīkst,

Man atgūt Helenu? Pret labu ļaunu mīt?

Jauns muļķis biju, kamēr beidzot aptvēru,

Ko nozīmē būt paša bērna slepkavam.

Tad nelaimīgās jaunavas man kļuva žēl,

Kad iedomājos, cik tā tuvu rada man Un ka to ziedos tikai manas sievas dēļ.

Un kas gan kopīgs jaunavai ar Helenu?

Laid tāpēc pulkus steigšus prom no Aulīdas! Beidz tagad, brāl, sev vaigu slacīt asarām Un neliec arī manām acīm valgām kļūt!

Ja tevi saista tas, ko teica pareģis,

Tad mani ne — es dodu savu tiesu tev:

No naida vārdiem novērsies, es kļuvis cits.

Ko darīt man, nu zinu. Brāli mīlēdams,

Es esmu pārvērties, jo allaž goda vīrs Tik tādu ceļu iet, kas ir vislabākais.

К. V. Tas Zeva dēla Tantala bij cienīgi

Un cēli teikts — tu kauna senčiem nedari!

Ag. Paldies tev, Menelāj, ka gluži negaidot

Tu biji taisnīgs vārdos, tāds, kā klājas tev!

Aiz greizsirdības brāļiem ķildas rasties mēdz Vai arī raušot mantu. Bet man derdzīga Ir tuvība, kas otram tikai sāpes nes.

Un tomēr, redzi, likteņlēmums mani spiež Ar asiņainu roku meitu nonāvēt.

Me. Kāpēc? Kas paša bērnu liek tev nāvē grūst?

Ag. Viss ahajiešu karotāju lielais pulks.

Me. Tad sūti meitu atpakaļ uz Argosu!

Ag. To slepus gan var veikt, bet slēpts tas nepaliks. Me. Kāpēc? No pūļa nedrīkst pārāk baidīties.

Ag. Bet Kalhants pateiks argiešiem, kas pareģots.

Me. Viņš neteiks, ja tas iepriekš mirs; to viegli veikt. Ag. It visi pareģi ir dzimums godkārīgs.

Me. Nedz labu, nedz ko vērtīgu tie kādreiz pauž.

Ag. Bet vai tā vīra nebaidies, no kā man bail?

Me. Ja vārda nesaki, kā man to uzminēt?

Ag. Šai Sīsifsēklai itin viss jau zināms ir.

Me. Ko ļaunu tev vai man var darīt Odisejs?

Ag. Viņš vienmēr viltu vērpj un pūlim liekas draugs. Me. Viņš sirgst ar godkāri, kas tikai ļaunu nes.

Ag. Man tapec šķiet, viņš viru vidu nostāsies Un atklās visu tiem, ko Kalhants sacījis,

Kā Artemīdai ziedot vārdu devu es,

Kā lauzu to. Tad karaspēku aizraus viņš Un argiešiem liks tevi, mani nonāvēt Un nokaut jaunavu, bet, ja uz Argosu Es bēgtu prom, līdz pašiem kiklopmūriem tie Mūs vajātu, pār zemi postu izsējot.

Tās, lūk, ir bēdas, kas bez gala mani māc,

Jo dievu lemtās likstas ceļā stājas man.

Tik viena sargies, brāl, pie vīriem nonācis:

Lai Klitaimnestra neuzzin nekā par to,

Pirms paša bērns nav nodots rokās Aīdām;

Tad mazāk asaru būs manās ciešanās. korim

Un jūs, ai, svešnieces, jūs arī klusējiet!

Agamemnons atgriežas telti,

Menelājs dodas uz nometni.

Ko. Laimīgi tie,

Kas Kiprietes priekus

Bauda ar mēru un valdīties prot!

Dzīve viņiem bez vētrām rit,

Brīva no dziņām svelošām.

Erots, dievišķais zeltsprogu zēns,

Divējus stopus ir uzvilcis:

Vienu — liktenim laimīgam,

Otru — postam un nedienām.

Košā Kipriete, pasargi Manu māju no stopa šā!

Lai man necils lemts mīlas prieks,

Lai manās ilgās mīt tiklība,

Afrodīte lai baudu sniedz,

Tikai ne pāri pār mēru!

Gaužām atšķirīgs cilvēku prāts,

Atšķirīga to daba — un tomēr Krietnums allaž būs cieņā.

Audzināšana prasmīga Sekmē teicamu tikumu.

Bijība — tā jau ir gudrība,

Apzināts pienākums uzslavu pelnī.

Mūžīgā piemiņā tautā paliek Tāda cilvēka dzīve.

Tiekties pēc tiklības cildeni Sievietēm, klusībā mīlošām;

Tūkstošveidīgais vīru gars Nenogurstoši pilsētai Vairo mirdzošo slavu.

Parīd, kaut nebūtu nācis nekad Idas kalnā, tur uzaugdams Baltajām telēm par ganu!

Niedru sīringu pūti tu —

Frīģiešu meldijas skandinot,

Kāroji Olimpa slavas.

Viesās tev govis un rietēja tām Tesmeņi; taču tad dieviešu strīds Vadīja tevi uz Grieķiju prom.

Ziloņkaultronī tur sēdēja Helena, tu viņā raudzījies,

Kaislpilniem skatieniem valdzinot,

Kaisles pats valdzināts biji.

Tad karš, ai, karš

Hellādu raida ar kuģiem un šķēpiem Pret Ilijas mūriem!

Ratos ierodas Klitaimnestra un Ifigenija ar Orestu un pavadoņiem.

Lūk! Lūk!

Jau klāt, jau klāt jūs no diženās cilts,

Laimes lutekles jūs — paša valdnieka bērns, Pati Ifigenija cēlā,

Un Tindara atvase — māte tai līdz.

No cildeniem senčiem tās cēlušās ir Un tikušas diždižā godā.

Mums, nabaga mirstīgiem, dievi šķiet tie, Kas ir vareni, ļaudīm nes laimi.

Stāsim apkārt, Halkīdas meitas, mēs,

No ratiem steigsimies valdnieces celt,

Tās noliksim droši uz zemes Ar maigām, bet spēcīgām rokām!

Lai nebaidās, nākusi svešumā šurp,

Agamemnona slavenā meita!

Ne bailes, ne bažas Mēs nedrīkstam argietēm Iedvest kā svešnieces svešām.

Klitaimnestra

korim

Kā labvēlīga putna priecīgs lidojums Man jūsu laipnie vārdi laimi pavēstī,

Un tāpēc ceru, ka uz labām precībām Šurp tautās vedu meitu.

kalponēm

Bet nu izceliet

No ratiem pūru, ko es meitai ņēmu līdz,

Un uzmanīgu roku nesiet iekšā to!

Iiigenijai

Bet tu, mans bērns, no zirga vilktiem ratiem kāp, Lēnītiņām uz zemes maigo kāju liec! kalponēm

Jūs, jaunās meičas, viņu rokās saņemiet Un palīdziet no augstiem ratiem ārā tikt!

Bet tad lai kāds sniedz roku balstam arī man,

Lai ērti varu atstāt ratu sēdekli.

Un zirgu galvām priekšā dažas stājieties,

Jo mēdz jau dažkārt zirgi pēkšņi satrūkties!

Še mīļo Orestu, kam Agamemnons tēvs,

Sev klēpī paņemiet, mums puisēns vēl ir mazs! Orestam

Vai, bērniņ, guli, ratu šūpu ieaijāts?

Nu mosties māsas kāzu dienā laimīgā!

Cēls vīrs tavs svainis nākamais un cienījams,

No pašas Nērejmeitas dievišķīgās cilts.

Iiigenijai

Nāc, Ifigenija, un kājas ejot liec Solsolī blakus mātei, lai tavs tuvums man Šīm svešām sievām rāda, cik es laimīga!

Agamemnons iznāk no telts.

Bet, lūk, jau vari savu mīļo tēvu sveikt!

Ifigenija

Es, māte, steigšos tev pa priekšu, nedusmo,

Pie mīļā tēva krūtīm savas krūtis spiest!

Kl. Ja, valdniek Agamemnon, dzīves cēlais balsts, Mūs ataicini tu, mēs esam tūdaļ klāt!

If. Pie tavām krūtīm pieglausties es gribu, tēv,

Pa priekšu steigdamās pēc ilgas šķiršanās.

Kā gribas man tev acīs vērties! mātei

Nedusmo!

Kl. Ej, bērns, tu stiprāk tēvu mīlēji aizvien Par citām manām atvasēm, ko radīju.

If. Kāds prieks man, tēt, ir tevi atkal uzlūkot!

Ag. Un tēvam tevi — vari teikt par abiem to.

If. Sveiks, tēv! Cik labi, ka tu mani sauci šurp!

Ag. Es nezinu, mans bērns, vai teikt tev «ja» vai «nē».

If. Tu pirmīt priecājies, bet nu tev skatiens drūms. Ag. Daudz rupju karavadonim un valdniekam.

If. Par mani domā, tēv, un aizmet raizes prom!

Ag. Par tevi domāju es visu laiku, bems!

If. Tad nerauc pieri vairs, lai skatiens atkal mīļš!

Ag. Ak, cik es priecīgs, tevi atkal redzēdams!

If. Un tomēr asaras no tavām acīm plūst.

Ag. Man jauna šķiršanas tik gara izliekas.

If. Es nesaprotu, ko tu runā, mīļo tēv.

Ag. Tu, gudri runādama, mani skumdini.

If. Tad runāšu es negudri, ja tas tev tīk.

Ap. sevī

Ak vai! Vairs klusēt nespeju.

skaļi

Cik mīļa tu!

If. Pie saviem bērniem paliec mājā, mīļo tēv!

Ag. To vēlos es. Cik žēl, ka tas nav izdarāms!

If. Kaut šķēpi iznīktu un Menelāja strīds!

Ag. Tas postu nesīs citiem vel tapat ka man.

If. Tu ilgi biji prom šai tālā Aulīdā.

Ag. Un ari tagad ir, kas kavē ceļu sākt.

If. Bet teic man, tēv, — kur saka frīģus dzīvojam?

Ag. Tur tālu, kur diemžēl aizvien vēl Parīds mīt.

If. Tu tātad dosies tālu prom no manis, tēv?

Ag. Un tu no manis, bērns, — mums klāsies vienādi.

If. Ak, kaut tu mani tālā ceļā ņemtu līdz!

Ag. Tev cits būs ceļš; to ejot, tēvs bus japiemin.

If. Vai braukšu es ar māti jeb vai viena tik?

Ag. Nedz mate brauks, nedz tēvs — tu dosies viena prom. If. Tak ne uz svešām mājām būs man jābrauc, tēv?

Ag. Beidz taujat! Jaunavai to zināt neklājas.

If. Kā uzvarētājs atgriezies no Trojas, tēv!

Ag. Vispirms man dievei jāizdara ziedojums.

If. Ar ziedojumu krietni darbi veicami.

Ag. To redzēsi tu pati blakus ziedoklim.

If. Ap altāri es tātad deju vadīšu?

Ag. sevī

Es tevi apskaužu, jo nenojaut neko.

skaļi

Bet ej nu teltī iekšā un tur kavējies

Pie meitenēm! Vēl skūpstu sniedz un roku man,

Jo ilgi būs tev jādzīvo no tēva prom!

apskaudams Uigeniju

Ai, krūtis, mīļie vaigi, gaišās cirtas jūs,

Cik lielas sāpes nes jums frīģu pilsēta Un Helena! Ne vārda vairs, jo asaras Plūst straumēm man no acīm, tevi apskaujot!

Nu teltī ej!

Uigenija ieiet teltī.

Tu, Lēdas meita, piedod man,

Ja nespēju es savas sāpes apvaldīt,

Par sievu Ahillejam meitu izdodams.

Gan tiesa, ceļojums šāds laimi atnest mēdz Un tomēr sāpīgs vecākiem, kad svešumā Ar raizēm audzināto bērnu aizdod tēvs.

Kl. Man jūtas svešas nav — bez tavas teikšanas Par viņu sirdī sērošu tāpat kā tu,

Kad, kāzu dziesmām skanot, meitu vedīšu,

Bet paradums ar laiku visu dziedinās.

Kā meitas līgavaini sauc, man zināms, bet,

No kurienes viņš, kādas cilmes, nezinu.

Ag. Bij Asopam reiz meita, vārdā Aigīna.

Kl. Kas bildināja to — vai cilvēks kāds vai dievs? Ag. Pats Zevs. Tam Ajaks dzima, valdnieks Oinonē. Kl. Un kurš no viņa dēliem varu mantoja?

Ag. Tas Pēlējs bij. Viņš Nereidu precēja.

Kl. Pret dievu gribu? Jeb pats tēvs to izdeva?

Ag. Ar Zeva ziņu tēvs tam meitu izdeva.

Kl. Kur kāzas svinēja? Vai viļņu valstībā?

Ag. Kur Heirons mājo, Pelijkalna svētaja.

Kl. Tai novadā, kur kentauriem ir dzimtene?

Ag. Jā gan, tur dievi dzēra kāzas Pēlējam.

Kl. Vai dēlu audzināja tēvs vai Tetīda?

Ag. Nē, Heirons — tālu prom no ļauniem cilvēkiem. Kl. Gudrs skolotājs, bet gudrāks vēl, kas deva to. Ag. Lūk, tāds ir vīrs, kas tavu meitu apprecēs.

Kl. Tam vainas nav. Kur Hellādā viņš valdinieks? Ag. Pie Apidanas upes Ftījas novada.

Kl. Tad mūsu bērnu aizvedīs uz turieni?

Ag. Par to lai vīrs, kas viņu iegūs, rūpējas!

Kl. Lai viņi laimīgi! Bet kad tos salaulās?

Ag. Kad paradīsies meness ripa svētīga.

Kl. Vai dievei jau ir ziedots kāzu ievadam?

Ag. Tas notiks drīz — par to jau laikus gādāju.

Kl. Un mielastu tu tātad rīkosi pēc tam?

Ag. Kad dieviem nests būs upuris, ko prasa tie.

Kl. Bet kur tad mūsu sievietēm būs godības?

Ag. Šeit Aulīdā, pie grieķu kuģiem staltajiem.

Kl. Ar to ir jāsamierinās. Kaut veiktos viss!

Ag. Kas darams, tagad paveikšu. Tik paklausi!

Kl. Es visur savam vīram klausīt radusi.

Ag. Tad, lūk, es šeit, kur līgavainis atrodas ...

Kl. Kā, tu? Bez manis? Tas jau mātei pienākas!

Ag. ... tam visu priekša tavu meitu nodošu.

Kl. Un kur tad man būs šajā laikā kavēties?

Ag. Uz mājām dodies, rūpējies par meitenēm!

Kl. Lai savu bērnu atstāju? Kas lāpu cels?

Ag. Es kazu lapu līgavai pats nesīšu.

Kl. Tā neklājas! Vai tiešām tas tev sīkums šķiet?

Ag. Tev nepieklājas atrasties starp kareivjiem.

Kl. Pie vīra meitu izdot mātei pieklājas.

Ag. Bet arī tās, kas mājās, vienas neatstāt.

Kl. Tām briesmas nedraud sievu galā drošajā.

Ag. Siev, klausi!

Kl. Nē! Pie dievietes, kas Argosā! Tu ārpus mājām rīkojies! Bet mājās es Par to, kas jaunai sievai nākas, gādāšu.

Klitaimnestra ieiet teltī.

Ag. Ak vai! Es velti pulējos, bet pievīlos,

Kad sievu prom no acīm dabūt cerēju.

Pret tuviniekiem viltu vērpdams, gudroju Un lauzu galvu, taču veiksmes nav nekur.

Pie Kalhanta nu došos, pareģa, un to

Par visu, kas ir dievei mīļš, bet postīgs man,

Par likstu, kas māc Hellādu, vēl taujāšu.

Lai gudram sieva krietna ir un klausīga,

Jo citādi tam vispār precēties nav vērts! Prom.

Ko. Drīzi nāks pie Simoentas

Sudrabā mirdzošiem virpuļiem Hellēņu pulcētais karaspēks Kuģos ar bruņām un ieročiem Cīņā pret Īlijas cietoksni Foiba svētajā zemē.

Kasandra tur, kā runājam dzird,

Tumšzaļo laurlapu vainagiem Apvītās zeltsprogas purina Brīžos, kad sagrābj un aizrauj to Dievības zintīgā jūsma.

Augstajā Īli j as cietoksnī Troji tad mūraugšā sastāsies,

Vēros Arēju vara bruņās,

Airu šļakstieniem atskanot,

Skaistknābju kuģos piepeldam Tuvu Simoentas upei.

Ēterā mirdzošo Zevdēlu Māsu viņš tīko uz Hellādu Pārvest no Priama pilsētas,

Helenu, ahajiem krustojot Kaujās ar naidnieku šķēpus.

Arējs, asiņu alkstošais,

Frīģiešu Pergamu ielenks tad, Akmeņu torņu ieskauto.

Aizraus viņš kritušo galvas sev, Troju līdz pamatiem nopostīs, Gauži raudāt līgavām liks Un Priama sievai, un asarās mirks Helena, Zevtēva meita, par to,

Ka aizgājusi no vīra.

Kaut ne mani, ne mazbērnus Nemāktu baismpilnās nojautas,

Kādas tagad ir līdiešu Sievietēm zeltrotā bagātā,

Ari frīģiešu sievām!

Rosīdamās pie stāviem, tās teiks:

«Kurš gan, kad tēvzeme gruvešos krīt, Aizraus, aiz matcirtām sagrābjot,

Raudošās sievietes nebrīvē?

Vainīga, gulbja atvase, tu,

Ja vien mūs valodas neviļ,

Ka dzimi tu bēdai No spārnotā putna,

Kad Zevs savu izskatu pārvērtis bija,

Un nemāna mirstīgos Mūzu plāksnītēs Rakstītās pasakas.»

Ierodas Ahillejs.

Ahillejs

Kur ahajiešu pavēlnieks šeit atrodams?

Lai kāds no kalpiem pavēstī, ka ieradies Un gaida to pie durvīm Pēleids Ahillejs.

Ne visiem vienāds stāvoklis pie Eirīpa.

Gan tādi, kas vēl laulībā nav saistīti Un savu māju atstājuši vientuļu,

Sēž krastmalā, gan arī vīri precēti,

Kam mājās sievas palika un bērni. Lūk,

Cik lielu kara alku visi pārņemti —

Ne jau bez dievu ziņas! Tagad pateikšu,

Kas pareizi man šķiet. Kurš domā citādi,

Lai pasaka. — No Pēlēja un Farsālas Es nācis šurp un nīkstu te pie Eirīpa.

Ar pūlēm tik es mirmidonus savaldu,

Jo taujā tie: «Ko dīkā gaidām, Ahillej?

Kad beidzot dosies karaspēks uz īliju?

Jel rīkojies vai aizved mūs uz dzimteni!

Jau pārāk ilgi Atrejdēli vilcinās.»

Klitaimnestra iznāk no tells.

Kl. Es, dieves Nereīdas dēls, tur dzirdēju,

Ko sacīji, un tāpēc iznācu no telts.

Ah. Kāds diženums! Kas ir šī cēlā sieviete,

Ko skatu? Kāda stāja tai, un kāds tai vaigs!

Ki. Es sveša tev, jo mani redzi pirmoreiz.

Bet labi, ka pret tikumu tu godbijīgs!

Ah. Kas esi? Un kā nokļuvi tu, sieviete,

Sai nometnē starp bruņotajiem ahajiem?

Kl. Es Lēdas meita, mani Klitaimnestra sauc,

Un Agamemnons, pulku vadonis, mans vīrs. Ah. Tu jauki dažos vārdos visu pateici,

Bet neklājas, ka runāju ar sievieti.

Kl. Kam, Ahillej, tu bēdz? Jel paliec, roku sniedz, Lai rokas spiediens laimes ķīla laulībai!

Ah. Ko saki? Lai tev roku sniedzu? Būtu kauns No Agamemnona skart to, ko nedrīkstu.

Kl. To drīksti gan, tu, dieves Nereīdas dēls,

Jo visai drīz jau būsi manas meitas vīrs.

Ah. Es meitas vīrs? Man, sieva, vārdu trūkst! Varbūt Tu kaut ko jauc, jo runā pārāk dīvaini.

Kl. No jauniem draugiem visi mēdzam kautrēties,

It īpaši, kad runā tie par precībām.

Ah. Nekad es meitas roku lūdzis neesmu,

Un arī Atreids bildis nav par laulībām.

Kl. Cik savādi! Par maniem vārdiem brīnies tu,

Man savukārt ir jābrīnās par tavējiem.

Ah. Tad padomā! Mums kopīgi ir jāapsver,

Vai taisnība tik abiem nav, tā runājot.

Kl. Cik nekrietni! Es laulības, kas iedomās

Vien pastāvēja, rīkoju! Ai, kāds man kauns!

Ah. Mūs abus laikam gribējis kāds izjokot.

Vairs nedomā par to un atmet īgnumu!

Kl. Tad sveiks! Tev acīs skatīties vairs nespēju,

Jo tavā priekšā mele es un apsmieta.

Ah. Tev arī vēlu sveikai būt! Man jādodas Šai mājoklī, lai tavu vīru sastaptu.

Sirmgalvis pabāž galvu no telts.

Si. Svešniek Ajakīd, jel paliec! Lūdzu, mani uzklausiet,

Tu, kas dieves dzemdēts esi, arī, Lēdas meita, tu!

Ah. Kas gan sauc tur vērtās durvīs? Un cik bailīgi tas sauc!

Si. Vergs. Ar to es nelepojos, liktens liedz man lepnam būt. Ah. Kam tu vergs? Man nepiederi — laikam Agamemnonam? Si. Tai, kas stāv še mājas priekšā, mani deva Tindarejs.

Ah. Gaidām: runā, ko tu vēlies, kālab aizturēji mūs!

Si. Vai patiešām gluži vieni pie šīm durvīm esat jūs?

Ah. Vieni esam, kā tu redzi, iznāc drošuprāt no telts!

Sirmgalvis iznāk no telts.

Si. Modrība un mana laime — glābiet tos, ko gribu glābt!

Ah. Viņa runa izplūdusi, pārāk ilgi kavējas.

Kl. Sniedzu roku tev. Nu runā, ja tu vēlies man ko teikt!

Si. Ka es tev un taviem bērniem vēlu labu, zināms tev.

Kl. Jā, es zinu, ka tu esi manas mājas vecais kalps.

Si. Un ka mani tavā pūrā Agamemnons saņēma.

Kl. Līdz uz Argosu man nāci, allaž biji uzticīgs.

Si. Tiesa. Un tev vēlīgs esmu, tavam vīram mazāk gan.

Kl. Kliedē beidzot tumšo miglu, kādā savus vārdus tin!

Si. Tēvs pats savām rokām grasās tavu meitu nonāvēt.

Kl. Kam tu runā tādus vārdus? Neesi pie prāta vairs!

Si. Jā, ar asu šķēpu šķeļot balto kaklu jaunavai.

Kl. Ak, es nelaimīgā sieva! Vai tad vājprātīgs mans vīrs?

Si. Nē, viņš prātīgs. Tik pret tevi, tavu bērnu vājprātīgs.

Kl. Bet kāpēc? Kāds baismīgs dēmons viņu dzen šai vājprātā? Si. Tas, ko pareģoja Kalhants, — kā var prom tikt karaspēks. Kl. Kurp gan prom? Ak, nelaimīgā, kuru nonāvēt grib tēvs!

Si. Prom uz tālo Dardanpili — pārvest vīram Helenu.

Kl. Ifigenijai ir jāmirst, lai var pārnākt Helena?

Si. Tā tas ir, un Artemīdai tēvs grib meitu upurēt.

Kl. Kāzas tātad tikai iegansts mani atvilināt šurp?

Si. Lai tu labprāt Ahillejam vestu meitu precībās.

Kl. Manu meitiņ, postā skrēji — tu un tava māte līdz!

Si. Sāpes būs jums abām jācieš — Agamemnons nežēlīgs!

Kl. Ak, man, nelaimīgai, beigas! Nevaldu vairs asaras!

Si. Kā tad iespējams ir mātei neraudāt, kad bērns tai zūd?

Kl. Bet kā tu to, vecais, zini, ko mums stāstīji nupat?

Si. Man tev vēstule bij jānes, kas pēc pirmās rakstīta.

Kl. Liekot man vai arī liedzot savu meitu nāvē vest?

Si. Nevest meitu — bij tur rakstīts; bij pie prāta tad tavs vīrs.

Kl. Bet, ja vēstuli man nesi, kāpēc nenodevi man?

Si. Menelājs to atņemt steidza, viņa vaina ir šis posts. Prom.

Kl. Nērejmeitas bērns, vai dzirdi, Pēlejdēls, vai dzirdi to?

Ah. Dzirdu, cik tu nelaimīga, un es arī apvainots.

Kl. Manu meitu viņi nāvēs tavās viltus precībās!

Ah. Nespēšu nekad to piedot tavam vīram — it nekad!

Kl. Vai gan agrāk es tā kristu lūdzoties pie kājām tev —

Mirstīgā pie dieves dēla? Bet kam tagad dižoties?

Vai man tagad kaut kas vairāk rūp par bērna dzīvību?

Palīdzi, ai, dieves vasa, šajā nelaimē gan man,

Gan tai jaunavai, ko dēvē maldīgi par sievu tev!

Vainagu ap galvu vijot, šurp to vedu precībās;

Tagad esmu atvedusi viņu nāvēt še pie jums.

Tev būs kauns, ja nelīdzēsi. Kāzas nesaistīja jūs,

Tomēr visur tiki dēvēts nabadzītes mīļais vīrs.

Tavu zodu, roku skarot, tavu māti piesaucot,

Lūdzos tevi, sargā mani — vārds tavs postā iegrūda!

Cita ziedokļa, kur tverties, nav man, tik pie kājām tev;

Drauga tuvumā neviena, bet, kas Agamamnonam Drausmīgs padomā, tu dzirdi. Esmu šurpu nākusi —

Sieviete šai vīru pulkā, kas uz varmācībām kārs,

Cilvēcīgs tik tad, kad vēlas. Ja tev drosme roku celt,

Līdzot mums, tad esam glābtas, bet, ja ne, kas mūs vairs glābs? К. V. Cik grūti dzemdēt! Taču tas ir burvju spēks,

Kas mātēm liek par saviem bērniem cīnīties.

Ah. Lai augstprātības gars no manām krūtīm zūd —

Ar mēru protu dzīves likstās bēdāties Un priecāties, kad laime padebešos ceļ.

No mirstīgajiem tieši tie ir gudrākie,

Kas prātīgi pa dzīvi taisnu ceļu iet.

Gan dažkārt arī labi pārāk negudrot,

Bet citreiz lieti noder ticēt saprātam.

Es, Heirona — viskrietnā vīra audzināts,

Pie vienkāršības pieradināts tikumos,

Un Atrejdēliem, ja tie labi vadīs mūs,

Es klausīšu; ja ne, tad neklausīšu vairs.

Kā šeit, tā tālā Trojā brīvs man paliks gars,

Ar šķēpu rokā kara dievu cildinot.

Par tevi, kas tu savu mīļo dēļ tā ciet,

Es gādāšu, cik jauneklim tas iespējams,

Ar savu līdzcietību tevi aizstāvot,

Un meitu, dēvētu par manu līgavu,

Tēvs nenāvēs nekad! Es sevi iesaistīt Šai melu tīklā tavam vīram neļaušu,

Jo, lūk, mans vārds, kaut arī šķēpu cēlis nav, Var tavu mīļo meitu tomēr nonāvēt.

Gan vainīgs būs tavs vīrs, bet ne bez vainas es, Jo manis dēļ ies bojā, manu kāzu dēļ,

Daudz ļauna nepelnīti ciešot, jaunava.

Es grieķu vīru pulkā būtu nicināms,

Es būtu gļēvulis, bet Menelājs, lūk, vīrs,

Es ne vairs Pēlēja, bet ļauna gara dēls,

Ja tava vīra labā vārds mans slepkavo.

Pie jūras viļņu izauklētā Nēreja,

Pie viņa meitas Tetīdas, kas māte man,

Es zvēru, ka pat pirksta galu nepiedurs Pie tērpa tavai meitai Agamemnons — tēvs.

Ja ne, lai diža barbarzemes Sipila,

Kas kādreiz Atrejdēlu dzimtu radīja,

Bet Ftīju daudzinām neviens lai nedzird vairs! Lai reģis Kalhants svētūdeni rūgtu jūt,

Jo kas par cilvēku gan ir šāds pareģis,

Kas patiesā tik maz un melu teic tik daudz Uz labu laimi, un, ja laimes nav, — nekas!

Ne savu kāzu dēļ šos vārdus runāju,

Jo tūkstoš meiteņu pēc manas gultas tvīkst, — Pret mani valdnieks Agamemnons noziedzies:

No manis bija jāprasa tam atļauja,

Lai slazdus meitai liktu, —- Klitaimnestra man Labprāt bij gatava par sievu meitu dot.

Es savu vārdu būtu devis hellēņiem;

Ja jūras ceļš uz Iliju tad pavērtos,

Es neatteiktos biedru vēlmi atbalstīt.

Bet tagad vadoņiem es neesmu nekas,

Tie viegli mani izmanto, kā viņiem tīk.

Drīz vien, pirms vēl uz Frīģiju mēs dosimies, Mans zobens asins šaltīm tumši krāsosies,

Ja tavu meitu man kāds gribēs nolaupīt.

Bet esi mierīga — kā varens dievs es tev Se parādos, vēl nebūdams, bet kļūšu drīz!

К. V. Tu teici vārdus, Pēlejdēls, kas cienīgi

Bij tevis, tavas mātes — jūras dievietes!

Kl. Ai!

Ne pāri mēram cildinot, ne paskopi,

Es vēlos tavu labvēlību saglabāt,

Jo krietni cilvēki palaikam necieš tos,

Kas viņus slavē, ja tie mēru nezina.

Es kautrējos par savām likstām vaimanāt,

Kas nospiež mani vienu, tevi neskarot.

Bet cēlāj am, kaut tam nekādas daļas nav,

Sniegt palīdzību nelaimīgam pieklājas.

Mums jūti līdz, jo līdzjūtību pelnījam:

Vispirms, par znotu tevi iegūt cerēju,

Bet pievīlos, un, otrkārt, meitas asinis Var dienās ļaunu vēstīt tavai laulībai;

No briesmām šīm tev katrā ziņā jāsargās!

Tu runu labi iesāki un nobeidzi —

Mans mīļais bērns tiks glābts, ja vien tu gribēsi.

Vai tavus ceļus apskaut tai kā lūdzējai?

Gan neklājas tas meitenei, bet viņa nāks,

Ja vēlies, — kautrīga, bet acis nenodurs.

Jeb darīsi, kā lūdzos es, tai nenākot?

Ah. Tai nebūs nākt, jo cildenums ir jācienī.

Kl. Bet arī kautrums ne vienmēr ir noderīgs.

Ah. Tev nevajag pie manis savu meitu vest,

Lai nekristu mēs nevalodās muļķīgās.

Kad kareivjiem nekādu mājas rūpju nav,

Tie neķītrām un ļaunām tenkām nododas.

Gan lūgdamās, gan nelūgdamās sasniegsit To pašu jūs, jo diženākais uzdevums,

Ko spraudu sev, — jūs atbrīvot no ciešanām. Tad iegaumē, ko teikšu, — meli sveši man:

Ja melodams jūs krāpju, tad lai mirstu es;

Lai dzīvot lemts, ja tavu meitu izglābšu!

Kl. Lai, nelaimīgo atspaids, mūžam laime tev!

Ah. Un tagad klausies, kā vislabāk rīkoties!

Kl. Ko teiksi man? Es klausīšos it vērīgi.

Ah. Mēs viņas tēvu lūkosim pie prāta vest.

Kl. Viņš pārāk gļēvs un karavīru iebaidīts.

Ah. Ar pārliecību pārliecību uzveikt var.

KL Cik salta cerība! Bet teic, kas darāms man!

Ah. Vispirms tev jālūdzas, lai meitu nenokauj,

Bet, ja viņš pierunājams nav, pie manis steidz! Ja tavu lūgumu viņš uzklausīs, tad man Vairs jāiejaucas nav, jo viņa glābta būs.

Tad drauga acīs arī turpmāk būšu draugs Un karavīri nepārmetīs man, ja viss Ar prātu vien, bez vardarbības paveikts tiks.

Ja labi risināsies viss, jo lielāks prieks Būs tavējiem un tev, bez manis iztiekot.

Kl. Tavs padoms gudrs. Es darīšu, kā sacīji.

Bet, ja man tomēr neveiksies, kā vēlos es,

Kur tevi sastapt varēšu? Uz kurieni Man steigt pēc tavas rokas balsta nelaimē?

Ah. Tavs sargs es būšu visur, kur vien vajadzēs.

Tik izmisumā neskraidi pa nometni,

Kur danajieši drūzmējas, jo nedrīksti Tu savu dzimtu kaunā likt! To Tindarejs Nav pelnījis — viņš dižens valdnieks Grieķijā. Kl. Lai notiek tā! Tu pavēli, es klausīšu.

Ja dievi tiešām ir, tev dāsna alga tiks,

Jo esi taisns; ja nav, tad kam mums pūlēties?

Ahillejs dodas projām, Klitaimnestra ieiet teltī.

Ko. Kāzu dziesma, Lībijas flautai,

Kitarai — rotaļu draudzenei,

Niedru sīringām skanot,

Pret debesīm vijās,

Toreiz, kad Pēlija kalnā, kur dzīroja dievi, Skaistsprogu mūzas,

Zelta sandalēm Zemi skardamas,

Steidzās uz Pēlēja kāzām.

Kalnā, kur mājoklis kentauriem, Pēlija birzīs Daudzināja tās Ajaka dēlu Un Tetīdu daiļskaņu dziesmās.

Dardana dēls,

Zeva mīlulis Frīģietis Ganimēds,

Nektāru saldo

Smēla no maisāmiem traukiem.

Balti mirdzošās krastmalas smiltīs Nēreja piecdesmit meitas Kāzu rotaļā līksmu Virpuli grieza.

Arī kentauri — tumšzaļi egļzari Rokās tiem bija un vainagi galvā —

Nāca uz mūžīgo dzīrēm Pie Bromija kausiem.

Skaļi tie iegavilējās: «Tu, Nēreja meita,

Tu dzemdēsi dēlu,

Tesāļu zemei

Gaismekli spožu, — tā teicis Zintinieks Heirons,

Kas draugos ar pareģu mākslu!

Atvezdams šķēpnešus Mirmidonus sev līdzi,

Nāks viņš uz Priama brīnišķo zemi,

Ar uguni tuksnesī vērtīs,

Aplicis Hēfaista Zeltā izkaltos ieročus,

Mātes — dievišķās Tetīdas velti.»

Lūk, tā toreiz Mūžīgie svinēja Cildenā tēva

Nēreja pirmdzimtās meitas Un Pēlēja kāzas.

Bet tev argieši daiļsprogu galvu Ar vainagu apvīs Kā raibajai telei,

Kas atklīdusi no klintaines alām,

Un cilvēkbērnam Skaustu ar asinīm sārtos —

Tev, kas nevis pie stabules skaņām,

Nedz ganu valodām augi,

Nē, pie mātes

Par līgavu ahaju vīram.

Kāds gan bijībai turpmāk svars,

Kāda vairs tikumam nozīme būs,

Ja tie kājām mīdīti tiek

Un viss nekrietnais virsroku gūst?

Patvaļa likumus kaunā liek,

Nerūp vairs cilvēcei vairīties Vareno dievību dusmu.

Kiitaimnestra iznāk no telts.

Kl. Es iznācu no telts, lai raudzītos, kur vīrs;

Viņš mājokli ir atstājis jau visai sen.

Mans nelaimīgais bērns mirkst vienās asarās Un nepārstāj aizvien no jauna vaimanāt,

Kopš uzzināja, ka to nāvei lēmis tēvs!

Ierodas Agamemnons.

Lūk, Agamemnons, tikko pieminēju to,

Jau šurpu nāk! Mēs tūdaļ redzēsim, ka viņš Pret paša bērniem nelietību perina!

Ag. Man veicies, Lādas meita, tevi sastopot Se, ārpus telts: ar tevi vēlos divatā Ko pārrunāt. Ne viss ir jādzird līgavām.

Kl. Tad teic — kam īsti mirklis šis tev veiksmīgs šķiet? Ag. Ar tēvu kopā ceļā atlaid meiteni!

Jau svētais ūdens gaida mūs pie ziedokļa Un miežmilti, ko kaisīs šķīstamu gunī,

Tur līdzās Artemīdai lemtie vērsēni,

Kas, ziedam krītot, izšļāks tumšās asinis.

Kl. Cik skaisti tavi vārdi skan! Bet nezinu,

Kur tavai rīcībai man skaistus vārdus rast.

saukdama teltī

Uz mirkli, meitiņ, laukā nāc — kas padomā Ir tēvam, zini tu — un brālīti ņem līdz,

Ar pašas drānām sedzot, mazo Orestu!

No telts iznāk Iiigenija ar Orestu.

Lūk, tava paklausīgā meita klāt. Bet es Gan viņas vietā runāšu, gan savējā.

Ag. Tu raudi, bērns, un neesi vairs priecīga?

Kam nodur acis, vaigu slēp aiz šķidrauta?

Kl. Vai man!

Kā savu bēdu izklāstu lai iesāku?

Tās itin visur — manas runas ievadā Un noslēgumā, arī vidū minamas.

Ag. Kas noticis? Jus it ka sazvērējušas,

Jā, jūsu acis mulsumu un trauksmi pauž.

Ko esmu ļaunu darījis?

Kl. To vaicā vēl?

Lai cik tu prātīgs, šeit tu prātīgs neesi!

Mums atbildi, kā cēlam vīram pienākas!

Ag. Nu saprotams! Es veļos pats, lai vaica man.

Kl. Vai mūsu abu meitu nokaut netaisies?

Ag. Ak, šausmas!

Ko runā tu? Kas tā par tukšu iedomu?

Kl. Jel rimsties!

Un atbildi vispirms, ko tikko vaicāju!

Ag. Kā vaicāsi, tā arī atbildēšu tev.

Kl. Tas tieši tas, ko vēlos. Lūdzams, atbildi!

Ag. Ai, Moira varena! Cik drausmīgs liktens man!

Kl. Un arī viņai, arī man — mums visiem trim!

Ag. Mans noslēpums ir atklats! Nav vairs glābiņā!

Kl. Es visu zinu, ko man gribi nodarīt!

Tu apklusti un nopūties — tas liecina,

Ka vainīgs tu. Vairs lieku vārdu nevajag!

Ag. Ja gan, es klusēju, jo kam man melot vairs?

Lai bezkaunība manu postu vairotu?

Kl. Tad paklausies! Es runāšu bez aplinkiem Un nevis mīklās, kā to darīju līdz šim.

Vispirms tu mani — lūk, tas pirmais pārmetums — Pret manu gribu sev par sievu paņēmi,

Kad manu vīru nonāvēji — Tantalu;

Un zīdainīti, atrāvis no mātes krūts Ar rupju spēku, pārdevi tu verdzībā.

Nu lepnos zirgos, spožu bruņu mirdzumā Pret tevi vērsās mani brāļi, ževdēli,

Bet Tindarejs, mans tēvs, tad tevi sargāja,

Kad lūdzi to, un tā tu mani ieguvi No jauna, atkal izlīgstot. Tev jāatzīst,

Ka biju laba, uzticīga sieva tev Un mājā čakla saimniece, kas ģimenei Ik dienu jaunu laimi dāvāja, un sirds,

Lai arī kur tu atrastos, tev līksma bij.

Tik retam tādu sievu iegūt laimējas,

Bet sliktas sievas ik uz soļa sastopam.

Pirms zēna šā tev dzemdēju trīs meitenes,

Nu vienu gribi zemiski man nolaupīt.

Ja vaicās, kādēļ jāmirst tai, ko teiksi tu?

Varbūt man labāk tavā vietā atbildēt?

«Lai Menelājam atkal tiktu Helena.»

Cik cēli — savu bērnu dot par netikli,

Visdārgāko pret nīstamāko iemainīt!

Un pasaki: kad dosies karā projām tu Un tava prombūtne jo ilga būs, kā gan Es, mājās viena palikusi, jutīšos?

Es krēslos, kur tā mēdza sēdēt, raudzīšos,

Pa istabām, kur viņa mita, klīdīšu Un skaudrās sāpēs nerimšos to apraudāt:

«Mans mīļais bērniņ, tevi nobendējis tēvs,

Jā, pašas tēvs ar savām rokām, cits neviens!»

Un kādu balvu ceri mājās saņemt tu?

Tik gaužām niecīgs iegansts vairs būs vajadzīgs, Lai meitas, tās, kas palikušas vēl, un es —

Lai tevi sagaidītu mēs, kā pieklājas.

Nē, dievu vārdā lūdzu tev, jel neliec man Pret tevi ļaunai būt un neesi pats ļauns!

Lai paliek!

Bet ko no dieviem gaidi, meitu ziedojot?

Vai svētību tu, bērnu kaudams, izlūgsies?

Jeb vēlies, lai es izlūdzos tev svētību?

Nekādas dieviem nebūtu vairs sajēgas,

Ja labvēlību justu mēs pret slepkavu.

Varbūt tu ceri bērnus apskaut pārnākdams?

Tev tādu tiesību gan nav, jo kurš no tiem Vēl gribēs redzēt cilvēku, kas nokāvis Tiem māsiņu? Vai tas tev prātā ienācis?

Jeb tev vairs tikai valdniekzizlis rūp un karš?

Tev ahajiešiem vajadzētu priekšā likt:

«Ja, vīri, gribat doties jūs uz Frīģiju,

Lai izšķir loze, kuram meitu upurēt!»

Tas būtu gluži taisnīgi un nevis tas,

Ka savu bērnu ziedam dosi danajiem.

Var arī nokaut Hermioni Menelājs

Par mātes godu, ja tas viņam rūp. Vai man,

Kas uzticīga bija tev, būs jāzaudē

Savs bērns, bet krāpniece — tā dzīvos laimīgi

Un viņas meita Spartā uzaugs lolota?

Tu vari runāt pretī man, ja kļūdos es,

Bet, ja man visur taisnība, tad atjēdzies Un savam bērnam, manam dāvā dzīvību!

К. V. Tai, Agamemnon, paklausi, jo bērnu glābt Ir cildeni; neviens tam pretī nerunās.

H. Ja būtu man tāds burvju spēks kā Orfejam,

Ja varētu es akmeņiem likt sekot man Un saviem vārdiem valdzināt, ko gribētu,

Šo līdzekli es labprāt lietotu, mans tēvs.

Bet gudrība tik viena man — liet asaras,

Un tagad olīvzara vietā augums mans,

Ko viņa dzemdēja, pie tavām kājām. Tēvs!

Man, jaunai, atstāj dzīvību, jo saldum salds Ir saules stars! Jel neliec skatīt Aīdu!

Tev pirmā «tēti!» sacīju, un pirmā es,

Kam teici, klēpī auklējot, «mans mīļais bērns!»,

Kad, mani glāstot, maigus glāstus saņēmi.

Ne reizi vien tu sacīji: «Ak, mazulīt,

Vai lemts man kādreiz tevi redzēt laimīgu Pie krietna vīra namā, manis cienīgā?»

Es savukārt, pie tava vaiga glauzdamās,

Ko tagad mana roka skar, tev atteicu:

«Bet, kad tu, tēti, būsi vecs, vai atnāksi Uz manām mājām viesmīlīgajām, lai es Par lolojumu varētu tev atmaksāt?»

Šos vārdus atceros vēl šobaltdien, bet tu Tos aizmirsis un mani gribi nonāvēt.

Es Pelopu un tavu tēvu Atreju,

Un māti, kas ar sāpēm mani dzemdēja Un tagad cieš no jauna sāpes, piesaucu:

Kas daļas man gar Aleksandra precībām Un Helenu? Kam viņu dēļ man bojā iet?

Jel vēlreiz manī paveries un noskūpsti,

Lai nāves brīdī būtu man šī piemiņa,

Ja tavu sirdi mīkstināt es nespēšu!

Mans brālīti, kaut esi mums vēl palīgs vājš,

Tad tomēr raudi līdzi man un tēti lūdz,

Lai neļauj nomirt māsiņai! Tak līdzi just Pat gaužām mazi bērniņi prot cietējiem.

Tēvs, raugies šurp! Viņš klusēdams tev lūdz no sirds, Lai žēlo māsu, dzīvību tai neatņem.

Pie tava zoda divi bērni lūgtin lūdz —

Šis maziņais un jaunava. Bet īsumā

Tā varēšu ikvienu runu atspēkot:

Vissaldākais ir saules stars, tur pazemē Vairs nav nekā. Ir bezprātis, kas nāves alkst,

Jo labāk dzīvot nelaimē kā cēli mirt!

К. V. Tik tu un tavas mīlas dēkas, Helena,

Ir Atreidus un bērnus postā grūdušas.

Ag. Nav līdzjūtība sveša man, kur vajag tās,

Un savus bērnus mīlu. Vai tad citādi Pie pilna prāta būtu es? Ir drausmīgi To izdarīt, un drausmīgi to nedarīt,

Bet jādara tas, sieva, ir. Vai redzat jūs,

Cik kuģu tur, cik grieķu vīru bruņotu?

Tiem ceļš uz Trojas torņiem liegts, un nevarēs Nemūžam lepno cietoksni tie iekarot,

Ja neziedošu tevi, kā man Kalhants liek.

Ir pārņēmusi vīrus degsme versmaina Bez kavēšanās doties prom uz īliju,

Lai barbari vairs grieķu sievas neaiztiek.

Ja nedaru, kā dieve liek, tad Argosā Tiks slepkavotas meitenes, šeit — jūs un es.

Ne Menelājam vergoju, mans mīļais bērns,

Ne tāpēc, ka to vēlas viņš, es esmu šeit.

Nē, Grieķija ir tā, kas tavu ziedu grib,

Un pārāk vāji esam mēs, lai pretotos.

Ir jābūt brīvai Grieķijai, ciktāl no mums —

No tevis un no manis tas ir atkarīgs,

Lai grieķu sievas svešnieki vairs nelaupa. Prom.

Kl. Ai, meita! Ai, sievas!

Tava nāve mans gals!

Steidz projām tavs tēvs,

Tevi Aīdām dod.

If. Ai, māte! Ai, māte!

Viens paiāns mums lemts.

Man neredzēt gaismas Nekad vairs, nekad!

Ak vai! Ak vai!

Ai, Idas kalns

Un sniegotais Frīģijas mežs,

Kur Priams aiznesa tālu No mātes puisīti kuslu Un nāvei lēma —

Parīdu, kuru par Idieti sauca,

Par Idieti frīģiešu pilsētā sauca!

Kaut nebūtu nekad Par vēršganu Aleksandrs audzis Pie strauta mirdzošā ūdens,

Kur avoti nimfām un ziedošas pļavas Ar hiacintēm un rozēm,

Dievēm ko plūkt.

Uz turieni devās reiz Pallāda,

Valšķīgā Kiprīda,

Hēra ar Hermeju,

Zevtēva ziņnesi, —

Mīlas burvība lepnumu radīja Kiprietē, Pallādā — šķēps,

Bet Hērā — valdnieka Zeva Diženā gulta.

Par skaistumu tās nāca strīdu šķirt,

Kas nesīs iznīcību man,

Bet nevīstošu slavu danajiem.

К. V. Par īliju tu Artemīdai pirmais zieds.

If. Ai, māt! Ai, māt!

Viņš mani, nabadzīti, nodevis Un pametis — viņš, kas ir mani radījis!

Vai man! ka redzēju Helenu ļauno!

Es eju bojā,

Nekrietnā tēva Nekrietni nokauta.

Kaut nebūtu Aulīdas līcis

Varā kaltajiem priežkoka kuģiem

Ļāvis ceļā uz Troju

Enkuru mest

Un nebūtu Eirīpā

Pretvēju sūtījis Zevs,

Kas citiem cilvēkiem Citus vējus,

Burām vēlīgus, dāvā!

Viņš piešķir gan bēdas un postu,

Gan ceļvēju raitu,

Gan aizkavē ostā.

Māc likstas bez gala, jā, likstas bez gala Viendieņu cilti. Kam gudrot vēl cilvēkiem Ciešanas jaunas?

Ak vai!

Cik drausmīgs gan posts, kurā iegrūda Helena Ahaju tautu!

К. V. No visas sirds tev jūtu līdzi nelaimē,

Kas nākusi pār tevi, kaut bez vainas tu.

If. Mīļā māte, vai tu redzi vīru baru nākam šurp?

KI. Jā, es redzu dieves dēlu, kura dēļ tu atvesta.

If. Atveriet man durvis, kalpi, lai es varu paslēpties!

Kl. Kādēļ, meitiņ, bēdz tu projām?

If. Ahilleja kautrējos.

Kl. Un kāpēc?

If. Par nelaimīgām precībām man jakaunas.

Kl. Pārāk liela smalkjūtība neder mūsu stāvoklī,

Tāpēc paliec! Šādā brīdī jāatmet ir kautrība.

Ierodas Ahilleļs bruņotu vīru pavadībā.

Ah. Lādas meita, nelaimīgā!

Kl. Tas, ko saki, taisnība!

Ah. Ahajieši kliedz un trokšņo.

Kl. Bet par ko? To pasaki!

Ah. Tavas meitas dēļ.

Kl. Šie vārdi vēstī tikai ļaunu mums.

Ah. Meitas dzīvību tie prasa.

Kl. Vai tad visi vienuprāt?

Ah. Arī pats jau briesmās biju.

Kl. Kādās? Saki, cēlais draugs!

Ah. Viņi akmeņus pret mani cēla.

Kl. Vai tad meitas dēļ?

Ah. Jā, tā ir.

Kl. Kas uzdrīkstējās dzīvību tev apdraudēt? Ah. Visi grieķi.

Kl. Vai tad talkā mirmidoni nesteidzās?

Ah. Viņi uzbruka man pirmie.

Kl. Tad mums glābiņa vairs nav!

Ah. Es, lūk, esot mīlas apmāts.

Kl. Ko tu atbildēji tiem?

Ah. Ka es neļaušu tiem nokaut līgavu ...

Kl. Tas krietni teikts!

Ah. ... kas ir, tēva piesolīta,

Kl. Atvesta no Argosas.

Ah. Taču pārkliedza tie mani.

Kl. Pūļa vara briesmīga!

Ah. Tomēr sargāšu es tevi.

Kl. Viens pret daudziem cīnoties?

Ah. Vai tu neredzi šos vīrus?

Kl. Lai tavs cēlums augļus nes!

Ah. Tā tas būs!

Kl. Un manam bērnam nebūs jāmirst ziedoklī?

Ah. Ja vien nosargāt to spēšu.

Kl. Vai tie meitu aizvest nāk?

Ah. Tūkstošiem, un viņus vada Odisejs.

Kl. Tas Sīsifdēls?

Ah. Jā, tas viņš.

Kl. Vai labu prātu jeb vai vīru izraudzīts?

Ah. Izraudzīts un labu prātu.

Kl. Slepkavot — cik zemiski!

Ah. Bet to nepieļaušu.

Kl. Vai tad to ar varu projām raus?

Ah. Jā, to vilks aiz matiem projām.

Kl. Un kas man tad darāms būs?

Ah. Rokām cieši apķer meitu!

Kl. Jā, tad nebūs viņai mirt!

Ah. Galu galā nevarēsim novērst to!

If. Jel uzklausi

Manus vārdus, māmiņ! Redzu, ka uz vīru dusmojies Gluži veltīgi: nav viegli uzveikt neiespējamo.

Pieklājas mums Ahillejam pateikties par dedzību,

Tomēr jālūko, lai viņu nenozaimo karapulks,

Netaisni lai nav tam jācieš, velti cīnoties par mums. Paklausies, māt, kāda doma man nu beidzot prātā nāk!

Es no dzīves šķirties vēlos, taču gribu cēli mirt,

Paceļoties pāri visam, kas nav cildens, dižs un krietns!

Spried jel pati, māt, par mani, vai es aplam runāju, —

Visa Grieķija uz mani tagad gaidās skatus vērš,

Manās rokās kuģu brauciens, frīģu tautas sakāve.

Manās rokās sievu liktens, jo nekad vairs nebūs ļauts Barbariem tās vest no svētās grieķu zemes ārēm prom,

Ja par Helenu būs atriebts, kuru Parīds laupīja.

Visu to es mirstot gūšu, un mans slavas atstars kvēls Paudīs audzēm, ka es brīvi grieķu zemei dāvāju.

Pārāk savu dzīvi mīlēt arī nepieklājas man,

Jo tu visiem grieķiem mani dzemdēji, ne tikai sev.

Neskaitāmi vīru pulki, tērpti bruņu mirdzumā,

Neskaitāmi airu ļaudis, Grieķijai kad darīts kauns,

Traucas turp to atriebt bargi un par tēvu zemi mirt.

Mana dzīvība tik viena — vai lai kavē visus tā?

Vai tas pareizi? Ko spētu, sevi taisnojot, es teikt?

Spriedīsim vēl tālāk, māte: Ahillejam nevajag

Cīņā ielaisties ar grieķiem vienas sievas dēļ un mirt —

Viens pats vīrs, kas skata gaismu, atsver sievu tūkstošus.

Un, ja Artemīda vēlas mani sev par ziedu ņemt,

Vai es, mirstīgā, gan varu dižai dievei ceļā stāt?

Nē, nekad! Mans ceļš ir izlemts — došu sevi Grieķijai. Ziedojiet tad mani dievei, graujiet Troju, lai tā man Mūžos kļūst par pieminekli — lai tā bērns man, vīrs un gods! Lai pār barbariem tad valda grieķu vīri un nekad Barbars, māt, pār grieķu vīru, jo tas vergs, bet grieķis — brīvs! К. V. Ai, jaunava, cik cēla tava rīcība,

Bet nežēlīgs tavs liktenis un dieviete!

Ah. Kāds vēlīgs dievs, man tavu roku dāvādams,

Ir gribējis man piešķirt laimi augstāko.

Cik apskaužama grieķu zeme tevis dēļ,

Bet tās dēļ — tu! Cik cildeni tu runāji!

Tu atteicies ar likteņspēkiem cīnīties Un izšķīries par to, kas cēls un vajadzīgs.

Pēc tavas mīlas ilgojos jo vairāk es,

Kad iepazinu tavu dižo dvēseli.

Bet viss tev labi jāapsver. Es palīdzēt Tev vēlos, tevi mājās vest. Būs sāpīgi,

Ja tevi glābt no danajiešiem nespēšu.

Vēl padomā, jo nāve ļaunums lielum liels!

If. Es visu teicu atklāti, bez aplinkiem.

Ar to, ka Tindareja meita mīlas dēļ Ir naidu cēlusi, jau gana. Manis dēļ Tev nebūs mirt, nedz arī citus nāvei lemt.

Ļauj, lai es glābju Grieķiju, ja varēšu!

Ah. Tu cēlā sirds! Tev iebilst nevaru neko,

Ja tāds tavs lēmums, jo tu domā cildeni.

Kamdēļ man slēpt no tevis taisnību? Bet, ja Tu tomēr nožēlosi savu lēmumu,

Tad zini — un šos vārdus cieši iegaumē:

Pie ziedokļa šos karavīrus nolikšu Un nepieļaušu, lai tev atņem dzīvību.

Varbūt tu manus vārdus atminēsies vēl,

Kad zobenu jau kaklam tuvu manīsi.

Aiz neapdomības tev nomirt neļaušu,

Un tāpēc došos es uz dieves svētnīcu Ar karotājiem šiem; tur tevi gaidīšu.

Ahillejs ar pavadoņiem dodas projām.

II. Kam, mīļo māt, tev acīs riešas asaras?

Kl. Man, nelaimīgai, raudām netrūkst iemesla!

If. Beidz raudas, neliec gļēvai kļūt! — Man lūgums vēl. Kl. It visu pildīšu, ko vēlies tu, mans bērns.

If. Es nevēlos, ka matu šķipsnu nogriez sev,

Un arī melnas sēru drānas nevalkā!

Kl. Ko teici, bērns? Es taču tevi zaudēšu!

If. Nē, māt, es dzīva būšu, darot godu tev.

Kl. Kā tā, mans bērns? Par tavu nāvi nesērot?

If. Nē, mīļo māt! Man taču nebūs kapkopas.

Kl. Vai aizgājējam nepienākas kapkopa?

If. Man kaps ir dieves — Zeva meitas ziedoklis.

Kl. Jā, bērns, tā tiešām taisnība. Tev klausīšu.

If. Es laimīga un grieķu tautas labdare!

Kl. Ko lai es māsām tavā vārdā pasaku?

If. Lai arī viņas sēru drānas nevalkā.

Kl. Vai nepateiksi kādu mīļu vārdu tām?

If. Jā, ardievas!

norādot uz Orestu

Bet šo par vīru audzini!

Kl. To vēlreiz noskūpsti, jo neredzēsi vairs!

If, Orestam

Tu, mīļais, cik vien spēji, palīdzēji man.

Kl. Ar ko vēl varu Argosā tev pakalpot?

If. Ar to, ka tēvu, savu vīru, nenīsti.

Kl. Tam tevis dēļ būs sīvas cīņas jāpieredz.

If. Tik nelabprāt viņš mani ziedo Grieķijai.

Kl. Ar gļēvu viltu, kaunu darot Atrejam.

If. Kas vedīs mani, pirms aiz matiem aizraus prom?

Kl. Es tevi pavadīšu...

If. Nē! Tu nedrīksti!

Kl. ... pie tavām drēbēm turoties.

If. Māt, paklausi!

Tu paliec šeit — tas mūsu abu cienīgāk,

Un kāds no tēva kalpiem mani aizvedīs Uz dieves pļavu, kur par ziedu kritīšu.

Kl. Vai tu jau ej, mans bērns!

If. Uz neatgriešanos.

Kl. Un pamet savu māti?

If. Kaut bez vainas es.

Kl. Jel paliec, mani neatstāj!

If. Vairs neraudi!

Jūs, jaunavas, nu sāciet līksmu paiānu,

Kad piepildās mans liktenis, — «Ai, Zevmeita,

Ai, Artemīda!» — danajiem par svētību!

Par upurgroziem gādājiet un uguni Ar svētiem miežiem uzkuriet! Lai tad mans tēvs Pa labi apiet ziedokli. Tā dāvāšu Es grieķu tautai glābiņu un uzvaru!

Kalpones rotā Iiigeniju ar ziediem un lentēm.

Pie viņas pienāk kalps, lai pavadītu uz ziedokli.

Nu aizvediet mani,

Kas Troju

Un Frīģijas pilsētas iekaros,

Vainagiem matos Un svētūdens slacītu!

Deju vītnes Ap ziedokli vijiet,

Ap svētnīcu! Teiciet Diženo valdnieci Artemīdu,

Lai es,

Ziedota, asinīm savām Dievu lēmumu Dzēstu!

Ko. Tev, cildenā, cildenā māte,

Mēs neveltām asaras savas,

Jo svētvietā neklājas raudāt.

If. Jūs, meitenes, kopā ar mani

Slavējiet dievi,

Kam mājoklis Halkīdai pretējā krastā,

Kur Aulīdas šaurajos līčos

Vēl manis dēļ

Kavējas draudīgie šķēpi.

Es sveicu jūs, pelasgu zeme Un Mikēnas dzimtās!

Ko. Tu piesauc Persejpilsētu,

Ko cēluši ir kiklopi!

If. Jūs izaudzējāt mani, lai es Grieķijai

Par gaismas staru kļūtu, — mirt es neliedzos. Ko. Un tava slava mūžam zels!

If. Es tevi sveicu,

Lāpnese diena Un Zevtēva saule!

Mani jau gaida Pasaule cita Un citāda dzīve.

Nu sveika, mīļotā gaisma!

Ifigenija dodas projām,

Klitaimnestra noraugās viņai paka} un tad ieiet teltī.

Ko. Jūs redzat aizejam viņu,

Kas Troju

Un Frīģijas pilsētas iekaros,

Vainagiem galvā Un svētūdens slacītu.

Tā pretim dieves ziedoklim dodas,

Kas sārtosies drīzi,

Kad asinis strūklos No mīlīgā kakla.

Tēva rokās jau tevi gaida Dzidrā valgme no avota svētā,

Gaida ahaju vīri,

Alkdami doties Uz Troju.

Bet tagad Zevmeitu Artemīdu,

Dievi valdnieci, lūgsim Dāvāt mums laimi!

Ai, dižā dieve,

Kam cilvēku upuri Priecina sirdi,

Jel aizvadi hellēņu pulkus Uz Frīģijas zemi Un viltpilno Troju!

Dod Agamemnona Ieročiem uzvaru,

Slavas vainagu Mūžos tam sniedz!

Ierodas ziņnesis.

Ziņnesis

Es tevi lūdzu, Klitaimnestra, ārā nāc No savas telts un uzklausi, ko stāstīšu!

Klitaimnestra iznāk no telts.

Kl. Es, izdzirdusi tavu balsi, iznācu,

Aiz šausmām trīcēdama. Ak, kā baidos es,

Ka šajā nelaimē tu atnesīsi man Vēl jaunu bēdu ziņu!

Zi. Tavu meitu skars Mans stāsts. Tas gaužām brīnumains vai neticams! Kl. Tad izstāsti un nevilcinies ilgāk vairs!

Zi. It visu, kundze, skaidri uzzināsi tu.

Pēc kārtas stāstīt centīšos, ja tikai vien Man nemežģīsies mēle mulsā prāta dēļ.

Kad nokļuvām mēs Zeva meitas svētbirzī Un Artemīdas pļavā, ziedu pārpilnā,

Ar tavu bērnu, aba)iešu karaspēks

Jau bija sapulcējies viss un gaidīja.

Un, tikko valdnieks meitu nākam redzēja Uz svētbirzi, lai kristu dieves ziedoklī,

Viņš ievaidējās sāpīgi, tad novērsās Un, acis drānās slēpdams, rūgti raudāja.

Bet viņa teica, tēvam līdzās stādamās:

«Lūk, mīļais tēvs, es esmu klāt. Par dzimteni Un visu grieķu zemi savu dzīvību No brīva prāta ahajiešu vadoņiem Uz Artemīdas altāra es ziedošu,

Ja tā ir dievi nosprieduši mūžīgie.

Kaut būtu lemta veiksme jūsu ieročiem Un atgriešanās dzimtenē ar uzvaru!

Neviens lai neskaras man klāt! Es klusītēm,

Bez baiļu trīsām sniegšu kaklu priesterim.»

Šos vārdus izdzirduši, visi brīnījās,

Cik drosmīga un garā stipra jaunava.

Tad pašā vidū stājās saucējs Taltibijs Un karavīriem lika klusēt bijīgi,

Bet reģis Kalhants, aso nazi izvilcis

No ādas maksts, to zelta grozā guldīja Un tavai meitai galvā lika vainagu.

Ap ziedokli nu, zelta grozu paņēmis Un svētā ūdens trauku, skrēja Ahillejs.

Viņš iesaucās: «Ai, Artemīda Zvērkāve,

Kas naktī vel pa debess jumu gaismekli!

Šo ziedu, ko tev ahajiešu karaspēks Un Agamemnons dāvā, pieņem vēlīgi,

Šā daiļā kakla tīrās asinis, un ļauj,

Lai grieķu kuģi šķērso jūru neskarti Un mūsu šķēpi gruvešos gāž Iliju!»

Tad visi karotāji acis nodūra,

Bet Kalhants, ņemdams nazi, lūgsnu skaitīja Un nopētīja, kur tam ģelzi kaklā triekt.

Cik skumja bija sirds, kad, galvu noliecis,

Tur stāvēju! Bet pēkšņi — brīnums negaidīts! Gan trieciens bija skaidri visiem sadzirdams, Bet nebija ne miņas vairs no meitenes.

Nu kareivji un Kalhants spalgi iekliedzas,

Jo skats, kas tiem ar dievu ziņu paveras,

Tik pārsteidzošs, ka pašu acīm netic vairs.

Tur zemē stalta briežumāte gulēja,

Kas nāves mokās raustījās, un asinīm Visnotaļ apslacīts bij dieves ziedoklis.

Tad reģis Kalhants sauca, priekā starodams: «Jūs, visu grieķu karapulku vadoņi,

Vai kalna briedi redzat jūs, ko dieviete Mums nolikusi altārī par ziedu sev?

Tas viņai, šķiet, ir tīkamāks par meiteni —

Tā nevēlas, lai plūstu cildas asinis.

Šo ziedu dieve labprāt pieņem. Viņa dos Mums ceļavēju laimīgu un uzvaru.

Lai ahaji ar jaunu drosmi sirdī prom Uz saviem kuģiem steidz! Vēl šodien atstāsim Šos ietilpīgos ostas līčus Aulīdā,

Lai Aigejjūru šķērsotu.» Kad ugunī Bij zieda dzīvnieks sadedzis jau pilnīgi,

Tad Kalhants ceļam lūdza dievu svētību.

Bet mani sūta Agamemnons vēstīt tev Par likteni, ko dievi meitai lēmuši,

Tās mūžam negaistošo slavu Hellādā.

To visu pats ar savām acīm redzēju;

Tavs bērns mīt dievu mājokļos, tur šaubu nav. Vairs neskumsti un savam vīram nedusmo! Kas mūžīgiem ir padomā, nāk negaidot.

Ko dievi mīl, tos viņi glābj. Lūk, jaunavu Šī diena mirušu un atkal dzīvu redz.

К. V. Es priecājos par to, ko stāsta vēstnesis, •—

Ka bērns ir dzīvs un dievu saimē kavējas.

Kl. Mans bērns, kurš dievs ir tevi aizvedis?

Kā tevi uzrunāt?

Vai ticēt man, ka ziņa patiesa Un nav tik izdomāta mierinājumam,

Lad beigtu es sērot Par tevi?

К. V. Lūk, valdnieks Agamemnons šurpu nāk! Viņš pastāstīs to pašu tev.

Uznāk Agamemnons.

Ag. Cik laimīgi mēs, mīļā sieva, meitas dēļ,

Jo viņas dzīve tagad rit starp mūžīgiem! lādot uz Orestu

Nu ņem šo jauno atvasi un mājup steidz, Bet karavīri gatavosies braucienam.

Pēc kāda laika sūtīšu no īlijas

Tev sveicienu. Ardievu, dzīvo laimīgi!

Ko. Priecīgs nu dodies uz Frīģiju, Atreja dēls, Priecīgs atgriezies mājās Ar trofejām košām no Trojas!

BAKHANTES

PERSONAS

DIONĪSS

TEIRESIJS, neredzīgs pareģis KADMS, bijušais Tēbu valdnieks AGAVE, Kadma meita, Penteja māte PENTEJS, Agaves dēls, Tēbu valdnieks KALPS

ZIŅNESIS, gans

OTRS ZIŅNESIS, Penteja kalps

LĪBIEŠU SIEVIEŠU — DIONĪSA PAVADOŅU KORIS

Penteja pavadoņi

Tēbu tauta

Darbības vieta:

Tēbas, laukums pils priekšā; līdzas — Semeles kaps un dūmojošas drupas.

Uznāk Dionīss cilvēka izskatā.

Dionīss

Es, Zeva atvase, še, Tēbās, atrodos,

Es, Dionīss, ko Kadma meita Semele Reiz dzemdējusi, zibens liesmu apņemta.

Ne dieva skatā vairs, bet līdzīgs cilvēkam Pie Dirkes strauta atnācu un Ismēnas.

Te redzu mātes, zibens ķertās, kapvietu Pie pašas pils un drupas. Tās joprojām kūp — Vēl dzīva Zeva guns — un vēstī mūžīgi,

Kā Hēra mātei pāri nodarījusi.

Es Kadmu slavēju, ka meitai veltījis Šo laukumu par svētvietu, un savukārt To ieskāvu ar ķekarpilnu lapotni.

No līdiešu un frīģu zemes zeltītās Es devos cauri saulainajai Persij ai Uz Baktras mūriem, mēdu skarbo novadu,

Uz Arābiju bagāto un šķērsoju Tad Āziju, ko sāļā jūra apskalo Un kuras torņiem rotātajās pilsētās Mīt hellēņi, ar svešām tautām sajaukti.

Te pirmā grieķu pilsēta, kur ierados Pēc tam, kad tur jau savas dejas ieviesu Un svētkus, parādīdamies kā dievība.

Vispirms es Tēbas ielīksmoju Grieķijā, Tām brieža ādu apliku un iedevu Vēl zizli — šķēpu, apvītu ar efeju,

Jo mātes māsas apgalvoja — taisni tās! —

Ka Dionīss nav Zeva dēls, bet Semele,

Ko īstenībā pavedis kāds mirstīgais,

Tik uzgrūdusi vainu dievam, — Kadma viltsl Un Zevs — tā melsa šīs — to tālab nositis,

Ka viņas stāsts par sakaru bij izdomāts.

Tās satracinājis no mājām izdzinu,

Un tagad viņas jukušas mīt kalnājā.

Tām savu svētku piederumus uztiepu Un visām sievietēm, cik vien to Tēbās ir,

Tad liku ārprātā bēgt prom no mājokļiem.

Nu viņas raibā barā sēž uz kailas klints Ar Kadma meitām kopā egļu pavēnī.

Šai pilsētai, kaut negribot, ir jāsaprot,

Ka manai līksmei tā vēl iesvētīta nav.

Es celšu godā Semeli, un tālab man Ir jāparādās cilvēkiem kā dievībai,

Kā Zeva atvasei. Kadms varu nodevis Ir savas meitas dēlam Pentejam. Bet tas Pret mani, dievu, karot grib, liedz upurus Un nepiemin ne reizi savās lūgšanās.

Un tāpēc vēlos pierādīt, ka esmu dievs,

Gan tam, gan visiem tēbiešiem. Un, tikko kā Šeit izcīnīšu uzvaru, es došos prom Uz citu zemi, sevi apliecinādams.

Ja tēbieši ar varu gribēs bakhantes No kalniem atvest atpakaļ, tad mainādas Pret viņiem stāsies cīņā manā vadībā.

Lūk, kālab esmu pārvērties par mirstīgo.

Jūs, pavadones, sievietes, kas nākušas No augstā Tmola Līdijā, jūs, kuras es No svešatnes kā ceļabiedres vedu līdz,

Nu rokās tveriet bungas, kurām dzimtene Ir Frīģija — tās mātes Rejas atradums Un arī mans, — un rībiniet ap pili šo,

Kur Pentejs mīt, lai Kadma pilsēta to dzird! Pats dodos prom uz Kitairona augstumiem Pie bakhantēm, ar viņām kopā diešu tur. Uznāk koris.

Koris

No Āzijas zemēm,

No svētā Tmola Es atsteidzos šurp,

Lai tīkamās pūlēs Godātu Bromiju, gurstot Un reizē gurumu baudot,

Un līksmi suminu Bakhu.

Kurš kavējas ielās? Kurš kavējas ielās?

Kurš savās mājās? Lai visi Atbrīvo ceļu un šķīstī mēli Bijībā klusā!

Es dziesmā, ko dziedam bez mitas,

Slavēšu Bakhu.

Laimīgs ikviens,

Kas, iesvētīts dievu Mistērijās,

Sevi dzīvē Saglabā tīru,

Kas, slavinot Bakhu,

Klaiņo pa kalniem,

Lai šķīstītu dvēseli,

Kalpodams Ķibelei,

Lielajai mātei,

Un, augstu paceļot zizli,

Ar efejas vainagu matos Bakham parāda godu!

Nāciet, bakhantes, nāciet,

Kas atvedāt trokšņaino dievu,

Dieva atvasi Dionīsu

No Frīģijas kalniem Grieķijas plašajās ielās,

Trokšņaino dievu!

Smeldzīgās sāpēs To māte pirms laika Dzemdēja,

Zevam zibeni metot,

Un, liesmu apņemta,

Atstāja dzīvi.

Bet tūdaļ pat Krona dēls Zevs No mātes kambara Paņēma dēlu Un paglāba gumā Aiz zelta sprādzēm,

To slēpdams no Hēras.

Viņš dzemdēja, pienākot Moiru lemtajam laikam, Dievu ar vērša ragiem,

Tam lika ap pieri Čūsku vijumu.

Tāpēc ķer mainādas Čūskas rokā Un iepin sev matos.

Greznojies, Semeles dzimtene — Tēbas,

Ar efejas vītnēm,

Pušķojies, pušķojies zaļzaļām Skaistogu smilakses vītnēm!

Līksmo, egļu vai ozolu zariem Rotāta, bakhiskā jūsmā!

Apliec lāsumotajai briežādai Baltvilnas bārkstis! Un paliec šķīsta,

Kaut Bakha zižļi vieš līksmi un kaisli!

Visa zeme drīz laidīsies dejā,

Kad Bromijs savējo pulku Uz kalniem vedīs, uz kalniem,

Kur bariem sievietes gaida,

Ko prom no saivām, no aužamstāviem Ir Dionīss dzinis.

Kurētu mājoklis, Zeva svētais Šūpulis Krētā!

Tur alās man radīja koribanti Trej burbuļu ķiveru rotā Apaļās bungas, ar ādu klātas.

Jaucot kopā bakhisko līksmi Ar frīģiešu flautu liegajām skaņām,

Mātei Rej ai tās iedeva rokā,

Lai rības pavada Bakhanšu gaviles.

Nebēdņi satin dievu mātei Izlūdzās bungas un lika tās lietā,

Koriem griežoties dejā Ik trešajā gadā svinamos Bakham tīkamos svētkos.

Sirdī tam prieks,

Kad, deju virpuļiem rimstot,

Nometas zemē

Ar briežādu svēto ap pleciem.

Alkst viņš plosītā buka Jēlas gaļas, tā asiņu kāro,

Kad nesas pa Frīģijas, Līdijas kalniem — Mūsu vadonis Bromijs,

Euoi!

No zemes tek piens, tek vīns,

Tek bišu nektārs un vijas Dūmi kā Sīrijas vīraks.

Un augstu ceļ Bakhs Degošo lāpu Zižļa galā un joņo Skriešus un diešus,

Skubina klīstošos,

Skaļi tos mudina,

Kuplajiem matiem Plīvojot vējos,

Un gavilēs dzird viņa balsi:

«Nāciet, bakhantes, nāciet,

Tmola, zeltneša, rotā Apdziediet, timpāniem rībot,

Dionīsu, teiciet

Skanīgiem frīģiešu saucieniem Priekpilni priekpilno dievu,

Svētajai flautai

Svētās meldijas skandinot,

Kuras pa kalniem, pa kalniem Pavada jūsmīgo pulku!»

Un jautra kā ganībās kumeļš Pie mātes sāniem, uz priekšu Palēkdamās, diedama Bakhante steidz.

Uznāk Teiresijs.

Teiresijs

Kur vārtnieks?

sargam

Agēnora dēls lai atnāk šurp Pie manis — Kadms, kas, ieradies no Sīdonas, Šīs Tēbas līdz ar visiem torņiem uzcēlis!

Ej pasaki, ka viņu meklē Teiresijs!

Viņš zina, kādēļ nāku un kas norunāts Man, vecajam, ar viņu, kurš vēl vecāks ir: Mēs gribam zižļus rokā tvert, sev briežādu Ap pleciem likt un efeju ap galvu vīt.

No pils iznāk Kadms.

Kadms

Mans draugs, es pilī tavu balsi izdzirdu Un sapratu, ko gudri bilda gudrais vīrs.

Lūk, esmu gatavs — man it viss, ko prasa dievs. Man Dionīsa slava jāvairo, cik vien To jaudāšu: viņš taču manas meitas dēls Un parādījies cilvēkiem kā dievība.

Kurp deju soļus virzīt man, kur kāju spert?

Kā sirmās sprogas kratīt? Mani pamāci,

Vecs būdams, vecu vīru, jo tev pieredze!

Es augām dienām, augām naktīm gribētu Pret zemi zizli triekt. Cik tas gan brīnišķi,

Ka savus gadus aizmirstu!

Te. Un tāpat es!

Man prāts uz dejošanu nesas, esmu jauns!

Ka. Vai kalnos doties mums ar ratiem vajadzēs?

Te. Nē, gods, ko dieviem parādām, tā mazāks būs.

Ka. Tad, kaut es vecs, es tevi, vecu, vedīšu.

Te. Bez kādām pūlēm dievs mūs abus aizvedīs.

Ka. Mēs vienīgie par godu Bakham dejosim?

Te. Jā, esam vienīgie, kas domā prātīgi.

Ka. Vairs nekavējies, man pie rokas pieķeries!

Te. Še mana roka, lai mēs stingri balstāmies!

Ka. Nav ļauts man, mirstīgajam, dievus nonievāt!

Te. Pret dieviem mūsu gudrībai ir nieka svars!

Kas mums no tēviem mantots, ir tik vecs kā laiks: To atspēkot nekādi nespēj cilvēkprāts,

Lai arī kādus augstumus tas sasniegtu.

Vai mani pels, ka vecumdienās nekaunos Ar efejvītni galvā dejas iekārot?

Dievs nenorāda, ka vien jauniem cilvēkiem Ir jādejo vai ļaudīm, gados vecākiem.

Viņš vēlas, lai to visi vienlīdz godā tur,

Bet neprasa, lai viņu slavē šis vai tas.

Ka. Tu saules gaismu skatīt nespēj, Teiresij,

Un tālab pastāstīšu tev, kas notiek šeit:

Uz pili steidzas Pentejs, Ehīona dēls,

Kam valstī uzticēju varu. Satraukts viņš —

Vai viņam mums kas nepatīkams pavēstāms?

Ierodas Pentejs ar pavadoņiem, neievērodams Kadmu un Teiresiju.

Pentejs

No mūsu zemes būdams prom, es dzirdēju,

Kāds posts ir tikko piemeklējis pilsētu.

Ir mājas pametušas mūsu sievietes,

It kā lai Dionīsam kalpotu. Tās klīst Pa kalnu mežu biezokņiem un sumina Ar savām dejām Bakhu, jauno dievību.

To priekšā pilni maisāmtrauki nolikti,

Un ik pa brīdim kāda lavās prom, kur neredz acs, Lai atdotos tur vīriešiem. Pār viņām — tāds Sīm iegansts — dieva jūsma nākusi! Bet Bakhs Par Afrodīti tām gan cieņā mazākā!

Ko saķert paspēju, tās rokām saistītām Jau cietumā — tur viņas modri apsargā.

Bet, kuru nav vēl, kalnos gūstīt centīšos —

Gan Ino, Agavi, kas mani dzemdēja,

Gan Autonoju, kuras dēls bij Aktaions.

Es viņas važās iekalšu, un ātri vien Šai bakhiskajai trakošanai pienāks gals.

Pie mums, kā man vēl stāstīts, svešnieks uzradies, Kāds blēdis, burvju mākslinieks no Lidijas,

Kam galvu apņem gaišas sprogas smaržotas Un tumšās acīs Afrodītes daiļums vīd.

Ar Bakha svētku ieganstu viņš pavadot Ik mīļu brīdi diennaktī ar sievietēm.

Bet, tiklīdz to uz manām mājām atvedīs,

Viņš nedauzīs vairs zizli, sprogas nekratīs,

Nē, tam uz vietas galva zemē noripos.

Viņš sakās esam dievs: viņš esot Dionīss,

Ko Zevs reiz savā gumā iešuvis. Bet vai Tas nav ar māti liesmās sadedzis par to,

Ka viņa Zevam piedēvēja sakaru?

Vai tāda rīcība nav valga cienīga —

Šis drausmais zaims, lai ir kas būdams atnācējs?

ieraudzīdams Kadmu un Teiresiļu

Lūk, vēl viens brīnums! Teiresijs, tas zīmju tulks,

Tur stāv, uz pleciem uzmetis sev briežādu,

Bet līdzās manas mātes tēvs — cik smieklīgi! —

Un abi Bakha nūjas vicina.

Kadmam

Man, tēvs,

Ir kāmis par jums. Tik veci, bet bez sajēgas!

Svied aši projām efeju, mans vecaistēv,

Un tūdaļ pat no rokām izlaid nūju šo!

Te ir esi jam

Tas, Teiresij, tavs nopelns! Jauno dievu tu Tik tālab gribi ieviest šeit, lai upuriem Un putnu reģojumiem atkal pelnītos.

Vien sirmā galva tevi glābj, jo citādi Jau būtu rokām saistītām starp bakhantēm Par to, ka ievies kultu netiklo. Jā, tad,

Kad sievas mielastā ar vīnu tīksminās,

Nekā vairs laba šādos svētkos neredzu!

Kora vadītāja

Vai necienī tu dievus, draugs, nedz Kadmu, kas Ir vīru audzi iesējis? Vai kaunā likt Tu dzimtu gribi, Ehīona pēcnācēj?

Te. Ja gudram vīram laba viela pagadās,

Tad labi runāt nav nekāda māksla vairs.

Gan mēle tev ir veikla, it kā gudrs tu,

Bet tavās runās gudrība nav manāma.

Lai arī kādam drosme, vara, runas spars,

Viņš tomēr pilsonis būs slikts, ja prāta nav.

Šis jaunais dievs, par kuru tu te zobojies, —

Es izteikt nespēju, cik liela vara tam

Būs Grieķijā! Pats svarīgākais cilvēkiem Ir divas lietas: Dēmetra jeb zeme — sauc Kā gribēdams —, kas uztur visus mirstīgos Ar savām sausām dāvanām. Un pretējo Mums dod šis dievs, ko dzemdējusi Semele.

Viņš izgudrojis dzērienu no vīnogām,

Kurš cilvēkus, kas to ir iebaudījuši,

No visām raizēm atpestī, tiem miegu sniedz Un aizmirst liek, ko diena ļaunu nesusi, —

Nē, citu zāļu mums vairs nav pret rūpestiem.

Šis dzēriens dieviem ziedots tiek, pats būdams dievs. Tā cilvēcei no viņa nāk viss labākais!

Tu zobojies, ka Zevs to gūžā iešuvis?

Es parādīšu tev, kā viss ir pareizi.

Kad Zevs no zibens liesmas bērnu izglāba Un dievu aiznesa uz augsto Olimpu,

To Hēra nosviest gribēja no debesīm,

Bet Zevs ar viltu dievišķu tam pretojās.

No ētera, kas apņem zemi, norāva Viņš gabalu un, Dionīsa izskatu Tam piešķīris, par ķīlu Hērai iedeva,

Lai strīdu beidz. Bet vēlāk dzima valodas,

Ka Zevs ir Dionīsu gurnā nēsājis, —

Un tāpēc vien, ka dieva tēls bij ķīlai dots.

Šis dievs turklāt vēl reģis: jūsma bakhiskā Un skurbas neprāts sevī gaišredzību nes.

Ja kādu pilnām pārņēmis šā dieva gars,

Tam liek viņš nākamību vēstīt ekstāzē.

Un arī karā tam ir sava nozīme,

Jo bailes, uzbrukdamas kaujas ierindai,

Ne reizi vien to izkliedējušas, pirms vēl Bij šķēpi krustoti. Jā, arī ārprāts šis No Dionīsa nāk. Gan pašu traucamies Pa Delfu klintīm, abām kalna galotnēm Ar lāpām redzēsi, kad nūju bakhisko Viņš vicinās un kratīs — dižens Grieķijā!

Man klausi, Pentej! Ne jau varā slēpjas spēks.

Tik nedomā, ka esi gudrs — uzskati Tev aplami! Un uzņem dievu vēlīgi,

Tam ziedo, līksmojies, liec galvā vainagu!

Bez šaubām, Dionīss nevienu sievieti

Nav spējīgs piespiest tiklai būt. Vien raksturā

Mīt spēks it visur mēru ievērot. Tas, lūk,

Tev jāsaprot. Un arī jūsmā bakhiskā Nevienu, kas ir tikla, pavest nevarēs.

Tev tīk, ka tauta drūzmējas pie vārtiem, tīk,

Ka Pentejs pilsētā top visur daudzināts.

Tā arī tam ir prieks, kad viņu godā tur.

Un tāpēc mēs ar Kadmu, kuru izsmej tu,

Sev matos vīsim efeju un diesim. Jā,

Mēs — divi sirmgalvji — un tomēr dejosim!

Pret dieviem, kaut to panākt gribi, necīnos.

Cik drausmi tavi maldi! Tevi izdziedēt Nekādām zālēm nevarēs — tu saindēts!

К. V. Jā, Foibam kaunu nedari: tu esi gudrs,

Ja Dionīsu, dižo dievu, godini.

Ka. Dēls, Teiresija padoms labs! Tev jāpaliek Ar mums, ne ārpus tā, kam mūsu tauta tic.

Lai viņš nav dievs, kā saki tu, bet tomēr teic, Ka viņš tāds ir, lai skaistiem meliem panākam, Ka Semeli par dieva māti uzskata Un visai mūsu dzimtai gods jo lielāks tiek!

Cik sūrs bij Aktaiona gals, tev zināms ir:

To saplosīja asinssuņi, ko viņš pats Bij audzējis, jo lielījies, ka mednieks viņš Par Artemīdu prasmīgāks. Kaut nav tāpat Ar tevi! Nāc, tev likšu galvā vainagu,

Un līdz ar mums tad dievam godu parādi!

Pe. Nost rokas! Ej un savu Bakhu sumini,

Tik mani gan lai neskar tavas muļķības!

Bet to, kas tev šo neprātu ir mācījis,

Es sodīšu.

pavadoņiem

Lai steigšus dodas kāds no jums Uz vietu, kur viņš putnus novēro, un tur Ar lauzni visu laukā ceļ un zemē gāž,

Lai apgriež visu otrādi un sadauza Un lai pa vējam reģa saites izkaisa!

Tā darīdams, visvairāk viņam sariebšu!

Lai citi iet uz pilsētu un izseko Tur meitenīgo svešnieku, kas sievietēm Ir jaunu sērgu atnesis un apgāna Mums laulību! Un notvēruši atvediet To važās šurp! Viņš nomētāts tiks akmeņiem.

Jā, rūgtas tam būs Tēbās Bakha svinības. Prom.

Te. Tu, nabags, nezini, ko runā, trakot sāc!

Gan pirmīt jau pie pilna prāta nebiji!

Bet tagad iesim, Kadm, un lūgsim dievību Ne Pentejam, lai arī kā viņš plosītos,

Ne mūsu valstij neuzsūtīt nelaimi!

Nāc, efejzizlī atspiezdamies, līdzi, Kadm,

Un balsti mani — kā es tevi! Neglīti,

Kad divi vecie klūp un krīt. Bet jāiet ir:

Mums Dionīsam, Zeva dēlam, jākalpo!

Kaut nenāktu no Penteja pār namu posts!

To nesaku kā reģis, Kadm, bet vērodams,

Kas notiek šeit. Viņš, muļķis, runā muļķības! Abi prom.

Ko. Bijība, varenā dievos,

Bijība, zelta spārniem Pār zemi kas laidies,

Vai dzirdi tu Penteja vārdus? Vai dzirdi, cik zaimīgi Apvainots Bromijs,

Semeles atvase — dievs,

Kurš priekos, kam ļaudis Rotājas vainagiem košiem,

Ir pirmais mūžīgo vidū?

Viņš aplaimo visus Ar jautriem smiekliem, ar dejām Un flautas skaņām un raizes Aizgaiņā prom — gan vīnogu sulai Dievu mielastā plūstot,

Gan maisāmtraukam Dzīrniekus efejas rotā Gremdējot miegā.

Neapvaldīta mēle,

Neprāts, kas likumus nievā,

Noved pie bēdpilna gala.

Klusa, necila dzīve Un skaidrs prāts Droši pārdzīvo vētras Un saglabā mājas.

Lai arī mūžīgie tālu ēterā mīt,

Tomēr redz viņi Cilvēku darbus.

Pārgudrība un centieni,

Pārsniedzot mirstīgo robežas,

Gudrība nav!

Dzīve ir īsa: kas tiecas

Pēc pārlieku augstā, pat neiegūst to,

Kas atrodams līdzās.

Šķiet, prāta nav tam, kas tā dara,

Un slikts viņam padoma devējs.

Uz Kipru gribu es doties,

Uz mīlas dievietes salu,

Kur eroti mīt,

Kas apbur mirstīgo sirdis,

Uz Pafu, ko barbaru upe Simt ietekām veldzē bez lietus.

Un turp, kur mūzu Mājoklis brīnišķais —

Pierija, svētvieta Olimpa pakājē, —

Ved mani, Bromij, ai, Bromij, Bakhanšu vadoni līksmais!

Tur kavējas Haritas, kavējas Pots,

Un bakhantēm svinēt Tur orģijas ļauts.

Šim dievam, Kronīda dēlam,

Tīk jautras dzīres.

Viņš dievi Eirēni,

Svētības nesēju, mīl,

Kas jaunos cilvēkus lolo,

Un vīna prieku, kas remdina skumjas, Vienādā mērā

Bagātam vīram un trūcīgam dāvā.

Tam nīstams ikviens, kas negrib Gan gaišās dienas, gan jaukās naktis Vadīt bez rūpēm Un vairīties sirdī un prātā No ļaudīm, pārlieku gudriem.

Ko atzīst vienkāršā tauta,

Šķiet pareizi man.

Atgriežas Penteļs.

Kalpi atved saistīto Diorūsu.

Kalps

Lūk, Pentej, esam klāt! Ir rokās medījums,

Ko prasīji, — mums medības bij veiksmīgas!

Šis zvērs ir rāms — prom nelaidās, bet labuprāt Mums rokas pretī stiepa. Ne tas nobijās,

Ne sārtums vaigos dzisa tam. Viņš atļāva Ar smaidu, lai tam rokas sien un šurpu ved,

Tā manu uzdevumu vieglu darīdams.

Tam goddevīgi teicu: «Svešniek, nelabprāt Es vedu tevi prom — to Pentejs vēlējis.»

Bet bakhantes, ko saķēri un sasēji,

Tās, kuras nule ieslodzīji cietumā, —

Tās prom! No važām brīvas viņas diešus steidz Uz mežu, savu dievu — Bakhu teikdamas.

Tām raisījās no sevis kāju pinekļi Un vērās aizšaujamie, roku neskarti.

Šis vīrs, kas atnācis pie mums, daudz brīnumu Ir spējīgs veikt! Par pārējo tev jādomā!

Pe. Tam rokas atsieniet!

Dioiūsam atraisa rokas.

Viņš, tīklā būdams, nav Tik nasks, lai varētu no manis aizbēgt prom.

No skata, draugs, tu gaužām glīts. Tāds sievietēm Var patikt — tālab jau tu Tēbās ieradies!

Tev garas sprogas — cīkstoņiem gan tādas nav —

Ap vaigiem vijas, maigas jūtas modinot,

Un āda tev ir baltum balta — ēnā to No svelmainajiem saules stariem glabāji,

Jo tiecies sirdis iekarot ar daiļumu.

Bet izstāsti vispirms, no kurienes tu nāc!

Di. To viegli pateikt varu nelielīdamies:

Vai dzirdēji par Tmolu, puķēm bagāto?

Pe. Jā — tas ir kalnājs, kas ap Sardām loku met.

Di. Tur esmu cēlies: dzimtene man Lidija.

Pe. Teic — kālab ievies tu šos svētkus Grieķijā?

Di. Mūs Dionīss ir atsūtījis, Zeva dēls.

Pe. Vai tur kāds Zevs, kas jaunus dievus dzemdina?

Di. Tas pats, kas Semeli še, Tēbās, apskāvis.

Pe. Vai viņš to sapnī vēlējis vai nomodā?

Di. Vaigvaigā viņš man dievam kalpot mācīja.

Pe. Un kāda ir šīs kalpošanas būtība?

Di. Tas neiesvētītiem lai paliek noslēpums.

Pe. Kāds ieguvums tiek cilvēkiem, kas ziedo tam?

Di. To nedrīksti tu dzirdēt, taču zināt vērts!

Pe. Cik prasmīgi tu slēp, ko vēlos uzzināt!

Di. Kas neticīgs, to dieva svētki neieredz.

Pe. Tu sakies dievu redzējis. Teic — kāds viņš bij?

Di. Tāds, kāds pats vēlējās, — ne es to noteicu.

Pe. Nekā man, veikli vairīdamies, nesaki!

Di. Kas runā prātīgi, šķiet nelgām neprātīgs.

Pe. Vai mūsu zeme pirmā, kurp šo dievu ved?

Di. Par godu tam jau līksmo visi barbari.

Pe. Tiem prāta krietni mazāk nekā hellēņiem.

Di. Šai ziņā vairāk gan! Vien tikums atšķirīgs.

Pe. Kad — nakts vai dienas laikā — dievam kalpo tu? Bi. Visbiežāk naktī: tumsa svinīgumu vieš.

Pe. Tā vilinoša sievietēm un bīstama.

Di. Rast iespēju prot arī dienā netikums.

Pe. Par nekrietnajiem aplinkiem tev nākas sods.

Di. Par neprātu un dieva zaimošanu — tev!

Pe. Cik nekaunīgs un vārdos veikls šis Bakha kalps!

Di. Kas mani gaida? Teic — ko ļaunu darīsi?

Pe. Vispirmām kārtām košās sprogas nocirpšu.

Di. Man mati svētīti: tos dievam audzēju.

Pe. Vēl vajadzēs tev savu zizli atdot man.

Di. Ņem pats! Kā Bakha velti es to nēsāju.

Pe. Un tevi pašu ieslodzīšu cietumā.

Di. Pats dievs man atdos brīvību, kad gribēšu.

Pe. Kad viņu sauksi palīgā starp bakhantēm!

Di. Viņš vēro, būdams tuvu klāt, kas jācieš man.

Pe. Bet kur viņš? Manām acīm tas nav saskatāms.

Di. Tepat! To neredzi, jo esi bezdievīgs!

Pe. Ņemt ciet! Viņš mani līdz ar Tēbām nonievā!

Di. Nē, atlaidiet! — es, redzīgs, saku aklajiem.

Pe. Bet es, par tevi stiprāks, saku: ņemiet ciet!

Kalpi izpilda šo pavēli.

Di. Tu nezini, ko dari, nedz kas esi pats.

Pe. Es Pentejs, Agaves un Ehīona dēls.

Di. šis vārds ir nelaimīgam īsti piemērots!

Pe. To vediet tūdaļ prom un stallī ieslogiet,

Kur acis tam vien tumsu skatīs krēslaino!

Dionīsam

Tur dejo! Bet tās sievietes, ko atvedi Par līdzgaitniecēm nedarbos, — tās pārdošu Vai, apklusinot bungu rībināšanu,

Kā verdzenes pie aužamstāviem nolikšu.

Bi. Es eju. Kas nav lemts, to ciest man nenāksies.

Bet tevi sodīs Dionīss, ko noliedz tu,

Par bezdievīgo rīcību, jo tas ir viņš,

Ko, darīdams man pāri, ved uz cietumu!

Dionlsu aizved prom; Pentejs ieiet pili.

Ko. Aheloja cildenā meita,

Jaunava Dirke,

Tu Zeva bērniņu reiz Uzņēmi ūdeņos savos,

Kad tēvs no mūžīgās uguns To izrāva, gumā lai slēptu,

Un iesaucās: «Ditiramb, nāc,

Nāc manā vīrieša klēpī!

Es tevi, Bakh, atklāšu Tēbām:

Šai vārdā tapsi tu dēvēts!»

Bet mani, dievišķā Dirke,

Tu atstum — mani, kas vainaga rotā Svin svētkus pie tevis!

Kam atraidi mani? Kam bēdz?

Pie Bakha vīnkoka, ķekariem bagātā, Dāvātiem priekiem:

Reiz arī tev Bromijs sirdī būs dārgs!

Cik drausmīgas, drausmīgas dusmas Šim Pent ej am — zemes Un pūķa vasai,

Ko radījis Ehīons,

Cēlies no zemes! Viņš briesmonis,

Skatienu niknu, ne mirstīgs cilvēks,

Bet asinskārs gigants, kas cīnās pret dieviem! Viņš tūdaļ pat sasies Mani, kas Bromijam kalpo,

Bet tas, kurš kopā ar mani Svin Bakha svētkus,

Jau ieslodzīts pilī, cietumā tumšā!

Vai, Zeva dēls Dionīs, redzi,

Kā priesteri tavi pret varmāku cīnās?

Nāc, kratīdams zeltīto zizli,

No Olimpa, kungs,

Un apturi ļaundara roku!

Kur diedams cilā tu,

Dionīs, zizli, —

Vai dzīvniekiem bagātā Nīsā Vai Korika virsotnēs augstās?

Bet laikam jau Olimpa Mežainās gravās,

Kur dziesmām un kitaras skaņām Reiz Orfejs pulcēja kokus ap sevi Un plēsīgos zvērus.

Laimīga, Pierija, tu!

Tev godu parāda Bromijs: viņš nāks Pie tevis ar jūsmīgo pulku Un līksmo mainādu baru Vedīs pār Aksiju straujo Un Līdiju, kura kā māte Cilvēkiem laimi un svētību dāvā Un, kā man stāstīts,

Pļavas, kur ganās zirgi bez skaita,

Ar dzidrāko ūdeni veldzē.

Di. _ pm

U-ū!

Uzklausiet, uzklausiet mani!

U-ū! Bakhantes, uzklausiet mani! U-ū!

Ko. Kas tas? Kas tas? No kurienes atskan Bromija balss?

Di. U-ū! Vēlreiz jūs saucu es,

Zeva un Semeles dēls!

Ko. U-ū! U-ū! Mans kungs un valdniek,

Nāc, Bromij, savējo pulkā!

Nogrand pērkons, trīc zeme; sabrūk pils daļa

Ko. atsevišķās balsīs

— Ai, varenā dieve,

Kas_tricini zemi!

— A! A!

— Dreb Penteja pils!

Tā tūdaļ sabruks pavisam!

— Tur pilī ir Dionīss!

Pielūdziet viņu!

— Jā, pielūdzam viņu!

— Vai redzat? Sagrūst Marmora kolonnas! Bromijs Tur pilī gavilē uzvaras priekā!

Di. Zibens šautra lai iedegas liesmās!

Dedzini, dedzini kopā Penteja pili!

No dūmojošajām drupām izšaujas liesmas un apņem pili.

Ko. Ā!

Vai redzi, redzi tu liesmas Ap svēto Semeles kapu — uguni,

Kuru reiz Zevs, nograndot pērkonam, sviedis.

Tā mūžos vairs nedziest,

Kopš Semeli ķēris ir zibens.

Metieties zemē! Jūs trīcat aiz bailēm.

Metieties, mainādas, zemē! Mans kungs,

Zeva atvase, nāk pār šo namu Un grauj to līdz pamatu pamatiem!

Diorūss, vēl joprojām cilvēka izskatā, iznāk no pils.

Di. Sievietes no svešas zemes, vai tik liels jums izbīlis,

Ka gar zemi jākrīt bija? Šķiet, jūs manījāt, ka Bakhs Bijis tas, kas pili grāva Pentejam. Bet celieties Atkal kājās drošu prātu! Rimstieties, vairs netrīciet!

К. V. Tu, kas mūsu Bakha svētkos esi gaisma spožākā,

Kāds man prieks šai pamestībā tevi atkal ieraudzīt!

Di. Vai jums zudusi bij drosme brīdī tai, kad ieveda Mani Pentejs savā pilī, lai tur smoku cietumā?

К. V. Saprotams! Kas mani sargās, ja tev notiktu kas ļauns?

Bet kā tu no nelietīgā vīra gūsta izbēgi?

Di. Viegli, bez jebkādām pūlēm, saviem spēkiem izglābos.

К. V. Vai tad nebij tavas rokas virvēm stingri sasietas?

Di. Taisni še to izjokoju: domādams, ka sasien man

Rokas, tām pat nepieskārās — cerētais vien šķitums bij! Stallī, kur es tiku ieslēgts, Pentejs vērsim uzdūrās Un tam pūlējās ap ragiem un ap nagiem virves siet; Sviedriem līstot, viņš aiz dusmām šņāca, lūpas kodīja.

Taču es pavisam tuvu sēdēju un mierīgi Vēroju. Bet tikmēr nāca Dionīss un, pamatus Pilij drebinot, uz mātes kapa guni iededza.

Kad to Pentejs ieraudzīja, likās tam, ka liesmās pils.

Nu viņš skraida šurpu turpu, vergiem ūdeni liek nest;

Visa saime pieliek rokas, bet šīs pūles veltas ir.

Tad viņš piepeši tās atmet — domā, ka es aizbēdzis,

Strauji ieskrien pilī, tvēris rokās tumšo zobenu.

Bromijs, tā man šķita, — stāstu, kāds bij iespaids, — pagalmā Gaisa tēlu izveidoja. Tam nu Pentejs virsū klūp,

Nikni kapā tukšu gaisu, nogalināt mani grib.

Bakhs vēl arī citas bēdas sagādāja Pentejam:

Viņam sagrauta ir māja, drupās guļ. To darījis Dievs, kas mani nežēlīgi virvēm sietu redzēja!

Beidzot Pentejs guris rimās, zobens rokai izslīda.

Būdams cilvēks, viņš pret dievu uzdrīkstējies cīņā stāt! Netraucēti tiku laukā, Pentejs nerūpēja vairs.

Taču, šķiet, nu viņa soļu klaudzoņa tur pilī skan —

Tūdaļ pat viņš iznāks ārā. Ko pēc visa Pentejs teiks?

Viegli tikšu es ar viņu galā, lai cik liels tā naids.

Gudram vīram klājas mieru, vēsu prātu saglabāt!

Pentejs izskrien no pils.

Pe. Cik drausmīgi! No manis svešais aizbēdzis,

Kas tikko kā vēl cieši sasiets pilī bij!

A!

Viņš te! Ko tas gan nozīmē? Ka varēji Pie manas pils tu gadīties, kā laukā tikt?

Di. Jel stāj un savās dusmās mēru ievēro!

Pe. Kā noticis, ka izkļuvi no cietuma?

Di. Es teicu: «Mani atbrīvos!» Vai atceries?

Pe. Bet kas? Aizvien ko jaunu nākas dzirdēt man!

Di. Kas vīna stādu izaudzējis cilvēkiem.

Pe. Tu, Dionīsu slavēdams, to nosodi! kalpiem

Jums pavēlu: visapkārt vārtus aizslēdziet!

Di. Vai dievi mūriem pāri tikt nav spējīgi?

Pe. Gan esi prātīgs, bet ne tur, kur vajadzīgs.

Di. Nē, esmu prātīgs taisni tur, kur vajadzīgs!

Bet paklausies vispirms, ko pavēstīs šis vīrs,

Ar ziņojumu steigdamies no kalniem šurp!

Es palikšu tepat pie tevis, nebēgšu.

Ierodas ziņnesis.

Ziņnesis

660 Pie tevis, Pentej, Tēbu valdniek, ierodos

No Kitairona, kur nekad vēl dzisis nav Tā baltum baltā sniega spožums mirdzošais.

Pe. Un kas tev būtu vēstījams tik steidzami?

Zi. Tur dabūju es redzēt dīvas bakhantes,

Kas basām kājām drāzušās no Tēbām prom, Un vēlos ziņot tev un pilsētai, ko tās Tur dara. Tas ir brīnums — jā, kas vairāk vēli Bet gribas zināt — vai man runāt atklāti Par redzēto vai vārdos piesardzīgam būt?

Man, kungs, no tavas ātrās dabas jābaidās — Tu viegli iekarsti un pārāk valdonīgs.

Pe. Vien runā! Nebīsties, ka tevi sodīšu, —

Par patiesību taču nedrīkst dusmoties!

Jo ļaunāk tas, ko stāstīsi par bakhantēm,

Jo bargāk saukšu es pie atbildības šo,

Kas tādus stiķus iemācījis sievietēm.

Zi. Kad savas govis dzinu kalnup ganībās Pa klintaini, jau saule bija gabalā Un, starus raidīdama, zemi sildīja.

Tad ieraudzīju sievu barus, skaitā trīs:

Viens bija padots Autonojai, Ino — otrs,

Bet trešais — Agavei, kas tevi dzemdēja.

Uz zemes atlaidušās, tās vēl gulēja,

Pret egļu zariem balstīdamas muguru Vai izklājušas ozollapas pagalvī,

Pavisam rāmi. Tās nebūt, kā sacīji,

Pa vienai, flautām skanot, vīna skurbumā Tur mežā nenodevās mīlas izpriecām.

Tad tava māte, stājusies starp bakhantēm, Kad viņa maujam ragu lopus izdzirda,

Tās ņēmās skaļiem uzsaucieniem modināt,

Un šīs, no acīm miegu aizgaiņājušas,

Nu lēca kājās brīnumaini cildenas.

Tās — jaunas, vecas, neprecētas meitenes — Vispirms pār pleciem matus brīvus raisīja,

Tad sakārtoja lāsumainās briežādas,

Kam atsējušas mezglus bij, un apjoza Ar čūskām, kas tām mīļi vaigus laizīja.

Un jaunās mātes ņēma rokās stirniņas Vai vilcēnus un tos ar krūti baroja,

Kas piebriedusi pludoja, jo bērniņš tām Bij mājās palicis. Un visas pušķojās Ar efejas vai ozollapu vainagiem.

Ja kāda uzsita ar zizli akmenim,

Tai tūdaļ dzidra valgme pretim izšļācās.

Un citai, kad tā zemē nūju iegrūda,

Dievs uzsūtīja augšup vīna urdziņu.

Bet tām, kam sagribējās baltā dzēriena,

Tik pirkstu galiem zeme jāpakašņā bij,

Lai dāsni sāktu tecēt piens. Un medutiņš Jo salds no zižļiem pilēja. Ja, būdams klāt,

To visu būtu redzējis, tad dievam, ko Tu šodien pulgo, tuvotos ar pielūgsmi!

Mēs, govju gani, tikāmies ar aitganiem Un savā starpā pārspriedām, cik dīvaini Un brīnumaini itin viss, kas notiek tur.

Un viens, kas grozās pilsētā, labs runātājs,

Mums sacīja: «Jūs, vīri, kuri dzīvojat

Šai svētā augstienē, — vai neaizvest mums prom

No Bakha svētkiem Agavi, lai Penteja —

Tās dēla pateicību gūtu?» Padoms mums Pa prātam bij. Mēs ieslēpāmies biezoknī.

Un, noliktajai svētku stundai pienākot,

Tās savus efej vītos zižļus cilāt sāk Un reizē piesauc Zeva dēlu Bromiju,

Sauc Iakhu. Tām līdzi gavilē ir kalns,

Ir dzīvnieki — viss ierauts līksmes virpulī.

Kad diedama man Agave nāk tuvu klāt,

Es, nekavēdamies ne mirkli, izmetos No krūmāja, kur slēpjos, lai to sagrābtu.

Bet viņa iekliedzas: «Šurp, kuces naskkājes!

Šie cilvēki mūs gūstīt grib! Man sekojiet,

Jel, tirsiem apbruņojušās, man sekojiet!»

Mēs bēgšus bēgam — tikai tāds vairs glābiņš mums, Lai driskās nesaplosītu mūs bakhantes.

Bet nu tās kailām rokām uzklūp ganāmiem,

Kas zāli plūc: te govi pilnu tesmeni Rauj pušu kāda sieviete, tur telīte Tiek saplosīta lēveros. Jau virpuļo Pa gaisu ribas, šķeltie nagi, locekļi,

Un drīz no aptašķīto egļu zariem, kur Kāds miesas gabals aizķēries, pil asinis.

Un vērši, kas tik grūti citkārt valdāmi Un savus ragus lietā liek, gar zemi krīt,

Kad viņos ieķērušās simtiem sieviešu.

Tiem āda tiek no miesas ātrāk noplēsta,

Kā tava ķēnišķīgā acs spēj mirkšķināt!

Tad viņas metas skriešus — putniem līdzīgi,

Kas gaisā paceļas, — pa līdzenumu, kur Pie Asopas briest smagas vārpas tēbiešiem,

Un ielaužas kā ienaidnieks gan Hisijās,

Gan Eritrās, kas Kitairona pakājē,

Un raibā jūklī aizstiepj prom, kas pagadās.

Tās namos sagrābj bērnus un tos sēdina Uz pleciem sev — neviens, lai arī nepiesiets,

Uz tumšās zemes nenokrīt! Tāpat tas ir Ar varu un ar sudrabu. Un matos šīm Ir uguns, bet nav karsta tā. Nu ieročus Tver nikni tie, kam mantu aizrauj bakhantes.

Cik dīvains skats, mans kungs: šie asie ieroči Nevienu nespēj ievainot, bet bakhantes,

Kas zižļus sviež, ar tiem cērt brūces naidniekiem Un — sievas vīriešus! — tos piespiež bēgt!

Te katrā ziņā iejaukta bij dievība.

Tad viņas atgriežas turpat, kur bijušas, —

Pie avotiem, ko viņām radījis šis dievs,

Un nomazgā tur asinis, un čūskas tām Ar savām mēlēm vaigu tīru nolaiza.

Šo dievību, lai būtu tā kas būdama,

Mans valdniek, uzņem pilsētā! Tā varena

Un, kā man tika stāstīts, arī vīnkoku,

Kas remdē bēdas, dāvājusi mirstīgiem.

Bez vīna arī mīlas prieku cilvēkiem Vairs nebūtu, nedz pārējā, kas viņiem tīk. Prom. К. V. Gan baidos runāt atklāti, ko domāju,

Kad mūsu valdnieks klāt, bet tomēr pateikšu:

Par citām dievībām nav vājāks Dionīss!

Pe. Kā ugunsgrēks mums sērga uzbrūk — bakhantes, To plosīšanās Grieķijai ir kauna traips.

Vairs vilcināties nedrīkstam! kādam kalpam

Uz vārtiem steidz

Un izziņo, lai vairogneši šurpu nāk Un jātnieki, kas ātro zirgu mugurā,

Vēl tie, kas loka stiegru velk, un šķēpneši,

Jo tūdaļ cīņā stāsimies ar bakhantēm!

Tas būtu nedzirdēti, ja mēs sievietēm Ar mums tā izrīkoties ilgāk atļautu!

Di. Kaut dzirdi, Pentej, ko tev saku, klausīt man Tu nevēlies. Pret mani ļauni izturies,

Bet tomēr ieteicu: jel necel ieročus

Pret dievu! Rimsties! Bromijs neļaus padzīt tev

No kalna, līksmība kur valda, bakhantes!

Pe. Tu mani nemāci! No cietuma tu brīvs,

Ar to lai pietiek! Jeb vēl sodīt vajadzēs?

Di. Es viņam upurētu, nevis saceltos

Pret dievu aklās dusmās, būdams mirstīgais.

Pe. Es upurēšu — sievu asinis, kā tās

To pelna, Kitairona gravās mežainās!

Di. Jūs visi bēgsit! Negods jums, kad bakhantes Ar zižļiem satrieks varā kaltos vairogus!

Pe. Šis rieksts man pārāk ciets! Vai ļauju vaļu tam Vai sodu — viņš nevienu mirkli neklusēs!

Di. To visu, draugs, ir iespējams vēl nokārtot.

Pe. Bet kā? Ar to, ka saviem vergiem būšu vergs?

Di. Bez ieročiem tev atvedīšu sievietes.

Pe. Ak vai! Tad šā tu domā mani piemānīt!

Di. Bet ja nu manas mākslas tevi izglābtu?

Pe. Vien Bakha svētkus, sazvērnieki, kārojat!

Di. Tas tiesa, jā — ar dievu sazvērējos es!

Pe. Šurp manus ieročus! Bet tu vairs nepļāpā!

Di. Lūk, kā!

pēc brīža

Vai nevēlies tu kalnos vērot bakhantes?

Pe. Jā, saprotams! Daudz zelta dotu es par to.

Di. Bet kāpēc tev tik ļoti gribas redzēt tās?

Pe. Man būtu sāpīgi tās redzēt reibušas.

Di. Un tomēr gribi redzēt to, kas sāpina!

Pe. Jā gan — klusītiņām zem egles sēdēdams.

Di. Tās atklās tevi, kaut tu slepus ierastos!

Pe. Tad neslēpšos — tavs brīdinājums pamatots.

Di. Vai aizvest tevi? Vai jau ceļam gatavs tu?

Pe. Jā, ātrāk ved! Tik daudz vēl laika dodu tev.

Di. Tad smalkās linu drānās ietērp augumu!

Pe. Lai, būdams vīrietis, par sievu pārvērstos?

Di. Tev beigas, ja tur ierodies kā vīrietis!

Pe. Tā ir. Tu laikam kāds no seniem gudrajiem!

Di. Pats Dionīss ir tas, kas mani skolojis!

Pe. Un kā lai īstenojam tavu padomu?

Di. Tur, pilī, domāju es tevi ceļam ģērbt.

Pe. Ko ģērbsi man? Vai sievu drānas? Nē, man kauns!

Di. Vairs tātad negribi tu skatīt mainādas?

Pe. Un kādās drēbēs, tavuprāt, man jāģērbjas?

Di. Vispirms man rūp, lai mati tev ir raisīti.

Pe. Un tālāk? Kas vēl ietilps manā ietērpā?

Di. Ap galvu tev būs saite, tērps — līdz potītēm.

Pe. Vai vēl ko citu paredzi tu iedot man?

Di. Jā, rokā zizli, plecos — raibu briežādu.

Pe. Nē, apvilkt sievu drēbes es gan nespēšu!

Di. Tad, cīnoties ar tām, līs tavas asinis!

Pe. Jā, pareizi! Vispirms gan jāiet izlūkos.

Di. Tas gudrāk nekā ļauni vairot ļaunumu.

Pe. Kā Tēbas šķērsot nepamanīts varēšu?

Di. Pa klusām ieliņām. Tev būšu vadonis.

Pe. Lai kā — tik nekļūt bakhantēm par apsmieklu!

Es dodos pilī, apsvēršu, kas darāms man.

Di. Kā vēlies tu. Es esmu tavā rīcībā.

Pe. Tad iešu. Vai nu apbruņojies cīnīšos,

Vai uzklausīšu padomu, ko devi man.

Pentejs ieiet pilī.

Di. Šis vīrs skrien slazdā, sievas: ies pie bakhantēm, Kur mirdams saņems atmaksu, kā nākas tam.

Nu tava kārta, Bakh, — tu tālu neesi!

So sodīsim. Vispirms tam prātu aizmiglo Mazliet, jo, šķiet, pie pilnas jēgas būdams, viņš Nemūžam apvilkt sievu drēbes negribēs!

Vien tad, ja prātu zaudēs, viņš to izdarīs.

To padarīšu tēbiešiem par apsmieklu,

Kad sievu drānās vedīšu pa pilsētu, ■—

Pēc briesmīgajiem draudiem, ko viņš izgrūdis!

Tā, iešu rotas aplikt Pentejam, ko viņš Ņems līdzi, mātes saplosīts, uz Aīdu.

Viņš Zeva dēlu Dionīsu iepazīs Un sapratīs, ka tas ir dievs visīstākais •— Visvarens viņš un mirstīgajiem labvēlīgs!

Dionīss ieiet pilī.

Ko. Augām naktīm, griezdamās dejā,

Cilāšu baltās kājas Bakham par godu Un stiepšu kaklu Pretī rasotam gaisam —

Kā stirna, kas draiskojas Priekpilnās ganībās zaļās,

Kad glābusies tā

No baismajām medībām

Pāri pār veikli sietajiem tīkliem,

Dzinējiem skubinot saucieniem spalgiem Naskākam skrējienam suņus.

Ar pēdējiem spēkiem Tā vēja ātrumā nesas Pa pieupes pļavām,

Un prieks tai par mieru,

Ko netraucē clvēks,

Un maigo zāli Meža lapotnes ēnā.

Kas tas ir — gudrība?

Kura ir skaistākā velte,

Ko dievi cilvēkiem dāvā?

Uzvaras priekā Spiest dūri skaustā Pretniekam veiktam!

Un tas, kas ir skaisti, nes prieku!

Gan vēlu, bet neatvairāmi Tuvojas dievišķais spēks Un soda ikvienu,

Kas stūrgalvīgi Un apmātu prātu

Liedz dievībām godu. Tās ilgi jo ilgi Bezdievi novēro slepus Un tad viņu sagrābj.

Mums domās un darbos

Nav jāceļas pāri pār ierastā loku.

Jo gaužām viegli Ir ticēt dievišķai varai,

Lai būtu kas būdama tā,

Un atzīt, ka viss,

Kas laiku laikos

Ir bijis cilvēkiem likums, —

Ka pastāv tas mūžam Un pašā dabā Tam saknes.

Kas tas ir — gudrība?

Kura ir skaistākā velte,

Ko dievi cilvēkiem dāvā?

Uzvaras priekā Spiest dūri skaustā Pretniekam veiktam!

Un tas, kas ir skaisti, nes prieku!

Laimīgs, kas varējis glābties No vētras uz jūras Un patvēries ostā!

Laimīgs, kas ticis Ar nedienām galā!

Cilvēki pārspēj cits citu Ar bagātību un varu,

Tūkstošiem cilvēku Tūkstošiem cerību lolo.

Veiksmīgi piepildās vienas,

Bet citas izgaist bez pēdām.

Es vienīgi tādu, kam dzīve Ir saulaina šodien, par laimīgu saucu.

No pils iznāk Dionīss.

Di. Tu, Pentej, gribi skatīt to, ko nedrīksti,

Un kāro, kas nav kārojams. Tad saku tev:

No savas pils nāc laukā un man parādies Kā bakhante ar sievu drēbēm mugurā!

Nāc, mainādu un savas mātes vērotāj!

No pils iznāk Pentejs bakhantes tērpā.

Tu tiešām izskaties pēc īstas tēbietes!

Pe. Man šķiet, it kā es divas saules redzētu Un divējas še Tēbas torņiem septiņiem.

Vēl arī liekas — man pa priekšu vērsis iet,

Un ka tev pierē ragi. Vai tad pirmīt jau Tu biji dzīvnieks? Jā, par vērsi kļuvis tu!

Di. Mūs vada dievs, kas agrāk bij mums pretinieks, Bet tagad draugs. Nu redzi to, kas jāredz tev!

Pe. Kāds izskatos? Vai stāja man kā Inojai Vai tāda, kāda manai mātei — Agavei?

Di. Jā, tevī skatoties, es viņas ieraugu!

Bet šī te sproga nav vairs vietā īstajā,

Ne tur, kur to zem galvas saites paslēpu.

Pe. Tā pilī izkustējās, kad es bakhiski

Uz visām pusēm galvu kratīt kratīju.

Di. To atkal vietā nolikšu — mans pienākums Ir tevi aprūpēt. Tik galvu taisni cel!

Pe. Jā, noliec vietā! Tev es pilnām uzticos!

Di. Un arī josta tev ir pārāk vaļīga:

Nav sakārtotas krokas, kas līdz pēdām krīt.

Pe. Man šķiet tāpat — pie labās kājas. Taču šeit Gulst tērpa krokas pareizi pār potītēm.

Di. Tev būšu draugs vislabākais, kad negaidot Tu redzēsi, cik tikumīgas bakhantes!

Pe. Vai zizli labā rokā ņemt vai kreisajā,

Lai varētu es līdzināties bakhantei?

Di. To turi, labo kāju ceļot, labajā!

Cik lieliski, ka savas domas mainīji!

Pe. Vai varētu es Kitairona gravas līdz

Ar visām bakhantēm uz pleciem projām nest? Di. To vari, ja vien gribēsi. Tavs gars bij slims,

Bet tagad tas ir tāds, kāds tev ir vajadzīgs.

Pe. Ar svirām vai ar rokām vien to izraušu,

Pret kalna galotni ar plecu spiežoties?

Di. Nē, neposti vis svētos nimfu mājokļus Un Pāna alas, kurās skan tā stabule!

Pe. Tev taisnība! Ne jau ar spēku sievietes Ir veicamas. Es paslēpšos tur eglainē.

Di. Gan atradīsi pienācīgu slēptuvi,

Kad iesi izlūkot ar viltu mainādas.

Pe. Tās, manuprāt, kā putni siltās ligzdiņās Tur mežā aizraujas ar mīlas rotaļām.

Di. Tu taču steidzies turp, lai izzinātu to.

Varbūt tās pieķersi, ja tevi nepieķers.

Pe. Tad mani ved caur pašu Tēbu pilsētu,

Jo esmu vienīgais, kam drosmes nepietrūkst.

Di. Vien tu šīs briesmas Tēbu labad uzņemies,

Vien tu! Un tāpēc tevi cīņa sagaida,

Ko pelnīji, Man seko — vadonis es drošs!

Bet atpakaļ gan vedīs cits.

Pe. Tā māte būs!

Di. Un visi redzēs to.

Pe. Es tālab dodos turp!

Di. Tu atgriezīsies nests . ..

Pe. Tu manu slavu paud!

Di. ... uz mātes rokām.

Pe. Vai tāds spožums vajadzīgs?

Di. Tāds vajadzīgs!

Pe. Tik saņemšu, kas nākas man.

Di. Dižs esi, dižs un dižiem darbiem pretim ej —

Tev slava tāpēc sniegsies līdz pat debesīm!

Pentejs dodas ceļā.

Nu rokas, Agave un māsas, izstiepiet,

Jūs, Kadma atvases! Šo vīru vedīšu Uz lielu cīņu, kurā uzvarēšu es,

Man līdzi — Bromijs. Pārējais kļūs redzams drīz. Prom.

Ko. Steidziet, jūs ātrie Lisas suņi, uz kalnu steidziet,

Turp, kur līksmojas Kadma meitas,

Un rīdiet tās virsū Vīram, kas sieviešu drēbēs,

Sajucis prātā, grib mainādas skatīt!

Māte vispirms viņu redzēs uz klints Vai kokā raugāmies apkārt Un mainādām uzsauks:

«Kas ir šis kadmiešu spiegs,

Kas, lavīdamies pa mežiem,

Uz kalnu, bakhantes, nācis, uz kalnu?

Kas dzemdēja viņu?

Tās dzīslās nav sievietes asins,

Nē, drīzāk tam māte ir lauvene kāda Vai Lībijas Gorgo!»

Lai Dike parādās, lai nāk ar zobenu Un iegrūž to līdz spalam rīklē No zemes dzimušajam Ehīona dēlam,

Kas noziedzies pret dievībām,

Pret paražām, pret taisnību!

Ar nekrietnu nodomu, ziedzīgu degsmi viņš dodas Uz taviem, Bromij, un tavas mātes Līksmajiem svētkiem,

Apmātā garā un neprāta spīti Alkst to, kas nav veicams,

Pieveikt ar spēku.

Es neskaužu gudros,

Bet tiecos ar prieku pēc cita mērķa,

Cēla un skaidra: pēc dzīves mūžīgā laimē.

Es dienu un nakti, atmetot visu,

Kas neatbilst paražām, neatbilst taisnībai,

Bijīgi godāšu dievus.

Lai Dike parādās, lai nāk ar zobenu Un iegrūž to līdz spalam rīklē No zemes dzimušajam Ehīona dēlam,

Kas noziedzies pret dievībām,

Pret paražām, pret taisnību!

Nāc, parādies kā vērsis, pūķis daudzgalvains Vai lauva liesmojošs!

Nāc, Bakh, ar smaidu uzmet tam,

Kas kāro medīt bakhantes,

Nāvnesi cilpu, kad nokļūs Viņš mainādu pulkā!

Ierodas otrs ziņnesis.

Zi. Ai, sirmā sīdonieša dzimta, Grieķijā

Kādreiz tik laimīgā, kam licis pamatus Viņš, pūķa zobu audzi sēdams tīrumā!

Kā tevi apraudu, kaut esmu tikai vergs!

Bet vergi, ja tie krietni, dzīvo kungiem līdz!

К. V. Kas noticis? Vai tev kas jauns par bakhantēm? Zi. Pagalam Pentejs, Ehīona atvase!

Ko. Bromij, mans kungs, cik varens tu dievs!

Zi. Kā tu to domā? Ko tu teici, sieviete?

Vai priecājies par manu kungu nelaimi?

Ko. Es, svešniece, Bakhu svešzemju meldijās teicu!

Vairs netrīcu bailēs no važām!

Zi. Vai domā tu, ka Tēbās vīru nav...

Ko. Vien Bakham, Bakham ir vara pār mani,

Ne Tēbām!

Zi. Gan tevi viegli saprast var, bet neklājas Par cita nelaimi just prieku, sieviete!

Ko. Pasaki, izstāsti — kādā nāvē

Mira nekrietnais vīrs par nekrietniem darbiem? Zi. Mēs, atstājuši Tēbu ļaužu mājokļus Aiz muguras un pārbriduši Asopu,

Uz Kitairona kalna gravām steidzāmies.

Tie bija: Pentejs, es — jo gāju kungam līdz — Un svešnieks, kas mūs veda skatīt orģijas.

Mēs, apstājušies zaļā lejā, čukstus vien Tur runājām un soļus spērām klusītēm,

Lai —paši neredzami — redzēt varētu.

Visapkārt slējās krauja klints, bet ieleju,

Kas slīga priežu ēnā, strautiņš veldzēja.

Tur viņas bija — mainādas! Tās rosījās,

Gan zižļus, kam bij nobirusi efeja,

Ar svaigām lapām apvijot, gan priecīgas Kā kumeļi, no raibā jūga raisīti,

Ar dziesmām Dionīsu teicot pamīšus.

Bet Pentejs — nabags! — neredzēja sievietes Un bilda: «Draugs, no šejienes, kur esam mēs, Mans skatiens nesniegs mainādas tā saucamās. No pakalna, tur augstā priedē uzkāpis,

To kauna darbus skaidri vērot iespēšu.»

Tad redzēju es svešo darām brīnumu:

Viņš tvēra augstum augstu egles galotni Un lieca, līdz pat tumšai zemei nolieca.

Tā izliecās kā stops vai rata ritenis,

Kam apaļums ir izveidots ar cirkuli,

Kad piespieda pie zemes kalna atvasi

Šis svešinieks, — to cilvēks paveikt nespētu!

Tad, egles galā sēdinājis Penteju,

Viņš stumbram atkal ļāva taisni izslieties — Pavisam liegi, nenometot jātnieku.

Pret debesīm no jauna tiecās galotne,

Kur mūsu valdnieks sēdēja, un mainādas Šo ātrāk ieraudzīja nekā Pentejs tās.

Un, tikko kā viņš kļuva redzams augstumā,

No svešā vīra nebija ne miņas vairs,

Bet kāda balss — man domāt, Bakha — skanēja No ētera: «Jums, sievietes, es atvedu To cilvēku, kas jūs un manus svētumus,

Un mani pašu izsmējis. Še, sodiet to!»

Tā bilda viņš un vienlaikus pret debesīm Un zemi svētās uguns blāzmu raidīja.

Gaiss apklusa. Vairs netrīsēja ielejā Ne lapiņa, ne dzirdama bij zvēra balss.

Bet viņas, vārdus īsti nesapratušas,

Uz visām pusēm veras, kājās trūkdamās.

Viņš vēlreiz sauc, un tagad Kadma meitas jau Pavisam skaidri saklausa, ko vēl tām Bakhs,

Un metas straujāk vēl par meža baložiem Ar pilnu sparu skriešus — māte Agave Un abas māsas, visas mainādas tām līdz —

Un bezdibeņiem, kalna strautiem pāri lec Bez apstājas, tās bakhisks neprāts pārņēmis.

Tad viņas eglē mūsu kungu ierauga Un, pakāpušās augstāk klintī iepretim,

No visa spēka viņam sviež ar akmeņiem Un egļu zariem. Citas lūko Penteju ■—

Cik nožēlojams mērķis! — nūjām zemē triekt. Bet visi viņu pūliņi ir veltīgi:

Par augstu nelaimīgais, lai tam trāpītu.

Un tomēr viņam izglābties nav iespējams!

Tās kā ar zibens spēku ozolzarus lauž Un eglei saknes izcelt grib ar svirām šīm,

Kas nav no dzelzs, bet arī še tām neveicas.

Tad viņām uzsauc Agave: «Lai, stājušās Ap koku, mainādas, to rokām satveram!

Mums jānoķer šis zvērs, kas tajā uzkāpis,

Lai dieva svētos noslēpumus neizpauž!»

Nu tūkstoš roku pieķeras šai eglei klāt Un izrauj to, un Pentejs skaļām vaimanām No augstā sēdekļa kā akmens zemē krīt —

Viņš saprot, ka tam gals pavisam tuvu klāt.

Pie asinsdarba pirmā stājas Agave —

Kā priestere, tam virsū mezdamās. Bet viņš Sev norauj galvassaiti nost, lai Agave —

Ai, nelaimīgā! — pazīst to un nenāvē.

Tās vaigu aiztikdams, viņš lūdzas: «Mīļo māt,

Tavs dēls es — Pentejs, ko reiz vīram dzemdēji!

Ak, māmiņ, esi žēlīga un nenokauj Jel savu bērnu, lai cik vainīgs esmu es!»

Bet viņa — tai uz lūpām putas parādās Un acis baismi pārgrieztas — to neklausa,

Jo, Bakha apsēsta, nav savā prātā vairs,

Un, sagrābusi labo delmu Pentejam,

Tam izrauj roku, kāju sānā iespiežot.

Tai nenākas likt lietā spēku — nē, pats dievs Tās rokām jaudu piešķīris to izdarīt.

No otras puses Ino plēš tam miesu nost,

Vēl Autonoja virsū klūp un viņai līdz

Viss sievu bars. Viens vienīgs kliedziens dzirdams vairs:

Viņš, kamēr elpo, žēli vaid, tās gavilē.

Tad kāda pakampj kāju līdz ar sandali Un cita — plecu, atsegtas jau ribas vīd.

Un nu ar asiņainām rokām bakhantes Kā bumbas svaida nelaimīgā locekļus.

Tie tagad izklaidus tur apkārt mētājas —

Gan stāvo klinšu pakājē, gan brikšņājā —,

Tos atrast grūti būs! Bet viņa galvu, kas Ir mātes rokās nokļuvusi, Agave,

It kā tā piederētu lauvam, spraudusi Uz zižļa un pa Kitairona takām nes.

Tā dodas šurp un lepojas ar guvumu,

Un Bakhu sumina kā biedru medībās Un veiksmes devēju, kā uzvarētāju,

Kaut uzvara vien asaras tai atnesīs.

Es nevēlos šo postu skatīt — eju prom,

Vēl iekams pilī atgriezusies Agave.

Būt saprātīgām un pret dieviem cieņu just

Ir mirstīgajiem laime visuaugstākā

Un arī gudrākais, pie kā tiem turēties! Prom.

Ko. Dejosim Bakham par godu Un līksmosim visas Par pūķa atvases Penteja galu!

Viņš sieviešu drēbēs Pie svētā zižļa ir ķēries,

Tā drošu nāvi sev lemdams, —

Uz postu vērsis tam ceļvedis bija.

Jūs, Tēbu bakhantes,

Spožu, brīnišķu uzvaru guvāt •—

Lai raudas un vaimanas atskan!

Cik lieliska cīņa — pret savu bērnu Celt asinīs mirkstošo roku!

Tuvojas Agave ar zizli uzspraustu Penteja galvu. Viņai sēto tauta.

Bet, lūk, tur redzu viņa māti Agavi Uz pili steidzam. Kā tai seja pārvērstai Lai sagaidām šo līksmā dieva gājienu!

Ag. Jūs, Āzijas bakhantes ...

Ko. Kālab tu sauc mani?

Ag. ... nesu uz majam

Tikko kā nāvētu sprogainu zvēru,

Kas dāvās mums laimi.

Ko. To redzu un tevi

Kā mūsējo sveicu!

Ag. Bez cilpas to sagrabu rokas,

Šo lauvas mazuli, —

Varat to skatīt!

Ko. Kur? Meža klusumā?

Ag. Kitairons...

Ko. Kitairons — ko?

Ag. ... tam nesis ir nāvi.

Ko. Kas nokāva viņu?

Ag. Tas lemts bij man pirmai!

Par laimīgo Agavi sauc mani bakhanšu pulkā! Ko. Un vēl kas?

Ag. Kadma ...

Ko. Kadma?

Ag. ... pārejās meitas

Pēc manis — pēc manis tik Ķērās pie zvēra!

Tās veiksmīgas medības bija!

Tad piedalies mielastā!

Ko. Ko? Lai piedalos? Vai man!

Ag. Šis teliņš ir jauns ■— tam tik tikko Dīgst pūciņa mīksta ap vaigiem.

Ko. Ar savām krēpēm gan līdzīgs viņš zvēram!

Ag. Bakhijs — prasmīgais, prasmīgais mednieks —

Šim dzīvniekam bakhantes Rīdījis virsū!

Ko. Jā, medīt viņš prot, mūsu kungs!

Ag. Tu slavēsi mani?

Ko. Jā, protams!

Ag. Un drīz arī kadmieši...

Ko. Jā, arī Pentejs, tavs dēls ...

Ag. ... cildinās mati,

Kas medībās notvēra Lauvas bērnu!

Ko. Cik lielisks guvums!

Ag. Patiešam!

Ko. Vai lepojies tu?

Ag. Ja, man prieks,

Ka, visiem redzot,

Es medībās šajās Veikusi diždižu darbu!

К. V. Tad rādi, nelaimīgā, visiem pilsoņiem Šo trofeju, ar kuru rokās pārnāci!

Ag. Lai nak, kam Tebas, stalto torņu pilsēta,

Ir mājoklis, un aplūko šo dzīvnieku,

Ko Kadma meitas šodien nomedījušas —

Ne tesāliešu metamšķēpiem siksnotiem,

Ne tīkliem, nē, bet savām rokām bāltajām!

Un vai tad vērts ir plātīties un ieročus Bez kādas vajadzības pirkt no kalējiem,

Ja mēs ar kailām rokām vien šo notvērām Un zvēra miesu saplosījām gabalos?

Kur kavējas mans sirmais tēvs? Lai atnāk šurp! Un kur ir dēls mans, Pentejs? Lai viņš kāpnes ņem Un, pieslējis pie nama sienas, augšā kāpj Un pienaglo šo lauvas galvu, kuru es Te pārnesu no medībām, pie triglifiem!

Ierodas Kadms.

Viņam seko kalpi ar saplosīto Penteļa miesu uz aizklātām nestuvēm.

Ka. Man, kalpi, sekojiet ar nastu bēdpilno,

Man sekojiet, uz pili nesiet Penteju!

Ar milzu pūlēm es tā miesu atradu,

Pa Kitairona gravām meklēdams, jo tā Ir saplosīta gabalos un it neviens No tiem tur nebij citam līdzās biezoknī.

Par meitu briesmu darbu pavēstīja man,

Kad tikko biju pārnācis no bakhantēm Ar sirmo Teiresiju Tēbu pilsētā.

Es tūdaļ devos atpakaļ un atvedu No kalna savu mazdēlu, ko bakhantes Tur nokāva. Gan Autonoju redzēju,

Kas Aristajam Aktaionu dzemdēja,

Gan īno ārprātā pa mežu klaiņojam,

Bet Agave, man teica, solī bakhiskā Jau atgriezusies.

ieraudzīdams Agavi

Jā, šī ziņa patiesa:

Te viņu redzu — ak, cik nožēlojams skats! Ag. Lai, tēvs, tev slava augstākā, ka radīji

Vislabākās no visām meitām pasaulē, — Par visām, bet vispirms par sevi runāju!

Es aužamstāvus pametu un vārpstiņu,

Lai paveiktu ko dižāku — lai dzīvniekus Ar kailām rokām medītu. Te atnesu,

Kā redzi, drošsirdības balvu. Pakar to Pie savas pils! Še, paņem to no manis, tēv,

Un lepojies ar manu veiksmi medībās!

Uz dzīrēm draugus aicini! Tu laimīgs, tēv,

Jā, laimīgs, ka mēs veikušas šo diždarbu!

Ka. Kāds neaptverams, acīm nepanesams skats!

Ai, nelaimīgām rokām veiktais asinsdarbs!

Cik lielisks ir šis zieds, ko nes tu dievībām,

Kad mani līdz ar Tēbām sauc uz mielastu!

Ak vai, cik drausmīgs ir tavs posts — un manējais! Mūs taisnīgi, bet nežēlīgi Dionīss Ir iznīcībai nolēmis, kaut viņš mums rads!

Ag. Cik īgni gan kļūst vecumdienas cilvēki,

Cik drūms ir viņu vaigs! Kaut dēls mans būtu reiz, Tāpat kā viņa māte, mednieks labs, kad viņš Ar Tēbu jaunekļiem trenks mežā dzīvniekus!

Bet viņš tik to vien zin kā spītēt dievībām!

Tev vajadzētu viņu pamācīt, mans tēvs!

Vai kāds to tagad manā priekšā pasaukt var,

Lai skatītu viņš māti laimes spožumā?

Ka. Kad apjēgsit, ko esat izdarījušas,

Jums sāpēs, drausmi sāpēs! Bet, ja paliksit Uz laiku laikiem tādā pašā noskaņā,

Tad, nelaimīgās, nejutīsit nelaimi!

Ag. Bet kas tad šeit nav labi, kas te skumjas vieš?

Ka. Vispirms tev acis jāpaceļ pret debesīm!

Ag. Es daru to. Bet kadeļ liec man skatīt tas?

Ka. Vai tās tev liekas parastas vai citādas?

Ag. Tās gaišakas un dzidrākās ka iepriekš šķiet.

Ka. Vai tev joprojām apmāta ir dvēsele?

Ag. Šos vārdus nesaprotu.

pēc kāda brīža

Domāšana man

It kā ir mainījusies, prāts mans skaidrāks kļūst.

Ka. Tad klausīties un skaidri atbildēt tu spēj?

Ag. Ko pirmīt sacīju, vairs neatceros, tev.

Ka. Kā mājās ienāci, pie vīra izdota?

Ag. Tu mani setam — Ehionam atdevi.

Ka. Un kas ir dēls, ko vīram pilī dzemdēji?

Ag. No mūsu laulības ir Pentejs piedzimis.

Ka. Bet kam šī seja pieder, ko te rokās nes?

Ag. Tā lauvas galva, medītājas sacīja.

Ka. Jel uzmanīgi ieskaties — nav grūti tas!

Ag. Ak vai, ko redzu! Kas tas ir, kas rokas man?

Ka. To uzmanīgi aplūko un papēti!

Ag. Es, nelaimīgā, redzu... postu drausmīgu!

Ka. Un vai tā tev joprojām lauvas galva šķiet?

Ag. Nē, tā, ko turu rokas, — ta ir Penteja!

Ka. Mēs viņu apraudājām, pirms vēl pazini.

Ag. Kas slepkava? Kā tikusi tā rokās man?

Ka. Ai, skarbā patiesība, cik tu nelaikā!

Ag. Jel runa! Mana sirds jau gaidas tncin trīc!

Ka. Tu pati līdz ar māsām viņu nokāvi!

Ag. Kur mira viņš? Šeit, pili? Vai kur cituviet?

Ka. Tur, kur reiz Aktaionu suņi plosīja.

Ag. Kam devas viņš uz Kitairona augstumiem?

Ka. Lai dievību un tavu jūsmu izsmietu.

Ag. Un kādā veidā varējām mēs nokļūt tur?

Ka. Bez prāta bijāt, visas Tēbas skurbušas!

Ag. Nu saprotu: mūs pazudinājis ir Bakhs!

Ka. Viņš, neatzīts par dievu, jutās aizvainots.

Ag. Kur mana dēla dārgās atliekas, mans tēv?

Ka. Tās, atradis ar lielām pūlēm, nesu šurp.

Ag. Vai visi locekļi tam atkal salikti?

Kadms rāda uz nestuvēm.

Agave pievieno Penteja nedzīvajām miesām viņa galvu.

Bet neprāts mans — kāds sakars Pentejam ar to?

Ka. Tāpat kā jūs, viņš neatzina Bromiju,

Un tāpēc dievs mūs visus reizē satriecis —

Ir jūs, ir šo, lai izdeldēts mums būtu nams,

Un mani pašu, kam neviena dēla nav Un tagad, nelaimīgā meita, jāpieredz,

Ka dēls tavs gājis bojā nāvē baismīgā.

vērsdamies pie Penteja līķa

Uz tevi raudzījās viss nams, mans mīļais bērns;

Tu, meitas vasa, biji mūsu dzimtas balsts,

Ko visa tauta cienīja. Man, sirmgalvim.

Neviens nav, tevi redzot, pāri darījis,

Jo tāds uz vietas taisnu sodu saņemtu.

Bet nu es tapšu izraidīts ar negodu,

Es, lielais Kadms, kas, Tēbu cilti iesējis,

Jo dāsnu ražu ievācis. Visdārgais mans, —

Lai neesi tu vairs starp dzīvajiem, mans bērns, Joprojām būsi cilvēks man visdārgākais, —

Nekad vairs neskarsies tu manam zodam klāt,

Vairs mani neapskausi, teikdams: «Vecotēv,

Kas tevi aizvaino? Kas pāri nodara Tev, sirmgalvim? Kas tavu sirdi skumdina?

Man pasaki, lai sodītu es vainīgo!»

Nu esmu nelaimīgs un visiem tevis žēl,

Un māte un tās māsas bēdu satriektas!

Ja vēl kāds nievā dievības, lai paskatās Uz viņa nāvi — un tām cieņu parāda!

К. V. Tev jūtu līdzi, Kadm! Bet sods, ko saņēmis

Tavs mazdēls, pelnīts, lai cik sāpīgs tas tev ir.

Ag. Tu pārvērtību manā dzīvē redzi, tēv ...

Virs pils parādās Dionīss dieva izskatā.

Di.................

Tu pārvērtīsies pūķī, un par dzīvnieku ■—

Par čūsku Harmonija kļūs, ko ieguvi

Par sievu, kaut tai Arējs tēvs, tu — mirstīgais.

Ar viņu braukdams vēršu ratos, vēstī Zevs,

Tu valdīsi pār barbariem un postīsi Ar milzu karapulkiem daudzas pilsētas.

Kad izlaupīs tie Apollona svētnīcu,

Būs viņiem sūra atgriešanās nolemta,

Bet tevi Arējs līdz ar Harmoniju glābs Un svētlaimīgo novadā jums dzīvot ļaus.

To Dionīss jums saka, nevis cilvēka,

Bet Zeva atvase! Ja tad, kad netikās,

Jūs būtu rīkojušies gudri, Zeva dēls Jums būtu draugs un paši laimē dzīvotu.

Ka. Mēs lūdzam tevi, Bakh! Jā, esam vainīgi!

Di. Par vēlu! Toreiz neatzināt mani jūs!

Ka. Mēs zinām to. Bet pārāk nežēlīgs šis sods!

Di. Nebūt! Jūs manī aizvainojāt dievību!

Ka. Nav dieviem jālīdzinās dusmās cilvēkiem!

Di. Jau sen man to bij apsolījis Zevs, mans tēvs!

Ag. Ak, sirmo tēv, mēs skumjai trimdai nolemti!

Di. Kam kavējaties? Liktenis nav atvairāms!

Diorūss pazūd.

Ka. Cik dziļi, bērns, mēs iestiguši ciešanās —

Tu, nelaimīgā, tavas māsas un tavs tēvs!

Man, vecam vīram, lemts ir nokļūt svešatnē Un saskaņā ar dievu gribu barbarus,

To raibos karapulkus vest uz Grieķiju.

Es savu sievu Harmoniju vedīšu,

Pats pūķis būdams, drausmas čūskas izskatā Pret grieķu kapiem svētajiem un ziedokļiem,

Un sirotāji sekos man. Sīm ciešanām Nekāda gala nav, nedz spēšu mieru rast,

Pa Aherontas viļņiem lejup dodoties.

Ag. Man, tev, bez tevis jadzivo bus svešuma!

Ka. Ai, kālab, nelaimīgais bērns, tu mani skauj —

Kā savu vārgo tēvu gulbja mazulis?

Ag. Kurp lai es eju, padzīta no dzimtenes?

Ka. To, meitiņ, pateikt nevaru, tēvs palīgs vājš!

Ag. Paliec sveiks, mans nams! Paliec, dzimtene, sveika! Es atstāju tevi, lai savam postam,

No pavarda padzīta, pretim dotos.

Ka. Tad ej, mans bērns, uz Aristaja . . .

Ag. Tēvs, raudu par tevi!

Ka. Es, meitiņ, par tevi.

Ag. Un asaras leju par masam!

Cik drausmīgs ir trieciens,

Ko Dionīss, valdnieks,

Pret tavu namu ir vērsis!

Ka. Bet arī viņš drausmīgi cietis no jums,

Kas Tēbās liedzāt tam godu!

Ag. Tev laimīgu ceļu, mans tēvs!

Ka. Arī tev,

Manu nabaga meitiņ! Bet diez vai tas lemts! Ag. Nu aizvediet mani pie masam prom,

Kas trimdā man skumīgas ceļbiedres būs!

Kaut varētu atrast es zemi,

Kur derdzīgais Kitairons mani vairs neredz, Nedz acīm tas sasniedzams manām,

Kur neatsauc atmiņa zizli nekas, —

Lai rūp tas bakhantēm citām!

Ko. Daudzos veidos mums parādās dievišķais, Daudz ko dievi lemj pretēji gaidītam; Cerībās lolotais netop piepildīts,

Tam, ko neceram, ceļu ver dievība.

Tā arī notika šoreiz.

KIKLOPS

PERSONAS

SILENS

ODISEJS

KIKLOPS, vārdā Polifēms SATĪRU koris

Darbības vieta:

Sicīlija, Polifēma alas priekšā.

No alas iznāk Silēns ат grābekli rokā.

Silēns

Nav saskaitāmas mocības, kas jāpacieš Man, Bromij, bija tevis dēļ kopš jaunības — Vispirms, kad Hēra saprātu tev atņēma Un tu no auklēm, kalna, nimfām aizmuki,

Un vēlāk, kad, ar Zemes dēliem karojot,

Tev allaž biju pašaizliedzīgs cīņu biedrs

Un Enkelādu cauri kārklu vairogam

Ar šķēpu zemē notriecu. Vai nebij tas

Tik sapnis? Nē! Es taču Bakham rādīju

Pat trofejas! — Vēl grūtāk klājas tagad man.

Kad uzsūtīja laupītājus tirēņus

Tev Hēra, lai tu tālās zemēs aizklīstu,

Ar saviem bērniem tūdaļ kuģī iekāpu Un tevi rokā meklēju. Pats, stāvēdams Uz augstā klāja, nasko laivu vadīju,

Bet dēli airu solos putās kulstīja Ar irkļiem zilo jūru. Lūk, tā meklēju Es tevi, kungs. Jau tuvojāmies Malējam,

Kad mūsu kuģim virsū klupa austrenis Un izsvieda mūs Etnas klinšu piekrastē,

Kur Poseidona dēli, baismie kiklopi,

Kam viena acs tik pierē, alās mitinās.

Tad viens no tiem mūs sagūstīja — Polifēms, Un kungam šim nu sūri grūti vergojam.

Jau Bakha līksme sirdis sen vairs nepriecē,

Jo jāapkopj mums nešķīsteņa lopiņi.

Kad dēli, kas vēl zaļoksnēji jaunekļi,

Tam gana avis kalnu pļavās tālajās,

Es mājas soli aprūpēju Kiklopam.

Mans pienākums ir pildīt siles, grīdu mēzt Un bezdievīgo maltīti tam gatavot.

Lūk, arī tagad jātīra man mājoklis Ar grābekli — neko tu nepadarīsi! —

Jo pārnāks drīz gan Polifēms, mans pavēlnieks, Gan ganāmpulks, — tad alā jābūt spodrībai. Bet redzu jau, ka zēni aitas šurpu dzen.

Pag, pag, kas tas? Vai sikinīdu dejojat Kā sendienās, kad Dionīsu vadījāt Pie Altajas vēl līksmes pilnā gājienā Un liras skaņas jūsu soļus virzīja?

Sikinīdu dejodams, uznāk satiru koris ar aitām.

Coris

Ko skrien tu, dižciltīga tēva Un dižciltīgas mātes atvase,

Uz klintīm prom?

Te netrūkst vieglas vēsmiņas,

Nedz leknas zālītes,

Pie pašas alas

Silēs dzidrais strautiņš urdz Un blējot mazie tevi sauc.

E-ē! Tur nedrīkst!

Te, rasotā pakalnā, ganies!

Es tev! Ar akmeni sviedīšu tūdaļ! Mudīgi, ragaci,

Kiklopa aploka Modrīgais sargs!

Tavs tesmenis vai plīst no piena;

Dod pupu jēriņam, ko, avju māt,

Atstāji mājās!

Dienā dusošo maziņo blējas Jau aicina tevi.

Nu pamet beidzot Zaļo pļavu, atgriezies Plašajās Etnkalna mājās!

Nav Bromija te,

Ne rotaļu, bakhanšu līksmu,

Nav timpānu rīboņas mežā Pie avota, dzirkstoša Zeltīta vīna,

Nedz Nīsas ar nimfām!

Lai Bakha dziesma Skan mīlas priekiem,

Kam senāk līdz ar baltkāju bakhantēm Nodoties traucos!

Ak, mīļais, Dionīs mīļais!

Kur, gaišās cirtas Purinot, kavējies vientuļš?

Tavs kalps Te, vienacim

Kiklopam vergodams, klimst Pamests, bez tevis,

Trūcīgā āžādā tērpies.

Si. Nu, bērni, klusējiet un kalpiem pavēliet Dzīt ganāmos uz klinšu skauto mājokli! Ko. kalpiem

Tad ejiet ar!

Silēnam

Bet, tētiņ, ko tu steidzies tā? Si. Es redzu grieķu dobo kuģi piekrastē Un airu valdniekus ar viņu vadoni — Tie šurpu nāk uz alu, plecos nesdami Gan tukšus grozus, jo tie meklē ēdamo, Gan ūdens krūkas. Nelaimīgie ļautiņi!

Kas tie gan tādi ir? Tie nenojauš nudien Kāds ir šis Polifēms, jo drošu soli nāk Uz mītni neviesmīlīgo un tīšuprāt Skrien pašos zobos cilvēkkāram kiklopam. Bet klusējiet, lai uzzinām, no kurienes Tie braukdami pie Sicīlijas Etnas stāj.

Uznāk Odisejs ar dažiem kuģa ļaudīm.

Odisejs

Jel sakiet, draugi, — kur gan dzidru strautu mēs Lai slāpju veldzei rodam? Un vai kāds no jums Grib pārtiku mums pārdot, jūrniekiem, kas salkst? Kas tas? Mēs iekūlušies Bakha valstībā,

Man šķiet: pie alas ieraudzīju satinis!

Silēnam

Es labu dienu vēlu vecākam no jums.

Si. Labdien, mans draugs! Kas esi un no kurienes?

Od, Es Itakā dižs valdnieks esmu — Odisejs.

Si. Ali tā, tas izmanīgais pļāpa — Sīsifdēls!

Od. Jā, tas es esmu. Bet tu nelamājies man!

Si. No kurienes uz Sicīliju šurp tu brauc?

Od. No Īlijas pēc Trojas kara grūtībām.

Si. Kā tā? Vai ceļš uz māju tev bij aizmirsies?

Od. Ar varu vēju brāzmas mani dzina šurp.

Si. Ak vai, tad liktenis tev bijis tāds kā man!

Od. Vai arī tu ar varu esi attriekts šurp?

Si. Jā gan, kad Bakha laupītājus vajāju.

Od. Bet kas gan šī par zemi, un kas dzīvo šeit?

Si. Pie Sicīlijas staltās Etnas esi tu.

Od. Bet kur gan mūri te? Kur torņi, pilsēta?

Si. Nav, draugs! Sis kalnājs tuksnešains, bez cilvēkiem.

Od. Bet kas šai zemē dzīvo? Vai tik zvēri vien?

Si. Tik kiklopi še klinšu alās mitinās.

Od. Kas valdnieks tiem? Vai pati tauta valda šeit?

Si. Te gan neviens nevienam neklausa nekā.

Od. Vai savai iztikai tie svētās vārpas sēj?

Si. No piena, siera un no gaļas pārtiek šie.

Od. Vai vīnogsula — Bakha malks tiem pazīstams?

Si. Nemaz! Un tāpēc deju līksme sveša tiem.

Od. Bet viesmīlīgi gan un krietni viņi ir?

Si. Tie teic, ka viesu gaļa visugardākā.

Od. Ko runā? Vai tad cilvēkus tie kauj un ēd?

Si. Ikvienu, kas te tuvojas, tie notiesā.

Od. Bet kur tad būtu kiklops pats? Vai mājās nav?

Si. Ar suņiem viņš pie Etnas zvēriem pēdas dzen.

Od. Vai zini, kas te darāms, lai mēs tiktu prom?

Si. Nē, Odisej, bet tev es gribu palīdzēt.

Od. Man pārdod pārtiku — tās mums nemaz vairs nav! Si. Bez gaļas, kā jau sacīju, te nav nekā.

Od. Bet līdzeklis pret badu tas ir diezgan labs.

Si. Ir arī tikko izslaukts piens un sulīgs siers.

Od. Stiep tikai šurp! Jo gaismā klājas tirgoties.

Si. Cik zelta tu man dosi pretim — saki man!

Od. Ne zelts, bet Dionīsa dzēriens man ir līdz.

Si. Cik tīkami to dzirdēt! Tā man sen vairs nav.

Od. Un Marons pats man vīnu deva — dieva dēls.

Si. Vai tas, ko kādreiz paša rokām auklēju?

Od. Pats Bakha dēls, ja tev vēl gluži skaidrs nav.

Si. Vai vīns tev vēl uz kuģa vai jau paņemts līdz?

Od. Sis ādas maiss tik to vēl slēpj; skat, vecais, šurp! Si. Bet tas jau neapslāpēs pat ne rīkli man.

Od. Divtik šā vīna solu, cik no maisa tek.

Si. Skaists plūst tev avotiņš un man tik gaužām mīļš. Od. Tev gribas vīnu baudīt neatšķaidītu?

Si. Un kā vēl! Malciņš pirkumam par labu nāk.

Od. Man, redzi, ādas maisam pat vēl kauss ir līdz.

Si. Tik iekšā lej, lai atkal zinu, kas ir vīns!

Od. Še, vecais, dzer!

Si. Ai, dievi, kā gan smaržo tas! Od. Tu spēj to saredzēt?

Si. To ne, bet saost gan.

Od. Tad nogaršo un neslavē ar vārdiem vien!

Si. Urā! Nu mani dejā griezties sauks drīz Bakhs.

На! На! На!

Od. Pa rīkli jauki noguldza tas lejup tev.

Si. Līdz nagu galiem saldā veldze tika man.

Od. Vēl arī skaidru naudu došu vīnam klāt.

Si. Man tikai maisu dod, par naudu nebēdā!

Od. Nu, nesiet sierus šurp un jaunos jēriņus!

Si. Tiks izdarīts! Kas man par kungiem jābēdā?

Ai, kā es alkstu dzert kaut vienu kausu vēl!

Es visus kikloplopu barus atdotu,

Es jūras bangās iemestos no baltās klints,

Lai tikai vēlreiz spētu reibā līksmoties!

Kas saldo veldzi nedzer, kur gan tam ir prāts,

Jo vīns ir tas, kas vīra spēkam mosties liek;

Tad tīkas sievu apaļumiem ķerties klāt Un robežu nav pirkstiem, skurbā glāstošiem;

Vīns dejai iesilda un raizes aizdzen prom.

Kā gan man nepirkt vīnu šo, to neskūpstīt?

Kas daļas man gar vienaci, šo stulbeni!

Silēns ieskrien alā.

Kora vaditajs

Klau, Odisej, vai patērzēt vairs nevēlies?

Od. Labprāt! Tik draudzīgi ar draugiem runājiet! К. V. Tad Troju iekarojāt līdz ar Helenu?

Od. Jā gan! Un pili nopostījām Priamam.

К. V. Vai tad, kad jūsu rokās bij šis sievišķis,

Jūs nepakampāt viņu cits pēc cita sev?

Tā taču mainīt mīļākos ir radusi.

Kad šī te čūska raibās bikses redzēja Ap gurniem tam un kaklā — zelta karekli, Bij tūdaļ vējā viņas prāts. Tad atstāja Tā lāga puisi Menelāju. Kaut nekur Vairs nebūtu no sievu dzimuma ne vēsts!

Tik vienam pašam, proti, man, lai paliek tās!

Silens atgriežas ar sieru un aitām.

Si. Lūk, te būs mūsu ganāmpulka audzējums,

Jā, valdniek Odisej, — prāvs blējošs aitu bars Un pāris biezā piena siera rituļu.

Še, ņemiet drīz un taisieties no alas prom,

Man labā Bakha vīnu pretim dodami!

Ak vai! Pats kiklops nāk! Ko nu mēs darīsim? Uznāk Kiklops.

Od. Pagalam esam, vecais! Kurp gan tagad bēgt?

Si. Te iekšā klinšu alā, kas jūs labi slēps.

Od. Vai prāts! Tu iesaki mums pašiem murdā skriet? Si. Nebūt! Tur klinšu alā paslēptuvju daudz.

Od. Nē, nē! Aiz kauna dižā Troja raudātu,

Ja viena bītos mēs, kad tūkstoš frīģiešiem Ar vairogu es bieži pretim turējies.

Kad jāmirst būs, tad miršu cildā nāvē es,

Bet, dzīvam paliekot, ir jāglābj senais gods.

Kiklops

Skat, skat, kas tas? Kas saceļ tādu traci šeit? Ko līksmojat? Tak še ne Dionīsa nav,

Nedz vara klabekļu, nedz bungu rīboņas.

Kā klājas alās maniem jauniem jēriņiem?

Vai tie pie savām mātēm spiežas klāt un zīž Jo čakli zīdekļus? Vai meldru grozos drīz Būs labi izkāsts, labi nospiests jaunais siers? Ko stāvat? Runājiet! Drīz raudās kāds no jums Šās nūjas dēļ! Un augšup blenziet, lejup ne!

К. V. Līdz pašam Zevam slienam savus degunus Un spožās Oriona zvaigznes redzam jau.

Ki. Vai krietnas brokastis man ir jau gatavas?

К. V. Jau sen. Lai tikai rīkle tev tām vēlīga.

Ki. Vai mani trauki jau ar pienu pildīti?

К. V. Ja gribi, vari tu kaut visu mucu dzert.

Ki. Vai aitas piens vai govs? Vai abu kopā jaukts? К. V. Ņem, kādu vēlies pats, tik netemp mani līdz! Ki. Nē, to tik ne, jo, būdami man vēderā,

Drīz vien jūs mani nobendētu lēkājot.

Bet, rau, ko redzu es pie alas? Cilvēkus?

Vai laupītāji tie vai negants zagļu pulks? Vismaz es aitas skatu alas ārpusē,

Kam kājas saistītas ar rīkšu vijumiem,

Un sieru grozus rindā, un šo plikpauri,

Kam, šķiet, no kāviena ir varen tūcis vaigs.

Si. No sitieniem man seja svilst kā ugunīs.

Ki. Kas sita tev pa galvu — teic man, večukiņ!

Si. Tie tur, jo liedzu tavu mantu projām nest.

Ki. Tie nezināja, ka es dievs un dievu cilts?

Si. To viņiem teicu gan; bet šie tik mantas stiepj,

Gan tiesā tavu sieru, lai kā pretojos,

Gan jērus ārā nes; un tevi teicās šie Ar trejas asis garu suņa ķēdi siet Ap nabas vietu, nikni iekšas izbadīt Un muguru ar pātagu tev lupināt,

Tad valgos sasietu uz kuģa solās mest Un pārdot kuram katram, kas tik pagadās,

Par vergu dzirnavās vai akmeņlauztuvēs.

Ki. Patiesi? Nu tad skrien, ko nagi nes, un trin Man dunci kaujamo, un malku grēdā krauj,

Un klāt liec uguni! Es kaušu tos tūlīt,

Lai pilda tie no ogļu svelmes karsti vēl Man vēderu, jo nesagriezis mielošos,

No katla mīksti novārītus pagrābdams.

Līdz kaklam apnicis man kalnu medījums —

Ar lauvām, briežiem esmu gana barojies.

Un kur tas laiks, kopš cilvēkgaļu baudīju!

Si. Jauns kumosiņš pēc ierastā, kungs pavēlniek,

Mēdz būt daudz garšīgāks, jo tiešām kur tas laiks, Kopš krastā kāpa svešnieki pie alas šīs.

Od. Bet, kiklop, paklausies, ko savkārt svešnieks teiks: Mums vajadzēja pārtikas, un to sev pirkt No kuģa atnācām pie tavām alām šurp.

Šis pārdeva par kausu vīna jērus mums Un, tiklīdz bija iedzēris, tos atdeva —

Pēc norunas, neviena paša nepiespiests.

Bet nu, kad viņu pieķēri, ka slepeni Mums tavu mantu iztirgo, viņš niekus melš.

Si. Ko? Es? Lai tevi parauj ...

Od. Jā, ja meloju!

Si. Gan Poseidonu piesaucu, kas ir tavs tēvs,

Gan Tritonu visvareno un Nēreju,

Gan Nereīdas visas, nimfu Kalipso Un svētos viļņus, zivju saimi milzīgo —

Tev, kiklopiņ, es zvēru, manu skaistuli,

Mans saimnieciņ, — nemūžam nepārdevu es Ne kripatiņas svešajiem. Ja meloju,

Lai zeperi, man mīļie, ļaunā nāvē mirst!

К. V. Pats mirsti tā! Es redzēju, ka pārdevi Tu atnācējiem mantu. Bet, ja meloju,

Lai mirst mans tēvs, bet svešiniekus neaiztiec!

Ki. Jūs paši melojat! Šim vairāk uzticos

Kā pašam Radamantijam, bet pasakiet —

No kurienes jūs, svešie vīri, braukdami?

No kādas zemes jūs? Kas dzimtā pilsēta?

Od. Mēs — itakiešu cilts, no Trojas braukdami;

Un tagad, jūras vētru trenkti šurp un turp,

Kā redzi, izglābāmies tavā krastmalā.

Ki. Jūs tie, kas brauca pakaļ ļaunai Helenai Uz Trojas pilsētu pie tālās Skamandras?

Od. Jā gan — tie paši; pārciests niknais kara posts.

Ki. Kāds smieklīgs karaspēks, kas vienas sievas dēļ Uz tālo frīģu zemi kuģos cīņā brauc.

Od. Tas dievu vēlējums. Kam pārmest mirstīgiem?

Bet klausies, zilo viļņu dieva cildais dēls:

Mēs tevi lūdzam, runājot bez aplinkiem, —

Jel nekauj svešniekus, kas atklīduši šurp,

Tu savai maltītei un nebāz zobos sev!

It visās malās, valdniek, mūsu Hellādā Par godu tavam tēvam tempļu jumti mirdz!

Zeļ vecā košumā vēl osta Tainaram •—

Tur Malējā vēl zilgmē slejas klinšu rags,

Un saule sidrabaini apmirdz Sūniju;

No vējiem patvērumu Geraists dod arvien,

Un frīģiešiem ir beidzot atriebts grieķu kauns; Tas arī tev ir gods, jo mīti Hellādā,

Tepat pie staltās Etnas ugunsplūdu klints.

Un tāpēc mani uzklausi, jo mirstīgiem Ir likums uzņemt jūras vētrās cietušos,

Dot viesmīlīgu pavardu un drānās tērpt,

Bet nevis tos uz gaļas iesma spraust, lai sev Tad kāri žokļus pildītu un vēderu.

Vai Priamzemes nestā posta gana nav?

Tā dzēra asinis no šķēpu brūcēm daudz,

Bez vīriem sievas atstājot un sirmgalves Bez dēliem mīļajiem, un tēvus vientuļus.

Ja arī dzīvos vēl tu cepsi maltītei,

Kur tad lai glābjas cilvēks? Tāpēc paklausies, Ai, kiklop, stājies negausīgā rijībā Un, neģēlību metis, kļūsti atkal krietns,

Jo pārliecīga kāre allaž atriebjas!

Si. Kiklopam

Tev došu padomu: no šā te gaļas tu Prom nemet it nekā, jo, tikai mēli vien Jau notiesādams, kļūsi daiļrunīgs un gudrs!

Ki. Tik manta, cilvēciņ, — tā gudrajiem ir dievs, Viss pārējais vien skaistu vārdu vārstījums.

Lai manam tēvam celtos tempļus jupis rauj! Kam tu man tīši bāz šo vārdu degunā?

Es, svešniek, Zeva zibšņu nebaidos nemaz,

Nedz domāju, ka Zevs par mani stiprāks dievs. Kas daļas man gar pārējo, kas daļas man?

Tik paklausies! Kad šis no augšas lietu gāž, Man alā šeit labs sargātājs ir klinšu jumts.

Ar ceptu teļu vai ar meža zvēru te Es mielojos, vēl pienu virsū uzgāzdams Pa krūkai vēderā; tad, vidu nobraukot,

Es rībienos ar pašu Zevu sacenšos.

Kad trāķu ziemelis šurp sniegputeņus dzen,

Es siltās zvēru ādās mēdzu vīstīties,

Un, liesmas uzpūšot, man sniegi aizmirstas.

Ar zemi ir tas pats: vai viņa grib vai ne,

Tai zāle jāaudzē un lopi jābaro.

Tos ziedoju es tikai sev — bet dieviem ne — Un savam vēderam, no dieviem dižākam,

Jo visu augu dienu dzert un mieloties —

Tas saprātīgam cilvēkam ir īstais Zevs.

Es galvu nelauzu, bet itin visus tos,

Kas, dodot likumus, mums dzīvi sarežģī,

Uz pekli aiztriekšu. Un tagad rīkošos,

Kā sirdij tīk, un tūdaļ kaušu tevi nost.

Kā viesim došu tev, jo esmu viesmīlīgs,

Gan uguni, gan ūdeni, gan katlu vēl,

Kas tevi, mīkstu vārot, ieskaus tīkami.

Nu lieniet aši alā, mani godiniet Kā dievu, rindā stādamies pie pavarda!

Kiklops iedzen Odiseju un viņa pavadoņus alā.

Od. Ak vai, no niknā Trojas kara izglābies Un jūras bangu saudzēts, pie šā nezvēra,

Kam sirds tik neganta, es esmu nonācis!

Ai, Zeva tēva dižā meita Pallāda,

Nāc tagad_ palīgā, jo postā lielākā Es kā pie Ilijas — glūn baisma nāve jau!

Un tu, kas valdi zaigo zvaigžņu mājokļos,

Zev, viesu sargs, šurp raugies! Bet, ja neredzi,

Tad velti dižs tu dēvēts, nebūdams nekas.

Ko. Nu plašās rīkles milzu vārtus

Tu, kiklop, ver vaļā, jo tevi jau gaida Gardumi cepti un sautēti tieši no kvēlošām oglēm.

Tik plosi un košļā, un samal Svešnieku locekļus,

Atspiedies kazādas pinkās!

Bet, lūdzams, nepiedāvā man neko,

Brauc savā laivā viens!

Neko es dzirdēt nevēlos

Par kūti šo, nedz bezdievīgo mielastu,

Ko Etnas kiklops gatavo,

Šis briesmonis, kam viesis kumoss gardin gards.

Viņš svešniekus, kas pajumu Pie pavarda šai mājā lūdz,

Saplosa derdzīgiem zobiem un košļā, un samaļ, un aprij Gan ceptus, gan sautētus — tieši No kvēlošām oglēm.

Odisejs iznāk no alas.

Od. Ai, Zev! Ko piedzīvoju alā, izstāstīt

Nav iespējams — tas izklausās pēc pasakas!

К. V. Kas noticis? Vai tiešām kiklops nekrietnais No taviem mīļiem biedriem kādu apēdis?

Od. Jā, divus paķēra un nopētīja viņš,

Ar rokām aptaustot, vai barojums tiem labs.

К. V. Cik briesmīgi! Bet kas tad tālāk notika?

Od. Kad mēs šai klinšu alā ienācām, uzreiz Viņš uguni ar ozolšķilām uzkūra,

Tās grēdām kraudams savā milzu pavardā, —

Nudien, tur vezumkravas trīs bij, mazākais.

Nu guļas vietu, priežu skujas savācis,

Viņš izklāja pavisam tuvu ugunij Un kublā — desmit amforu tur sagāja —

Tad balto pienu ielēja un nolika Sev efejkoka kausu līdzās, platumā Šim olektis bij trīs un četras — dziļumā.

Pēc tam viņš vilkābeles iesmus atnesa Ar nokaitētiem galiem, gludi aptēstus,

Vēl sicīliešu upurtrauku asinīm Un vara katlu uzlika uz pavarda.

Kad dievu nīstais priekšdarbus bij paveicis,

Šis pekles pavārs divus vīrus paķēra No manējiem, tad vienu veikli nokāva Un viņu varkaltajā traukā iesvieda.

Aiz potītēm viņš tūdaļ otru sagrāba Un sašķaidīja galvu tam pret akmeni,

Ka smadzenes uz visām pusēm izšļācās;

Ar alkatīgu nazi miesu norāvis,

To izcepa uz iesmiem, taču locekļus Viņš vārāmkatlā meta mutuļojošā.

Bet es — es, nelaimīgais, lēju asaras,

Kad pakalpīgi rosījos ap kiklopu,

Un pārējie kā vistas kaktos slapstījās —

Tiem vaigos nebija ne asins lāsītes.

Tad visubeidzot, draugu miesas pierijies,

Viņš atgāzās un atraugājās pretīgi.

Man pēkšņi radās iedvesma; es pasniedzu Tam Maronvīnu, pilnu kausu ieliedams,

Un sacīju: «Ai, kiklop, jūras dieva dēls,

Jel paskaties, šo Dionīsa dzērienu Ir savos dārzos audzējusi Grieķija!»

Līdz kaklam pieēdies ar baismo ēdienu,

Viņš kausu iztukšoja vienā rāvienā,

Tad, roku celdams, laipni sacīja: «Mans draugs, Nudien, pie labas maltītes šis dzēriens labs.»

Es, redzēdams, ka viņam garšo, ielēju Tam tūdaļ otru kausu, zinādams, ka vīns To pievārēs un viņš par visu samaksās.

Drīz sāka viņš jau dziedāt, bet es ielēju Tam vēl un vēl, līdz kamēr bija pilns kā mārks. Nu dzied viņš balsī ķērcošā, bet biedri raud,

Un visa ala dunēt dun. Klusītiņām Es atnācu, lai jūs un sevi izglābtu,

Ja vēlaties. Tad pasakiet, vai gribat jūs No neģēlīgā briesmoņa pie Bakha bēgt Un viņa mājā patverties ar najādām.

Šo priekšlikumu jūsu tēvs gan atbalsta,

Bet viņš ir pārāk vecs un vājš un, aizrāvies Ar vīnu, kausam cieši pielipis kā putns Pie līmes. Jūs turpretim esat jauni vēl,

Un tāpēc kopā glābsimies! Pie Bromija

Tad, vecā drauga, dodieties — nav kiklops viņš!

К. V. Ak, mīļais, kaut man būtu lemts vēl pieredzēt To dienu, kad no šausmoņa es aizbēgšu,

Jo kur tas laiks, kad mīlas priekus baudīju,

Bet savām alkām veldzi rast te nespēju!

Od. Tad ieklausies, kā taisos sodīt nelieti,

Šo nezvēru, un tevi glābt no verdzības!

К. V. Pat frīģu liras skaņas nav tik saldas man

Kā vēsts par to, ka ļaunais kiklops bojā ies.

Od. Viņš, iesilis no Dionīsa dzēriena,

Pie saviem brāļiem pasērst grib, lai līksmotos. К. V. Tu, jaušu, viņu nožmiegt grasies biezoknī

Vai pēkšņi bezdibenī grūst no augstas klints. Od. Nekā tamlīdzīga! Mans nodoms viltīgāks.

К. V. Un proti? Sen jau tevi gudru pazīstam!

Od. Tam ieteikšu, lai ciemos labāk neiet viņš Un kiklopus ar Bakha vīnu necienā,

Lai bauda dzīvi, atstājot to visu sev.

Kad, Dionīsa pievārēts, viņš miegā slīgs,

Es koka stumbru paņemšu — tāds alā ir —,

Ar zobenu tam asu smaili veidošu Un nokaitēšu ugunī līdz kvēlei. Tad Es paceļot no visa spēka ietriekšu To pašā pieres vidū acī kiklopam.

Kā namdaris, kas, kuģa stāvu salaizdams,

Ar divām siksnām urbi griež, tā arī es Šā acī kvēlojošo mietu griezīšu,

Līdz izdzisīs uz mūžu viņa redzoklis.

К. V. Urā!

Aiz prieka tūdaļ sajukšu! Cik lielisks plans! Od. Tad tumšā kuģa tilpīgajā vēderā

Ar dubultirkļiem vadīšu gan tevi prom No zemes šīs, gan draugus, veco Silēnu.

К. V. Vai arī mums būs ļauts, kā dieviem ziedojot, Šo lāpu tvert, kas redzi laupīs kiklopam?

Šai asinsdarbā rokas pielikt vēlos es.

Od. Bez šaubām! Visiem jāpalīdz, jo baļķis liels! К. V. Simt vezumu es labu prātu paceltu,

Ja atļausi man nolādētam kiklopam Kā lapseņpūzni acs ābolu kvēpināt.

Od. Nu klusējiet! Jūs manu plānu dzirdējāt. Ikviena mana pavēle jums jāpilda Bez ierunām. Es draugus nodot netaisos Un gluži viens, bez viņiem glābties nevēlos. No alas gan es izsprucis un varētu It viegli bēgt, bet nekrietni ir pamest tos,

Kas nākuši uz šejieni, man sekojot. Prom alā.

К. V. Kurš pirmais no jums, kurš nākamais būs,

Kas drošuprāt ķersies pie baļķa klāt Un kiklopam acī ar sparu to trieks,

Lai tam laupītu gaismu uz mūžu?

Alā dzird Kiklopu dziedam.

Nu klusu, jel klusu! Jau piesūcies viņš,

Jau riebīgais tēvainis ķērcoši dzied,

Bet kaukdams viņš drīzi vien asaras lies.

Tam liktenis aklam but lēmis! I puskoris

Laimīgs tas, kas līksmodamies

Rau, nāk viņš no klinšainā mājokļa šurp, — Kā jādzied ir dzīrēs, nu mācīsim mēs Šim nejēgam tūdaļ!

Dzīrēs atgūlies un saldo Vīnu pilniem malkiem bauda,

Tas, kas draugu apskauj, meičai Piespiežas pie daiļām krūtīm.

Cirtas ziestas tam ar smaržām,

Un, pie durvīm tvīkdams, lūdzas Viņš: «Jel, mīļā, ielaid mani!»

No alas iznāk Kiklops, balstīdamies uz Silēna un Odiseja.

Ki. Tralalā — ar jauko vīnu

Un ar gardumiem man vēders Pieblīvēts kā kuģis, kuram Krava sniedzas līdz pat klājam.

Tagad vilinoši mani Pavasaris sauc un pļava Sērsībās pie kiklopbrāļiem.

Svešniek, vīnu šurp! Vēl ielej!

II puskoris

Nāk jau skaistulis no alas,

Laipni raudzīdamies apkārt.

Kā viņš mīl mūs, mīļš mums būdams!

Sen jau lāpa gaida tevi,

Tvīkst pēc tevis maiga nimfa Vēsā alā, tavās mājās.

Nu pavisam drīz jau apvīs Tavu pieri vainags krāšņais.

Od. Tu, kiklop, mani uzklausi — man pieredze

Ar Bakhu šo, ko nobaudīt tev iedevu.

Ki. Ar Bakhu? Pag, kas īstenībā ir šis dievs?

Od. Viņš prieku dāvā cilvēkiem vislielāko.

Ki. Jā, atraugās — to jūtu es — viņš patīkams.

Od. Lūk, tāds viņš ir — nevienam pāri nedara.

Ki. Bet kā gan dievam ādas maisā dzīvot tīk?

Od. Lai dzīvo viņš kur dzīvodams, tam ērti būs.

Ki. Mist ādas maisos dievībām gan neklājas.

Od. Ja tīkams viņš, kam tev par ādu jādomā?

Ki. Man nepatīk šis ādas maiss, bet dzēriens gards! Od. Tad paliec šeit un, sūkdams vīnu, priecājies!

Ki. Vai tiešām brāļiem nedot man ne lāsītes?

Od. Būs lielāks gods, ja paturēsi visu sev.

Ki. Bet biedriskāk tiem tomēr kādu tiesu dot.

Od. Tik lamas šādās dzīrēs dzimst un kautiņi.

Ki. Neviens, kaut iereibušu, mani neaiztiks.

Od. Kas iedzēris, tam mājās palikt ieteicams.

Ki. Ir muļķis tas, kas iedzēris no draugiem bēg.

Od. Nē, gudrinieks, kas mājās sēž, kad iereibis.

Ki. Un ko tu, Silēn, iesaki? Vai palikt man?

Si. Bez šaubām! Kam vēl lieki dzīru biedri mums? Ki. Lai notiek! Cik gan krāšņa pļava ziedošā!

Si. Šeit saulītē ir brīnum jauka dzeršana,

Un tāpēc atlaidies tepat, šai mauriņā.

Kiklops atgulstas.

Ki. Lūk, tā!

Kas tas? Ko slēp tu kausu man aiz muguras?

Si. Lai nenozog to mums neviens.

Ki. Nekā, tu pats Tik gribi dzert. Te, vidū, aši noliec to!

Bet, svešiniek, kāds ir tavs vārds, kā tevi sauc? Od. Neviens. Bet kā gan domā tu man pateikties?

Ki. Es tevi notiesāšu pašu pēdējo.

Od. Patiešām tā ir jauka velte ciemiņam!

Ki. Silenam

Ei, tu, ko dari? Manu vīnu slepus dzer?

Si. Kur nu! Tas mani skūpstīja, jo mīlīgs es.

Ki. Es tev! Pats esi skūpstītājs un nevis viņš.

Si. Pie Zeva, mani mīlot viņš par daiļumu!

Ki. Lej, pilnu kausu pielej un tik šurpu dod!

Si. Diez kāds gan ir šis maisījums? Ļauj pārbaudīt! Ki. Dod, blēdi, vien tāpat!

Si. Vispirms tu vainagu

Sev galvā liec, un tikmēr nobaudīšu es.

Ki. Cik nelietīgs šis vīnlējis!

Si. Vīns toties labs.

Vispirms tu muti noslauki un tad tik dzer!

Ki. Tā! Lūpas tagad tīras man un bārda ar.

Si. Uz elkoņa nu smalki atbalsties un dzer,

Kā mani dzeram redzi...

Iztukšo kausu līdz dibenam.

... un vairs neredzi.

Ki. Ko dari tu?

Si. Šo gardu muti tukšoju!

Ki. Odisejam

Tad, svešniek, lūdzams, kļūsti pats mans vīnlējis! Od. Ar vīnogām prot manas rokas apieties.

Ki. Jel ātrāk lej!

Od. Jau leju, tikai nerunā!

Ki. Cik grūti gan ir klusēt tam, kas iereibis!

Od. Še, ņem un dzer, un neatstāj ne lāsītes,

Lai beigas līdz ar vīnu arī dzērējam.

Kiklops iztukšo kausu.

Ki. Cik vareni! Cik prātīgs gan tāds vīna koks!

Od. sniedzot kausa

Un, ja tu kuņģi slacīsi pēc maltītes,

Kaut neslāpst tev, tad saldā miegā iegrimsi.

Ja tu kaut lāsi atstāsi, Bakhs dedzinās.

Kiklops iztukšo kausu.

Ki. Ak, Zev!

Tik tikko izniru. Ai, kāda svētlaime!

Man šķiet, ka debesis ar zemi apskaujas Un griežas virpulī. Es redzu Olimpu Un Zeva troni līdz ar visām dievībām.

Es vēlos skūpstu. Haiitas man uzsmaida,

Bet arī Ganimēda rokās dusētu

Ar prieku — Haritas man iiecnieces —, jo tīk

Man zēni krietni labāk pat par sievišķiem.

Kiklops satver Silēnu.

Si. Es tātad, kiklop, būtu Zeva Ganimēds?

Ki. Jā gan! Un es no Idas tevi aizraušu.

Si. Pagalam es! Ai, bērni, kā nu klāsies man?

Ki. Tu ņirgāsies par mīlētāju skurbušu?

Si. Ak vai! Cik rūgts man drīzi liksies saldais vīns!

KikloDs ievelk Silēnu alā.

Od. Pie darba, Dionīsa cilts, nu ķerieties!

Tur alā, miega pievārēts, guļ tas, kas drīz No bezdievīgās rīkles cilvēkgaļu spļaus,

Bet savukārt spļauj dūmus lāpa gruzdošā.

Tik to vien gaidīt gaida tā, lai kiklopam Uz mūžu redzi atņemtu. Tik esi vīrs!

К. V. Kā klints vai dimants nelokāms mans gars. Tu ej

Tik iekšā, pirms nav tēvam noticis kas ļauns!

Mēs gaidām šeit un esam tavā rīcībā.

Od. Kungs Hēfaist, Etnas valdiniek, nu vaļā tiec

No kaimiņa, tam spožo aci dedzinot!

Nāc, Miegs, Nakts tumsas auklējums, un uzgulies Ar visu sparu nezvēram, ko dievi nīst!

Jel neļaujiet pēc Trojas dižiem cīniņiem,

Lai Odisejs un viņa biedri bojā iet No vīra rokas, kurš ne dievus necienī,

Ne cilvēkus, jo nejaušību citādi Par dievu turēs, dievību visstiprāko!

Odisejs ieiet alā.

Ko. Drīz jo drīzi knaibles cieši apņems kaklu briesmonim,

Viesu rijējam uguns iznīdēs Acu gaismu!

Karstās oglēs nokaitēta, gaidīt gaida lāpa sen,

Pelnos slēpdamās — ozola atvase.

Maron, ķeries pie darba!

Ar svelošu liesmu Izrauj tam aci!

Lai vīns tam par lāstu!

Es ilgojos Bromija Efejas vainaga rotā.

Kaut tiktu es beidzot

Pie tevis, no kiklopa tuksneša projām!

Vai lemts man to pieredzēt kādreiz?

Od. Pie visiem dieviem, klusējiet jūs, dzīvnieki!

Jo cieši lūpas sakniebiet! Jūs nedrīkstat Ne elpu skaļi vilkt, ne acis mirkšķināt,

Ne krekšķēt, lai tik nepamostos nezvērs, pirms Tam ugunī nav redzes gaisma dzisusi!

К. V. Mēs visi, elpu aizturot, jau klusējam.

Ir kajas krampji iemetušies neganti.

Od. Nu žigli iekša! Rokas visi pielieciet

Pie koka stumbra, gana tas jau kveldināts! К. V. Tad, lūdzams, teic, kam pirmajam tu vēlēsi Šo kveldināto pāli milzim acī triekt.

Ja gribi, lai mēs palīdzam, tad rīko mūs!

I puskoris

Mēs esam pārāk tālu nost no ieejas,

Lai varētu tam uguns mietu acī grūst.

II puskoris

Vairs paiet pēkšņi nevaram, jo klibi mēs.

I puskoris

Mums tāda pati liksta — nez no kurienes

Od. Uz vietas stāvot, krampji?

I puskoris

Jā, un acis mums

No putekļiem vai pelniem gaužām asaro.

Od. Šie gļēvuļi mums nav nekādi palīgi!

К. V. Vai tādēļ vien mēs gļēvuļi, ka muguras Un savus krustus žēlojam, ka negribas Mums zobus spļaut, jo baidāmies, ka iekaustīs? Bet toties zinu buramvārdus orfiskus.

Tos skaitot, pats no sevis pālis ielīdīs Tam smadzenēs un vienacaino svilinās.

Od. Ka esat zaķapastalas, to zināju

Jau sen un vēl jo vairāk tagad. Palīgi Man biedri būs. Bet, ja jau rokās spēka nav, Mūs atbalstiet vismaz ar vārdiem mundrīgiem, Lai sirds, pie darba stājoties, ir drosmīga!

Odisejs ieiet alā.

К. V. Lai top! Tad jūsu rokām ogles rausīsim

Un mūsu dziesma redzi atņems kiklopam.

Ko. Viens, divi — reizē!

Viens: jūs, varoņi, —

Divi: ietrieciet Reizē viesrijim Mietu gruzdošo pierē!

Etnas aitganam Aci sviliniet!

Tikai uzmaniet —

Sāpju tracināts,

Spēj viņš drausmīgi atriebt.

Ki. alā

Ai vai! Ai vai! Man spožā acs tik ogle vairs!

К. V. Šis paiāns jauks nudien! To, kiklop, turpini!

Odisejs un viņa biedri izlavās no alas.

No tās iznāk aklais Kiklops.

Tā sacīts vēl, bez barga soda nepalikt: Pa jūras plašumiem tev ilgi klaiņot būs!

Od. Tev pipari... ! Un tomēr izdarīju tā,

Kā teicu! Nu pa Sicīlijas ūdeņiem Lai ātrais kuģis mani nes uz dzimteni!

Ki. Tam nenotikt! Es nolauzīšu bluķi šo Un tevi sašķaidīšu līdz ar jūrniekiem. Lai arī neredzīgs, es kalnā uzrāpšos Pa klinšu sienu izdobto un sviedīšu.

Ko. Mēs, ceļabiedri Odiseja jūrniekiem,

Uz priekšu allaž Dionīsam kalposim!

PASKAIDROJUMI

ALKESTIDA

Traģēdija izrādīta 438. gadā p. m. ē. kā tetraloģijas ceturtā daļa.

2—4 Dziedniecības dievs — Apollona dēls Asklēpiļs bija izraisījis Zeva dusmas, atdzīvinādams mirušos.

22—23 Dievus aptraipa saskare ar mirušajiem. Sal. «Hipolits», 1437—1438.

25 Aizgājēju ziedotāju. — Tanats ir it kā priesteris, kas ziedo Aīdām, upurim vispirms nogriežot matsprogu (sk. 74—76).

37 Pelijs — Iolkas valdnieks. Sal. ievadpaskaidrojumu traģēdijai «Mēdeja».

66 Eiiistejs — Tīrintas (vai Mikēnu) valdnieks, kura uzdevumā Hēraklam pēc Deltu orākula norādījuma bija jāveic divpadsmit grūti darbi.

74—76 Sk. paskaidrojumu 25.

87 Sērotājas dauzīja sev krūtis dūrēm. Sal. 103—104.

98—100 Pie mājas, kur bija mironis, novietoja māla trauku ar avota ūdeni, kurā visi, kas devās iekšā, mazgāja rokas, lai saskarē ar nelaiķi (kaut vai tikai redzot viņu) sargātos no aptraipījuma.

101—103 Sērotāji parasti nolika savu matu sprogu uz aizgājēja kapa.

114 Uz Ammona slāpstošo zemi — uz Lībiju, kur atradās Zeva Ammona svētnīca.

115 Likijā (novads Mazāzijas dienvidrietumos), Pataru pilsētā, atradās slavens Apollona orākuls.

123 Paiāna dēls — Asklēpijs. Sk. paskaidrojumu 2—4.

163 Dieve — Hestija, pavarda uguns un ģimenes dzīves sargātāja.

207—208 Daži zinātnieki domā, ka šīs divas vārsmas pēc Eiripīda nāves «Alkestīdas» tekstā pārņemtas no traģēdijas «Hekabe» (411—412).

249 Iolka — pilsēta Magnēsijā (Tesālijā).

360 Pekles suns — Kerbers. Oriģinālā — Plūtona suns.

445—452 Alkestīdu apdziedās gan dziesminieku sacensībās Spartā, kur kamejā, spartiešu kalendāra vienpadsmitajā mēnesī, Apollonam par godu svinēja Kameju svētkus, gan Atēnās traģēdijās («bezliras dziesmās»: kora dziesmas pavadīja flauta).

468 Rokrakstos trūkst nākamās vārsmas.

483, 485 Cilvēkēdāji zirgi piederēja bistoniešu — trāķiešu cilts — valdniekam Diomēdam.

509 Persejatvase. — Hērakls ir Perseja mazmazdēls.

576—577 Pēc sholiasta paskaidrojuma, Apollons šādi sekmējis ganāmpulka vairošanos.

580 Otrijs — kalnājs Dienvidtesālijā.

593 Molosu kalni. — Domāts Pinda kalnājs, kura rietumu nogāzi apdzīvoja molosu cilts.

608 Dzejnieks, minēdams Alkestīdas apbedīšanas veidu, pieļauj pretmnas: 366. un 897. vārsmā runa ir par kapu resp. zārku, 608. un 740. vārsmā — par sārtu.

668 Admēts, protams, Alkestīdai nevar būt ne «dēls», ne «vecumdienu balsts». Taču viņš dusmās aizrāvies līdz šādiem bezjēdzīgiem izteicieniem, gribēdams pasvītrot, ka pret tēvu nejūt vairs nekādus dēla pienākumus.

687—688 Ferēts tātad dēlam nodevis valdnieka varu, bet sev paturējis personiskā lietojumā zemes, kas tam pieder, vai vismaz kādu to daļu.

732 Akasts — Alkestīdas brālis, viens no argonautiem.

743 Pazemes Hermejs. — Viena no Hermeja daudzajām funkcijām ir mirušo dvēseļu aizvadīšana uz Aīdu.

835 Lārisa — pilsēta ziemeļrietumos no Ferām.

852 Kora («Meita») — Persefones (Dēmetras meitas) pievārds.

916 Pēliļa lāpas — no Pēlija kalna priedēm darinātas lāpas.

966 Ananke («neatvairāmā nepieciešamība») — šeit: likteņdieve.

967—969 Mītiskajam trāķiešu dziedonim Orfejam (sk. vārdnīcā) piedēvēja reliģiskus un filozofiskus rakstus, ari sacerējumus par burvju līdzekļiem.

970 Asklepiādi («Asklēpija dēli») — dziednieki. Tā sevi dēvēja Kosas salas ārsti, Hipokrata skolnieki.

981 Halibi — tauta Melnās jūras dienvidaustrumu piekrastē — bija slaveni ar prasmīgu dzelzs apstrādi.

989 Dievu bērni, kas dzimuši slepus — bērni, kas dzimuši no dievu sakariem ar cilvēkiem.

1001 Pa sānu taciņu — t. i., to, kas no galvenā — Lārisas (sk. 835) ceļa ved uz Alkestīdas kapu.

1118 Ikviens, kas redzēja Gorgonas Medūzas (sk. vārdnīcā Gorgonas) vaibstus, pārvērtās akmenī. Tāpēc Persejs, nocērtot tai galvu, novērsa skatienu.

MĒDEJA

Traģēdija izrādīta 431. gadā p. m. ē.

Kad nomira Iolkas (Tesālijā) valdnieks Krētejs un viņa dēls Aisons gribēja pārņemt varu, to padzina viņa pusbrālis Pelijs, kļūdams par Iolkas valdnieku. Pēc daudziem gadiem dzimtenē atgriezās Aisona dēls Jāsons un pieprasīja viņam pienākošos tēva troni. Pelijs to apsolīja Jāsonam, ja tas no Kolhīdas atvedīšot Zelta aunādu.

Tēbu valdniekam Atamantam un viņa sievai Nefelei bija divi bērni — Frikss un Helle. Atamanta otrā sieva Ino, kas tam dzemdēja divus dēlus — Learhu un Melikertu, gribēja Nefeles bērnus nogalināt, bet tiem ar mātes palīdzību izdevās izbēgt pa gaisu uz zeltvilnas auna, kas bija Hermeja dāvana. Helle ceļā iegāzās jūrā, ko nosauca viņas vārdā par Hellespontu («Helles jūra», tagadējais Darda-neļu šaurums), bet Frikss laimīgi nokļuva Kolhīdā, kuras valdnieks Aiēts, Saules dieva Hēlija dēls, viņu laipni uzņēma. Frikss aunu ziedoja Zevam, bet tā ādu uzdāvināja Aiētam. Zelta aunādu pakarināja Arēja svētbirzī, kur to apsargāja simtacains pūķis.

Jāsons braucienam uz Kolhīdu sarīkoja kuģi «Argo» («Ātrais») un pulcināja ap sevi slavenākos Grieķijas varoņus. Kad Jāsons ar argonautiem («Argo braucējiem») ieradās Kolhīdā, viņam ar Aiēta meitas Mēdejas palīdzību izdevās nolaupīt aunādu. Mēdeja un viņas brālis Apsirts devās argonautiem līdzi. Lai aizkavētu Aiētu, kas dzinās pakaļ argonautiem, Mēdeja nogalināja savu brāli un sacirta to gabalos, kurus tēvs mēģināja jūrā uzlasīt. Tā, zaudēdams laiku, Aiēts argonautus vairs panākt nespēja.

Ierodoties Iolkā kopā ar Mēdeju, kas bija kļuvusi par viņa sievu, Jāsons Pelijam gan nodeva Zelta aunādu, bet solīto valdnieka varu nesaņēma.

Mēdeja Pelijam atriebās. Tā meitām redzot, viņa nokāva vecu aunu, sagrieza gabalos un tos ar burvju zālēm uzvārīja. No katla izlēca jauns un spēcīgs auns. Mēdeja nu Pelija meitām apsolīja līdzīgā kārtā atjaunināt arī viņu tēvu. Paša meitas Peliju nogalināja un sacirta gabalos, taču Mēdeja viņu neatdzīvināja. Pelija dēla padzīti, Jāsons un Mēdeja devās uz Korintu.

1 Simplegādas — divas līdzās atrodošās saliņas tag. Bosfora izejā Melnajā jūrā.

Saskaņā ar mītu tās bijušas kustīgas un apdraudējušas kuģus.

3 Pēlijkalns. — Pēlijā cirta kokus, ko izmantoja «Argo» būvei.

68 Peirēne — avots Korintas tirgus laukumā. Sk. paskaidrojumu 473—475 traģēdijai «Elektra».

212 Uz šaurumu, jūras sāļajiem vārtiem — uz Trāķijas Bosporu, tagadējo Bostoni.

396 To godāju kā savu labo palīdzi. — Hekate ir burvestību dieve. Sk. ari vārdnīcā Hekate.

405 Kāds Sīsifdzimtas pēcnācējs — korintietis. Sīsifs tika uzskatīts par Korintas dibinātāju un tās valdnieku ciltstēvu. Par savu noziedzīgo dzīves veidu viņš ticis sodīts ar to, ka Aīdā viņam mūžīgi jāveļ kalnā klintsbluķis, kas ik reizi, tiklīdz sasniegta virsotne, noveļas lejup.

406 Saules dieva pēctece. — Mēdejas tēvs Aiēts ir Hēlija dēls.

410 T. i., pat dabas likumi vairs nav spēkā.

421—422 Te acīmredzot domāti Arhilohs un Semonīds (abi 7. gs. p. m. ē.), kas savos

satīriskajos dzejoļos šaustījuši sieviešu trūkumus, kā arī «Odisejas» XI grāmata, kurā Klitaimnestras noslepkavotais Agamemnons Aīdā brīdina Odiseju no sieviešu viltus un neuzticamības (441—456).

432 Dvīņu klintis ir «Mēdejas» 1. vārsmā minētās Simplegādas.

478 Mēdejas tēvs Aiēts par Zelta aunādu prasīja, lai Jāsons jūdz arklā divus uguns-vēmējus vēršus, lai uzartajā laukā iesēj pūķa zobus un pieveic bruņotos vīrus, kas izaugs no šīs sēklas. Mēdeja palīdzēja Jāsonam veikt šos uzdevumus.. Viņa tam iedeva ziedi, kas Jāsonu pasargāja no vēršu uguns elpas, kā arī ieteica starp vīriem, pūķa zobu dzimumu, sviest akmeni, tā izraisot cīņu, kurā vīri cits citu nogalināja.

480—482 Un pūķi briesmīgo .. es nokāvu. — Mēdeja simtacaino pūķi iemidzināja.

588 Protams, ironiski.

592 «Mēdejas» izrādīšanas laikā Atēnās pilntiesīgi bija tikai tie, kuru abi vecāki bija Atēnu pilsoņi.

632 Stops un bultas ir Erota, nevis Afrodītes tradicionālie atribūti.

662 Lai prieks tev, Mēdeja! — Senie grieķi sasveicinājās ar vārdu chaire! — «priecājies!».

665 Pandīona dēls. — Aigeja tēvs Pandīons bija Atēnu mītiskā dibinātāja Kekropa dēls.

668 Uz zemes nabu viedīgo — t. i., uz Deltu orākulu. Sk. paskaidrojumu 6 traģēdijai «Ions».

683 Pitejs, Troizēnas (Argolīdā) valdnieks, bija slavens ar savu gudrību. Kaut arī viņš saprata Deltu orākula Aigejam doto norādījumu — atturēties no vīna un mīlas, tomēr nekavēja viesi dzērumā tuvoties valdnieka meitai Aitrai, kas tam dzemdēja Tēsēju.

684 Pelopīds. — Pitejs ir Pelopa dēls.

709 Es lūdzu sirsnīgi, tev vaigu skardama. — Senajiem grieķiem raksturīgs lūdzēja žests.

759 Maļas dēls — Hermejs.

764 Zeva Dike. — Taisnības dieve Dike ir Zeva un Temīdas meita, viena no Horām.

771 T. i., uz Atēnām, kur Aigejs Mēdejai apsolījis patvērumu.

824 Erehtejdēli — atēnieši, kas par savu ciltstēvu uzskatīja Erehteju.

832 Harmonija — Arēja un Afrodītes meita, ko kāds mīta variants uzskata par mūzu māti. Parasti par mūzu vecākiem uzskatīja Zevu un Mnēmosini, atmiņas dievi.

836 Kēfisa — upe Atikā.

841 Eroti — mīlas dievam Erotam līdzīgi spārnoti zēni, Afrodītes pavadoņi.

1027 Ne lāpu dedzināt. — Līgavaiņa māte ar iedegtu lāpu sagaidīja pie savām mājām līgavu un kāzu viesus, bet līgavas māte — tāpat ar lāpu rokā — savu meitu aizvadīja pie līgavaiņa.

1054 Kam manā ziedojumā klāt būt netīkas. — Mēdeja bērnu nogalināšanu eifēmiski nosauc par ziedošanu.

1172 Ka Pans pret viņu saīdzis. — Ganāmpulku un ganu dievs Pans, negaidot parādīdamies, cilvēkiem iedvesa «paniskās» bailes.

1181 Pletis — garummērs — 30,83 m.

1238—1239 Šajās vārsmās saskatāmas reminiscences par tradicionālo mīta variantu, saskaņā ar kuru Jāsona un Mēdejas bērnus nogalinājuši korintieši, atriebdamies par Kreonta un viņa meitas nāvi, turklāt Hēras templi, kur viņi bija patvērušies. Bērnu nāve no pašas Mēdejas rokām ir Eiripīda izdomājums.

1284—1289 lno — Tēbu valdnieka Atamanta otrā sieva (sk. ievadpaskaidrojumu). Saskaņā ar parasto mīta variantu viņa pēc māsas Semeles nāves pieņēma un audzināja Dionīsu, māsas un Zeva dēlu. Lai atriebtos lno, greizsirdīgā Hēra laupīja saprātu Atamantam, un tas nogalināja dēlu Learhu. lno, bēgdama ar otru dēlu Melikertu, kopā ar viņu metās jūrā, kur tos uzņēma jūras dievs Nērejs. lno un Melikerts pārvērtās par jūras dievībām Leikoteju un Palaimonu.

Lai būtu iespējams salīdzinājums ar Mēdeju, Eiripids šeit izmanto citu mīta variantu, pēc kura Hēra laupa saprātu lno, kas pati nogalina abus bērnus un tad ar tiem metas jūrā.

1304 Jo asinsradinieki viņiem atriebt var. — Tradicionālā mīta varianta reminiscence. Sk. paskaidrojumu 1238—1239.

1334 Eiripīda izmantotais mīta variants atšķiras no parastā, saskaņā ar kuru Mēdeja brāli nogalināja, jau atrazdamās uz kuģa.

1343 Skilla, sešgalvains jūras nezvērs, apdraudēja kuģus Mesīnas jūras šaurumā. Tā dēvēta par Tirēnijā mītošu tāpēc, ka Mesīnas šaurumam ziemeļos izeja uz Tirānijas jūru.

1379 Hēra Akraja («Cietoksnī mītošā Hēra»), — Korintas cietoksnī atradās Hēras svētnīca. Vēl vēsturiskā laikā tur pastāvēja korintiešu nogalināto Mēdejas un Jāsona bērnu kapa kults. Sk. arī paskaidrojumu 1238—1239.

1387 Kā ļauj secināt viens no abiem līdz mūsu dienām nonākušajiem senajiem «Mēdejas» satura atstāstījumiem, pastāvējis mita variants, kas vēstījis par to, ka Jāsons dabūjis galu zem «Argo» drupām, vecajam kuģim sabrūkot.

HIPOLITS

Traģēdija izradīta 428. gadā p. m. ē.

4 No Ponta līdz pat novadam, kur Atlants mīt... — pēc Eiripīda laika grieķu priekšstatiem, no galējiem Austrumiem līdz galējiem Rietumiem. Ponts — šeit: Melnā jūra.

10 Amazone — amazoņu valdniece (Hipolite vai, pēc citas versijas, Antiope, ko Tēsējs, karodams ar amazonēm, sagūstīja un atveda uz Atēnām).

11 Pitejs — Tēsēja mātes Aitras tēvs, Troizēnas valdnieks, kas bijis slavens ar gudrību un dievbijību; Tēsējs viņam bija nodevis audzināšanā Hipolitu.

12 Troizēna — pilsēta Argolidā.

25 Pandīona novads — Atika. Pandīons — mītisks Atikas valdnieks.

26 Mistērijās slavenās — Eleisinas mistērijās (sk. vārdnīcā Eleisīna).

30 Līdzās Pallādai uz klints — Akropolē.

30—33 Akropoles dienvidnogāzē atradies Hipolitejs, Hipolita kapenes. Kādā uzrakstā, kas saglabājies līdz mūsu dienām, minēts Afrodītes templis, kas atradies līdzās Hipolita kapenēm. Uzraksta teksts gan pieļauj arī vēl citu filoloģisku interpretāciju: Afrodītes templis par godu Hipolitam.

Šajās vārsmās izklāstītā Faidras rīcība ir pretrunā ar viņas centieniem slēpt savu mīlestību pret Hipolitu. Tāpēc radusies hipotēze, ka vārsmas 30—33 nokļuvušas šajā traģēdijā no pirmā — nesaglabājušās «Hipolita». Sk. pēcvārdā 384. lpp.

34—37 Tēsējs nogalināja sava tēvoča Pallanta dēlus (Pallantīdus), kuri gribēja viņam atņemt varu. Lai izpirktu vainu par radu nonāvēšanu, Tēsējs saskaņā ar paražu uz gadu devās labprātīgā trimdā uz Troizēnu. Kekropzeme — Atēnas. Sk. vārdnīcā Kekrops.

44—46 Pēc Eiripīda izmantotās mīta versijas, Tēsēja tēvs ir Poseidons (pēc citas — Aigejs).

78 Aidosa — tiklības personifikācija, Artemīdas pavadone.

86 Cilvēki var gan reizēm dzirdēt dievu balsi, bet nekad viņus nedabū redzēt.

143—144 Koribanti — Rejas-Kibeles pavadoņi, kas dievi godāja orģiastiskā kultā. Māte — Reja-Kibele. Sk. paskaidrojumu 1301—1367 traģēdijai «Helena».

152 Eiehteidi — Erehteja pēcteči, atēnieši. Sk. vārdnīcā Eiehtejs un paskaidrojumus 10 un 20—25 traģēdijai «Ions».

228—229 Pie kāda limāna Troizēnas tuvumā atradās Artemīdas svētnīca un skrejceļš, kur Hipolits trenēja savus zirgus.

231 Venētu (cilts Adrijas jūras ziemeļpiekrastē) audzētajiem zirgiem Grieķijā bija laba slava.

307 Sk. paskaidrojumu 10.

308 Bastards. — Hipolita māte — amazone nebija Atēnu pilsone, tāpēc aukle Hipolitu pielīdzina ārlaulībā dzimušam bērnam.

310 Aukle piemin Hipolitu pavisam nejauši.

337—339 Faidras māte Pāsifaja, Krētas valdnieka Mīnoja sieva, iemīlējās vērsī un dzemdēja cilvēkēdāju nezvēru Mīnotauru, puscilvēku — pusvērsi. Mīnojs ieslodzīja neradījumu Labirintā, celtnē ar neskaitāmām maldu ejām, un to baroja ar bērniem — septiņiem zēniem un septiņām meitenēm, ko karā pieveiktās Atēnas ik gadus bija spiestas sūtīt uz Krētu. Tēsējam ar Faidras māsas (sal. 339) — viņā iemīlējušās Ariadnes palīdzību izdevās Mīnotauru nogalināt un, izmantojot Ariad-nes iedoto diegu kamolu, izkļūt no Labirinta. Viņš paņēma Ariadni līdzi, taču pameta viņu Naksas salā, kur par viņu iežēlojās Dionīss, kas Ariadni padarīja par savu sievu.

374 Pelopzeme — Peloponēsa.

385—387 Šo vārsmu interpretācija nav gluži skaidra. Iespējams, ka ar kaunu, kas ir mājām lāsts, Faidra saprot kautrību, kura reizēm kavē cilvēku rīkoties pēc savas pārliecības. Sal. «Iliāda», XXIV, 45: «Bieži kauns mirstīgiem kaitē, bet bieži par svētību arī.» (Šī vārsma sastopama arī Hēsioda eposā «Darbi un dienas», 318.)

453— 454 Semele, Tēbu valdnieka Kadma meita, Zevam dzemdēja Dionīsu.

454— 456 Keials, rītausmas dieves Ēosas mīļotais, bija Hermeja un Kekropa meitas Herses

dēls.

509—512 Aukles vārdi ir divdomīgi: viņa jau ir iecerējusi Faidras jūtas darīt zināmas Hipolitam, bet Faidra tos saprot burtiski; par to liecina viņas jautājums 516. vārsmā. Tiesa, ar šo interpretāciju ir pretrunā aukles vārdi par to, kas būtu darāms «pieburšanai» (513—515). Tāpēc daži pētnieki uzskata šīs vārsmas par vēlāku iespraudumu.

534 Vienīgā vieta sengrieķu literatūras pieminekļos, kur Erots nosaukts par Zeva dēlu.

535—536 Pie Allejas upes Elidā atradās Olimpija ar slaveno Zeva svētnīcu. Foiba pītiskais mājoklis — Delfu templis (sk. vārdnīcā Pīto).

545—554 Oihalijas (Eibojas salā) valdnieks Eirits savu meitu Ioli apsolīja tam, kas viņu pārspēšot šaušanā ar loku. Hērakls to paveica, taču Eirits neturēja vārdu. Hē-rakls, iekarojis pilsētu, to izpostīja, nogalināja Eiritu un viņa dēlu un aizveda Ioli sev līdzi.

559—562 Semelei (sk. paskaidrojumu 453—454) greizsirdīgā Hēra tās aukles izskatā deva padomu prasīt no Zeva, lai tas atnāk pie viņas savā īstajā izskatā. Kad Semele šo vēlmi izteica Zevam, viņš bija spiests to izpildīt, jo bija solījis uzklausīt jeb-

kuru viņas lūgumu. Zevam ierodoties ar zibeni un pērkonu, Semele sadega. Viņas nepiedzimušo bērnu Dionīsu Zevs izglāba, iešuva savā gumā un iznēsāja.

683 Zevs, mans tēvatēvs. — MInojs bija Zeva un Eiropas dēls.

737—741 Saules dievs Hēlijs savam dēlam Faetontam pēc tā lūguma atļāva kādu dienu vadīt saules ratus, bet, jauneklim nespējot zirgus savaldīt, rati nokļuva pārāk tuvu zemei un saules svelme tai nodarīja lielu postu. Zevs ar savu zibeni Faetontu notrieca Eridānas upē. Jaunekli apraudāja viņa māsas dzintara asarām, bet pašas pārvērtās par melnpapelēm. Eridāna — teiksmaina upe, ko vēlāk identificēja ar Po upi.

742—751 Hespeiīdas — Atlanta (sk. vārdnīcā) un Nakts meitas — iedomājās mītam galējos Rietumos, netālu no tag. Gibraltāra šauruma un Atlasa kalniem, dievu dārzā, kur viņas sargā zelta ābolus, ko Gaja Zevam un Hērai uzdāvājusi kāzās. Šeit, kur atrodas arī ambrosijas — dievu ēdiena avots (nemirstības avoti, 748), dievu valdnieks pirmo reizi savienojies mīlā ar Hēru. Purpura jūras valdnieks — Posei-dons.

752—763 Koris atceras dienu, kad Tēsējs atvedis Faidru no viņas dzimtenes Krētas uz Atēnām.

866—870 Iespējams, ka šīs vārsmas pārnākušas no pirmā «Hipolita»: koris runā par jaunu nelaimi, pat par valdnieka nama bojāeju, vēl nezinot vēstules saturu.

952—953 Tēsējs zobojas par to, ka Hipolits ir orfiķu — ar leģendārā dziedoņa Orfeja vārdu saistītās mācības sekotājs un līdz ar to veģetārietis. Taču atzīmējams, ka veģetārisms disonē ar Hipolita — kaislīga mednieka tēlu. Sal. «Alkestīda», 967— 969.

977—979 Sirūds un Slārons bija laupītāji, kurus nogalināja Tēsējs. Sinīds, kas mājoja Korintas Istmā, savus upurus piesēja pie divām noliektām priedēm, kas, palaistas vaļā un atliecoties, tos saplosīja gabalos. Skīrons bija apmeties uz klints pie Sarona līča starp Korintas Istmu un Megarām. Viņš piespieda garāmgājējus tam mazgāt kājas un tad viņus iegrūda jūrā.

1208 Skironkrasti. — Sk. 979 un attiecīgo paskaidrojumu.

1209 Asklēpija klints — iespējams, klints jūrā pie Epidauras, kur dziedniecības dievam Asklēpijam bija slavena svētnīca.

1253 Laikam domāts Idas kalns Krētā, kur ir Faidras dzimtene.

1265—1267 Kaut gan Tēsējs pats izlūdzies no Poseidona, lai tas nogalina Hipolitu, viņš tagad dēla bojāeju min kā argumentu Hipolita vainai.

1420—1422 Nav skaidrs, kas ir šis jauneklis. Skaisto mednieku Adonīdu, ko mīlēja Afrodīte, nogalināja Arēja aiz greizsirdības uzsūtīts mežakuilis.

1431 Aigejs ir Tēsēja «oficiālais» tēvs, faktiskais — Poseidons.

TROJIETES

Traģēdija, kas ir sižetiski saistītas triloģijas pēdējā luga (pirmās divas — «Aleksandrs» un «Palamēds» — nav saglabājušās), izrādīta 415. gada p. m. ē. pavasarī.

9—14 Pēc desmit kara gadiem grieķi Trojas karā guva uzvaru, izmantojot fokieša Epeja darināto koka zirgu, kura iekšienē tie noslēpa bruņotus karavīrus. Grieķi izlikās atsakāmies no kara turpinājuma un ar saviem kuģiem devās ceļā, it kā lai atgrieztos dzimtenē, taču īstenībā atkal pulcējās tuvējā Tenedas salā. Koka zirgu viņi atstāja Trojas tuvumā līdz ar karavīru Sinonu, ko trojieši saņēma gūstā un kas prata viņus pārliecināt, ka zirgs nogādājams pilsētā kā velte Atēnai. Trojieši, par spīti Apollona priestera Lāokoonta un Priama meitas — pareģes Kasandras brīdinājumiem, zirgu ievilka pilsētā, šim nolūkam izcirtuši robu Trojas mūrī, un līksmi svinēja iedomāto uzvaru. Kad viņi bija devušies pie miera, zirgā novie-

totie karavīri atstāja slēptuvi un līdz ar pārējo grieķu karaspēku, ko Sinons ar uguns signālu atsauca atpakaj no Tenedas, apkāva pilsētas iedzīvotājus. Tika nogalināts arī valdnieks Priams un tie viņa dēli, kas vēl nebija krituši karā. Darināt koka zirgu grieķiem, Atēnas mudināts, ieteica Odisejs, kas arī bija zirgā noslēpto karavīru vidū.

13—14 Oriģinālā ir vārdu spēle, kurā izmantots lietvārds dory, kas nozīmē gan šķēpu, gan koku.

23 Hēra Argiete, — Argosā atradās viena no galvenajām Hēras kulta vietām.

31 Tēsejdēli — Atēnu valdnieka Tēsēja dēli Akamants un Dēmofonts («Iliādā» tie nav minēti).

41—44 Kasandru — Priama un Hekabes meitu — iemīlēja Apollons, bet nerada pret-mīlu. Viņš Kasandrai piešķīra pareģes spējas, taču ar piebildi, ka viņas pareģojumiem neviens neticēs. Grieķiem ieņemot Troju, Kasandra meklēja patvērumu Atēnas templī, bet viņu no turienes aizrāva projām Ajants, Oileja dēls, un izvaroja. Agamemnons Kasandru paņēma sev par verdzeni un mīļāko līdz uz Mikēnām, kur abus nogalināja Agamemnona sieva Klitaimnestra.

70 Sk. iepriekšējo paskaidrojumu.

84 Klinšu līcis Eibojā — Eibojas rietumpiekrastes posms, kas rifu un biežu vētru dēļ kuģiem bija ļoti bīstams.

89—90 Dēla, Mikona, Skīra, Lemna — Egejas jūras salas. Pie Kalēreja zemesraga (Eibojas salas dienvidos) atceļā gāja bojā daudz grieķu kuģu.

98—152 Garais Hekabes monologs sastāv no melodeklamācijas anapestos (98—121) un monodijas.

125 Seno grieķu navigācijai bija raksturīgs, ka viņu kuģi arī tālos braucienos turējās pēc iespējas tuvāk pie krasta un iegriezās visās pieejamās ostās.

126 Paiāns saukts par derdzīgu, jo ir nelaimes vēstītājs. Sk. vārdnīcā Paiāns 2.

128—129 Ēģiptes.. vijumu. — Kuģu tauvas darināja no Ēģiptē augošā papirusa šķiedrām.

131 Atreids — šeit: Menelājs.

135 Priamam bija piecdesmit dēlu un tikpat daudz meitu.

171 Hekabe sauc Kasandru par mainādu, to salīdzinādama ar bakhanti ekstāzē.

176 Atreids — šeit: Agamemnons.

205 Peirēne — avots Korintā. Sk. arī paskaidrojumu traģēdijai «Elektra» 473—475.

214 Pēneja — upe Tempes ielejā Tesālijā.

220 Sicīlija dēvēta par Hēfaista zemi tāpēc, ka grieķu mitoloģija Etnas kalnā lokalizē šā dieva kalvi, kur tas strādā kopā ar saviem palīgiem — kiklopiem.

222 Sikeļi — sicīlieši.

224—229 Arī novadu to... — Domāts novads Dienviditālijā, Tarentas līča piekrastē, kur atēnieši 5. gadsimtā p. m. ē. pie Kratīdas upes ietekas nodibināja koloniju — Tūrijas. Jonijas jūra — Vidusjūras daļa staip Dienviditāliju un Grieķiju.

234 Doriešu (tāpat kā ahajiešu) cilts nosaukums reizēm apzīmē grieķus vispār.

242 Kadma zeme — Boiotija.

250—251 Savai sievai, spartietei — Klitaimnestrai.

253 Foiba jaunavu — Apollona jaunavīgo priesterieni.

256 Atslēgas svētās — Apollona tempļa.

264—270 Taltibija replikas saprotamas skatītājiem, kas Poliksenes likteni jau zina no prologa (39—40) un no senāk (domājams, 424. gadā) izrādītās Eiripīda traģēdijas «Hekabe».

274 Ahilleja dēls — Neoptolems.

293—294 Ahajieši šeit apzīmē Peloponēsas, hellēņi — Vidusgrieķijas un Ziemeļgrieķijas iedzīvotājus.

308—443 Kasandra ir pareģes ekstāzē. Viņa vēstī pašas un Agamemnona drūmo galu, kā arī Odiseja likstas atceļā no Trojas. Taču vienlaikus viņa spēj ironizēt par savām gaidāmajām «laulībām» ar Agamemnonu un mierināt savu māti.

310 Sim templim. — Kasandra, atrazdamās gūstā grieķu karavīru nometnē, iedomājas savā ekstāzē (bet varbūt arī ar rūgtu ironiju tēlo), ka joprojām ir priesteriene Apollona svētnīcā. Sk. arī 329—330.

319—320 Kasandra pati nes «kāzu» lāpu (parasti to darīja māte).

323 Kasandra uzrunā Hekati kā gaismas dievību, kas reizēm — arī kā dzemdētāju sargātāja — tika identificēta ar Artemīdu.

326 Euān, euoi — gaviļu saucieni Dionīsam par godu.

344 Hekabe uzrunā Hēfaistu kā uguns dievu.

361 Cirvi neapdziedāšu... — Speciālajā literatūrā izteiktas domas, ka Eiripīds šeit kritizē pārāk biežo cirvja pieminējumu Aishila traģēdijā «Agamemnons».

363—364 Viens no vīra noslepkavošanas ieganstiem Klitaimnestrai bija Agamemnona aizraušanās ar Kasandru.

370 Visdārgāko — Ifigeniju.

381 Citiem — karavadoņiem, ne sev.

382 Asinis pie kapa zemē liet — upurējot.

384 Par derdzīgo es klusēšu. — Šie vārdi, domājams, attiecas uz Klitaimnestras neuzticību Agamemnonam.

421 Laertīds — Lāerta dēls, Odisejs.

431 Viņš — Odisejs.

433—443 īss dažu «Odisejas» epizožu izklāsts.

435 Haribda — jūras nezvērs, kas kopā ar Skillu (sk. paskaidrojumu traģēdijai «Mēdeja» 1343) uzglūnēja kuģiem pie Mesīnas jūras šauruma (katra savā pusē).

436 Kiklops. — Sal. Eiripida satiru drāmu «Kiklops».

437 Kirke — Saules dieva Hēlija meita, Ajas salā mītoša burve. Viņa pārvērta Odiseja biedrus par cūkām, bet vēlāk tiem atkal piešķīra cilvēku izskatu. Odisejs, no kura Kirke dzemdēja dēlu Tēlegonu, un viņa biedri pavadīja Ajas salā veselu gadu.

438— 439 Savos klaiņojumos Odisejs nokļuva arī lotofagu zemē Lībijas piekrastē. Sī tauta

pārtika no gardajiem lotoskoka augļiem, kas ikvienam, kurš tos ēda, izgaisināja atmiņas par pagātni. Odisejam nācās biedrus, kas tos bija nobaudījuši, ar varu nogādāt atpakaļ uz kuģa.

439— 441 Bezvēja dēļ Odisejs bija spiests ilgāku laiku kavēties Trinakijas salā. Viņa biedri

nokāva Saules dieva Hēlija svētos lopus. Kad viņi tos cepa uz iesmiem, no nokautajiem lopiem pēkšņi atskanēja baismīgi māvieni. Vētra vēlāk iznīcināja Odiseja pēdējo kuģi, un visi viņa biedri gāja bojā.

441—442 Pēc Kirkes padoma, Odisejs devās uz Aīda ieeju, kur slavenais pareģis Teiresijs tam darīja zināmus viņa turpmākos likteņus.

446 Tevi — Agamemnonu.

457 Kasandra sevi pielīdzina atriebes dievībai. Sal. 404—405.

517 Par četrkāju ratiem koka zirgs laikam te nosaukts tāpēc, ka tam bija riteņi.

525 Pie Zeva meitas — uz Atēnas templi.

535 Jaunavai — dievei — Atēnai.

551—554 Jaunavu . . Zeva atvasi — Artemīdu.

560 No koka zirga izkāpa tajā paslēpušies grieķu karavīri.

565—567 Protams, ironiski: trojiešu apkaušana pie dievu ziedokļiem un neaizsargātu sieviešu pieveikšana uzvarētājiem godu nedara.

597 Kad Hekabe bija grūta ar Parīdu, viņa nosapņoja, ka dzemdē lāpu. Kaut gan sapņu tulki vecākus brīdināja, ka gaidāmais bērns pazudināšot Troju, viņi piedzimušo puisīti nenogalināja, bet izlika Idas kalnā, kur to atrada un uzaudzināja gani. Sal. arī 919—922.

618 Vēl viens Ajants. — Sal. paskaidrojumu 41—44.

702 Dēla — Hekabes dēla Hektora.

799—819 Šajā kora partijā tradicionālais Atēnu slavinājums apvienots ar stāstījumu par Trojas pirmo izpostīšanu. Par to, ka Trojas valdnieks Lāomedonts piekrāpa Po-

seidonu un Apollonu, tiem neizsniegdams solīto atalgojumu par Trojas mūru uzcelšanu (sal. 3—5), viņa meitai Hēsionei bija lemts iet bojā jūras nezvēra nagos. Pēc Lāomedonta lūguma Hērakls nezvēru nogalināja, bet arī viņš nesaņēma solīto balvu, Lāomedonta zirgus, un tad devās karagājienā pret Troju un to nopostīja.

805 Alkmēnes dēls — Hērakls.

820 Lāomedonta dēls — Ganimēds.

844—846 Attiecas uz Zeva aizraušanos ar Ganimēdu.

847—857 Ēosa, rītausmas dieve, iemīlējās Priama brālī Tītonā un to aizveda uz debesīm.

Viņiem piedzima Memnons, etiopu valdnieks. Ēosa savam vīram no Zeva gan bija izlūgusies nemirstību, bet aizmirsusi izlūgties arī mūžīgu jaunību. Tādējādi Tītons nenomira, bet, gadiem ritot, aizvien vairāk saruka, līdz Ēosa viņu pārvērta par cikādi.

867 Parīdu ar bultu nogalināja grieķis Filoktēts.

884—888 Hekabes lūgsnā atspoguļojas Eiripīda laika filozofiskie uzskati. «Neatvairāms dabas spēks» atgādina Heraklīta mācību, «cilvēkprāta» pieminējums — Anaks-agora pamatprincipu. Taču atzīmējams, ka Eiripīds Anaksagora abstrakto nūs — «prāts» konkretizē, to saistot ar cilvēkiem.

919—922 Sk. paskaidrojumu 597.

940 Tās ļaunais gars — Parīds.

959 Dēilobs — viens no Priama dēliem. Pēc Trojas ieņemšanas to nogalināja Mene-lājs.

986 Amiklas — pilsēta dienvidos no Spartas, Helenas tēva Tindareja dzimtā pilsēta.

990 Alrosine — neprāta personificējums.

1075—1076 Frīģu divpadsmit mēneši svētie — mēnessveida upurplāceņi.

1081 Trojietes uzrunā savus karā kritušos vīrus.

1087 Kiklopu mūri. — Sk. paskaidrojumu 1158 traģēdijai «Elektra».

1097—1099 Istma smaile — Akrokorinta, Korintas cietoksnis dienvidos no pilsētas. Tā pārvaldīja pieeju Peloponēsai, veidodama it kā vārtus uz Pelopa zemi.

1107—1108 Koris pārliecināts, ka Kronīda meita Helena, par spīti Menelāja apgalvojumiem, pratīs atgūt vīra mīlu un valdnieka sievas stāvokli.

1112 Pitane — Spartas pilsētas daļa, kur atradās «Vara templī mītošās» Atēnas svētnīca.

1128 Akasts — Iolkas valdnieka Pelija dēls.

1209—1211 Dzejnieks ar Hekabes muti kritizē grieķu (atēniešu) pārmērīgo aizraušanos ar sportu. Sal. arī «Elektra», 883—884.

1288—1290 Dardans, ko uzskatīja par trojiešu ciltstēvu, bija Zeva dēls.

IFIGENIJA TAURU ZEME

Traģēdija laikam izrādīta 414. gadā p. m. ē.

1—4 Sk. paskaidrojumu 699—746 traģēdijai «Elektra».

13 Brāļa — Menelāja.

18—21 Pēc populārākās mīta versijas, Agamemnons bija nogalinājis Artemīdai svētu briežu māti. Par to dieve prasīja, lai Agamemnons ziedo viņai savu meitu Ifige-niju. Pretējā gadījumā grieķu flote, kas Artemīdas uzsūtīta bezvēja dēļ nespēja izbraukt no Aulīdas ostas, nevarētu turpināt ceļu uz Troju. Gaismnese — Artemīdas epitets. Dieve dažkārt tika pielīdzināta mēness dievei Selēnei vai Hekatei.

24—25 Sī situācija ir pamatā traģēdijas «Ifigenija Aulīdā» sižetam. Turp — uz Aulīdu.

31—33 īpašvārds Toants te saistīts ar īpašības vārdu thoos — «ātrs».

77 Atkal. — Apollona orākuls jau bija pamudinājis Orestu nogalināt māti.

84 Tauri — tauta, kas dzīvoja tag. Krimas dienvidrietumos.

113 Trigliīi — dekoratīvas plāksnes ar trim spraugām tempļu joslās (frīzēs). Tās atradās uz arhitrāva, kas balstījās uz kolonnām. Starp triglifiem bija metopas — kvadrāti vai taisnstūri, ko vēlākos laikos rotāja reljefi; senākos laikos tie bija tukši, un pa tiem Pilāds iesaka ielavīties templī.

124—125 Abām klintīm.. kas mūžam sakļauties tiecas. — Domātas Simplegādas. Sk. paskaidrojumu 1 traģēdijai «Mēdeja».

126 Lētojas meita — Artemīda.

162—165 Piens, vīns un medus bija parastās sastāvdaļas lejamupurī mirušiem par godu.

173 Ari matu sproga bija tradicionāla velte tuvinieka kapam.

180 Grieķi zināmas raudu dziesmu formas bija aizguvuši no Austrumiem.

185 Kas prieka paiānam sveša — t. i., līksma rakstura paiānam. Paiāns (sk. vārdnīcā) var paust arī sēras.

186—200 Sk. paskaidrojumu 699—746 traģēdijai «Elektra».

218 Neviesmīlīgā jūra (Pontos axeinos) — Melnā jūra. Grieķi to eifēmiski, nevēlēdamies modināt dievu dusmas, sauca par Viesmīlīgo jūru (Pontos euxeinos). Iespējams, ka axeinos ir senirāņu vārds ar nozīmi «melns», bet grieķi to uztvēruši kā grieķu valodas īpašības vārdu ar nozīmi «neviesmīlīgs».

221 Argosas Hērai. -— Sk. paskaidrojumu 23 traģēdijai «Trojietes».

270—271 Leikoteja, Palaimons. — Sk. paskaidrojumu 1284—1289 traģēdijai «Mēdeja».

296—299 Arī Ajants prāta aptumsumā notur ganāmpulka lopus par ienaidniekiem un tos apkauj. Sk. paskaidrojumu 94—102 traģēdijai «Helena».

362 Zodu skardama. — Sk. paskaidrojumu 909 traģēdijai «Ifigenija Aulīdā».

365—367 Traģēdijā «Ifigenija Aulīdā» Klitaimnestra ierodas Aulīdā kopā ar Ifigeniju.

386—388 Sk. paskaidrojumu 699—746 traģēdijai «Elektra».

393—398 Zevs pārvērta savu iemīļoto lo, upes dieva Inaha meitu, par govi, lai viņu slēptu no Hēras greizsirdības (pēc citas versijas, lo pārvērta par govi pati Hēra). Hēra to izlūdzās no Zeva un pielika tai par sargu simtaci Argu. Kad Hermejs Argu nogalināja, Hēra lika kādam dunduram lo vajāt pa visām pasaules malām, kamēr tā beidzot nokļuva Ēģiptē, tur atkal pārvērtās par sievieti un Zevam dzemdēja Epafu.

399—403 Koris izsaka minējumu, ka abi svešinieki varētu būt no Spartas vai no Tēbām.

422—438 Koris raksturo grieķu kuģotāju ceļu uz Tauru Hersonēsu, tag. Krimu. Tur viņi nokļuva, turēdamies vispirms Melnās jūras rietumpiekrastes, tad — ziemeļpie-krastes tuvumā. Draudīgām klintīm — Simplegādām. Fīneja nemierpilnie krasti — klinšaina piekrastes josla Melnās jūras Trāķijas krastā, kur Salmidēsas pilsētā kādreiz valdījis mītiskais Fīnejs. Baltā daudzputnu sala — sala Donavas ietekā jūrā. Uz to, kā vēstījusi nesaglabājusies episkā poēma «Aitiopīda», Tetida aiznesusi kritušo dēlu Ahilleju, kur tas pēc nāves vada laiku mūžīgā svētlaimē. Ahilleja skrienamam ceļam. — Ahilleja epitets «Iliādā» ir «ātrkājis».

533 Ifigenija jūt gandarījumu par Kalhanta nāvi, jo tieši viņš Artemidas vārdā pieprasīja viņas upurēšanu.

535 Arī Odisejs aktīvi atbalstīja Ifigenijas ziedošanu. Sal. traģēdiju «Ifigenija Aulīdā», 1361—1364.

548 Un vēl otru postā iegrūda — Orestu.

566 Par ļaunu sievieti — Helenu.

.584—585 Ifigenija tātad neprot rakstīt.

682 Māsu — Elektru.

702 Grieķi svešumā bojā gājušiem vai bez vēsts pazudušiem tuviniekiem dzimtenē veltīja t. s. kenotafu —■ «tukšo kapu». Uzskatīja, ka, trūkstot kapam, aizgājēja dvēsele nevar rast mieru, jo netiek uzņemta Aīdā.

727 Daudzplāksnīšu vēstule. — Par rakstāmmateriālu noderēja māla plāksnītes.

746 Caur tumšām klintīm — Simplegādām.

812 Sk. paskaidrojumu 699—746 traģēdijai «Elektra».

818 Pirms kāzām līgavai un līgavainim bija jāmazgājas ar kāda dzimtenes avota svētītu ūdeni. Tā kā Ifigenijas un Ahilleja kāzas bija paredzētas Aulīdā, uz turieni vajadzēja līgavai dot līdzi kāda Argosas avota ūdeni.

821 Sk. paskaidrojumu 702.

823—825 Sk. paskaidrojumu 699—746 traģēdijai «Elektra».

845 Kiklopu pavardi. — Sk. paskaidrojumu 151 traģēdijai «Ifigenija Aulīdā».

856—858 Sal. 24—25. Traģēdijā «Ifigenija Aulīdā» iegansts, ar kādu Ifigenija tiek ataicināta uz Aulīdu (kāzas ar Ahilleju), nav zināms Ahillejam.

918 Strofija sieva ir Agamemnona un Menelāja māsa.

944 Erīnijas nemēdza minēt vārdā, lai nepiesauktu nelaimi.

945—946 Sk. «Elektru», 1258—1263.

954 Maisāmtrauks parasti bija visiem kopējs.

958—960 Antestēriju — pavasara svētku otrajā dienā (februāri — martā) Atēnās notika publiskas dzīres, kuru dalībniekiem bija sacenšoties jātukšo apm. 3 1 tilpuma krūka ar vīnu. So paražu izskaidroja ar to, ka Orestam, kad tas bija ieradies Atēnās, nelēja vīnu no kopējā maisāmtrauka, bet katram, kas piedalījās mielastā, iedeva savu, lai neaizvainotu Orestu, kā tas būtu noticis, ja tikai viņam būtu liegts vīns no kopējā trauka.

968—972 Aishila traģēdijā «Labvēlīgās» visas Erīnijas samierinās ar Areopaga tiesas spriedumu. Erīnijas, kas nepakļaujas tam, Eiripīdam bija vajadzīgas, lai risinātu traģēdijas «Ifigenija tauru zemē» sižetu.

976 No zelta trijkāja. — Sk. traģēdiju «Elektra», 980 un attiecīgo paskaidrojumu.

1089—1092 Alkione (jeb Halkione), vēju valdnieka Aiola meita, skumstot par vīru, kas neatgriezās no jūras brauciena, padarīja sev galu, ielēkdama jūrā. Zevs abus pārvērta par ledus putniem.

1098 Kints — augstākais kalns Dēlas salā.

1114 Briežkāve dieve — medību dieve Artemīda.

1234—1283 Šī ar traģēdijas sižetu nesaistītā kora partija veltīta mītam par to, kā jaunais Apollons atņēmis Delfu orākulu Gajas (Zemes) meitai Temīdai, nogalinot pūķi Pitonu, kas orākulu apsargājis. Mazliet atšķirīgs šā mīta variants izklāstīts Aishila «Labvēlīgajās», 1—20.

1257 Kastalijas avots atradās Parnāsa pakājē, cieši līdzās Apollona tempļa vissvētākajai vietai.

1275 Zeltīto godu — ienesīgo pareģa amatu.

1401 Brālis — Apollons.

1414 «Iliādā» Poseidona ir grieķu pusē.

1415 Pelopīdi — šeit: grieķi.

1451—1463 Korista — pilsēta Eibojas salas dienvidos. Viņpus Eirīpa jūras šaurumam, Atikas austrumos, atradās Halu dēms, tālāk dienvidrietumos — Braurona ar Artemīdas kulta vietu.

1454 Pēc tauru zemes nosauc to. — Sk. 1457 un attiecīgo paskaidrojumu. Kāpēc Atēna Orestam liek nosaukt Artemīdas tēlu arī pēc pārciestajām mokām, nav īsti skaidrs. Varbūt tāpēc, ka ciešanas Orestam likušas doties uz tauru zemi.

1456—1457 Etimoloģiski visai neskaidrais Artemīdas kulta vārds Tauropolos, kas figurē oriģinālā, varētu nozīmēt «tauru zemē mītošā».

1497—1499 Šīs vārsmas, kas sastopamas arī traģēdiju «Feniķietes» un «Orests» noslēgumā, koris rīmā dzejnieka vārdā.

ELEKTRA

Traģēdija izrādīta 413. gadā p. m. ē.

1 Inaha — upe Peloponēsas ziemeļaustrumos, kuras labajā krastā atradās Argosa. 44 Kipras dieve — Afrodīte, kurai Kipras salā bija ievērojama kulta vieta.

82 Pilāds ir Strofija dēls, tātad Oresta brālēns.

87 No dieva svētnīcas — no Apollona tempļa Delfos, kur orākuls Orestam licis atriebt tēvu, nogalinot Klitaimnestru.

108—109 Apcirpti mati varēja liecināt par vergu kārtu. Brīvie pilsoņi apcirpa savus matus, sērojot par tuvinieku.

112 Elektra monodijā (112—166) uzrunā pati sevi.

157—158 Klitaimnestra kopā ar Aigistu Agamemnonu noslepkavoja peldes laikā.

162 Saitēm — kādas pienācās uzvarētājiem.

169—170 Piena dzērējs — kalnu gans, kas pārtiek no piena.

171—174 (Jpursvētki par godu Hērai, Argosas sargātājai dievei, noritēja slavenajā Hēras templi netālu no Argosas.

183 Mati man nekopti. — Dzejnieks pieļauj zināmu pretrunu: Elektrai mati taču apcirpti; sal. 108—109 un 241.

215—219 Elektra acīmredzot uzskata, ka svešinieki ir Aigista uzsūtīti slepkavas.

221 Elektra nometas ceļos pie staba, kas atradās mājas priekšā un simbolizēja Apollonu kā mājas sargu.

234 T. i., klaiņo pa daudzām zemēm.

335 Virs, kas viņu radījis — Agamemnons, Oresta tēvs.

410 Tanaja — upe.

432—486 Šīs kora dziesmas saturs visai neatkarīgs no traģēdijas sižeta. Zināms saistījums parādās tikai pašās beigās (479—486).

434 Nēreja meitas — Nereīdas. Viņu dejas rada jūras viļņojumu.

435—437 Delfīnus pievilina flautas skaņas, ar kurām airētājiem norāda ritmu.

441 Simūnta — Simoenta.

442—475 Aprakstītais vairogs ir Ahilleja pirmais vairogs, ar kuru viņš devās karā pret Troju un kuru vēlāk, pēc ķildas ar Agamemnonu kādu laiku nepiedalīdamies cīņās, iedeva savam draugam Patroklam. Kad Hektors Patroklu kaujā nogalināja un tam atņēma šo vairogu, Hēfaists pēc Ahilleja mātes Tetīdas lūguma viņam darināja citu. Sīks otrā vairoga apraksts sniegts «Iliādā», XVIII, 478—608.

448 Tēvs — Pēlējs.

452 Nauplija — ostas pilsēta dienvidaustrumos no Argosas.

468 Plejādes — Atlanta un Pleiones septiņas meitas, ko, tās iekārodams, vajāja varmācīgais mednieks Orions. Zevs viņas līdz ar Orionu pārvērta zvaigznājos, kas no maija līdz novembrim redzami Vērša zvaigznāja pakausī. Hiādes (no gr. hyein — līt) — Atlanta meitas, kas, skumstot pēc mirušā brāļa, darīja sev galu; arī tās pārvērstas zvaigznājos, kas redzami oktobrī un novembrī Vērša zvaigznāja galvā.

469 Biedi Hektora acīm. — Mirdzošais Ahilleja vairogs apžilbināja Hektoru un lika tam novērst skatienu.

471—472 Stinksa, neradījums ar sievietes galvu un spārnotu lauvas ķermeni, netālu no Tēbām uzdeva ceļiniekiem mīklu un visus, kas to nespēja atminēt, aprija. Kad Oidips viņas mīklu atminēja, viņa metās bezdibenī. Sfinksa savu mīklu uzdeva saistītā valodā, tāpēc tā šeit saukta par dziesmu.

473—475 Lauvene — Himaira, nezvērs, kuram bija lauvas galva un kazas ķermenis, bet asti veidoja čūska. To nogalināja Bellerofonts, jādams Pēgasa — spārnota zirga mugurā. Pēgasam piecērtot kāju pie zemes, radās avoti, arī Peirēnes avots

Korintā (sal. «Mēdeja», 68).

527—544 Dzejnieks kritizē pazīšanas skatu Aishila «Ziedotājās» (166—232), kur Oresta

sproga, viņa pēdas nospiedums pie Agamemnona kapa un Elektras izšūts raksts brāļa apģērbā noder par pazīšanas zīmēm. Sal. 572—577.

528 Palestra — laukums vai telpa sporta nodarbībām.

613 Tiestīds — Tiesta dēls, Aigists.

654 Šķīstīšanās diena. — Piektajā dienā pēc dzemdībām notika šķīstīšanās svinības

nedēļniecei un personām, kas ar to bijušas saskarē. Desmitajā dienā upurcere-

monijā bērnam piešķīra vārdu. Abas svinības varēja apvienot desmitajā dienā, kā tas, spriežot pēc 1126. vārsmas, notika arī šajā gadījumā.

673 Atreidu ciltstēvs bija Zeva dēls Tantals.

674 Sal. 171—174 un attiecīgo paskaidrojumu.

694 Kā ar ugurūm. — Domāta ziņu pārraidīšana ar uguns signāliem. Šāds uguns signālu «telegrāfs» minēts Aishila traģēdijā «Agamemnons», 281—313.

699—746 Tāpat kā iepriekšējās kora partijās, arī šī kora dziesma nav saistīta ar traģēdijas sižetu (ja neskaita formālo saistījumu 744—746). Tajā atstāstīta epizode, kas attiecas uz Pelopīdu dzimtas lāstu, kuram sengrieķu traģēdijās ir ievērojama loma. Sīs dzimtas lāsts saistīts ar Tantala noziegumu.

Tantalam, Zeva un nimfas Plūto dēlam, bija ļauts piedalīties dievu dzīrēs. Viņš izrādījās šā goda necienīgs — zaga no galda ambrosiju un nektāru, izpauda dievu noslēpumus un, beidzot, gribēdams pārbaudīt, vai viņi patiešām ir viszinoši, nokāva savu dēlu Pelopu un deva tā miesu ēst dieviem. Vienīgi Dēmetra, iegrimusi skumjās pēc Aīda nolaupītās meitas Persefones, apēda pleca gabalu, ko dievi vēlāk, Pelopu atkal atdzīvinājuši, aizstāja ar ziloņkaulu. Tantals tika sodīts ar to, ka pazemē bija jācieš mūžīgas slāpes un bads. Viņš stāvēja ūdenī zem zara ar augļiem. Tikko Tantals noliecās, lai padzertos, ūdens izzuda, bet zars pacēlās gaisos, līdzko Tantals sniedzās pēc augļiem.

Kad Pelops bija pieaudzis, viņš devās uz Pīšu (Elīdā), kur valdnieks Oinomajs savu meitu Hipodameju bija apsolījis tam, kas Oinomaju, kuram viņa tēvs kara dievs Arējs bija uzdāvājis neuzveicamus zirgus, pieveiks zirgu skriešanās sacensībās. Pelops piekukuļoja Oinomaja ratu vadītāju, Hermeja dēlu Mirtilu, kas valdnieka ratu riteņu rumbās ievietoja nevis naglas, bet vaska stienīšus. Sacensību laikā Oinomaja rati pazaudēja riteni un valdnieks gāja bojā. Tā Pelops ieguva Hipodameju par sievu. Gribēdams atbrīvoties no līdzzinātāja, Pelops Mirtilu nogalināja, bet tas mirdams nolādēja Pelopu un viņa dzimtu. Pats Pelops, kuru šķīstīja Hēfaists, gan kļuva par valdnieku Oinomaja vietā, bet viņa pēctečus Mirtila lāsts ķēra jo smagāk.

Pelopa un Hipodamejas dēli Atrejs un Tiests nogalināja savu pusbrāli Hrīsipu. Par to Pelops viņus izraidīja no zemes. Atrejs kļuva par Mikēnu un Argosas valdnieku. Viņa vara bija saistīta ar zeltvilnas avi, kas piederēja pie viņa ganāmpulka. Tiests paveda Atreja sievu Aeropi un, ar tās palīdzību ieguvis zeltvilnas avi, gribēja sevi pasludināt par valdnieku. Taču Atrejs sodīja sievu ar nāvi un brāli izraidīja, bet tas, dodoties trimdā, paņēma līdzi un uzaudzināja Atreja dēlu Pleistenu. Kad Pleistens jau bija pieaudzis, Tiests sūtīja viņu noslepkavot Atreju, taču tas, aizsteigdamies Pleistenam priekšā, viņu nogalināja un tikai tad saprata, ka mirušais ir viņa dēls. Atrejs izlikās, ka grib ar brāli izlīgt, un Tiestu ar bērniem ataicināja uz Argosu. Tur viņš, brālim nezinot, lika nonāvēt tā bērnus un cēla mielastā viņu miesu brālim priekšā. Tiests, uzzinājis patiesību, Atreju nolādēja un no jauna devās trimdā. Bet Hēlijs, Saules dievs, nozieguma šausmināts, mainīja ierasto ceļu.

Trimdā orākuls Tiestam pavēstīja, ka dēls, ko viņam dzemdēs paša meita Pelo-peja, kādreiz atriebsies Atrejam. Tāpēc viņš, nevairīdamies asinsgrēka, tuvojās meitai. Kad Pelopeja jau gaidīja bērnu, Atrejs, nezinādams, ka tā ir brāļa meita, viņā iemīlējās un apprecēja viņu, bet Aigistu, kas piedzima Pelopejai, uzskatīja par savu dēlu. Kad Aigists bija pieaudzis, Atrejs viņam lika nogalināt Tiestu, taču tēvs un dēls laikus pazina viens otru un Aigists, atgriezies dzimtenē, nogalināja Atreju. Līdz ar to piepildījās orākula pareģojums. Bet naids starp Atreju un Tiestu rada turpinājumu attiecībās starp Atreja dēlu Agamem-nonu un Tiesta dēlu Aigistu.

Kora vēstījums pamatojas uz mīta variantu, saskaņā ar kuru ganu dievs Pāns zeltvilnas avi ar Aeropes starpniecību nodevis Tiestam. To viņam bija licis darīt Hermejs, gribēdams atriebties par to, ka Pelops bija nogalinājis viņa dēlu Mir-

tilu. Kad Tiests tautai rādīja zeltvilnas avi un gribēja sevi pasludināt par valdnieku, Zevs lika Hēlijam un zvaigznēm virzīties pa citu ceļu, tādējādi norādīdams, ka likumīgais valdnieks ir nevis Tiests, bet Atrejs.

733 Ammona zeme — Ēģipte; grieķi ēģiptiešu dievību Ammonu identificēja ar Zevu.

781—782 T. i.( uz Olimpiju, kas atradās pie Alfejas upes.

826—829 Pēc upurdzīvnieku iekšējo orgānu stāvokļa grieķi (arī romieši) pareģoja nākotni.

862—863 T. i., Olimpiskajās spēlēs. Sk. paskaidrojumu 781—782.

883—884 Eiripīds pret pārmērībām sportā vēršas arī citur. Sal. «Trojietes», 1209—1211.

886—887 Vīrs visbijīgākais — Strofijs. Sk. paskaidrojumu 82.

979 Dieva — Apollona, kura orākuls licis Orestam nogalināt māti.

980 Uz svētā trijkāja? — Delfu svētnīcā Apollona priesteriene Pītija, sēdēdama uz trijkāja pie zemes spraugas, no kuras virmoja tvaiki, ekstāzē izgrūda atsevišķus vārdus, ko priesteri tad izmantoja sakarīgi formulētā orākulā.

990 Zeva drosmīgiem dēliem — Dioskūriem.

996—997 Divdomīgi: koris ziiia, kas gaida KLitaimnestru.

1002 Par meitu... — par Ifigeniju.

1032 Pareģoni apsēsto — Kasandru. Sk. paskaidrojumu 41—44 traģēdijai «Trojietes».

1109—1110 Vīru saniknot. — Domāts jaunais vīrs Aigists. Šīs vārsmas pieļauj dažādas interpretācijas. Visticamāk, ka Klitaimnestra, kas jūt zināmu nožēlu par savu noziedzīgo rīcību (sal. 1105—1106), sev pārmet, ka rosinājusi Aigistu noslepkavot Agamemnonu (resp. piedalīties viņa nogalināšanā). Šo interpretāciju balsta Elek-tras replika 1111—1112.

1154 Spriežot pēc vārsmu skaita neatbilstības strofā un antistrofā, pēc 1154. vārsmas, domājams, dažu vārsmu trūkst.

1158 Kiklopu mūri. — Sk. paskaidrojumu 151 traģēdijai «Ifigenija Aulīdā».

1175—1176 Sk. paskaidrojumu 699—746.

1182 Par visu, ko cietu. — Pēc šīs vārsmas rokrakstos trūkst divu vārsmu.

1206—1207 Arī Aishila traģēdijā «Ziedotājas» (896—898) Klitaimnestra dēlam, kas grasās viņu nogalināt, rāda krūti, sacīdama:

«Stāj, dēls! Vai bijības tev nav nemaz, mans bērns,

Pret krūti šo, ko, miegā lūpas čāpstinot,

Tu zīdi, kas tev pienu deva dzīvīgo?»

1252—1255 Atriebējas briesmīgās, .. baismās čūskmates — Erinijas.

1256—1257 Vairogu ar Gorgonu — t. i., ar Gorgonas Medūzas galvu.

1258—1269 Arejpakalns — Areopags, pakalns ziemeļrietumos no Atēnu Akropoles, kur sanāca dievi, lai izšķirtu strīdus, kas bija radušies viņu starpā. Vēsturiskajā laikā Areopags bija padome, kurā ietilpa bijušie arhonti (augstākās vēlētās amatpersonas) un kura aristokrātijas valdīšanas laikā pārzināja svarīgākos valsts dzīves jautājumus. Valsts iekārtas demokratizācijas gaitā Areopaga tiesības tika pakāpeniski ierobežotas, un pēc Efialta reformas 462. gadā p. m. ē. tam palika vairs tikai krimināllietu tribunāla funkcijas. Areopaga tiesas mītiskajai nodibināšanai un Oresta tiesāšanai tajā veltīta Aishila «Orestejas» pēdējā luga — «Labvēlīgās».

1270—1272 Aiz sirdēstiem — par Oresta attaisnošanu. Dieves negantās — Erinijas. Aishila traģēdijā «Labvēlīgās» Atēna remdina Erīniju dusmas un pierunā tās pieņemt viņas piedāvāto patvērumu — svētvietu paša Areopaga pakājē.

1273—1275 Arkādija — kalnains novads Peloponēsas vidū. Likaja kalnā, kura pakājē atradās Oresta vārdā nosaukta apdzīvota vieta — Oresteja, bija Zeva svētvieta.

1277—1283 Šajās vārsmās atspoguļotajai mīta versijai Eiripīds veltījis traģēdiju «Helena». Šai lugā Protejs figurē kā Ēģiptes valdnieks.

1285 Ahaja — šeit: Peloponēsa.

1289 Par Kekropzemi dzejnieks šeit sauc Atēnas pēc to mītiskā dibinātāja Kekropa. Ar namu, laimes pārpilno domāta svētnīca, kur notiks Oresta šķīstīšana.

1343 No šiem suņiem — no Erīnijām, kas jau tuvojas Orestam.

1347—1348 Eiripīds mitoloģiskā ietērpā sniedz aktuālu motīvu: atēnieši 413. gadā nosūtīja

uz Sicīliju floti palīgā atēniešu karaspēkam, kas cīnījās pie Sirakūzām. Sikeļi — sicīlieši.

HELENA

Traģēdija izrādīta 412. gadā p. m. ē.

5 Faras sala atrodas rietumos no Nīlas deltas.

8 Teoklimens (gr. Theoklymenos) nozīmē — «ar dievu palīgu slavens».

13 Teonoja (gr. Theonoē) nozīmē — «tāda, kam zināms dievišķais» vai «tāda, kam dievišķs prāts».

15 Teonojas māte Psamate bija Nereīda.

25 Jaunava, no Zeva dzimusī — Atēna, kas dzimusi no Zeva galvas.

36—40 Šāds Trojas kara cēloņa izskaidrojums nav jauns. Jau «Kiprijās», Trojas kara priekšvēsturei veltītajā eposā, kas nav saglabājies, Zevam piedēvēts nodoms ar šo karu atvieglināt zemes nastu.

41 Ahiilejam.

69 Plāts — bagātības dievs.

94—102 Ajanis, Telamona dēls, bija viens no drosmīgākajiem grieķu varoņiem Trojas

karā. Kad pēc Ahilleja nāves tā ieročus piešķīra nevis viņam, bet Odisejam, viņš gribēja atriebdamies nogalināt grieķu vadoņus, bet Atēna aptumšoja viņa prātu, un Ajants apkāva ganāmpulka lopus, domādams, ka tie ir viņa nelabvēļi — vadoņi. Atguvis saprātu, viņš aiz kauna padarīja sev galu. Šo mīta epizodi Sofokls izmantojis traģēdijā «Ajants».

133 Testiāda — Aitolijas valdnieka Testija meita, Lēda.

150 Salamīna — šeit: Kipras galvenā pilsēta.

167—174 Sirēnas ir dievišķas būtnes, kas pēc izskata ir pa pusei meitenes, pa pusei

putni un apveltītas ar prasmi brīnum skaisti dziedāt. Tās parasti uzskatīja par upes dieva Aheloja un mūzas Melpomenes meitām. Pēc citas — Helenas mono-dijā izmantotās mīta versijas tās cēlušās no Aheloja asinīm, kas pilējušas zemē, viņam cīnoties ar Hēraklu (sal. Helenas uzrunu «Zemes meitas», 168). Viena no mīta versijām, kas attiecas uz sirēnu dzīves vietu, lokalizē tās pazemes valstībā. Aīda iemītnieces sirēnas piedalās mirušo apraudāšanā. Tāpēc Helena viņas šeit aicina sev palīgā.

175 Perseiasa — Persefone.

228 Varkaltais templis. — Sk. paskaidrojumu 1112 traģēdijai «Trojietes».

238 Dana ja mazdēliem — grieķiem. Danajs — mītiskais Argosas dibinātājs.

250 Simūnta — Simoenta.

375—380 Kallisto — arkādiešu valdnieka Likāona meita, Zeva mīļākā. Zevs viņu pārvērta

par lāču māti, lai pasargātu no greizsirdīgās Hēras.

381—384 Titāna Meropa meita — Kosa. Šajā vārdā Merops nosaucis salu, kuras valdnieks viņš bijis. Tuvāku ziņu par Eiripīda pieminēto mītu nav.

386—393 Sk. paskaidrojumu 699—746 traģēdijai «Elektra».

424 Pepls — garš un plats tieši uz miesas valkājams tērps.

547 Pie svētiem plāceņiem. — Sal. «Trojietes», 1063.

639—640 Brāļi — balizirgu jaunekļi — Dioskūri.

G70 Zeva un Majas dēls — Hermejs.

678 Soģis — Parīds.

744—757 Kā vēstī Tukidīds (VIII, I, 1), Atēnās valdīja vispārējs sašutums par zīlniekiem.

kuri ar saviem pareģojumiem bija atbalstījuši Sicīlijas iekarošanas plānu. Šī ekspedīcija 413. gadā atēniešiem bija beigusies ar katastrofālu sakāvi.

751 Helens — Priama dēls, kam bija pareģošanas spējas.

756 Ar uguns zīmēm. — Nākotni ari pareģoja, vērojot degošo upuru liesmas.

766—769 Atceļā no Trojas daudz grieķu kuģu gāja bojā vētrā Egejas jūrā. Kad pārējie

kuģi tuvojās Kafēreja zemesragam Eibojas salā, tās valdnieks Naupliļs ar maldinošiem uguns signāliem panāca, ka daļa no grieķu kuģiem uzskrēja zemūdens klintīm. To viņš darīja, atriebdams savu dēlu Palamēdu, ko grieķi, pamatojoties uz Odiseja nepatiesu apsūdzību nodevībā, pie Trojas bija sodījuši ar nāvi. Virsotne, kur Persejs biļ — zemesrags Āfrikā, kur Persejs nogalinājis Medūzu.

808 Tavs priekšlikums ir.. Trojas necienīgs — t. i., grieķu karaspēka un Menelāja veikto varoņdarbu necienīgs.

848 Ajants. — Sk. paskaidrojumu 94—102.

849 Nestora — Pilas valdnieka dēls Antilohs krita kaujā, glābdams tēvu.

855 Tantalīdi — Tantala pēcnācēji. Sk. vārdnīcā Tantals 1) un paskaidrojumu 699—746

traģēdijai «Elektra».

885—886 Tā uzvaru par Helenu .. pirkusi. — Afrodīte pierunāja Parīdu tai piespriest uzvaru triju dievju (Hēras, Atēnas, Afrodītes) strīdā par to, kura skaistākā, apsolīdama tam Helenu.

1057—1058 Tukšās kapenes. — Sk. paskaidrojumu 702 traģēdijai «Ifigenija tauru zemē».

1097 Dione — titāna Krona māsa, Zeva sieva pirms Hēras.

1128 Vientuļais laivinieks — Nauplijs. Sk. paskaidrojumu 766—769.

1201 Protams, divdomīgi: Teoklimens šo repliku saprot citādi nekā skatītājs, kas zina patiesos apstākļus.

1221 Priamldi — Priama bērni; šeit: trojieši.

1225 Divdomīgi: Teoklimens ar «tur» saprot Aīdu, Helena to attiecina uz Proteja kapu, pie kura atrodas Menelājs.

1242 Pelopidi — šeit: grieķi.

1272 Feniķiešus antīkajā pasaulē uzskatīja par izciliem jūras braucējiem.

1301—1367 Kora partija veltīta vēstījumam par to, kā izmisusī Dēmetra meklējusi savu Aīda nolaupīto meitu Persefoni. Dēmetra šeit identificēta ar Ķibeli — frīģiešu dievu māti, kuras ekstātiskais kults daudzējādā ziņā bija līdzīgs Dionīsa kultam. Ķibeli grieķi pielīdzināja Rejai, Urāna un Gajas meitai, olimpisko dievu mātei.

1306—1307 Persefoni kā mirušo valstības dievību reizēm vairījās saukt vārdā.

1309 Kastaņetēm līdzīgus tarkšķus savās ekstātiskajās orģijās izmantoja bakhantes. Tos lietoja arī koribanti (sk. paskaidrojumu 143—144 traģēdijai «Hipolits»),

1344 Dēo — Dēmetra.

1346 Šķindošais varš — kimbalas, mūsdienu orķestra šķīvjiem līdzīgs sitamais instruments.

1353—1368 Šīs (rokrakstos slikti saglabājušās) strofas nozīme nav gluži skaidra. Koris pārmet Helenai, ka tā neesot parādījusi Dēmetrai — Ķibelei pienācīgo godu, bet nav īsti saprotams, kāds pamats šādam pārmetumam.

1361 Nartēka — čemurziežu dzimtas augs.

1412 SIdoniešu kuģi. — Sīdona — Feniķijas ostas pilsēta. Sal. 1272 un attiecīgo paskaidro jrunu.

1451—1478 Strofā (1451—1464) koris uzrunā kuģi, kas Helenu aizvedīs uz dzimteni, anti-strofā (1465—1478) — pašu Helenu. Viss antistrofā teiktais attiecas uz Spartu.

1457—1458 Ponts («Jūra») ir Gajas dēls, Nēreja tēvs. Galēne (rāmās jūras personificējums) grieķu mitoloģijā biežāk figurē kā Nēreja meita.

1464 Perseju uzskatīja par Mikēnu dibinātāju. Uz turieni dosies Menelājs vispirms, lai apglabātu Klitaimnestru (sal. «Elektra», 1277—1279), un tikai tad uz Spartu. Taču koris ar laipno krastu, kur Per sejām māja, saprot Peloponēsu vispār.

1466 Leikipldas — Mesēnijas valdnieka Leikipa meitas, Dioskūru iemīļotās, spar-tiešu dievības. Arī viņu tempļa priesterienes sauca par Leikipīdām. Brāzmainā upe — Eirota.

1470—1475 Hiakints — skaists jauneklis, Apollona mīlulis. Kad Apollons reiz vingrinājās diska mešanā, Zefirs, rietumvēja dievs, kas ari mīlēja Hiakintu, aiz greizsirdības Apollona sviesto disku uztrieca jauneklim. No mirstošā Hiakinta asinīm Apollons lika uzdīgt hiacintei un Hiakintam par godu nodibināja svētkus, ko Spartā svinēja katru vasaru.

1495—1511 Sājā strofā koris vēršas pie Dioskūriem. Par stādiņu Idā... — Sk. paskaidrojumu 885—886.

1510 Saskaņā ar mītu Apollons kopā ar Poseidonu, vienu gadu kalpodami trojiešu valdniekam Lāomedoniam, uzcēluši varenos Trojas mūrus.

1575—1576 Airētāji pakļauti vecākajam, kas tiem ar saucieniem vai flautas skaņām norāda ritmu.

1667—1669 Spartā pastāvēja Helenas kults.

1670—1674 Helenas sala stiepjas ziemeļu—dienvidu virzienā gar Atikas austrumkrasta dien-vidposmu. Akte — Atika.

IONS

Traģēdijas izrādīšanas laiks nav zināms, taču lugas sižeta risinājuma un stilistisko pazīmju analīze ļauj to pieskaitīt dzejnieka daiļrades posmam, kurā radušās trīs iepriekšējās mūsu izdevumā ievietotās lugas.

6 Apollona svētnīcā bija novietots konusveida akmens, kas, pēc grieķu priekšstatiem, atradās pašā pasaules centrā («zemes naba»),

8 Pilsēta Jo slavena — Atēnas.

10 Erehtejs. — Eiripīds izmanto šajā lugā mīta versiju, saskaņā ar kuru Erehtejs ir Erihtonija dēls. Pēc citām versijām, viņš ir vai nu Erihtonija mazdēls, vai tiek identificēts ar Erihtoniju. Sk. paskaidrojumu 20—25.

13 Makras (gr. Makrai pētrai — «Augstās klintis») atradās Akropoles ziemeļpusē.

20—25 Erihtonijs — mītisks Atēnu valdnieks. Viņš radās no Hēfaista nepiepildītās mīlas uz Atēnu. Jaunavīgajai dievei pretojoties Hēfaistam, tā sēkla notecēja zemē, no kuras šai vietā izauga Erihtonijs, kam ķermeņa apakšdaļa bija čūskai līdzīga. Bērna uzaudzināšanu uzņēmās Atēna. Reiz viņa to ievietoja šķirstiņā, kurā bērna apsargāšanai atradās arī divas čūskas (čūskām piedēvēja spējas atvairīt nelaimi), un iedeva glabāt Aglaundām — Kekropa, Atēnu pirmā mītiskā valdnieka, un tā sievas Aglauras trim meitām, piekodinādama, ka tās nedrīkst ielūkoties šķirstiņā. Kad Aglauridas, ziņkāres mudinātas, tomēr atvēra to, viņas aiz šausmām par negaidīto skatu metās lejā no Akropoles klints un dabūja galu. Ar šo mītu atēnieši pamatoja paražu jaunpiedzimušajiem zēniem iedot čūskveida amuletus. Eiehteja pēcteči •— atēnieši.

59 Halkodonts — Eibojas valdnieks.

71—72 Pretruna traģēdijas sižeta risinājumā: Kreūsa atzīst Ionu par savu dēlu Delfos. Sajās vārsmās acīmredzot saskatāmas reminiscences par citu mīta versiju, saskaņā ar kuru šī «pazīšana» notiek tikai vēlāk — Atēnās. Sal. 1566—1568.

91—93 Sk. paskaidrojumu 980 traģēdijai «Elektra».

157 Zelta kambaros — mantnīcās, kurās glabāja Delfu templim ziedotās veltes.

159 Zeva sūtni — ērgli.

184—237 Kora uznākšana nav tieši saistīta ar sižeta risinājumu. Eiripīds tā ierašanos motivē ar svētceļnieku vēlēšanos iepazīties ar Apollona templi, īpaši ar tā skulpturālo apdari.

Dubultā seja raugās brīnišķām acīm. — Sīm vārsmām pagaidām nav atrasts pārliecinošs izskaidrojums. Tālāk atnācējas aplūko frīzē un dzegā redzamās skulptūras, kas attēlo: a) Hērakla cīņu ar Lernes hidru (191—200); šai cīņā

Hēraklam palīdzēja Iolājs, hidrai, kad tai bija nocirstas galvas, ar lāpu piededzinot kaklu; b) Bellerofontu, kas Pēgasa mugurā nogalina Himairu (201—204); sal. «Elektra», 473—475 un attiecīgo paskaidrojumu; c) dievu cīņu ar gigantiem (205—218); Enkelāds — gigants ar simt rokām; Mimants — gigants.

267—274 Sal. 10 un 20—25, kā arī attiecīgos paskaidrojumus; Kekiopmeitas — Aglauridas (sk. paskaidrojumu 20—25).

275—282 Lai gūtu uzvaru karā pret Eleisīnas valdnieku Eimolpu, kas bija Poseidona dēls, Erehtejs ziedoja dieviem savu meitu (vai — pēc Eiripīda šeit izmantotās mīta versijas — meitas). Viņš divcīņā nogalināja Eimolpu. Poseidons, atriebdams dēla nāvi, iesita Erehtejam ar savu trejžuburi; atvērās zeme un aprija atēniešu valdnieku.

285 Pītijs — Pīto (Delfu) dievs, Apollons.

296 Kekiopīdiem — atēniešiem.

300 Lebadejā (Boiotijā) atradās hēroja Tioionija orākuls.

323 No svētceļniekiem pārtieku un ziedokļiem. — Priesteri un tempļa kalpi no svētceļniekiem saņēma dāvanas un uzturam varēja izlietot upuriopus, jo, ziedojot dieviem, sadedzināja tikai atsevišķas to daļas.

366 Visu grieķu trijkājī. — Sk. paskaidrojumu 980 traģēdijai «Elektra». Visu uzsver Delfu Apollona tempļa Visgrieķijas nozīmi.

420—424 Ksūts vērsīsies pie Apollona galvenā altāra, bet Kreūsai liek pēc kārtas doties pie citu dievu ziedokļiem.

455—456 Pēc parastākās mīta versijas, Zevam, no kura galvas dzima Atēna, šajās «dzemdībās» ar cirvi palīdzēja Hēfaists, pēc citas, šeit izmantotās, — Prometejs.

457 Atēna šeit tiek identificēta ar uzvaras dievi Nīki.

461 Pasaules naba. — Sk. paskaidrojumu 6.

465 Lētojas atvase — Artemīda.

559 Sal. 64.

653—654 Upuri parasti nesa piektajā dienā pēc bērna piedzimšanas. Sk. arī paskaidrojumu 654 traģēdijai «Elektra».

661 Ions — gr. Ton. Dzejnieks šo vārdu saista ar divdabja formu i'on — «ejošs, nākošs». Ions tātad ir «tas, kas nāk [pirmais pretī]».

724 Erehtejs vecais te apzīmē Erehteja dzimtu.

843 No Aiolīdām varētu viņš sievu ņemt — t. i., sievieti no paša dzimtas.

872 Kāda mīta versija par Atēnas dzimšanas vietu min Tritona ezeru Āfrikā (tagadējā Dienvidtunisijā). Sakarā ar to viens no dieves epitetiem ir Trītogēneia — «pie Tritona ezera dzimusī». Taču šis epitets pieļauj arī citus skaidrojumus.

987 Zemes dēli — giganti (to māte ir Gaja).

988 Saskaņā ar mītu dievi cīnījušies ar gigantiem Flegras laukos, ko parasti lokalizē Halkidikes pussalā (Maķedonijā).

991 Pēc parastās mīta versijas, vienīgo mirstīgo no trim Gorgonām — Medūzu nogalināja Persejs.

1000 Sk. paskaidrojumu 20—25.

1004—1005 Šīs vārsmas uzskata par vēlāku iespraudumu. To saturs atkārtojas 1010—1015.

1048—1049 Dēmetras meita, dieve, kas valdi pār ceļiem. — Persefone tiek šeit identificēta ar Hekati.

1075—1089 Man nākas sarkt par dievu, dziesmās slavēto. — Domāts ir Iakhs, lauku dievība, kas līdz ar Dēmetru un Persefoni veidoja trijotni, kurai par godu svinēja Eleisīnas mistērijas. Koris ir pārliecināts, ka svešas cilmes personas (Iona) klātbūtne šo dievu aizvaino. Divdesmitās dienas naktī. — Boedromija mēneša divdesmitā diena — Eleisīnas svētku sestā diena bija to kulminācija; Selēne — mēness dieve; Meitu .. un māti — Persefoni un Dēmetru.

1090—1098 Sal. saturā līdzīgo kora dziesmu traģēdijā «Mēdeja», 410—430.

1125—1127 Bakham bija svētvieta Pamāsa kalnā, kuram ir divas virsotnes.

1133—1166 Telts apraksts, jādomā, atspoguļo iespaidus, ko dzejnieks guvis, vērojot atēniešu pārstāvniecības rezidenci Delfos, Mantnīca, no kuras Ions ņem dažādus priekšmetus telts iekārtošanai un izgreznošanai, tāpat pieder atēniešu templim Delfos (šādi tempļi tur bija daudzām grieķu valstīm).

Hērakla dāvana (1144—1145) ir mitoloģisks anahronisms: pēc mitoloģijas ģenealoģijas Hērakls dzīvojis vairākas paaudzes vēlāk nekā šīs traģēdijas personāžs.

1137 Pletis — garummērs ( = 30,83 m).

1152—1156 Plejādes, Oiions, Hiādes. — Sk. paskaidrojumu 468 traģēdijai «Elektra»; Lācis — Mazā Lāča zvaigznājs; virs Mazā Lāča astes atrodas polārzvaigzne.

1164 Kekrops mitoloģijā figurē kā pirmais Atēnu valdnieks, kas, tāpat kā Erihtonijs (sk. 20—25 un attiecīgo paskaidrojumu), dzimis no zemes un ko parasti attēloja ar čūskai līdzīgu ķermeņa apakšdaļu.

1165 Kratērs — maisāmtrauks.

1181 Fiāle — lēzens kauss.

1195 No feniķiešu pilsētas Biblas ievestais vīns Grieķijā bija ļoti iecienīts.

1261 Kēliss — Kēfisas upes dievs. Upju dievus iedomājās vērša izskatā vai kā cilvēkus ar vērša galvu. Ions dēvē Kēfisu par Kreūsas tēvu tāpēc, ka novada upju dievus dažkārt uzskatīja par tā iedzīvotāju senčiem.

1427—1429 Sk. 21—22.

1431 Sal. paskaidrojumu 20—25.

1434 Kad Atēna sacentās ar Poseidonu par to, kuram piederēs Atika, abi dievi norunāja, ka uzvarētājs būs tas, kura dāvana novadam būs vērtīgāka. Posei-dons ar trejžuburi lika no Akropoles klints izlauzties avotam, bet Atēna iedēstīja pirmo olīvkoku, gūdama sacensībā virsroku.

1478 To zina, kas nokāva Gorgonu — Atēna. Sal. 991 un attiecīgo paskaidrojumu.

1482 Par lakstīgalu klinti nekas tuvāk nav zināms.

1535—1536 Ja ģimenē nebija dēla, ģimenes galva varēja tādu iegūt adopcijas ceļā. Reizēm tas bija radinieka vai drauga dēls — saprotams, ja viņa tēvam bija vēl citi dēli.

1566—1568 Sal. 71—72 un attiecīgo paskaidrojumu.

1579—1580 Eiripīds saista četru seno joniešu fīlu (cilšu) nosaukumus ar lonu.

1582—1588 Saistot joniešu nosaukumu ar atēnietes Kreūsas dēla vārdu, dzejnieks pasvītro joniešu tuvību ar atēniešiem.

1592 Rijs — zemesrags Ahajas novada ziemeļos (Ziemeļpeloponēsā).

1593 Norādījums, ka nosaukums «ahaji» (jeb «ahajieši») nereti apzīmē grieķus vispār.

IFIGENIJA AULĪDS

Traģēdija izradīta pēc Eiripīda naves.

1 Mans vecais... — No visām mūsu dienas sasniegušajām sengrieķu traģēdijām tikai četras nesākas ar tradicionālajiem jambu trimetriem, bet ar anapestiem: Aishila «Lūdzējas» un «Persieši» (abas lugas sākas ar kora partijām), Eiripīda «Ifigenija Aulīdā» un nezināma autora (dažkārt Eiripīdam piedēvētais) «Rēss» (abas traģēdijas sākas ar dialogu).

11 Eirlpa līcis šķir Eibojas salu no Boiotijas. Pie tā atradās Aulīda (Boiotijā) un Halkīda (Eibojas salā). Aulīdā bija noenkurojusies flote ar grieķu karaspēku.

39 Priežkoka plāksnīte — ar vasku pārklāta tāfelīte, uz kuras rakstīja ar dzelzs irbuli.

49 Testiāda — Lēda, Aitolijas valdnieka Testija meita.

71 Frīģietis — Parīds.

72 Kas dievietēm.. strīdu izšķīris. — Sk. paskaidrojumu 885—886 traģēdijai «Helena».

76 Uz zaļo Idu ved. — Sk. paskaidrojumu 597 traģēdijai «Trojietes».

91 Artemida dēvēta par šīs vietas dievi tāpēc, ka tai, kā izriet no 185, 433 un 1543—1544, Aulīdā bijusi svētbirzs.

Artemida prasīja Ifigeniju atmaksai par to, ka Agamemnons bija nogalinājis dievei svētu briežumāti. Šo momentu Eiripīds noklusē, lai kā Agamemnona rīcības motīvu izceltu karavadoņa godkāri. Traģēdijā «Ifigenija tauru zemē» Ifigenijas ziedošanas motivācijai kalpo cits motīvs. Sk. traģēdiju «Ifigenija tauru zemē», 17—21.

134 Dievietes dēlam. — Ahilleja māte bija Tetīda, jūras dieva Nēreja meita, tēvs — Ftījas valdnieks Pēlējs.

151 Uz kiklopu svētajiem mūriem. — Mikēnu (Tīrintas u. c.) vairākus metrus biezie mūri veidoti no tik lieliem akmens bluķiem, ka par nocietinājumu celtniekiem iedomājušies kiklopus. (Vēl mūsu dienās no lieliem akmens bluķiem bez javas veidotus seno celtņu mūrus pieņemts saukt par «ciklopiskiem»), Sk. arī vārdnīcā Kiklopi.

165—169 Sk. paskaidrojumu 11.

170 Aretūsa — avots.

171 Ahaju pulkus. — «Ahaji» (jeb «ahajieši») gan eposā, gan traģēdijā apzīmē grieķus vispār.

180 Gans Parīds. — Sal. 76—77.

192 Abus Ajantus. — Trojas karā piedalījās divi Ajanti: Oileja — lokriešu (Vidus-grieķijā) valdnieka dēls un Salamīnas valdnieka Telamona dēls.

195 Protesilājs bija pirmais grieķis, kas krita Trojas karā.

196 Palamēds — Eibojas valdnieka Nauplija dēls, kas izcēlās ar gudrību un atjautību; viņam, starp citu, piedēvēja galdiņspēļu izgudrošanu. Homērs Palamēdu nemin.

199 Diomēds — Tīdeja dēls, izcils Trojas kara varonis, kam veltīta «Iliādas» II grāmata.

201 Mērions — krētietis; par kara dieva Arēja atvasi tas šeit dēvēts savas varonības dēļ.

203 Lāerta dēls — Odisejs.

204 Kalnainā sala — Itaka, Odiseja dzimtene.

205 Nirējs no Sīmes salas «Iliādā» dēvēts par skaistāko grieķi pēc Ahilleja (II, 671—674).

207 Heirons — gudrs kentaurs, daudzu grieķu varoņu, arī Ahilleja skolotājs. Hei-ronu uzskatīja par ārstniecības pamatlicēju.

215 Eimēls — Fēru (Tesālijā) valdnieka Admēta dēls, kam Trojas karā bija vislabākie zirgi (sal. «Iliāda», II, 763—767).

231—302 Daži zinātnieki uzskata kora partijas posmu ar kuģu uzskaitījumu par vēlāku iespraudumu.

237 Ftījas mirmidoniešu Arējs — Ahillejs, kas savas varonības dēļ pielīdzināts pašam kara dievam. Mirmidonieši — Tesālijas cilts, Ahilleja pavalstnieki.

244—246 Tēsēja dēls. — «Iliāda» kā atēniešu vadoni min Peteja dēlu Menesteju (II, 552).

248 Eirials .. un Stenels. — Abi līdzās minēti arī «Iliādā» (II, 564—566).

260 Zemes dēls Lēits — viens no vīriem, kas bija radušies no Kadma iesētajiem pūķa zobiem (sk. vārdnīcā Kadms).

261 Fokieši — Fokīdas (sk. vārdnīcā) iedzīvotāji.

262 Lokrīda — divu Vidusgrieķijas novadu apzīmējums. Korintas līča ziemeļos atradās Rietumlokrīda, ko sauca par Ozolu (pēc ozolu cilts) Lokrīdu, pie Eibojas līča — Austrumlokrīda, kas savukārt dalījās pēc galvenās pilsētas Opūntas nosauktajā Opūntas Lokrīdā un Epiknemidiešu (epiknemidieši — pie Knemīda

kalnu grēdas dzīvojoša cilts) Lokrīdā, kur atradās arī tālāk minētā Tronija, Oileja dēla Ajanta dzimtene.

267 At reids — šeit: Agamemnons.

269 Adrasts. — Tā kā Homēra («Iliāda», II, 572) minētais Adrasts saskaņā ar mitoloģisko ģenealoģiju pieder pie citas varoņu paaudzes, daži izdevēji pieņem, ka pārrakstītājs kļūdījies un ka īpašvārda «Adrasts» (gr. 'Adrastos) vietā jābūt sugas vārdam «brālis» (gr. adelphds). Ja šiem izdevējiem taisnība, tad domāts otrs Atreids — Menelājs.

270—272 To, kas kaislē pret svešnieku pameta dzimteni — Helenu.

274 Pilos Nestors — vecākais Trojas kara dalībnieks, pazīstams ar savu gudrību un daiļrunību. Pila — vairāku pilsētu nosaukums. Par Nestora pilsētu parasti uzskata Pilu Mesēnijā.

276 Vērškājis Alleys ir Alfejas — Peloponēsas upes dievs. Sk. paskaidrojumu 1261 traģēdijai «Ions».

277 Ainiāņi — Tesālijas cilts.

279 Elīda — apgabals Peloponēsas ziemeļrietumos.

280—281 Ko visa tauta par epejiem dēvē — pēc Epeja, mītiska Elīdas valdnieka.

282 Eirits. — «Iliāda» kā epeju vadoni min nevis Eiritu, bet tā dēlu Talpiju (II, 621—622).

283—287 Talieši ir pie Ehīnu salu grupas (Eliinādām) piederošās Tafas salas iedzīvotāji, kam bija nelaba jūras laupītāju slava. Tāpēc arī tur «jūrnieki nelabprāt piestāj». Ehīnu salas atrodas Jonijas jūrā netālu no Ahelojas upes ietekas.

289 Ajants, Salaminas auklēts. — Sk. paskaidrojumu 192.

290 Saista labējo spārnu ar kreiso — t. i., atrazdamies ar saviem kuģiem vidū starp abiem flotes spārniem.

328 Menelājs atbild uz brāļa jautājumu (sk. iepriekšējo vārsmu). Viņš acīmredzot devies pretim Ifigenijai un redzējis Agamemnona kalpu atstājam nometni.

391 Sk. 58—65 un 77—79.

392—393 Taču mudināja tos dieve Cerība. — Zvērēdams, ka dosies palīgā tam, kam Helena tiks nolaupīta, katrs precinieks cerēja, ka tieši viņš būs tas, kuru viņa izraudzīsies par vīru. Tāpēc arī dzejnieks 395. vārsmā runā par izspiestiem solījumiem: Helenas tēvs Tindarejs panācis zvērestu ar to, ka atstājis cerības visiem meitas rokas tīkotājiem.

407 Lai abi esam prātīgi, ne apmāti! — Sal. Antigones vārdus «Ne līdzi nīst, bet mīlēt esmu dzimusi» Sofokla «Antigonē», 523.

410 Tad izciest to par Grieķiju tu nevēlies? — Menelājs vairās tieši minēt Ifigenijas ziedošanu.

411 Gan tu, gan Grieķija sirgst kāda dieva dēļ. — Jādomā, Afrodītes dēļ.

433—434 Pirms kāzām līgavu iesvētīja ar ziedojumu Artemīdai kā dzemdību dievei. Ziedoja ari Hērai kā laulības sargātājai.

461 Tai visai drīz būs drūmais Aids precinieks. — Sal. Antigones vārdus:

Himenājs gāja man garām Bez līksmajām dziesmām,

Jo saderēta Aherontam es.

(Sofokla «Antigonē», 814—816)

504 Tanlals — sk. vārdnīcā.

524 Sīsiisēklai. — Saskaņā ar kādu mīta variantu Odiseja māte Antikleja pirms laulības ar Lāertu bijusi nelietīgā Korintas valdnieka Sīsifa mīļākā un Odisejs īstenībā bijis viņa, nevis Lāerta dēls.

534 līdz pašiem kiklopmūriem. — Sk. paskaidrojumu 151.

579 Olimps — leģendārs frīģiešu vai mīsiešu flautists.

607 Grieķi (arī romieši) saskatīja putnu lidojumā labu vai ļaunu zīmi iecerētam pasākumam.

626 No pašas Nērejmeitas dievišķīgās cilts. — Sk. paskaidrojumu 134.

651 Мал jaunā šķilšanās tik gara izliekas. — Gandrīz visas Agamemnona replikas šai dialogā ir divdomīgas. To īsto jēgu gan saprot skatītājs, bet ne Ifigenija, kuras neziņa skatītāja uztverē rada spilgti dramatisku kontrastu ar tēva nelaimi vēstītājiem vārdiem.

697 Āsops — Asopas upes dievs. Šāds nosaukums bija vairākām Grieķijas upēm. Šeit domāta upe Aigīnas salā.

699 Oinone — senais Aigīnas salas nosaukums.

702 Pret dievu gribu?... — Klitaimnestras jautājums gluži pamatots. Tas, ka mirstīgais prec nimfu, tai šķiet neparasti.

706 Kentauri —• mitoloģiskas būtnes, puscilvēki — puszirgi.

710 Bet gudrāks vēl, kas deva to. — Klitaimnestra slavē Ahilleja tēvu, kas pratis savam dēlam atrast tik labu skolotāju.

715 Par to lai vīrs, kas viņu iegūs, rūpējas. — Arī šī Agamemnona atbilde ir divdomīga. Viņš domā Aīdu, kamēr Klitaimnestra, dabiski, saprot, ka vīrs runā par Ahilleju.

724 Ar to ir jāsamierinās. — Ir neparasti un neērti rīkot mielastu pie kuģiem, bet Klitaimnestra saprot, ka šādā situācijā citas izejas nav.

731 Rūpējies par meitenēm! — «Iliādā» minētas trīs Agamemnona meitas — Hrīso-temīda, Lāodike un Ifianasa (IX, 145), bet traģēdijās Lāodikes vietā figurē Elektra, Ifianasas vietā — Ifigenija.

732 Kas lāpu cels? — Sk. paskaidrojumu 1027 traģēdijai «Mēdeja».

739 Dieviete, kas Argosā — Hēra, Argosas sargātāja.

756 Foiba svētajā zemē. — Saskaņā ar mītu Trojas mūrus cēluši Apollons un Po-seidons.

757 Kasandra. — Sk. paskaidrojumu 41—44 traģēdijai «Trojietes».

758 Laurlapu vainags — pareģu atribūts. Laurkoks ir Apollonam svēts.

764 Arējs — šeit: karaspēks.

768 Zevdēli ■— Dioskūri.

774 Frīģiešu Pergama — Trojas cietoksnis.

786—788 Izdiešu sievietēm, .. frīģiešu sievām! — Grieķu sievietes (koris) iedomājas bēdas, kādas piemeklēs to tautu sievietes, kuras cīnīsies pret grieķiem.

793 Gulbja atvase — Helena.

799 Mūzu plāksnītes — mūzu vai viņu inspirētu dzejnieku rakstāmtāfelītes.

812 Farsāla — pilsēta Tesālijā, kur dzīvoja Ahilleja tēvs Pēlējs.

814 Mirmidonus. — Sk. paskaidrojumu 237.

818 Atrejdēli — Agamemnons un Menelājs.

855 Ajakīds — Ajaka pēcnācējs. Ahillejs bija Ajaka mazdēls. Sal. 697—701.

860 Tai .. mani deva Tindarejs. — Sk. 46—48.

881 Dardanpils — Troja (pēc Dardana, trojiešu ciltstēva).

909 Tavu zodu . . skarot. — Senajiem grieķiem raksturīgs lūdzēja žests.

951—953 Lai diža barbarzemes Sipila... — Sipila bija pilsētiņa uz Lidijas un Frīģijas robežas, kur kādreiz bija valdījis Agamemnona un Menelāja ciltstēvs Tantals. Ahillejs saka: ja viņš nepildīs savu solījumu glābt Ifigeniju, tad lai slavena kļūst neievērojamā Sipila, bet viņa paša pārvaldītā Ftīja lai lemta aizmirstībai.

955—957 Jo kas par cilvēku gan ir šāds pareģis... — Sal. 520—521.

965—966 Šajās vārsmās var saskatīt cita mīta varianta reminiscences, saskaņā ar kuru Ifigenija ataicināta uz Aulīdu ar Ahilleja ziņu. Tādā gadījumā kļūst labi saprotama Ahilleja rīcība traģēdijas beigu posmā, kur viņu redzam rosīgi piedalāmies Ifigenijas ziedošanas rituālā (1568—1576). Var secināt, ka vēstneša stāstījumā, kas ir neapšaubāms vēlāka laika papildinājums nesaglabājušos lugas beigu vietā, izmantots šī mīta variants.

987—988 Meiias asinis var dienās jaunu vēstīt tavai laulībai. — Ja Ahillejs neglābs Ifigeniju, tās bojāeja nesīs nelaimi viņa nākamajai laulībai.

1036—1096 Kora partijas pirmajā posmā (strofā) apdziedātas Pēlija un Tetīdas kāzas, otrais (antistrofa) ietver mūzu, Apollona un Heirona sludināto Ahilleja varonības un diženuma pareģojumu. Beigu posmā ar Ahilleja spožo slavu salīdzināts Ifigenijas skumjais liktenis, kā arī izteiktas pārdomas un nožēla par tikumu pagrimumu.

1080 Tev ■— Ifigenijai.

1111—1114 Agamemnons cenšas sievai iestāstīt, ka viss sagatavots pirmskāzu upurim (sk. paskaidrojumu 433—434).

1150 Tantals. — Te nav domāts Pelopa tēvs, bet gan Tiesta dēls, Aigista brālis.

1180—1182 Klitaimnestras vārdi ir divdomīgi. Tajos ir slēpts drauds, ka Agamemnonu, ja viņš nogalinās Ifigeniju, mājās sagaidīs atmaksa. Bet Agamemnons saprot, ka, atsakoties no Ifigenijas ziedošanas, mājās tiks sagaidīts sirsnīgi.

1201 Hermione — Menelāja un Helenas meita.

1216 Olīvzars ir lūdzēja atribūts.

1226 Vaiga, tāpat kā zoda skaršana ir lūdzēja žests. Sk. arī paskaidrojumu 909. Sal. «Mēdeja», 709.

1252 Sal. mirušā Ahilleja ēnas vārdi «Odisejā», XI, 489—491:

Labāk es gribētu strādāt virs zemes kā algādzis vienkāršs,

Kalpodams nabaga vīram, kas trūkumā dzīvo ik dienas,

Nekā par valdnieku būt starp tukšajām mirušo ēnām.

1267—1268 Aigosā tiks slepkavotas meitenes — mājās palikušās pārējās Agamemnona un Klitaimnestras meitas.

1276 Ai, sievas! — Klitaimnestra vēršas arī pie kora.

1281 Paiāns. — Šeit domāts sēru paiāns (sk. vārdnīcā Paiāns 2).

1287—1291 Sk. paskaidrojumu 597 traģēdijai «Trojietes».

1321 Varā kaltajiem priežkoka kuģiem. — Apkalti bija kuģu smailie priekšgali, ar ko kaujā dragāja ienaidnieka kuģus.

1421—1422 Ahillejs ne vien apbrīno Ifigenijas vīrišķību, bet arī atzīst viņas lēmumu par pareizu. Līdz ar to, arī nepieņemot cita mīta varianta izmantošanu (Eiripīdam nepiederošajā) lugas beigu posmā, ziņneša stāstījumā (sk. paskaidrojumu 965— 966), Ahilleja rīcība, piedaloties Ifigenijas ziedošanas rituālā, nav tik nemotivēta, kā varētu likties pēc pirmā acu uzmetiena. Ahillejs ir savas tautas patriots, un, tā kā Ifigenijas atteikšanās no viņa priekšlikuma to aizstāvēt ar bruņotu spēku nāk par labu grieķu tautai, viņš iekšēji vairs nepretojas jaunavas upurēšanai. Taču viņš joprojām savu solījumu uztur spēkā. Ja Ifigenija vēl pārdomās, viņš savu vārdu turēs.

1455 Tam tevis dēl būs sīvas cīņas jāpieredz! — Divdomīgi: Klitaimnestra domā par to, ka viņa Agamemnonam atriebsies par meitas nāvi, bet Ifigenija ar šiem vārdiem saprot gaidāmā kara grūtības.

1465 Kaut bez vainas es. — Ifigenijas jūtas ir pretrunīgas. Viņa gan dodas nāvē brīvprātīgi, tomēr jūtas nevainīgs upuris. Iespējams, ka viņa šos vārdus runāja sevī, mātei nedzirdot, jo dialogā ar māti dara visu, lai viņu mierinātu.

1485—1487 Lai es .. dievu lēmumu dzēstu — t. i., īstenotu.

1498 Pelasgu zeme. — Pelasgi ir Grieķijas pirmiedzīvotāji, bet Eiripīds ar šo apzīmējumu te domājis grieķus vispār.

1500 Persejpilsēta. — Perseju kā Mikēnu dibinātāju min arī grieķu ģeogrāfs un vēsturnieks Pausanijs (m. ē. 2. gs.).

1509 Nu sveika, mīļotā gaisma! — Ar šiem vārdiem beidzas Šillera atdzejojums. Vācu dzejnieks piezīmē: «Šeit beidzas lugas darbība (die dramatische Handlung). Tas, kas vēl seko, ir stāsts par Ifigenijas izturēšanos upurēšanas laikā un viņas brīnumaino izglābšanu.»

1532—1629 Traģēdijas beigas, sākot ar pirmajām ziņneša runātajām vārsmām, nepieder Eiripīdam. Pieļaujams pieņemt, ka vēstneša stāstījuma sākums līdz 1579. vārsmai radies senajā Grieķijā, taču viss sekojošais teksts ar savām pantmēra un pat valodas kļūdām ir visai neveiksmīgs Eiripīda «Hekabes» ziņneša stāsta

atdarinājums, kas radies daudz vēlākā, jādomā, Bizantijas laikā. Par to, kādos apstākļos gājis bojā paša Eiripida sarakstītais beigu posms, iespējami vienīgi minējumi.

Mūs, dabiski, interesē jautājums, kādas bijušas īstās beigas. Laimīgā kārtā kādā Ailiāna (ap m. ē. 200. gadu) darbā citētas dažas Eiripida «Ifigenijas» (tā norāda Ailiāns) vārsmas, kas ļauj iedomāties traģēdijas beigas:

Es ahajiešiem rokās likšu briežmāti Ar staltiem ragiem. Viņi nogalinās to Un iedomāsies tavu meitu nokaujam ...

Šos vārdus acīmredzot runā pati Artemīda. Jādomā, ka tā parādījusies Klitaim-nestrai un, viņu mierinādama, pavēstījusi, ka apmainīšot Ifigeniju pret briežu māti un jaunavu aizvedīšot uz tauru zemi.

1568—1569 Par šķietamo inkonsekvenci starp Ahilleja piedalīšanos ziedošanas rituālā un viņa iepriekšējo izturēšanos sk. paskaidrojumus 965—966 un 1421—1422.

1570—1571 Artemīda bija medību un arī mēness dieve.

BAKH ANTES

Traģēdija izradīta pēc Eiripida nāves.

2—3 Sk. paskaidrojumu 559—562 traģēdijai «Hipolits».

5 Ismēna — upe pie Tēbām.

13—19 Šeit aprakstītais Dionīsa ceļš no Tuvajiem Austrumiem uz Grieķiju liecina par šā dieva sakariem ar feniķiešu Adonīdu, kā arī ar sumeru Dumuzi un babiloniešu Tammuzu.

15 Baktra — Baktrijas (pie Oksas upes, tag. Amudarjas augšteces) galvaspilsēta. Uz .. mēdu skarbo novadu. — Domāta Mēdija, zeme Irānas augstienes rietumos.

17—19 Domātas grieķu pilsētas Mazāzijas piekrastē.

20—22 Dionīsa kults Grieķijā ienācis no Trāķijas vai Frīģijas. Tā ieviešana Grieķijā sākotnēji sastapa pretestību, ko atspoguļo daži ar Dionīsu saistītie mīti. Kāda no šo mītu epizodēm pamatā šai traģēdijai.

6. gadsimtā p. m. ē. tirāni vairākās grieķu valstīs izmantoja Dionīsa kultu cīņā pret aristokrātiem, to ieviešot seno aristokrātisko kultu vietā. Dionīsa kultu īpaši atbalstīja Peisistrats Atēnās. Tā ietvaros arī radās grieķu klasiskā drāma — tiklab traģēdija, kā komēdija.

23—24 Tēbas te ir bakhanšu personificējums.

26 Mātes (t. i., Semeles) māsas ir Ino, Agave un Autonoja.

65 Pēc cita mīta varianta, Dionīss piedzimis Tmola kalnā. Tāpēc tas dažkārt saukts par svētu.

100 Dionīsu (arī citas dievības) dažkārt attēlo ar vērša ragiem — spēka un auglības simbolu.

102 Čūskas ir vitālā spēka un atjaunošanās simbols. Sal. dziedniecības dieva Ask-lēpija zizli.

120—122 Kurēti — dabas dēmoni, kas aprūpēja mazo Zevu, kuru Rēja bija dzemdējusi Diktēs alā Idas kalnā Krētā, un kopā ar koiibantiem, Rejas priesteriem, to paglāba no viņa tēva Krona, kas to gribēja aprīt tāpat kā savus pārējos bērnus, jo baidījās, ka tie viņam atņems varu.

130—131 Tātad šīs bungas Dionīsa kultā pārņemtas no Rejas kulta.

133—134 Domāti Trieterīdi, svētki, ko svinēja Dionīsam par godu reizi pa trim gadiem.

154 Tmola kalnā iztek Paktolas upe, kuras smiltīs senāk esot bijis daudz zelta putekļu.

171 Kadms ieradās Grieķijā no Sidonas, meklēdams savu Zeva aizvesto māsu Eiropu.

185 Galvas šūpošana un kratīšana bija bakhiskai ekstāzei raksturīgas kustības.

195 Mēs vienīgie .. dejosim? — T. i., vienīgie no vīriešiem.

230 Aktaions. — Sk. 337—340.

263—265 Kad Kadms bija nogalinājis pūķi, kas apsargāja Dirkes avotu, viņš iesēja tā zobus tīrumā. No zemes izauga karavīru bari, kas uzbruka Kadmam. Viņš to vidū nometa dārgakmeni, un karavīri, par to strīdēdamies, cits citu nogalināja. Tikai pieci no viņiem palika dzīvi. Viens no tiem bija Ehīons, kas kļuva par Agaves vīru. Ehīona vārds atgādina lietvārdu ēchis — čūska.

288—297 Eiripīds šeit tiecas racionālistiski iztulkot mītu par to, kā Zevs Dionīsu iznēsājis gumā: Zevs Hērai ķīlai iedevis Dionīsa veidolu, bet pašu Dionīsu acīmredzot kaut kur noslēpis. Dzejnieks izmanto nepārtulkojamu vārdu spēli: homēros (ķīlnieks) — ho (artikuls) mēros (gurns). Cilvēki, laikam ritot, esot sajaukuši abus jēdzienus vārdu līdzīgā skanējuma dēļ, un tā radies mīts par Zeva gumā iznēsāto Semeles bērnu.

302—306 Pēkšņu baiļu iedvešanu ienaidniekam piedēvēja arī Pānam («paniskās bailes»).

307 Pamāsam bija divas virsotnes, no kurām viena bija svēta Dionīsam, otra — Apollonam.

328 Jā, Foibam kaunu, nedari. — Pareģis Teiresijs kalpo Apollonam kā orākulu dievam.

337—340 Pēc pazīstamākās hellēnistiskās izcelsmes mīta versijas, Aktaions, Kadma meitas Autonojas un Aristeja dēls, Artemīdu nejauši ieraudzīja kailu peldamies. Tāpēc dieve viņu pārvērta par briedi, kuru saplosīja paša Aktaiona suņi.

367 Oriģinālā ir vārdu spēle: Penthēus (Pentejs) — pēnthos (nelaime, posts).

370 Bijība (gr. Hosīa) — dievišķās kārtības sargdieve.

382—385 Gan vīnogu sulai dievu mielastā plūstot, gan maisāmtraukam dzīrniekus efejas rotā gremdējot miegā. — Dionīss ar savu velti — vīnu vienlīdz iecienīts dievu un cilvēku vidū.

406—407 Neskaidra vieta. Pafa ir pilsēta ar pazīstamu Afrodītes svētnīcu Kipras dienvidrietumu piekrastē. Upe varētu būt Sestraha, bet kāpēc tā nosaukta par «barbara upi»? Upei dotais raksturojums uzvedinājis dažus pētniekus uz hipotēzi, ka domāta Nīla. Taču tā, protams, nekādi nav saistāma ar Pafu. Tāpēc izteikts uzskats, ka Pafas pieminējums ir rokrakstos ieviesušās kļūdas rezultāts. Daži izdevēji ieteikuši «Pafu» aizstāt ar «Fani» — īpašvārdu, kas apzīmē salu netālu no Aleksandrijas, iepretim Nīlas ietekai. Šim ieteikumam, starp citu, sekojis I. Aņņenskis savā «Bakhanšu» tulkojumā krievu valodā. Mūsu tulkojums paliek rokrakstu teksta ietvaros, atstājot vietas interpretāciju atklātu.

410 Pierija — novads Maķedonijā; to uzskatīja par mūzu dzimteni.

413 Pots — mīlas ilgu dievs, identificēts ar Erotu.

418 Eirēne — miera dieve, viena no trim Horām (sk. vārdnīcā).

463 Sardas — Lidijas galvaspilsēta.

499 Ironiski: kad būsi cietumā kopā ar bakhantēm.

507—508 Sk. paskaidrojumu 367.

519—522 Ahelojs — Ahelojas upes (starp Akarnāniju un Aitoliju) dievs, ko dažkārt uzskatīja par visu Grieķijas upju un strautu tēvu; Dirkes avotā tēbieši mazgāja jauņpiedzimušos.

526 Ditirambs — neskaidras cilmes Dionīsa pievārds; arī — pirmām kārtām Dionīsam par godu dziedātas — jūsmīgas slavas dziesmas apzīmējums.

530—533 Dirke šeit simbolizē Tēbas, kas pagaidām nepieņem Dionīsa kultu.

538—541 Sk. paskaidrojumu 263—265.

558 Nīsa — kalnājs, kur nimfas uzaudzinājušas Dionīsu. To iedomājās Indijā, reizēm arī Ēģiptē, Arābijā un citās zemēs.

559 Koiika virsotnēs. — Parnāsa dienvidu nogāzē atradās «Korika ala». Tās nosaukums reizēm attiecināts uz pašu kalnu.

570—571 Aksija — upe Maķedonijā; Lidija — tās pieteka.

585—586 Kāda sieviete uzrunā zemestrīci (gr. ēnosis) kā dievību.

596—599 Sk. lugas prologu, 2—9, kā arī paskaidrojumu 559—562 traģēdijai «Hipolits».

719 Gans kalnu dēvē par svētu tāpēc, ka tur uzturas Pans un nimfas.

731 Kuces naskkājes. — Agave salīdzina bakhantes ar medību suņiem. Sal. Agaves vārdus 1108: «Mums jānoķer šis zvērs» (Pentejs).

733 Tirss — ar efeju un vīna lapām apvīts zizlis, Dionīsa kulta atribūts.

750 Āsopa — upe netālu no Tēbām.

751 Hisijas un Eritras — apdzīvotas vietas ziemeļos no Tēbām.

757 Domāti vara un sudraba trauki.

820 Tik daudz vēl laika dodu tev. — T. i., pirms gūstekni sodīs.

931 Sk. paskaidrojumu 185.

977 Lisa — ārprāta dieve, ko dzejnieks šeit iedomājas kā mednieci.

990 Libijas Gorgo. — Pēc pastāvošās mitoloģiskās tradīcijas Gorgonas mita galējos Rietumos aiz Okeāna upes.

1003—1008 Rokrakstos teksts bojāts. 1005.—1008. vārsmas tulkojums pamatojas uz hipotētisku teksta lasījumu.

1025—1026 Sk. paskaidrojumu 263—265.

1028 So vārsmu uzskata par vēlāku — no «Mēdejas» (54. vārsma) pārņemtu iespraudumu.

1036 Teksta bojājums. Ziņneša replikas turpinājums, domājams, šāds: «Kas tevi varētu sodīt par tādām runām?»

1115 Kā priesteie. — T. i., ievadot upurēšanas rituālu.

1118 Vaigu aiztikdams. — Lūdzēja žests.

1189 Bakhijs — formas «Bakhs» variants.

1215 Trigliii. — Sk. paskaidrojumu 113 traģēdijai «Ifigenija tauru zemē».

1227—1228 Sk. paskaidrojumu 337—340.

1274 Sētam. — Sk. paskaidrojumu 263—265.

1300 Pēc šīs vārsmas rokrakstos, iespējams, trūkst vienas vai divu vārsmu ar Kadma atbildi.

1302 Tāpat kā jūs, viņš neatzina Bromiju. — Arī Kadma meitas sākumā neatzina Dionīsu un kļuva par bakhantēm, tikai paša dieva piespiestas. Sal. 23—36.

1314 Sk. paskaidrojumu 263—265.

1329 Pēc šīs vārsmas rokrakstos trūkst teksta posma, kurā, pēc pētnieku domām, ietilpušas Agaves un Kadma dialoga beigas, Agaves raudas un Dionīsa runas lielākā daļa. Tās beigu posmā dievs pasludina Kadma un viņa sievas Harmonijas turpmākos likteņus.

Par Agaves raudām zināmu priekšstatu sniedz XI gadsimta anonīma autora drāmas «Kristus ciešanas» (sk. pēcvārdā 395. lpp.) apmēram 15 vārsmas, kuras šis autors izmantojis Marijas raudām pie dēla nedzīvajām miesām.

1330—1335 Kadms, kā vēstī mīts, mūža nogalē kopā ar sievu izceļojis uz Illīriju, kur abi pārvērsti par čūskām.

1361—1362 Nāve Kadmu atpestītu no ciešanām, bet viņam lemta mūžīga dzīve svētlaimīgo zemē (sk. 1338—1339).

1371 Pēc šīs vārsmas rokrakstos trūkst vienas vārsmas.

KIKLOPS

Lugas izrādīšanas laiks nav zināms.

«Kiklopa» sižets pamatojas uz «Odisejas» IX gramatas epizodi 105—566. Eiripida lugā Silēns un satiri — satiru drāmas tradicionālais personāžs — nokļuvuši

Sicīlijas austrumu piekrastē kiklopu dzimtenē, meklēdami pirātu nolaupīto Dionīsu (Homēra kiklopi lokalizēti kādā nenoteiktā pasaku zemē).

1 Silēns — satiriem radniecīga mitoloģiska būtne, cilvēks ar zirga ausīm (asti, kājām), Dionīsa pavadonis.

3—4 Greizsirdīgā Hēra Dionīsam, kas ir Zeva un Tēbu valdnieka Kadma meitas Semeles dēls, saskaņā ar tradicionālo mītu laupīja saprātu jaunekļa gados. Eiri-pīds šo epizodi pārceļ uz Dionīsa bērnību. Zevs Dionīsu pēc mātes nāves nodeva audzināšanā Nīsas kalna nimfām.

5—6 Dionīss palīdzēja Zevam cīņā pret gigantiem, kas šeit nosaukti par Zemes dēliem tāpēc, ka viņu māte ir Gaja (Zeme).

7 En'kelāds — simtroku gigants, ko nogalināja Atēna, nevis Silēns, kā tas šeit lielīdamies apgalvo.

11 Saskaņā ar tradicionālo mītu tirēniešu jūrnieki pēc Hēras norādījuma sagūstīja Dionīsu, lai to pārdotu verdzībā, taču dievs kuģi pārvērta par birzi un jūrniekus, kas izbīlī ielēca ūdenī, par delfīniem.

13 Ar saviem bērniem — satiriem.

18 Malējs — zemesrags Peloponēsas dienvidaustrumos.

37 Sikinida — satiru deja.

39 Altaja — Kalidonas valdnieka Oineja sieva, Dionīsa mīļākā, kas tam dzemdēja Dēianeiru, vēlāko Hērakla sievu.

41—42 Tas, ko koris tik svinīgi uzrunā, ir auns. Pēc tam (55) gani satīri vēršas pie aitas.

68 Nīsa. — Sk. paskaidrojumu 558 traģēdijai «Bakhantes».

104 Sīsildēls. — Sk. paskaidrojumu 524 traģēdijai «Ifigenija Aulīdā».

112 Bakha laupītājus. — Sk. 11 un attiecīgo paskaidrojumu.

141 Marons — Apollona priesteris Ismarā (Trāķijā), no kura Odisejs saņēma sevišķi gardu vīnu («Odiseja», IX, 197—211). «Odisejā» Marons minēts kā Eianta — Dionīsa un Ariadnes dēla dēls; Eiripīds viņu dēvē par Dionīsa dēlu.

181—183 Domāts Parīds, kas ģērbies greznā austrumnieku tērpā.

205 Nedz vara klabekļu, nedz bungu rīboņas. — Pa mežiem un kalniem klaiņojošie Dionīsa pavadoņi sacēla milzīgu troksni ar dažādiem sitamajiem instrumentiem. Sal. 63—65.

211 Un augšup blenziet, lejup ne! — Satīri, vairīdamies no Polifēma skatiena, nodūruši acis.

213 Orions — Mednieka zvaigznājs. Sk. arī paskaidrojumu 468 traģēdijai «Elektra».

226—227 So plikpauri, kam, šķiet, no kāviena ir varen tūcis vaigs. — No vīna iesilušajam Silēnam piesarkusi seja.

263 Tritons — Poseidona dēls, jūras dievība.

264 Kalipso — teiksmainajā Ogigijas salā mītoša nimfa, pie kuras Odisejs atceļā no Trojas palika septiņus gadus.

26Э Zeperi — satiri.

274 Radamantijs — Krētas valdnieka Mīnoja brālis; abi brāļi sava taisnīguma dēļ tika iecelti par soģiem pazemes valstībā.

292—295 Tainarā, Malējā (sk. paskaidrojumu 18), Sūnijā un Geraistā bija Poseidona kulta vietas. Tainars — zemesrags Peloponēsas dienvidos, Sūnijs — Atikas dienvidos (te atradās atēniešiem piederošas sudraba raktuves), Geraists — Eibo-jas salas dienvidrietumos.

296 Grieķu kauns — Helenas aizvešana uz Troju.

297 Sicīlija kā grieķu zeme no lugas iedomājamā darbības laika viedokļa ir anahronisms, jo grieķi sāka šo salu kolonizēt tikai ap 750. gadu p. m. ē.

430 Najādas — avotu nimfas.

514 Sen jau lāpa gaida tevi... — Sī un nākamās kora vārsmas ir divdomīgas. Tās it kā uzbur dzīru ainu (lāpas, ziedu vainags, nimfa), bet skatītājs saprot, ka ar lāpu domāts nokvēlinātais miets, ko iegrūdīs kiklopam acī, ka maigas

nimfas vietā Polifēmu gaida Odisejs un viņa biedri un ka krāšņais vainags, kurš kiklopam apvīs pieri, ir asinis, kas tecēs no viņa brūces.

557 Maisījums. — Grieķi dzēra vīnu, sajauktu ar ūdeni.

564 Un vairs neredzi. — Tāpēc ka kauss izdzerts tukšs.

599 Hēfaists saukts par vulkāniskās Etnas valdnieku tāpēc, ka viņš ir uguns dievs un šeit iedomājās viņa kalvi.

624 Jūs, dzīvnieki! — Tā Odisejs uzrunā satirus, kam ir āža kājas un aste.

646 Bet toties zinu buramvārdus orliskus. — Sk. paskaidrojumu 967—969 traģēdijai «Alkestīda».

664 Sis paiāns jauks — ironiski. Paiāns ir uzvaras, cīņas, arī sēru dziesma.

698—699 Bet arī tev, tā sacīts vēl, bez barga soda nepalikt. — Eiripīds atkāpjas no Homēra versijas. Tajā Polifēmam likteni pareģo viedīgais kiklops Tēlems («Odiseja», IX, 507—512), bet par to, kas nākotnē gaida Odiseju, šajā pareģojumā nekas nav teikts. Odisejam likstas pēc Polifēma lūguma («Odiseja», IX, 528— 535) uzsūtīja viņa tēvs Poseidons.

VĀRDNĪCA

Vārdnīcā doti šā izdevuma lugās biežāk sastopamo (parasti Paskaidrojumos neatspoguļoto) īpašvārdu, etnonīmu, mitoloģijas un citu terminu skaidrojumi.

Airodīte — mīlas un skaistuma dieve. Homēra eposos viņa ir Zeva un Diones meita, Hēsiodam — dzimusi no jūras putām; Hēfaista sieva; viņas un Arēja dēls ir mīlas dievs Erots. Viena no svarīgākajām Afrodites kulta vietām atradās Kipras salā, tāpēc viņa bieži dēvēta par «Kiprieti».

Agamemnons — Atreja dēls, Menelāja brālis, Mikēnu valdnieks, grieķu karaspēka virspavēlnieks Trojas karā.

Ahaji (ahajieši) — grieķu cilts; eposā un traģēdijā apzīmējums grieķiem vispār.

Aheronta — upe pazemē, pār kuru mirušo dvēseles uz ēnu valsti pārceļ Alda laivinieks Harons.

Ahillejs — Ftījas valdnieka Pēlēja un jūras dieva Nēreja meitas Tetidas dēls, grieķu galvenais varonis Trojas karā.

Alās — 1) mirušo valstība pazemē; 2) tās valdnieks, Krona un Rejas dēls.

Aigejs — mītisks Atēnu valdnieks.

Aigīda — 1) Homēra eposā: vairogs, ko Hēfaists darinājis Zevam un ko reizēm lieto arī Atēna un Apollons; 2) āda, pie kuras piestiprināta Perseja nogalinātās Gorgonas (sk. Gorgonas) Medūzas galva un ar kuru Atēna bruņu vietā sedza plecus un krūtis.

Ajaks — Zeva un Aigīnas dēls, Pēlēja tēvs, Ahilleja vecaistēvs. Sava taisnīguma dēļ viņš pēc nāves, tāpat kā MInojs un Radamantijs, kļuva par soģi Aīdā (pēc citas mīta versijas — par Aīda vārtu sargu).

Ālants — 1) Salamīnas valdnieka Telamona dēls, pēc Ahilleja drosmīgākais un stiprākais grieķu varonis Trojas karā; 2) lokriešu valdnieka Oileja dēls, Trojas kara dalībnieks.

Aleksandrs — Parīds (sk.).

Amazones — mītiska kareivīga sieviešu cilts, kuru iedomājās dzīvojam dažādās vietās — Mazāzijā, Skitijā, Trāķijā, Kolhidā un citur.

Ammons — augstākā ēģiptiešu dievība; grieķi pielīdzināja viņu Zevam.

Apollons (arī Foibs) — Zeva un Lētojas dēls, saules gaismas dievs, dzejas un mākslu aizstāvis, arī pareģojumu dievs. Apollona templis Delfos bija pazīstamākā orākulu svētnīca senajā Grieķijā.

Arējs — Zeva un Hēras dēls, kara dievs; viņa vārds bieži lietots kā kaujas, arī kā slepkavības un bojāejas personificējums.

Argolīda —- apgabals Peloponēsas ziemeļaustrumos.

Argosa — Argolīdas galvenā pilsēta.

Artemīda — Zeva un Lētojas meita, Apollona dvīņumāsa, jaunavīgā medību dieve, dzīvnieku valdniece un sargātāja, arī mēness dieve.

Asklēpijs — Apollona un Koronīdas dēls, dziedniecības dievs.

Atēna (arī Pallāda) — no Zeva galvas dzimusi jaunavīgā gudrības, arī kara dieve, Atikas un Atēnu sargātāja. Viņa iemācīja cilvēkiem izmantot zirgus un ratus, kuģu būvi, vērpšanu un aušanu, izgudroja flautu. Atēnas galvenā kulta vieta bija Partenona templis Akropolē.

Atika — pussala Vidusgrieķijas dienvidaustrumos, kurā atradās Atēnas.

Atlants — titāns (sk. Titāni), kas uz saviem pleciem balsta debess velvi.

Atreids — Atreja dēls (Agamemnons vai Menelājs).

Atrejs —- Mikēnu valdnieks, Pelopa dēls, Agamemnona un Menelāja tēvs. Aullda — ostas pilsēta Boiotijā, no kurienes grieķu flote devās uz Troju.

Bakhs — Dionīss (sk.).

Boiotijā — Vidusgrieķijas apgabals; galvenā pilsēta — Tēbas. Bromijs («Trokšņainais») — Dionisa pievārds.

Danaji (danajieši) — grieķi (pēc Danaja, mītiskā Argosas dibinātāja).

Dardans — Zeva un Atlanta meitas Elektras dēls, trojiešu ciltstēvs.

Dēla — sala Egejas jūrā, Apollona un Artemīdas dzimšanas vieta, līdzās Del-fiem Apollona ievērojamākā kulta vieta.

Delti — pilsēta Fokīdā, Parnāsa kalna pakājē, kur atradās Apollona templis ar slavenu orākulu; šā dieva galvenais kulta centrs.

Dēmetra — druvu auglības dieve, Krona un Rejas meita, dzemdēja Zevam Persefoni. Viņas galvenā kulta vieta bija Eleisīna Atikā.

Dēmons — (tuvāk neapzīmēta) dievība; liktenis; (labais vai ļaunais) gars.

Dike — taisnības dieve, Zeva un Temīdas meita, viena no trim Horām.

Diktinna — krētiešu, ar Artemīdu identificēta medību dieve.

Dionīss (arī Bakhs) — auglības, līksmes un vīna dievs, Zeva un Tēbu valdnieka Kadma meitas Semeles dēls.

Dioskūri («Zeva dēli») — dvīņubrāļi Polideiks un Kastors, Lēdas un Zeva dēli (pēc citas mīta versijas, Polideiks ir Zeva, Kastors — Lēdas vīra Tindareja dēls), no kuriem pirmais bija nemirstīgs, otrs — mirstīgs. Kastoram ejot bojā, Polideiks izlūdzies no Zeva atļauju dalīties ar brāli nemirstībā. Saskaņā ar kādu mīta variantu brāļi kopā pavadījuši pārmaiņus vienu dienu debesīs, otru — Aīdā, pēc citas versijas — nomainījuši viens otru. Dioskū-rus uzskatīja par palīgiem kaujās un briesmās nokļuvušu jūrnieku glābējiem. Viņu kults bija īpaši izplatīts Spartā.

Dirke — avots netālu no Tēbām.

Eiboja — liela sala austrumos no Vidusgrieķijas.

Eirīps — jūras šaurums starp Boiotiju un Eibojas salu.

Eiiota — upe, pie kuras atradās Sparta.

Eleisīna — pilsēta Atikā, Dēmetras un Persefones mistēriju kulta vieta.

Elektia — Agamemnona un Klitaimnestras meita; palīdzēja savam brālim Orestam, atriebjot tēva nāvi, nogalināt māti.

Eosa — rītausmas dieve.

Erehtejs — mītisks Atēnu valdnieks, kam AkroDolē bija svētnīca.

Erīnijas — atriebes dieves, likumīgās kārtības sargātājas, ko iedomājās ar čūskām matu vietā, lāpām un pātagām.

Erots — mīlas dievs, Arēja un Afrodītes dēls.

Foibs — Apollons (sk.).

Fokīda — Vidusgrieķijas novads, kurā atradās Delfi.

Frīģija — novads Mazāzijā. T. s. Mazajā Frīģijā, kas atradās Hellesponta un Propontīdas dienvidpiekrastē, ietilpa arī Troāda (apgabals, kur atradās Troja). Tāpēc traģēdijās trojieši bieži dēvēti par frīģiešiem.

Ftīja — pilsēta un apgabals Tesālijas dienvidaustrumos, Ahilleja dzimtene.

Gaļa — dzīvības radītājas Zemes dieve, kas pati radīja Urānu (Debesi), Pontu (Jūru) un kalnājus. Būdama Urāna sieva, viņa dzemdēja titānus, kiklopus un trīs Hekatonheirus — simtroku milžus.

Ganimeds — Trojas valdnieka Troja skaistais dēls, ko Zeva ērglis (vai Zevs ērgļa izskatā) aizveda uz Olimpu.

Gorgonas — trīs neradījumi, sievietes, kuras uzlūkojot ikviens pārvēršas akmenī. Divas no tām bija nemirstīgas, viena — Medūza — mirstīga. To nogalināja Fersejs. Medūzas galvu viņš nodeva Atēnai, kas to piesprauda pie savām krūšu bruņām — Aigīdas (sk.).

Halkīda — pilsēta Eibojas salas rietumos.

Haritas — (parasti trīs) dailes dieves, pēc Hēsioda — Zeva un Okeāna meitas Eirinomes meitas.

Hēfaists — Zeva un Hēras dēls, uguns un kalēj aroda dievs; Afrodītes vīrs.

Hekate — nakts spoku un burvestību dieve, kas, parādīdamās (īpaši krustcelēs) ar saviem pavadoņiem lāpnešiem un suņiem, cilvēkiem iedvesa šausmas; arī mēness dievība.

Hektois — Priama un Hekabes dēls, trojiešu vadonis un drosmīgākais cīnītājs Trojas karā; krita divcīņā ar Ahilleju.

Helena — Zeva un Lēdas meita, Spartas valdnieka Menelāja sieva; pameta vīru un sekoja Parīdam uz Troju.

Hēlijs — Saules dievs, kas ik rītu austrumu pusē ar saules ratiem izbrauc no Okeāna, vada tos pa debess jumu un vakarā rietumu pusē atkal iegrimst Okeānā.

Hēra — Krona un Rejas meita, Zeva māsa un sieva, laulības sargātāja.

Hermejs — Zeva un Majas dēls, dievs ar daudzpusīgām funkcijām; viņš ir dievu ziņnesis, ceļu un ceļinieku dievs, ganāmpulku, tirgotāju un tirgus, arī zagļu dievs; aizvada mirušo dvēseles uz Aīdu.

Hermione — Menelāja un Helenas meita.

Himenajs — kāzu dievs, Dionīsa un Afrodītes (vai Apollona un kādas mūzas) dēls.

Horas — Zeva un Temīdas meitas, cilvēkiem labvēlīgas gadalaiku un likumīgās kārtības dieves.

lakhs — parasti ar Dionīsu identificēta dievība. Līdzās Dēmetrai un Persefonei tam bija kulta vieta Eleisīnā.

Ida — i) kalnu grēda dienvidos no Trojas; 2) kalnājs Krētas salā.

īfigenija — Agamemnona un Klitaimnestras meita, ko pēc pareģa Kalhanta ieteikuma grieķi nolēma Aulīdā ziedot Artemīdai. Upurēšanas brīdī Arte-mīda Ifigeniju aizstāja ar briežu māti, bet meiteni aizveda uz tauru zemi, uz savu svētnīcu par priesterieni.

Ilija — Troja (sk.).

Istms (Korintas) — zemes šaurums starp Korintas un Sarona jūras līci.

Itaka — sala Jonijas jūrā, Odiseja dzimtene.

Kadms — Sīdonas (Feniķijā) valdnieka Agēnora dēls, Tēbu dibinātājs un pirmais valdnieks.

Kalhants — grieķu karaspēka pareģis, kuram bija izcila nozīme Trojas karā. Viņš, starp citu, Aulīdā ieteica Artemīdai ziedot Ifigeniju.

Kastai i ja — avots Pamāsa pakājē pie Delfiem.

Kekiops — mītisks Atikas valdnieks.

Kiklopi («Apaļači») — Urāna un Gajas dēli, milži ar vienu aci pieres vidū, Hēfaista palīgi kalējdarbos. «Odisejas» IX grāmatā, ko Eiripīds licis pamatā satiru lugai «Kiklops», viņi ir Poseidona dēli, mežonīgi, varmācīgi radījumi. Saskaņā ar mītu kiklopi bijuši Mikēnu, Tīrintas u. c. mūru cēlēji, jo pastāvēja uzskats, ka no tik milzīgiem akmens bluķiem veidotas būves nevar būt cilvēkroku darbs.

Kipriete — Afrodītes pievārds; Kipras salā viņai bija ievērojama kulta vieta.

Klitaim[n]estra — mītiskā Spartas valdnieka Tindareja un viņa sievas Lēdas meita, Helenas pusmāsa (tās tēvs ir Zevs), Agamemnona sieva; nogalināja Agamemnonu un krita no sava dēla Oresta rokas.

Kolhīda — apgabals Aizkaukāzā, atradās pie Fasīdas (tag. Rioni) upes, atbilst aptuveni Mingrēlijai un Imerētijai mūsdienu Gruzijas PSR rietumos.

Korinta — liela pilsēta pie Korintas zemes šauruma, kas savienoja Peloponēsu ar Grieķijas kontinentu.

Krorūds, — Krona dēls, Zevs.

Krons — Urāna un Gajas dēls, titāns, Zeva, Hēras, Aīda, Poseidona un citu dievu tēvs, kuram Zevs atņēma varu.

Lāerts — Odiseja tēvs.

Lāomedonts — īla dēls, mītisks Trojas valdnieks.

Lēda — Aitolijas valdnieka Testija meita, Spartas valdnieka Tindareja sieva, kuru, pārvērties par gulbi, paveda Zevs. Lēda viņam dzemdēja Helenu un Dioskūrus, Tindarejam — Klitaimnestru.

Lēto (Lētoja) — Apollona un Artemīdas māte.

Libija — seno grieķu apzīmējums Āfrikai vai tās ziemeļaustrumu daļai rietumos no Ēģiptes.

Lidija — zeme Mazāzijas rietumos.

Loksijs («Neskaidrais, Miglainais») — Apollona pievārds, kas atspoguļo viņa bieži vien grūti saprotamos pareģojumus.

Mainādas («Trakojošās», arī Bakhantes) — Dionīsa pavadones; klaiņoja pa mežiem un kalniem un ekstāzē saplosīja jaunus dzīvniekus.

Maja — Atlanta meita, kalnu nimfa; dzemdēja Zevam Hermeju.

Menelājs — Atreja dēls, Agamemnona brālis; apprecēdams Helenu, no tās tēva Tindareja saņēma valdnieka varu Spartā.

Mikēnas — pilsēta Argolīdas ziemeļos, Agamemnona rezidence.

Moiras — likteņdieves, Zeva un Temīdas meitas.

Nereīdas — jūras nimfas, jūras dieva Nēreja un Dorīdas 50 meitas.

Nērejs —■ sk. Nereīdas.

Nimfas — dabas (kalnu, avotu, ezeru, koku u. tml.) dievibas.

Odisejs — Lāerta (saskaņā ar citu mīta variantu — Sīsifa) dēls, viens no galvenajiem grieķu varoņiem Trojas karā, izcēlās ar drošsirdību, atjautību un viltību.

Okeāns — 1) ap Zemes ripu plūstošā upe; 2) šīs upes dievs, titāns, Urāna un Gajas dēls.

Olimps — kalns uz Tesālijas un Maķedonijas robežas. Šajā kalnā grieķi iedomājās «olimpisko» dievu mitekli.

Orests — Agamemnona un Klitaimnestras dēls; pēc Delfu orākula norādījuma ar māsas Elektras palīdzību nogalināja, atriebjot Agamemnona nāvi, tā slepkavas — māti un Aigistu.

Orlejs — mītisks trāķiešu dziedonis, kas ar savu balsi un kitaras spēli aizkustināja pat dzīvniekus un augus. Kad viņa sieva Eiridike nomira no čūskas kodiena, Orfejs nokāpa Aīdā un ar savām dziesmām panāca, ka tā valdnieks atļāva Eiridikei atgriezties uz zemes. Eet, tā kā viņš ceļā pretēji aizliegumam atskatījās uz Eiridiki, kas gāja aiz viņa, tai bija uz visiem laikiem jāatgriežas Aīdā. Ar Orfeja vārdu saistīta orfika — dionī-siski mistisks reliģisks strāvojums, kas 6. gadsimtā p. m. ē. no Trāķijas ienāca Grieķijā un Dienviditālijā.

Paiāns — 1) Homēra eposā — dievu dziednieks, vēlāk dažādu dievu, visbiežāk Apollona pievārds («Dziednieks», «Glābējs»); 2) no šā nosaukuma radies parasti korī dziedātu uzvaras un cīnās, bet arī sēru un cita rakstura dziesmu apzīmējums.

Pallāda — Atēnas pievārds (ar neskaidru etimoloģiju).

Pans — Hermeja dēls, ganu un ganāmpulku dievs ar āža kājām, dažkārt attēlots arī ar āža ragiem; sīringas (ganu stabules) izgudrotājs. Negaidot parādīdamies, iedvesa cilvēkiem šausmas («paniskās bailes»),

Parīds (arī Aleksandrs) -— Trojas valdnieka Priama un Hekabes dēls. Viņš izšķīra Hēras, Atēnas un Afrodītes strīdu par to, kura skaistākā, par labu mīlas dievei un ar tās palīdzību nolaupīja Helenu, Spartas valdnieka Me-nelāja sievu. Trojas karā viņš ar bultu nogalināja Ahilleju, bet savukārt gāja bojā no saindētas Filoktēta bultas.

Parnāss — kalnājs Fokīdā; tā pakājē atradās Delfi.

Pelasgi — Grieķijas pirmiedzīvotāji, kuru mītiskais ciltstēvs bija Pelasgs.

Pēleids — Pēlēja dēls, Ahillejs.

Pēlējs — Ftījas (Tesālijā) valdnieks, Tetīdas vīrs, Ahilleja tēvs.

Pēlijs — kalnu grēda Magnēsijas pussalā Austrumtesālijā.

Pelops — Tantala (sk. Tantals 1) dēls. Tuvāk sk. paskaidrojumu 699—746 traģēdijai «Elektra».

Pergama — Trojas cietoksnis pilsētas augšējā daļā.

Perselone — Zeva un Dēmetras meita, ko Aids ar Zeva ziņu aizveda par sievu uz ēnu valstību; tās valdniece, arī zemes auglības dieve.

Persejs — Zeva un Danajas dēls, Gorgonas Medūzas nogalinātājs.

Pilāds — Strofija un Agamemnona māsas Anaksibijas dēls, Oresta draugs un pavadonis, vēlāk — Elektras vīrs.

Pitejs — mītisks Troizēnas valdnieks, Tēsēja vecaistēvs.

Pīto (Pītoja) — senais nosaukums vietai Parnāsa pakājē, kur atradās Delfi. Šis nosaukums traģēdijās bieži sastopams Delfu vietā.

Poseidons — Krona un Rejas dēls, Zeva brālis, jūras dievs.

Priams — Lāomedonta dēls, Trojas valdnieks, Hektora, Parīda, Kasandras un daudzu citu bērnu tēvs. Grieķiem ieņemot Troju, viņu pie Zeva altāra nogalināja Ahilleja dēls Neoptolems.

Rēja — Urāna un Gajas meita, Krona masa un sieva. Ka olimpisko dievu māti viņu pielīdzināja Mazāzijas dievu mātei Ķibelei.

Salamīna — 1) sala Atikas piekrastes tuvumā; 2) pilsēta Kipras salā.

Sarona līcis — pēc mītiskā Troizēnas valdnieka Sarona nosaukts jūras licis starp Argolīdu un Atiku.

Simoenta ■— upe netālu no Trojas, Skamandras pieteka.

Sīringa — ganu flauta, kas sastāvēja no 5—9 sastiprinātām stabulēm.

Skamandra — Hellespontā ietekoša upe, pie kuras atradās Troja.

Skiti — kopīgs apzīmējums kareivīgajām ciltīm, kas senatnē dzīvoja pie Melnās jūras, Donas, Dņepras un Donavas.

Sparta — Lakonijas (novads Peloponēsas dienvidaustrumos) galvenā pilsēta. Stroliļs — dievbijīgais Fokīdas valdnieks, kura sieva bijusi Agamemnona māsa.

Tantals — 1) Zeva dēls, valdnieks Frīģijā, Pelopa tēvs. Tuvāk sk. paskaidrojumu 693—746 traģēdijai «Elektra»; 2) Tiesta dēls, Klitaimnestras pirmais virs.

Tartars — Aīda dziļākā daļa, kurā Zevs notrieca titānus un savu sodu izcieta noziedznieki.

Tēbas — Boiotijas galvenā pilsēta

Iemīda — titāne, Gajas un Urāna meita, taisnības un likumības dieve, dzemdēja Zevam Moiras un Horas.

Tēsējs — Aigeja vai — pēc cita mīta varianta (ko Eiripīds izmantojis «Hipo-iitā») — Poseidona un Piteja meitas Aitras dēls, viens no Atēnu mītiskajiem valdniekiem un Atikas nacionālajiem varoņiem.

Tetīda — jūras nimfa, Nēreja un Do rīdās meita; Pēlēja sieva, Ahilleja māte.

Tiests — Atreja brālis, Aigista tēvs.

Tihe — likteņdievība, untumainā laimīgās vai nelaimīgās nejaušības dieve. Romiešu mitoloģijā tai atbilst Fortūna.

Tindaiejs — mītisks Spartas valdnieks, Lēdas vīrs.

Tindarīda — Tindareja meita — Helena vai Klitaimnestra.

Titāni — Urāna un Gajas bērni, vecākā dievu paaudze, ko Zeva vadībā pieveica olimpiskie dievi. Zevs viņus ieslodzīja Tartarā.

Troizēna — pilsēta Argolīdā, netālu no Sarona līča krasta.

Troja (arī llija) — pilsēta Mazāzijas ziemeļrietumu piekrastē. Trojas karš, pēc mūsdienu zinātnieku domām, norisinājies ap 1200. g. p. m. ē.

Urāns (Debess) — grieķu dievu ciltstēvs. Viņa sieva bija Gaja (Zeme), kas dzemdēja viņam titānus, kiklopus un trīs simtroku milžus — Hekatonheirus. Viņa dēls Krons saziņā ar Gāju laupīja tam vīrietību un pārņēma varu dievu pasaulē.

Zevs — Krona un Rejas dēls, dievu valdnieks.

EIRIPĪDS

Traģēdija — Atēnās, antīkās demokrātijas citadelē, dzimušais un uzziedējušais drāmas žanrs — ir specifisks mazās, apdāvinātās grieķu tautas garabērns. Tomēr tās ietekme būtiski noteikusi visu turpmāko dramaturģijas attīstību. Nav ne mazāko šaubu par to, ka, ja nebūtu bijis sengrieķu traģēdijas, ko literatūras zinātne pēc Atikas, Grieķijas novada, kurā atradās Atēnas, nosaukusi par «atisko», Eiropas tautu drāmas likteņi būtu izveidojušies pavisam citādi. Tas lielā mērā attiecas arī uz komēdiju, jo arī hellēnisma laikmeta komēdija, t. s. Jaunatiskā komēdija, kas ar savas pēcteces — romiešu komēdijas starpniecību devusi spēcīgus impulsus Eiropas komēdijas attīstībai, no traģēdijas zināmā tās attīstības stadijā saņēmusi daudz ierosmju gan motīvu, gan valodas, gan drāmas tehnikas jomā.

Runājot par sengrieķu traģēdiju kā Eiropas literatūru drāmas pirmavotu, kura rosinātājs spēks nav apsīcis gandrīz divarpus gadu tūkstošu laikā, nedrīkstam aizmirst, ka Atiskās traģēdijas ietekme diezin vai būtu bijusi tik ilgstoša un aptveroša, ja tā būtu saglabājusies savā klasiski tīrajā mitoloģiski heroiskajā veidā, kādu tai bija piešķīruši lielo traģiķu trijotnes pirmie divi dižgari — grieķu-persiešu karu un Atēnu demokrātiskās polisas tapšanas laika dzejnieks Aishils (525.—456. g. p. m. ē.) un «Perikla laikmeta», Atēnu demokrātijas ziedu laiku, dramaturgs Sofokls (ap 496.—406. g.). Eiripīds, trijotnes jaunākais pārstāvis, bija tas, kas, palikdams traģēdijas tradicionālajos mitoloģiskajos ietvaros, apveltījis to ar iezimēm, kuras grieķu traģēdiju vērta par vēlāko laiku drāmas (vārda plašajā nozīmē) ciltsmāti.

Pieminot sengrieķu traģēdijas trīs klasiķus, dažkārt runā par trim dzejnieku paaudzēm. Taču šāds formulējums ir tikai nosacīti pareizs. Paši grieķi šo dzejnieku dzīves datus saistījuši ar Salaminas jūras kauju, kurā grieķi 480. gadā sakāva persiešus: Aishils, būdams 45 gadus vecs, cīnijies atēniešu karaspēka rindās, Sofokls uzvaras svinībās «... ar liru rokā kā efēbs (jauneklis) vadijis zēnu kori» (tā lasām antīkajā Sofokla biogrāfijā), bet Eiripids Salaminas kaujas laikā esot piedzimis.

Tā kā biogrāfiskajos nostāstos grieķiem bijusi nosliece izcilu viru dzives datus saistīt ar ievērojamiem notikumiem, pret šo informāciju izturamies ar zināmu skepsi. Tiesa, droši apliecināta ir Aishila piedalīšanās Salaminas kaujā, un arī visai ticama ir Sofokla — ievērojamas atēniešu ģimenes atvases — aktīva līdzdalība uzvaras svinībās. Turpretim šaubas rada ziņa, ka Eiripids dzimis 480. gadā. Saskaņā ar jaunākajiem atzinumiem viņš piedzimis kādus četrus gadus agrāk. Bet, lai būtu kā būdams, hronoloģiskajā nozīmē runāt par trim paaudzēm nekādi nav iespējams; hronoloģiski Sofokls un Eiripīds ir vienas paaudzes dzejnieki: Sofokls ir tikai apmēram divpadsmit gadus vecāks par Eiri-pidu un viņu pat par dažiem mēnešiem pārdzīvojis. Taču specifiskas abu dzejnieku daiļrades iezīmes ļauj viņus pieskaitīt dažādām paaudzēm.

Eiripīds ir Atēnu demokrātiskās polisas krīzes sākuma laikmeta dzejnieks. Viņa traģēdijās atspulgu raduši gan dažādi idejiskie strāvojumi, gan laikmeta dziļās sociālās pretrunas, gan Peloponēsas karš, kas, izcēlies 431. gadā starp demokrātisko Atēnu un aristokrātiskās Spartas izveidotajām koalīcijām, sagādāja

atēniešu tautai neizsakāmas ciešanas un 404. gadā beidzās ar Atēnu katastrofālu sakāvi. Sofokls turpretim, kaut gan viņa un Eiripīda mūžs un darbs aprāvās gandrīz vienlaikus (Sofokls savu pēdējo lugu «Oidips Kolonā» sarakstījis 90 gadu vecumā) un viņš, tāpat kā Eiripīds, bijis Atēnu demokrātiskās polisas klēpī jau ilgi briestošās krīzes aculiecinieks, līdz mūža pēdējām dienām palicis «Perikla laikmeta» dzejnieks. Tas acīmredzot izskaidrojams ar abu dzejnieku individualitāti. Cik viņi bijuši dažādi pēc rakstura un garīgās struktūras, jau redzams pēc mūsu rīcībā esošajām biogrāfiskajām ziņām. Sofokls rosīgi piedalījies Atēnu sabiedriskajā dzīvē un vairākkārt ieņēmis augstus valsts amatus, bijis pat stra-tēgs, kā arī reizēm pats tēlojis lomas savu lugu inscenējumos. Viņš bijis dievbijīgs, ticējis orākuliem un pareģojumiem. Eiripīds turpretim vairījies no jebkuras tiešas saskares ar Atēnu politisko dzīvi — tas nenozīmē, ka viņam dzimtenes likteņi rūpējuši mazāk nekā Sofoklam, — uzturējis ciešus intelektuālus kontaktus ar dažādu virzienu filozofiem, to vidū arī ar dabas filozofu Anaksagoru un sofistu Protagoru. Viņa iemīļotā darba vieta bijusi ala jūras krastā dzimtajā Salamīnas salā, tālu no ļaužu burzmas. Eiripīds bijis viens no pirmajiem bagātas privātas bibliotēkas īpašniekiem.

No abu dzejnieku atšķirīgās mentalitātes izrietēja viņu atšķirīgā dzīves uztvere un tās atainojums mitoloģiskās traģēdijas valodā. Sofokla darbos nerod atbalsi sarežģītie sabiedriskie procesi, kas Atēnās iezīmējās dzejnieka mūža nogalē. Sofokls no tiem abstrahējas. Visu viņa daiļradi līdz pašam mūža galam raksturo uzticēšanās mītam un līdzsvarotība. Viņa viengabalainos, harmoniskos tēlus mēdz salīdzināt ar Perikla laika skulptoru darinātajām ideālajām figūrām. Kā vēstī Aristotelis («Dzejas māksla», 25. nod.), pats Sofokls uzsvēris savu tēlu normatīvo dabu: viņš rādot cilvēkus tādus, kādiem tiem jābūt, Eiripīds turpretim tādus, kādi tie īstenībā ir. Mēs varam šo Sofokla izteikumu, ar kuru viņš devis sava un lielā sāncenša personāža principiāli atšķirīgās izveides precīzu raksturojumu, pārnest uz abu dzejnieku atšķirīgo pasaules redzējumu vispār. Konservatīvais Sofokls pieņem pasaules kārtību bez ierunām, saskata tajā augstākās, dievišķās taisnības izpausmi, neapšaubīdams arī traģiskā apmātībā pret dieviem vai likteni sacēlušās varoņa bojāejas taisnīgumu — pat tad, kad tā vaina ar cilvēka prātu nav aptverama (Oidips), bet Eiripīds mitoloģisko sižetu izmanto sava laikmeta pasaules, sava laika pretrunu plosītās sabiedrības atainošanai, mitoloģijas varoņu veidolos rāda savus laikabiedrus, t. i., cilvēkus, tādus, kādi viņi ir, tātad nereti arī visai nepievilcīgā gaismā.

Līdz ar to Eiripīda varoņi ir nesalīdzināmi daudzšķautņaināki nekā Sofokla monolītie tēli — viņa cilvēki, «kādiem tiem jābūt». Eiripīds pratis jo dziļi ielūkoties cilvēka dvēselē un viņu parādījis visā viņa plašajā, sarežģītajā jūtu dzīves diapazonā.

Viena no pašām būtiskākajām iezīmēm, ar ko Eiripīda traģēdija atšķiras no Aishila un Sofokla dramaturģijas, ir traģiskā konflikta pārvirze. Aishila un Sofokla drāmās traģiskā situācija rodas ārēju, ārpus cilvēka esošu spēku ietekmē, turpretim Eiripīda lugās tā bieži izriet no paša cilvēka rakstura. Šo atšķirību spilgtā, oriģinālā formā izteicis šveiciešu literatūrzinātnieks Andrē Bonnārs: «Aishilam un Sofoklam traģiskais varoni apdraudēja no ārienes. Viņu zemē notrieca dievi. Bumbas krita no debesīm. Eiripīds, kurš mums vienmēr un visur tuvāks (kas gan varētu mums būt tuvāks par mūsu pašu sirdi?), traģiskajam piešķir mājvietu mūsu pašu neiepazītās sirds dziļumos. Kopš tā laika bumbas vairs nekrīt no debesīm vien. Tā ir cilvēka sirds, kas kļuvusi par spridzekli.»

Sofokla viengabalaino tēlu pamatā ir viena vienīga nemainīga rakstura īpašība, dominante, kas traģiskajā konfliktā ar ārpasauli nosaka to rīcību, — Sofokla varoņi nepazīst šaubas. Eiripīda cilvēku raksturi ir daudz sarežģītāki. Tajos sastopam dažādas, nereti visai pretrunīgas iezīmes, kas cilvēkiem, pirms viņi kritiskā situācijā izšķiras par šādu vai tādu rīcību, liek gan emocionāli

pārdzīvot, gan racionāli apsvērt visus par un pret, liek viņiem šaubīties, mokoši šaubīties. Tā šaubās Mēdeja, pirms pieņem galīgo lēmumu par savu bērnu nogalināšanu, šaubās Agamemnons (traģēdijā «Ifigenija Aulīdā»), svārstīdamies starp mīlestību uz meitu Ifigeniju (viņš to patiešām mīl, varbūt pat vairāk nekā viņa sieva Klitaimnestra, kas Ifigenijas ziedošanas nodomā īpaši sāpīgi izjūt sava «īpašuma» aizskārumu) un karavadoņa godkāri, pirms izšķiras par Ifigenijas upurēšanu.

Rīcība, par kādu galu galā izšķiras šaubu plosītie cilvēki, psiholoģiski smalki motivēta. Mēdeja, protams, labi zina, cik sāpīgs Jāsonam būs bērnu zaudējums. Taču psiholoģiski noteicošais faktors, kas viņai liek pacelt zobenu pret saviem bērniem, ir sastapšanās ar sirmo Aigeju, kurš viņai izstāsta, ka griezies pie orākula pēc padoma, jo tam joprojām nav pēcnācēju. Un, kaut gan Mēdejas un Aigeja sarunas centrā it kā ir jautājums par patvēruma piešķiršanu no Korintas izraidītajai Mēdejai, tomēr galvenais šajā epizodē ir tas, ka Mēdejai ir izdevība pārliecināties par to, kādas ciešanas vīrietim sagādā apziņa, ka viņam būs jānomirst bez pēcnācējiem. Tas arī ir izšķirošais moments Mēdejas šaubu viļņojumā. To apjaust dzejnieks ļauj skatītājam pašam: Mēdeja ne ar vienu vārdu neizpauž saistību starp tikšanos ar Aigeju un savu nu jau galīgi nobriedušo lēmumu — šis sakars paliek zemtekstā.

Bijis mirklis, kad Agamemnons sapratis sava nodoma zemiskumu un patiešām gribējis meitu glābt. Viņš sūtījis Klitaimnestrai vēstuli, atsaukdams savu aicinājumu kopā ar meitu ierasties Aulīdā, kur paredzēts Ifigeniju upurēt. Taču vēstuli pārtver Menelājs. Strīdiņā, kas nu izceļas brāļu starpā, — sīkumainā, mīta cildeno varoņu gaužām necienīgā strīdiņā Menelājs nesaudzīgi atsedz Agamemnona godkāri, tāpat kā tas pārmet brālim, ka viņš vēloties karu aiz savtīgiem iemesliem — kārodams atgūt neuzticīgo Helenu. Brāļi viens otru pārāk labi pazīst, lai uzdrošinātos savstarpējā sarunā operēt ar cēlām patriotiskām frāzēm. Kaut gan šajā dialogā Agamemnons aizstāv meitu, neveiksme ar pārķerto vēstuli bijusi pietiekama, lai svārstīgais karavadonis atkal mainītu savus uzskatus. Kad nometnē ierodas Ifigenija ar māti, Menelāju pārņem žēlums pret meiteni un brāli, un nu viņš pats iesaka Ifigeniju neziedot, bet aizsūtīt atpakaļ uz mājām. Taču tagad Agamemnons, kas tikko kā lējis asaras par meitas likteni, vairs nevēlas to darīt — varas un slavas kāre guvusi virsroku. Viņš noraida Menelāja padomu ar ieganstu, ka spiests piekāpties pārspēka priekšā: karavīri necietīšot atteikšanos no Ifigenijas upurēšanas un atriebšoties viņam un Menelājam, nogalināšot visu ģimeni. Patriotiskās frāzes Agamemnons pataupa sarunai ar sievu un meitu.

Eiripīds, vērīgais un iejūtīgais cilvēka dvēseles pazinējs, sava mūža un daiļrades ceļa galā likumsakarīgi nonāk pie cilvēka rakstura attīstības attēlojuma. To redzam titulvarones tēlā traģēdijā «Ifigenija Aulīdā». Trauslā meitene, iedomādamās nāvi uz ziedokļa, stingst šausmās; par spīti viņai sludinātajiem ētiskajiem ideāliem, Ifigenija tik ļoti pieķērusies dzīvei, ka lūgšus lūdzas tēvu viņu pasaudzēt. Taču notiek lūzums. Ifigenija spēj sevi pārvarēt un dzimtenes labā brīvprātīgi dodas nāvē.

Eiripīds neattēlo šā lēmuma pakāpenisku nobriešanu, parādīts vienīgi Ifigenijas rakstura, viņas domāšanas veida attīstības sākuma un beigu posms. Tomēr lūzums Ifigenijas attieksmē pret nodomu viņu ziedot pietiekami labi motivēts. Tēva vārdi, ka dzimtenes gods prasot viņas dzīvību (1255—1275), šī doma, kuru sākumā nomāc bailes no nāves, gūst reālu skanējumu vēlāk, kad Ahillejs piedāvājas ar saviem vīriem cīnīties par viņas dzīvību pret visu pārējo grieķu karaspēku. Tagad apzinātais pienākums pret dzimteni, nevēlēšanās augstsirdīgo Ahilleju pakļaut briesmām, drošai bojāejai un katrā ziņā arī skaidri apjaustā nolemtība liek Ifigenijai labprātīgi doties ceļā uz ziedokli. Šillers atzinis «pāreju no viena [noskaņojuma] uz otru par liegu (sanft).. un pietiekami motivētu» un saskatījis šada «vājumā un speķa, bailīguma (Zaghaltigkeit) un varonības sajaukumā patiesīgu un pievilcīgu dabas gleznu».

Eiripīds ir bijis pirmais dzejnieks, kas traģēdijas personāžu parādījis attīstībā un līdz ar to aizsteidzies tālu priekšā savam laikam. Eposa ietekmē traģēdijas tēli līdz tam vienmēr bija statiski. Tēlu statiskums bija kļuvis par traģēdijas estētikas normu. Arī Aristotelis nosoda tās pārkāpšanu Ifigenijas tēla izveidē, «jo viņa kā pazemīga lūdzēja nemaz nav līdzīga tai, kāda parādās vēlāk» («Dzejas māksla», 15. nod.). Starp citu, līdzīgā kārtā senie komentatori kritizē arī tik lieliski motivēto un pārliecinošo Mēdejas svārstīšanos pirms galīgā lēmuma par bērnu nogalināšanu, kritizē dzejnieku par tēla inkonsekvenci.

Eiripīda tendence parādīt cilvēku, kāds viņš īstenībā ir, un līdz ar to viņa tuvināšanās reālajai dzīvei novedusi pie traģēdijas motīvu un tēlu loka ievērojamas paplašināšanas. īpaši spilgti un daudzveidīgi ir Eiripīda radītie sieviešu tēli, kas savā kopumā ataino visu bagāto un sarežģīto sievietes jūtu pasauli.

Eiripīds ir arī pirmais dzejnieks, kas traģēdijā izmantojis mīlas kaisles motīvu. Ne eposs, ne Aishila un Sofokla traģēdija šo motīvu vēl nepazīst. Aishila «Orestejā» varam vienīgi nojaust Klitaimnestras kaislību pret Aigistu, bet Sofokla «Antigonē» Haimona mīlas jūtas pret līgavu tikai viegli ieskicētas.

Mīlas kaisles motīvam Eiripīds pievērsies vairākās traģēdijās, bet no tām saglabājies vienīgi «Hipolita» otrais variants. Pirmo, kurā Faidra, kas iedegusies mīlā uz padēlu, pati atklāj viņam savas jūtas, atēniešu skatītāji noraidīja kā amorālu. Otrajā redakcijā dzejnieks atmetis šo par piedauzīgu uzskatīto momentu. Faidra visiem spēkiem cīnās pret savu mīlu, negrib ļauties kaislei, bet viņas jūtas Hipolitam bez Faidras ziņas atklāj aukle. Izdzirdusi padēla sašutuma izvirdumu, baidīdamās par savu labo slavu un bērnu nākotni, viņa iet nāvē, ar nepatiesu apvainojumu atstātā vēstulē lemdama bojāejai arī Hipolitu (sal. Jāzepa un Potifara sievas epizode Vecajā derībā, I Mozus gr., 32). Ar lielu māksliniecisku spēku Eiripīds attēlo cīņu, kas noris Faidras dvēselē, — cīņu starp neatļauto mīlu un pienākumu, ciešanas, kuras viņu noved pie fiziska un morāla sabrukuma.

Eiripīds ne reizi vien parādījis savus varoņus psihisku pārdzīvojumu maksimālas spriedzes stāvokļos, piemēram, reālistiski, ar zinātnisku precizitāti attēlojis Hērakla slīgšanu garīgā aptumsumā un pamošanos no tā (traģēdijā «Hērakls»), sirdsapziņas pārmetumu mocītā mātes slepkavas Oresta epilepsijas lēkmi (traģēdijā «Ifigenija tauru zemē»). Arī tas liecina par to, cik rūpīgi Eiripīds novērojis cilvēkus visdažādākās dzīves situācijās.

Eiripīds savās labākajās traģēdijās sasniedzis vēl līdz tam nepieredzētas patosa virsotnes. Aristotelis viņu dēvē par «traģiskāko no dzejniekiem» («Dzejas māksla», 13. nod.). Aristotelis, domājams, ar šo apzīmējumu gribējis uzsvērt, ka Eiripīds no visiem traģiķiem vislabāk ir izjutis skatuvi, ka viņam bijis vissmalkākais «skatuves nervs» un viņš pratis panākt visspēcīgāko emocionālo iedarbību uz skatītāju.

Taču vienlaikus Eiripīds ir dzejnieks ar neparasti asu, kritisku intelektu. Šķiet, nav tādas laikabiedru interešu lokā ietilpstošas ideoloģiski un sabiedriski nozīmīgas problēmas, kurai viņš savās lugās nebūtu šādā vai tādā formā pievērsies. Dievu taisnīgums un mītu ticamība, aktuālās politiskās un sociālās problēmas: labāka valsts pārvaldes forma, karš un miers, bagātība un nabadzība, verdzība, sievietes stāvoklis sabiedrībā, laulības iestādījums — visi šie jautājumi līdz ar daudziem citiem polemiski aplūkoti Eiripīda drāmās. Antīkā literatūras kritika Eiripīdu dēvējusi par «skatuves filozofu» (skēnikos philosophos). Šai sakarā atcerēsimies, ka grieķu philosophos nozīmē «gudrības draugs». Un šādā izpratnē Eiripīdu, nerimtīgo patiesības meklētāju, ar pilnām tiesībām var

saukt par skatuves filozofu. Nekādā gadījumā šis epitets nav jāsaprot tā, ka dzejnieks bijis kādas noteiktas filozofijas skolas piekritējs un savos darbos iedzīvinājis tās idejas. Tiesa gan — Eiripīds lieliski pārzinājis visus sava laika filozofijas virzienus un savu lugu personāžam bieži liek mutē izteikumus, kas atspoguļo dažādus filozofijas strāvojumus.

Nepārprotama ir Eiripīda dramaturģijas saskare ar sofistiku — filozofijas strāvu, kas radās laikmetā, kad strauji auga interese par zinātni un sabiedriskajiem jautājumiem. Daudzās Grieķijas pilsētās parādījās sofisti, profesionāli «gudrības skolotāji», kā viņi paši sevi dēvēja, kuri par maksu mācīja dažādas zinātnes, īpaši disciplīnas, kas pilsoņiem bija noderīgas sekmīgai līdzdalībai polisas pārvaldē, pirmām kārtām daiļrunas teoriju, kura bija sevišķi nozīmīga Atēnās, kur ikvienam pilsonim vajadzēja prast pārliecinoši un efektīgi izteikties. To prasīja demokrātiskās polisas dzīves apstākļi, pilsoņu aktīvā loma valsts pārvaldes orgānos — Tautas sapulcē, Padomē, visādās komisijās, kā arī tiesas sēdēs.

Viens no izcilākajiem sofistiem bija Protagors (ap 480.—410. g.)r kura filozofiskā pamattēze skanēja: «Cilvēks ir visu lietu mērs: esošo — ka tās ir, neesošo — ka to nav.» No Protagora mācības izrietēja, ka esamības centrā nostājas cilvēks un ka nevis kādi augstāki spēki, bet pats cilvēks tiek atzīts par savas dzīves veidotāju.

Pievēršoties reliģijas jautājumiem, Protagors izteicies: «Par dieviem nezinu, vai viņi ir vai ne vai kādi viņi ir pēc izskata, jo ir daudz iemeslu, kas kavē to izzināt, — gan priekšmeta neskaidrība, gan cilvēka dzīves īsums.»

Protagors arī izvirzījis tēzi, ka par ikvienu jautājumu iespējami divi dažādi, pat pilnīgi pretēji spriedumi. Šī tēze, dabiski, pavēra plašu ceļu spriedumu relatīvismam.

Sofisti pakļāva kritiskai apcerei vai visus grieķu polisas pamatus — reliģiju, tradicionālo mitoloģiju, ģimeni, sabiedrības struktūru, kas aptvēra brīvos un vergus, bagātos un nabagos, dižciltīgos un nedižčiltīgos, attieksmi pret ne-grieķiem, «barbariem». Tā, piemēram, sofists Hipijs mācīja, ka visi cilvēki ir vienas mātes — Dabas bērni, bet Antifonts uz sofistu attīstītās dabisko tiesību teorijas pamata noraidīja valsti, verdzību, reliģiju un nacionālās atšķirības.

Politikā sofisti pārstāvēja dažādus virzienus. Protagors, piemēram, valsts dzīvē par likumīgu atzina tikai visas sabiedrības lēmumu, nevis atsevišķu cilvēku domas, citi sofisti — Gorgijs, Kallikls, Trāsimahs u. c. — izvirzīja tēzi, ka «likums ir tirāns», kas tikai kavē brīvās personības attīstību, un sludināja stiprā cilvēka tiesības nostāties pār sabiedrību un valsti.

Vairāki literatūrzinātnieki pūlējušies noskaidrot, ar kuriem savu varoņu dažkārt pretrunīgajiem izteikumiem par dažādiem ideoloģiskajiem jautājumiem Eiripīds solidarizējas. Šajos pētījumos parasti mēģināts paša dzejnieka pārliecību izlobīt no «pozitīvo varoņu» izteikumiem. Šāda metode ir visai nepārliecinoša, un secinājumi turklāt bieži vien lielā mērā atkarīgi no pētnieku apriorā subjektīvā viedokļa. Šie literatūrzinātnieki neizbēgami nonāk strupceļā, būdami spiesti konstatēt, ka uzskatus, kuriem, pēc viņu domām, vajadzētu atbilst dzejnieku pārliecībai, pauž «negatīvie» tēli un, otrādi, varoņi, kam acīm redzami pieder autora simpātijas, izsaka domas, kuras mums negribētos atzīt par viņa viedokli.

Nav pieņemams arī atzinums, ka Eiripīda ideoloģiskie uzskati bijuši svārstīgi un nepastāvīgi.

Minētie novērojumi drīzāk izskaidrojami ar Eiripīda nepārprotamo sliecību ar tēlu starpniecību, caur viņu prizmu atspoguļot dzejnieka laikabiedru uzskatus gan filozofijas un reliģijas, gan sabiedriski politiskos jautājumos, gan par daždažādām sadzīves parādībām. Eiripīda varoņi tā laika filozofisko diskusiju garā aizstāv te vienu, te citu viedokli. Līdz ar to Eiripīda varoņiem, kas jau tāpat, dzejniekam parādot tos kā cilvēkus, «kādi tie ir īstenībā», ir deheroizēti, pie-

25 — 228

mīt izteiktas anahroniskas iezīmes: viņi, no vienas puses, ir tradicionālo mītu varoņi, no otras — pauž domas, izsaka uzskatus, kas pieder laikmetam, kurā dzīvojis dzejnieks.

Eiripīdam, saprotams, ir bijis savs viedoklis visos būtiskajos ideoloģiskajos jautājumos, bet viņš to skatītājam neuztiepj. Viņš ir pārāk liels mākslinieks, lai cilvēkiem dotu priekšrakstus, kā vajadzētu dzīvot. Viņš vienīgi vēlas rosināt viņu domāšanu, liek viņiem iedziļināties dzīves izvirzītajos jautājumos.

Lai labāk izprastu Eiripīdu kā «skatuves filozofu», īsumā aplūkosim viņa attieksmi pret reliģiju, kā arī pret dažiem viņa laikā aktuāliem sociāli politiskiem jautājumiem — verdzību un kara lomu tautu dzīvē.

Tradicionālā mitoloģiskā viela, kas ir sengrieķu traģēdijas sižetu pamatā, cieši saistīta ar reliģiskiem motīviem. Dievi traģēdijās nereti parādās kā darbības personas. Tā tas ir arī Eiripīda drāmās. Arī tajās viņiem piemīt pārdabisks spēks, kuram cilvēks nespēj pretoties.

Jau tradicionālajos mitoloģiskajos nostāstos grieķu dievu rīcība ne vienmēr ir ētiski nevainojama. Pret mitoloģijas priekšstatiem par antropomorfo dievu pasauli jau bija vērsušies Heraklīts (6./5. gs. mijā) un filozofs Ksenofans (6. gs. otrajā pusē). Ir saglabājušās Ksenofana vārsmas, kurās viņš izsmej tautas priekšstatus par dieviem: Homērs un Hēsiods, viņš saka, piedēvējuši dieviem visu, ko vien cilvēki uzskata par apkaunojošu, — zagšanu, netiklību, krāpšanu. Ja vēršiem, lauvām vai zirgiem būtu rokas un tie prastu zīmēt, tie attēlotu dievus sev līdzīgus.

Reliģijas problēmas nodarbināja filozofisko domu arī Eiripīda laikā. Pilnīgi dabiski, ka dzejnieks, kura māksla bija žanriski tik cieši saistīta ar mitoloģiskajiem priekšstatiem par dievu pasauli un kurš turklāt pēc savas garīgās ievirzes vispār nespēja nekritiski pieņemt nevienu koncepciju, lai uz kādu jomu tā attiektos, tajā neiedziļinoties un to neaplūkojot no dažādiem viedokļiem, mitoloģijas dievu rīcības ētiskajam aspektam veltī īpašu uzmanību.

Eiripīda traģēdijās dievi savu spēku reizēm izmanto visai nekrietni, ir sīkumaini un atriebīgi. Aizvainotā Afrodīte pazudina Hipolitu, kas negrib pakļauties viņas varai, bet dod priekšroku Artemīdai, jaunavīgajai medību dievei. Artemīda savukārt sarunā ar mirstošo Hipolitu solās atriebties Afrodītei, nogalinot tai mīļu jaunekli («Hipolits», 1420—1422). Traģēdijā «Hērakls» greizsirdīgā Hēra uzsūta Hēraklam, kurš tikko kā izglābis savu ģimeni no iznīcības, kas tai draudēja no ienaidnieka rokas, ārprāta dēmonu un Hērakls prāta aptumsumā pats nogalina sievu un bērnus. Traģēdijā «Ions» Apollons izvarojis Kreūsu un piespiedis viņu pamest savu bērnu. Dievs ir pārāk gļēvs, lai dēlam, kuram vēl ir šaubas par mātes stāsta patiesīgumu, pats apliecinātu, ka ir tā tēvs. To viņa vietā kā dea ex machina dara Atēna, kas bez aplinkiem pasaka, ka Apollonam neērti ierasties pašam, jo viņš baidoties nosodījuma (1557—1558).

Līdz ar to dieviem nākas dzirdēt ne vienu vien skarbu vārdu no mirstīgajiem, kuriem tie nodarījuši pāri. Amfitrions pārmet Zevam, ka viņš nav pasargājis Hērakla ģimeni no bojāejas, kurā vainīga Hēra («Hērakls», 1341—1346). Kaismīgiem, sašutuma, pat nicinājuma pilniem vārdiem Kreūsa apsūdz Apollonu, savu pāridarītāju:

Vai man, vai! Viņš nu beigts! Par barību putniem ir kļuvis — Mans dēliņš un, nekauņa, tavs. Bet tu uz kitaras skandini Svinīgas dziesmas!

Tev uzsaucu, Lētojas vasa,

Kas likteņa lēmumus atklāj, Sēdēdams zeltītā tronī

Pašā pasaules vidū,

Un kliedzu ausī šos vārdus:

Tu, pavedēj nekrietnais!

(«Ions», 902—912)

Bellerofonts, tāda paša nosaukuma nesaglabājušās traģēdijas varonis, Pēgasa mugurā grib doties uz debesīm, lai pārliecinātos, ka tur nekādu dievu nav, jo — tā viņš domā —, ja dievi pastāvētu, tie nepamestu dievbijīgos nelaimē un neļautu bezdievīgajiem dzīvot laimē. Viņš spriež:

Ja dievi ļauni rīkojas, tie dievi nav.

(Fragments 292^1)

Līdzīgu domu sastopam traģēdijā «Hekabe». «Vai tiešām neredzi cilvēkus, Zev,» iesaucas ziņnesis Taltibijs, «vai arī aplam radies uzskats, ka pastāv dievu dzimums, un īstenībā cilvēku dzīvi nosaka liktenis?» (488—491.)

Bet, no otras puses, Eiripīda traģēdijās ir arī ne mazums vārsmu ar dievu un viņu varenības cildinājumiem (atcerēsimies iepriekš atzīmēto Eiripīda paņēmienu personāža runās atspoguļot dažādus viņa laikā pastāvošus un diskutētus viedokļus!). Kādas pretrunas plosa domājoša cilvēka sirdi, apliecina kora dziesma traģēdijā «Hipolits», 1102—1110:

Tiešām, kad domāju es par dievu gādību lielo,

Raizes man zūd; bet atmetu cerības veltas,

Kad es mirstīgo gaitās un viņu ciešanās raugos.

Viss taču mainās bez mitas un pārgrozās cilvēku dzīves Nemierpilnajos mirkļos.

Mūsu īsais iztirzājums ļauj secināt, ka Eiripīds nebūt nedomā apšaubīt vai pat noliegt dievu eksistenci, bet, parādīdams dievu nepievilcīgo rīcību un likdams savam personāžam viņus par to nosodīt, vienīgi noraida no mitoloģijas pārņemtos naivos priekšstatus par viņiem — līdzīgi tam, kā to darījis Ksenofans (sk. 386. Ipp.) un pusgadutūkstoti vēlāk ar satīras ieročiem Lukiāns (ap m. ē. 120.—180. g.). Šādu secinājumu balsta ari Ifigenijas domas («Ifigenija tauru zemē», 380—391), kura, būdama Artemīdas priesteriene, spiesta dievei ziedot grieķu gūstekņus, tomēr apšauba, vai tāda tiešām varētu būt dieves griba, un izsaka minējumu, ka to visu Artemīdai piedēvējuši cilvēki.

Šādu secinājumu pieļauj arī Maķedonijā sacerētās un tikai pēc dzejnieka nāves Atēnās izrādītās «Bakhantes», viena no mākslinieciski spožākajām Eiripīda traģēdijām, par kuras idejisko saturu speciālajā literatūrā izteikti ļoti atšķirīgi minējumi. Arī šajā traģēdijā dievība — Dionīss, vēl ne visur atzīta jauna kulta dievs, — ir visspēcīga. Iekarodams cilvēku sirdis un sniegdams tiem vēl nepazītu prieku, jaunais dievs tai pašā laikā bez žēlas soda visus, kas viņam stājas ceļā. Penteju, Tēbu valdnieku, kas jaunās ticības orģiastiskajā kultā saskata briesmas valstij, Dionīss iznīcina ar dieva necienīgu, pat sadistisku cietsirdību. Viņš pretinieku, ko dieva varenības apliecinājumi nav veduši pie prāta un kas savā traģiskajā apmātībā nevēlas piekāpties, ar rafinētu viltu ievilina slazdā. Paša Penteja māte Agave kopā ar savām māsām un citām mainādām bakhiskā ekstāzē nogalina dēlu, domādama, ka tas ir jauns lauva, un tīksminās ap «lauvas» galvu, līdz pakāpeniski atgriežas viņas apziņa un Agave beidzot saprot, ka rokās tur nevis lauvas, bet dēla galvu.

1 Fragmenti citēti pēc izdevuma: Tragicorum Graecorum fragmenta, recensuit

Augustus Nauck, editio secunda, Lipsiae, MCMXXVI.

25*

Agavei un viņas māsām, kas, būdamas bakhantes, bijušas dieva atriebes ieroči, un viņu sirmajam tēvam Kadmam, kurš pretēji dēlam Pentejam atbalsta jauno kultu, jāatstāj dzimtene. Dievs tātad soda ne vien Penteju, savu pretinieku, bet iznicina visu dzimtu, kaut gan pārējie tās locekļi Dionīsu atzinuši bez ierunām.

Tādējādi arī šeit dievu eksistences un varenības apliecinājumam pretstatīta dievu rīcibas ētiskuma problēma.

Iespējams, ka paša dzejnieka domas vislabāk atspoguļo Hekabes lūgsna «Trojietēs», 884—888:

Tu, reizē visas zemes balsts un valdītājs,

Lai kas tu esi, grūti nosakāmais, ■— Zevs Vai neatvairāms dabas spēks, vai cilvēkprāts, —

Es tevi pielūdzu, jo visu mirstīgo Tu vadi, klusu ceļu iedams, taisnīgi.

Šeit gan izteikta ticība dievības eksistencei, gan apliecināta neziņa par to, kāda ir dievības daba. (Par filozofiskajām strāvām, ar kurām sasaucas Hekabes lūgsna, sk. tās iztirzājumu Paskaidrojumos.)

Taču nepārprotami nesamierināma ir Eiripīda attieksme pret orākuliem un pareģiem, ko dzejnieks vairākkārt apveltī ar nievīgām piezīmēm. Piemēram:

It visi pareģi ir dzimums godkārīgs.

Nedz labu, nedz ko vērtīgu tie kādreiz pauž.

(«Ifigenija Aulīdā», 520—521)

No dieviem lūdziet svētību,

Tiem ziedojot, bet zīlēšanu atmetiet •—

Tā kalpo tikai apmānam. Neviens vēl nav Ar uguns zīmēm bagāts ticis, ja viņš slinks.

Jā, vesels saprāts — pareģis vislabākais.

(«Helena», 753—755)

Pat Apollonam — galvenajai pareģojumu dievībai dzejnieks piedēvē mant-kāri traģēdijas «Ifigenija tauru zemē» kora partijā (1229—1283) — stāstījumā par to, kā Apollons savā varā ieguvis Delfu orākulu un cik neatlaidīgi viņš, vēl zēns būdams, cīnījies par «zeltīto godu», t. i., ienesīgo pareģa amatu.

Savās traģēdijās Eiripīds bieži skar verdzibas problēmu. Tas notiek divējādi: lugas darbībā parādot kungu un vergu attiecības un dažādu izteikumu veidā.

Daudzās traģēdijās vergi stāv saviem kungiem tuvu, ir to uzticības personas, pat padomdevēji. Te jāmin Mēdejas un Faidras aukles, Elektras un Kreūsas bijušie audzinātāji, Agamemnona vergs — Sirmgalvis («Ifigenija Aulīdā»), Menelāja vergs — Ziņnesis («Helena»). Visos šajos gadījumos kungu un vergu attiecības ir sirsnīgas, reizēm pat familiāras. No sirds skumst vergi par mirušo Alkestīdu, kura viņiem bijusi «kā māte» («Alkestīda», 767—772). Nekur te nav jaušams ne mazākais antagonisms, ja vien tādu negribam saskatīt nupat norādītajās vārsmās, kurās kalpi, apraudot Alkestīdu, atceras, cik bieži Alkestīda viņus aizstāvējusi pret kungu, kas, kā līdz ar to varam secināt, pret viņiem izturējies bargāk.

Mūs vairāk interesē personāža izteikumi par vergiem un verdzību, jo tie aizvien raksturo zināmu viedokli šajā jautājumā, ir pretrunīgi, savā ziņā polemiski.

Kas vergu apkauno, ir vienīgi tā vārds,

Bet visās citās jomās viņš, ja vien ir krietns,

Par brīvu viru zemāk nav vis vērtējams.

(«Ions», 854—856)

Ir peļams virs, kas savus kungus necieni,

Tiem nepriecājas līdz un bēdās nedalās.

Es gribētu, lai mani, kaut es dzimis kalps,

Pie tādiem vergiem pieskaita, kam cēla sirds,

Kas nebrīvi tik vārda, nevis gara pēc.

Tā taču labāk nekā tad, kad cilvēku

Māc reizē divas nelaimes: ka dvēselē

Tas ļauns un citus kļausit spiests, kam viņš ir vergs.

(«Helena», 726—733)

Šie izteikumi dažus literatūrzinātniekus uzvedinājuši uz domām, ka Eiriplds principiāli nosodījis verdzību. Šādam viedoklim nav nopietna pamata. Pirmkārt, nedrīkst, iztirzājot minētos citātus, ignorēt, ka tie ir vergi, kas izsaka domu par savu ētisko līdzvērtību brīvajiem cilvēkiem. Pat ja mēs līdz ar zinātniekiem, kas pūlas Eiripīdu padarīt par principiālu verdzības pretinieku, gribētu atzīt, ka šie vergu izteikumi patiešām atspoguļo dzejnieka uzskatus, mēs varētu vienīgi secināt, ka vergs, pēc Eiripīda domām, var būt kungam ētiski līdzvērtīgs, taču ne jau jebkurā gadījumā, bet tikai tad, ja viņš ir krietns.

Otrkārt, Eiripīda lugās sastopami arī pilnīgi pretēja rakstura izteikumi — tādi, kuros verga un brīvā cilvēka līdzvērtības iespēja vispār nav pieļauta. Piemēram: vergs nedrīkst domāt patstāvīgi, viņam nav jātiecas pēc atpūtas («Antiope», fragments 216); nav lielāka sloga, sliktāka un nederīgāka īpašuma par tādu vergu, kas domā vairāk, nekā vajadzīgs («Aleksandrs», fragments 48). Tāpat traģēdijās netrūkst izteikumu par to, cik maz uz vergiem var paļauties. Tie, bez šaubām, ir uzskati, ko varēja bieži dzirdēt atēniešu sarunās un Eiripīds tāpēc licis mutē saviem realitātei tuvajiem tēliem.

Ļoti interesants savā tiešumā ir izteikums fragmentā 1019 (no nezināmas traģēdijas):

No vergiem dzīvojam mēs, brīvie cilvēki.

Šķiet, te arī atrodama atslēga Eiripīda viedokļa izpratnei: verdzība Eiripī-dam ir nepieciešama realitāte, priekšnoteikums sabiedrības, valsts pastāvēšanai. Nekur dzejnieks neizsaka principiālu verdzības nosodījumu, un nav nekāda pamata viņu uzskatīt par tās pretinieku.

Eiripīda radošā mūža liela daļa noritēja kara apstākļos, Peloponēsas kara laikā. Kara un miera jautājumi tāpēc nevarēja nenodarbināt tik «publicistiski» domājoša dzejnieka prātu, un viņš tiem savās traģēdijās ierādījis plašu vietu.

Peloponēsas karā jau no paša sākuma bija raksturīga ārkārtīgi necilvēcīga izturēšanās pret pieveiktajiem ienaidniekiem. Gūstā kritušos vīriešus palaikam apkāva, bet bērnus un sievietes pārdeva verdzībā. Sevišķi nežēlīgi atēnieši vairākos gadījumos izrēķinājās ar saviem atkritušajiem sabiedrotajiem. Tādējādi iezīmējās atgriešanās pie senāku laiku — piemēram, Homēra eposā vai Hēro-dota «Vēsturē» apliecinātās nežēlīgās apiešanās ar uzvarētajiem pretiniekiem. Grieķu valstu bruņotajos konfliktos laikā starp Persiešu kariem un Peloponēsas karu uzvarētāju attieksme pret pieveiktajiem bija kļuvusi ievērojami humānāka.

Šādos apstākļos Eiripīda drāmas, kurās skarts karagūstekņu liktenis, rod īpaši aktuālu skanējumu. Šai problēmai Eiripīds pievēršas vairākās traģēdijās.

Trijos gadījumos — traģēdijās «Andromahe» (425. g.), «Hekabe» (424. g.) un «Trojietes» (415. g.) — gūstekņu likteņa problemātika sižetiski saistīta ar Trojas karu. Pirmās divas lugas veltītas gūstekņu — Andromahes un Hekabes — individuālajiem likteņiem, bet «Trojietēs» dzejnieka skatījums jau sniedz plašu vispārinājumu.

Traģēdiju «Trojietes» kompozicionāli veido atsevišķu epizožu virknējums, kurām vienību piešķir gūstā kritušo sieviešu ciešanu motīvs un pieveiktās Trojas valdnieces — sirmās Hekabes klātbūtne, kā ari grieķu karaspēka ziņneša Taltibija periodiskā parādīšanās, kais gūsteknēm ikreiz liek nodrebēt šausmās, jo katrs viņa nāciens saistīts ar jaunu nelaimes vēsti.

Eiriplds parāda pieveiktas tautas neizmērojamās ciešanas, parāda uzvarētāju neierobežoto patvaļu un cietsirdību. Dzejnieks viņiem neatrod ne mazāko attaisnojumu. Un tie taču nav nekādi «barbari», bet gan grieķi! Eiriplds, pats būdams grieķis, ne tikai necenšas šo momentu mīkstināt, bet, gluži otrādi, to akcentē.

Šo bērnu nobendēja grieķi, baidoties no tā.

Šos vārdus ar dzēlīgu rūgtumu Hekabe ierosina likt par kapa uzrakstu grieķu noslepkavotajam mazdēlam Astianaktam un piebilst:

. .. Kāds kauna traips šāds uzraksts Grieķijai!

(1190—1191)

Bet karš nenes laimi ari uzvarētājiem. Kā izriet no prologa, grieķu flotei atceļā lemta bojāeja (95—97). Pavisam nepārprotami dzejnieka attieksmi pret karu pauž kora gandrīz vai mūsdienīgie vārdi traģēdijā «Helena»:

Neprāši esat jūs visi, kas alkstat Iegūt tikuma balvu ar karu,

Ar ieroču spēku Un gribat mirstīgo bēdām Darīt galu, tiem nejūtot līdzi.

Ja strīdus izlems Tikai ar asinīm, cīņām,

Tie ļaudīm un valstīm Neaprims mūžam.

(1151-1157)

Visai zīmīgi, ka «Trojietes» izrādītas 415. gadā, tajā gadā, kad atēnieši uzsāka savu kļūmīgo militāro dēku — Sicīlijas ekspedīciju. Nav šaubu, ka traģēdija skatītājiem lika daudz ko pārdomāt, ka viņi nevarēja nesaklausīt dzejnieka brīdinājumu (kas gan nespēja ietekmēt notikumu gaitu). «Trojietes» ir īpaši spilgts piemērs tam, cik asi Eiriplds reaģējis uz sava laika aktuālajiem jautājumiem. Šai traģēdijai ir izteikta pretkara tendence, un nav nekāda nejaušība, ka jaunāko laiku rakstnieki ne vienreiz vien, parādoties kara draudiem, atgriezušies pie Eiripīda «Trojiešu» tematikas, piemēram, F. Verfels savā atdzejojumā 1913. gadā, Ž. Zirodū («Trojas karš nenotiks») — 1935. gadā. Dažus gadus pēc Otrā pasaules kara Eiripīda «Trojietes» tika izrādītas 12 000 skatītāju antīkajā teātri Epidaurā (Dienvidgrieķijā). Un luga, ko, vērodams savas tautas ciešanas ieilgušajā asiņainajā karā, radījis lielais dzejnieks, vēl pēc gandrīz divarpus tūkstošiem gadu atstāja satriecošu iespaidu uz cilvēkiem, kas tikko paši bija pārdzīvojuši kara šausmas, pieredzējuši iebrucēju patvaļu un necilvēcību.

Eiripīds nemitīgi meklējis jaunus ceļus traģēdijas darbibas atdzīvināšanai un psiholoģiskai padziļināšanai. Tā kā tradicionālie, pazīstamākie mīta varianti jau bija daudzkārt izmantoti viņa priekšgājēju un laikabiedru drāmās, Eiripīds cenšas savu lugu pamatā likt mazāk pazīstamas mīta versijas vai atsevišķos, bet būtiskos elementos patstāvīgi pārveido tradicionālās. Tā, piemēram, tradicionālajā versijā Mēdeja nenogalina savus bērnus pati, bet tos nonāvē korintieši, atriebjot savu valdnieku un tā meitu, kurus noindējusi Mēdeja. Ir acīm redzami, kādas iespējas Mēdejas tēla psiholoģiskajai padziļināšanai dzejnieks ieguvis ar savu sižeta pārveidojumu. Eiripīda jauninājums ir arī tas, ka traģēdijā «Elektra» Agamemnona meita varmācīgi izdota par sievu trūcīgam zemniekam, kura mājas priekšā arī noris darbība. Šis apstāklis ļāvis Eiripīdam aplūkot trūcīga, bet godīga cilvēka ētiskās vērtības problēmu un variēt Klitaimnestras nogalināšanas epizodi. Tā kā Elektra dzīvo tālu no valdnieku pils un Klitaimnestra par viņas dzīvi acīmredzot ilgi nav likusies ne zinis, Elektra spēj māti atvilināt uz savām lauku mājām ar ieganstu, ka viņai piedzimis bērns.

Eiripīda daiļrades pēdējā posma lugās aizvien biežāk vērojama sižeta sa-režģīšana, parādās jauns traģēdijas motīvs —- intrigas, viltības izmantošana varoņa mērķa sasniegšanai.

Šai ziņā ļoti zīmīga ir traģēdija «Ions», kas sevišķi bagāta straujiem, pārsteidzošiem sižeta pavērsieniem. Šeit sastopam ari motīvu, kas vēlāk bieži izmantots Jaunajā komēdijā: izvarota meitene pēc daudziem gadiem atrod izlikto un par bojā gājušu uzskatīto bērnu un to identificē pēc tradicionālajām izliktajam bērnam līdzi dotajām «pazīšanas mantiņām». Identificēšana šajā lugā notiek ārkārtīgi dramatiskā situācijā — pēc tam kad Kreūsa Ionu, vēl nezinādama, ka tas ir viņas dēls, aiz greizsirdības mēģinājusi noindēt, bet tas savukārt atriebdamies gribējis nogalināt māti. Kaut gan Iona tēvs ir Apollons, Kreū-sas vīrs Ksūts to uzskata par savu, jo kādreiz reibumā izvarojis svešu jaunavu. (Pēc Atēnas norādījuma Ksūtam tā arī netiks pateikta patiesība, lai «viņš ari turpmāk varētu priecāties par dēlu».) Ari tas ir iemīļots Jaunās komēdijas motīvs.

Viltības motīvu sastopam ari lugās «Ifigenija tauru zemē» un «Helena». Abos gadījumos galvenajiem varoņiem — Ifigenijai, Orestam un Pilādam resp. Helenai un Menelājam — laimējas, maldinot attiecīgās «barbaru» valsts valdnieku, izglābties no briesmām un doties ceļā uz dzimteni.

Traģēdiju «Ifigenija tauru zemē» Gēte, liels Eiripīda cienītājs, licis pamatā savai tāda paša nosaukuma drāmai, uz kuru viņš no «Helenas» pārnesis šis lugas būtisku motīvu: tāpat kā šeit ēģiptiešu valdnieks Teoklimens iekārojis Helenu, Gētes «Ifigenijā» tauru valdnieks Toants vēlas grieķu priesterieni iegūt par sievu. Vācu dzejnieku no ētikas viedokļa nav apmierinājis Eiripīda lugas samezglojuma atrisinājums. Gētes Ifigenija nespēj aizbēgt, piekrāpjot valdnieku, kura viesmīlību viņa ilgus gadus baudījusi un kurš viņai uzticas. Kad viss jau sagatavots bēgšanai, viņa šo nodomu atklāj Toantam un liek tam pašam izlemt viņas un grieķu gūstekņu likteni.

«Helena» Eiripīda drāmu klāstā ir visai īpatnēja parādība. Lugas sižetam Eiripīds izraudzījies mīta variantu, kas fundamentāli atšķiras no tradicionālā un ko jau bija izmantojis Stēsihors, 7.—6. gs. mijas dzejnieks no Himeras pilsētas Sicīlijā. Ar Stēsihoru saistās šāds nostāsts. Savā dzejolī «Helena» viņš esot nosodījis Helenas ļaundarības. Taču dažuviet, īpaši Spartā, pastāvēja Helenas kā skaistuma dieves kults, un šī dieve, sodīdama dzejnieku, atņēmusi viņam redzi. Stēsihors vērsies pie orākula un no tā saņēmis atbildi, ka atgūšot redzi, ja izpirkšot savu vainu. Tad viņš sacerējis «Palinodiju» — «Atsaukuma dziesmu», tajā cildinādams Helenas nevainojamo tikumu: Parīds uz Troju aizvedis tikai Helenas veidolu, bet īsto Helenu dievi aiznesuši projām uz citu zemi. Šī situācija tad arī ir pamatā Eiripīda lugai.

Pārsteidz šā mīta varianta izvēle. Helena Eiripīda lugās daudzkārt pieminēta kā izvirtusi sieviete, kas grieķiem un, protams, ari trojiešiem atnesusi bezgala daudz ciešanu. Kas dzejnieku, izteiktu Spartas un tās sociāli politiskās iekārtas pretinieku, mudinājis izraudzīties tieši šo •— neapšaubāmi prospartisko mita versiju? Vai šī izvēle vērtējama kā dzejnieka samierinātājs žests? Jeb vai viņu saistījušas šīs versijas dramatiskās iespējas? Šķiet, pareizāks ir otrais minējums. Jāatzīst, ka Eiripīds visā pilnībā izmantojis dramatisko potenciālu, kas slēpjas šajā versijā, un radījis mainīgām noskaņām un pārsteidzošiem pavērsieniem bagātu darbību, kurā netrūkst arī komisma elementu. Divās Helenās, kas gan neparādās reizē uz skatuves, bet iedomājamas vienlaikus netālu viena no otras, varam saskatīt Jaunatiskās komēdijas resp. Pļauta attiecīgo latīnisko pārstrādājumu dvīņu un pseidodvīņu prototipus. «Helena» žanriski atšķiras no visām pārējām mums zināmajām grieķu traģēdijām — mūsdienu izpratnē tā vispār nav uzskatāma par traģēdiju, bet senajiem grieķiem «traģēdijas» jēdziens ir plašāks nekā mums — un, tāpat kā «Ions», ir Jaunās komēdijas priekšvēstnese.

Jau Eiripīda biogrāfs Satirs (2. gs. p. m. ē.) aizrādījis, ka viņa lugās sastopami «vīra strīdiņi ar sievu, tēva — ar dēlu, verga — ar kungu, samezglo-jumos — meiteņu izvarošana, bērnu izlikšana, pazīšana ar gredzena un rotaslietu palīdzību. Tas veido Jaunās komēdijas saturu, bet to visu līdz pilnībai jau bija izkopis Eiripīds.»

Kā zināms, katram no traģiķu sacensībās pielaistajiem trim autoriem bija jāizrāda tetraloģija, kurā ietilpa trīs traģēdijas un satiru drāma. Atsevišķos gadījumos satiru drāmu aizstāja ar ceturto traģēdiju. Tā, piemēram, kā tetra-loģijas ceturtā luga tika izrādīta Eiripīda «Alkestīda», ko acīmredzot atzina par piemērotu satiru drāmas aizstāšanai, jo tā ar laimīgajām beigām un Hērakla tēla burlesko traktējumu kalpa stāstījumā par viesa aizraušanos ar galda priekiem spēja skatītājiem pēc trim traģēdijām dot emocionālo atslodzi, ko gaidīja no satiru drāmas.

lūdz mūsu dienām saglabājušos Eiripīda lugu vidū ir satiru drāma «Kiklops», kuras pamatā ir «Odisejas» 9. grāmatas epizode. Šī luga rada īpašu interesi kā vienīgais pilnībā saglabājies šā žanra paraugs sengrieķu literatūrā. No Aishila un Sofokla satiru drāmām mūsu rīcībā ir tikai fragmenti, tiesa, daži visai prāvi.

Par «Kiklopa» datējumu domas dalās, reizēm pat ir diametrāli pretējas. Pārsvaru guvis uzskats, ka šī luga attiecināma uz kādu no vēlākajiem dzejnieka daiļrades posmiem.

Arī šeit — satiru drāmāl — Eiripīds attaisno savu «skatuves filozofa» reputāciju, izmantodams sava laika filozofu idejas — saprotams, parodiskā plāksnē. Kad Odisejs apelē pie Kiklopa sirdsapziņas un viņam atgādina, ko viņš ir parādā dieviem un cilvēkiem, vienacis milzis izklāsta savu «pasaules uzskatu», tēlodams dažu sofistu koncepcijā sastopamo stipro personību (sk. 385. lpp.), kurai ļauts nerēķināties ar sabiedrības morāles normām (traģiskajā plāksnē Eiripīds tādu rādījis Eteokla tēlā traģēdijā «Feniķietes»):

Tik manta, cilvēciņ, — tā gudrajiem ir dievs,

Viss pārējais vien skaistu vārdu vārstījums.

(317-318)

Jo visu augu dienu dzert un mieloties —

Tas saprātīgiem cilvēkiem ir īstais Zevs.

... Es itin visus tos,

Kas, dodot likumus, mums dzīvi sarežģī,

Uz pekli triekšu.

(336—340)

Eiriplda traģēdijas jaunajam saturam atbilst visai nozīmīgas atkāpes no tradicionālās formas.

Te pirmām kārtām minamas kora partijas. Līdzās traģēdijām, kurās tās cieši saistītas ar darbību, ir arī tādas, kur šādas saistības ļoti maz vai pat vispār nav un kur vai vienīgā kora partiju funkcija ir lugas sadalīšana posmos, no kuriem vēlāk izveidojās drāmas cēlieni.

Eiripīda daiļrades nogalē aizvien vairāk pastiprinās mūzikas faktors, parādās plašas aktieru ārijas un dueti. Šā daiļrades posma kora partiju un aktieru dziesmu valoda, kurā sastopami bieži vārdu atkārtojumi, bagāta valodas oma-mentika, liecina par to, ka šādos gadījumos dzejnieks tekstu pakļāvis mūzikas rakstam.

Dialogos personāža valoda dabiska, tuvināta ikdienas cilvēku sarunvalodai, taču nekur nezaudē dzejiskumu; netrūkst ari retorikas elementu, kuru vidū sevišķi bieži sastopamas antitēzes.

īpašu uzmanību Eiripīds veltījis t. s. agona («cīņas») — tradicionālā pretinieku disputa izkopšanai. Eiripīda lugās agoni palaikam noris pēc visiem retorikas likumiem. Tajos pretinieki reizēm debatē par jautājumiem, kuri no sižeta viedokļa ir būtiski svarīgi, bet citreiz iztirzā vispārīgas problēmas, kam nav tieša sakara ar sižetu. Arī šeit izpaužas gan paša dzejnieka polemiskais gars, gan atēniešu mentalitātei raksturīgās disputēšanas tieksmes. Līdz virtuozitātei izkopti stihomītijas posmi — dramatiski spraigie dialogi, kuros katra replika aptver vienu vārsmu.

Sengrieķu traģēdija ir drāmas žanrs, kur uz skatuves — skatītāju acu priekšā — maz darbības un pilnīgi dominē runātais (resp. dziedātais) vārds. Uz skatuves neviens netiek nogalināts un parasti ari nemirst (Alkestīda ir izņēmums). Traģēdijas varoņi mirst aiz skatuves (dažreiz ar speciālu iekārtu — platformu uz riteņiem — mirušos parāda skatītājiem), un par viņu nāvi un tās apstākļiem skatītāju informē ziņnesis, kas vēstī arī par citiem notikumiem, kurus nebija iespējams parādīt uz skatuves. Tradicionālais ziņneša stāstījums veido traģēdijas episko elementu. Šajos vēstījumos Eiripīds sasniedzis tik milzīgu izteiksmes spēku, tādu uzskatāmību, plastiskumu, ka skatītājs stāstījumam dzīvo līdzi, it kā pats visu vērotu savām acīm (vēstījumi par Kreonta un Kreū-sas mokpilno nāvi traģēdijā «Mēdeja», par Hipolita bojāeju, ganu cīniņu ar Orestu un Pilādu traģēdijā «Ifigenija tauru zemē», par bakhanšu ekscesiem un Penteja saplosīšanu traģēdijā «Bakhantes» u. c.).

Eiripīda traģēdiju ekspozīciju ar nedaudz izņēmumiem sniedz prologs kādas darbības personas vai ar lugas sižetu tikai netieši saistītas dievības monologa veidā. Kritika pret Eiripīda prologiem izturējusies noraidoši jau dzejnieka dzīves laikā. Tos asprātīgi parodējis Aristofans savā literatūrkritiskajā komēdijā «Vardes». Ari vēlāk, līdz pat mūsdienām, attieksme pret Eiripīda prologiem lielākoties bijusi negatīva — tie uzskatīti par shematiskiem un vienmuļiem. Taču jāatzīmē, ka Eiripīda traģēdiju specifika — mazāk pazīstamu mīta variantu izmantošana, atkāpes no tradicionālā mīta, ieviešot tajā dzejnieka iztēles radītus patstāvīgus momentus, — prasa skatītāja iepazīstināšanu ar traģēdijas darbības izejas punktu. Bez tam darbības personas monologs prologā nereti rada noskaņas fonu, kas skatītāju arī emocionāli jau no paša sākuma ievada traģēdijas gaisotnē.

Specifisks Eiriplda traģēdiju elements ir lugas nobeigums ar kādas dievības galavārdiem, tai ar teātra mašīnas palīdzību parādoties virs skatuves (deus ex machina — «dievs no mašīnas», kā šo paņēmienu pieņemts apzīmēt latīniski). Tāds nobeigums ir astoņām Eiripīda traģēdijām, kas saglabājušās līdz mūsdienām. Jau daži senie autori (Platons, Horācijs, Cicerons) izturējušies pret to ironiski, aizrādīdami, ka Eiripīds paša radīto samezglo jumu pratis atrisināt vienīgi ar dievu palīdzību, un līdzīgas domas ne reizi vien izteiktas arī jaunajos laikos. Taču, iedziļinoties attiecīgo lugu sižetu risinājumos, viegli saskatāms, cik šāds viedoklis nepamatots. Dievības parādīšanās var mūs traucēt, mēs tādu drāmas nobeigumu varam izjust kā lieku piedēkli, bet katrā ziņā jāatzīst, ka traģēdijās, kurās Eiripīds izmanto šo paņēmienu, darbība gan sižetiski, gan mākslinieciski pilnīgi nobeigta jau pirms dievibas parādīšanās un ka deus ex machina galvenokārt pavēsti varoņu turpmākos likteņus vai pasludina jauna kulta nodibināšanu. Dieva parādīšanās, tā galavārds iezimē atgriešanos no dzejnieka uzburtās pasaules tradicionālā mīta lokā, no kura viņš traģēdijas darbībā reizēm visai tālu atkāpies. Tā, piemēram, traģēdijā «Elektra» Orests un viņa māsa pēc mātes nogalināšanas morāli sabrūk, ir tuvu ārprātam, kaut gan viņi darījuši vienīgi to, ko tiem licis Apollona orākuls. (Sofokla «Elektrā» abi nejūt ne mazākos sirdsapziņas pārmetumus. Šai ziņā Eiripīdam daudz tuvāka ir Aishila «Ziedotājās» attēlotā Oresta reakcija pēc Klitaimnestras noslepkavošanas.) Eiri-pīda varoņi reaģē uz savu pretdabisko asinsdarbu, kā to darītu ikviens cilvēks, nevis tā, kā vēsti tradicionālais mīts. Bet Kastors, kas runā abu Dioskūru vārdā, kuri parādās traģēdijas beigās kā di ex machina, ar saviem norādījumiem un nākotnes pareģojumiem Oresta un Elektras turpmākos likteņus ievirza tradicionālā mīta sliedēs. (Tiesa, arī te Eiripīds paliek sev uzticīgs: pat Kastors izsaka šaubas, vai Apollona norādījums Orestam nogalināt māti bijis taisnīgs.) Citiem vārdiem — Orests un Elektra traģēdijā gan rikojušies saskaņā ar mītu, bet dzejnieks nav licis viņiem arī just un domāt, kā to prasa mits; tas viņam bijis ētiski un arī estētiski — no tēlu ticamības viedokļa — nepieņemami. Bet mīts prasa savu: deus ex machina ir dzejnieka kompromiss ar mīta tradīciju.

Eiripīds savā dzimtenē — Atēnās oficiālā vērtējuma ziņā visu mūžu atradies Sofokla ēnā. Tikai piecas no viņa sacerētajām 22 vai 23 tetraloģijām traģiķu sacensībā izpelnījušās uzvaras laurus, piektā — tikai pēc dzejnieka nāves. Atēnu konservatīvās domas attieksmi pret Eiripīda mākslu spilgti ilustrē Aristo-fana komēdija «Vardes», no kuras visai skaidri izriet, kādi bijuši ideoloģiski mākslinieciskie elementi Eiripīda drāmās, kas šķita tradicionālās mākslas cienītājiem nepieņemami.

Toties ārpus dzimtenes Eiripīds jau dzīves laikā bijis ļoti iecienīts. Par to pirmām kārtām liecina Maķedonijas valdnieka Arhelāja aicinājums pārcelties uz dzīvi Pellā, Maķedonijas galvaspilsētā. Dzimtenē nepietiekami saprastais, ne vienmēr taisnīgi novērtētais, komēdijās daudz pulgotais dzejnieks 408. gadā — jau sirmā vecumā —■ šim aicinājumam sekoja un nodzīvoja Pellā, Arhelāja galmā, līdz savai nāvei 406. gadā (Eiripīdu esot saplosījuši valdnieka medību suņi). Maķedonijā viņš radījis divas no savām labākajām traģēdijām — «Bakhantes» un «Ifigenija Aulīdā». Arī Sicīlijā Eiripīds jau dzīves laikā bijis lielā cieņā. Pēc nostāsta, sirakūzieši esot dāvājuši brīvību Sicīlijas kampaņas laikā sagūstītajiem atēniešiem, kas varējuši viņiem pēc atmiņas nodeklamēt Eiripīda traģēdiju fragmentus.

Tiesa, arī dzimtajās Atēnās Eiripīds vienmēr bijis populārs un iemiļots jaunajā paaudzē. Arī tam atrodam apliecinājumu Aristofana komēdijā. Kādā «Mākoņu» epizodē notiek asa sadursme starp jauno Feidipīdu, kurš vēlas dziedāt tikai Eiripīda lugās noklausītas dziesmas, un viņa tēvu — zemnieku Strepsiādu, kas dod priekšroku Persiešu kara laika dzejniekam Simonīdam un nopulgo Eiripīdu (1355—1381).

Taču ļoti drīz pēc nāves, jau 4. gadsimtā, Eiripīds gūst vispārēju atzinību. Dzejnieks, kas labāk par jebkuru citu jutis sava laikmeta elpu, kas dziļi sapratis savu laikabiedru, tā emocionālo un intelektuālo pasauli un savus vērojumus un pārdomas licis pamatā savai dramaturģijai, saistīdams jauno saturu ar tradicionālo mitoloģisko formu, traģēdijas jomā gandrīz vai neierobežoti valda uz hellēnisma laikmeta skatuves. Par Eiripīda milzīgo popularitāti pēc nāves liecina lielais saglabājušos lugu skaits: mūsu dienas sasniegušas 18 Eiripida drāmas — 17 traģēdijas un viena satiru drāma, turklāt daudz fragmentu un citējumu dažādu rakstnieku darbos, turpretim no viņa lielā sāncenša Sofokla saglabājušās tikai 7 traģēdijas un tikpat no «traģēdijas tēva» Aishila.

Eiripīda darbu rokrakstos vēl saglabājusies traģēdija «Rēss», bet to gandriz vienbalsīgi atzist par 4. gadsimta nezināma autora darbu, kas līdz ar to būtu vienigā saglabājusies cita — pēc lielās trijotnes dzīvojuša dzejnieka traģēdija.

Eiripīds jūtami ietekmējis ne vien antīkās pasaules dramaturģiju kā Grieķijā, tā Romā, bet arī citus literatūras veidus. Viņa motīvi ir būtiski m. ē. 2.— 3. gadsimta grieķu romāna elementi, un tie nepārprotami parādās ari eposā (Rodas Apollonija «Argonautika», 3. gs. p. m. ē.).

Jo cieši Eiripidam jau no pašiem romiešu literatūras sākumiem pieslienas romiešu traģiķi Ennijs, Pākuvijs un Akijs (3.—2. gs. p. m. ē.), bet pirmais, kas iepazīstina romiešus ar Eiripīdu, pārtulkodams vairākas viņa traģēdijas latīņu valodā, ir rosīgais romiešu literatūras aizsācējs LIvijs Androniks, pēc tautības grieķis (3. gs. p. m, ē.). Daudz cildināta tikusi Ovidija (43. g. p. m. ē. — m. ē. 18. g.) «Mēdeja», kas nebija domāta skatuvei. Taču spilgtākais Eiripīda sekotājs romiešu literatūrā ir filozofs un valstsvīrs Seneka (ap 4. g. p. m. ē. — m. ē. 65. g.), kurš savās traģēdijās lielākoties izmantojis Eiripīda lugu sižetus, un, kaut gan Senekas traģēdiju tēliem trūkst to grieķu prototipu smalkuma un daudzšķautņainuma un tajās hipertrofēti retorikas un šausmu elementi, tieši viņa drāmas kļuvušas par svarīgāko starpposmu, kas sekmēja Eiripīda un līdz ar to vispār sengrieķu traģēdijas sižetu un tēlu ienākšanu Eiropas tautu literatūrās.

Cik populārs Eiripīds bijis antīkajā pasaulē, varbūt visuzskatāmāk apliecina daudzās saglabājušās vāzes, kā ari sienu gleznojumi ar Eiripīda traģēdiju motīvu atveidojumiem.

Kristīgajai baznīcai Eiripīds ar savu kritisko attieksmi pret «pagānu» dieviem nebūt nešķita krasi noraidāms, un viņš samērā bieži citēts pat baznīcas tēvu rakstos. Tomēr Bizantijas kultūras lokā līdz 11. gadsimtam interese par viņu ir neliela. Tā atdzimst tikai 12.—13. gadsimtā, kad atsākas Eiripīda darbu izdošana un komentēšana, kur sevišķi rosīgi darbojas zinātnieki Toms Maģistrs, Dēmetrijs Triklīnijs un Manuels Moshopuls. Šai laikā ari vairākas Eiripida lugas atkal tiek lasītas skolā. Zināmā mērā kurioza liecība tam, kā baznīca pratusi savām vajadzībām pielāgot «pagānu» dzejnieka darbus, ir nezināma 11. gadsimta bizantiešu autora traģēdija «Kristus ciešanas», kas izveidota no dažādu Eiripīda lugu vārsmām.

Zemēs, kas nebija pakļautas Bizantijas kultūras ietekmei, izšķīrēja loma Eiripida atdzimšanā bija renesansei un humānismam. Taču atgriešanās pie Eiripīda, iepazīšanās ar viņa mantojumu viduslaikos notiek galvenokārt ar Senekas starpniecību. Kaut gan jau 16. gadsimta vidū oriģinālvalodā izdotas visas saglabājušās Eiripīda traģēdijas un līdz gadsimta beigām daudzas no tām arī pārtulkotas itāliešu, franču, angļu un vācu valodā, dzejnieku — traģēdiju autoru daiļradē dominē Senekas paraugs. Izņēmums ir vienīgi itāliešu dramaturgi (Dolče, Trisino, Sperone, Džiraldi u. c.), kuru lugas liecina par paša Eiripida, nevis Senekas ietekmi.

Arī lielie 17. gadsimta franču dramaturgi Korneijs un Rasins sengrieķu traģēdijas mantojumu pārņēmuši ar Senekas starpniecību, ari viņi iepazīst caur Senekas prizmu skatītu Eiripīdu. Tiesa, Rasins ar laiku atradis ceļu uz pirmavotu — pie paša Eiripida — un tad savu antīko paraugu saskatījis viņa, ne vairs Senekas daiļradē. Korneija spalvai pieder «Mēdeja» (1635), bet Rasins Eiripida (resp. Senekas) sižetiem pievērsies traģēdijās «Andromahe» (1667), «Ifigenija» (1674) un «Fedra» (1677).

Mums nav nekādas iespējas šaurajos pēcvārda ietvaros dot kaut vai aptuveni pilnīgu to darbu uzskaitījumu, kuri nākamajos divos gadsimtos atspoguļo Eiripīda sižetus un motīvus drāmā (arī operā) un tēlotājā mākslā. Atcerēsimies vienīgi dažus no pašiem pazīstamākajiem darbiem: jau iepriekš minēto Gētes drāmu «Ifigenija tauru zemē», Sillera traģēdiju «Mesīnas līgava» (Sillers arī atdzejojis Eiripīda traģēdiju «Ifigenija Aulīdā» — sk. paskaidrojumu šīs lugas 1509. vārsmai — un vairākas «Feniķiešu» ainas), Griilparcera «Mēdeju» — triloģijas «Zelta aunāda» pēdējo daļu. Bagātīgi Eiripīda sižeti pārstāvēti operas klasikā. Sai sakarā lai minam vienīgi Hendeļa «Admētu», Gluka «Ifigeniju Aulīdā» un «Ifigeniju tauru zemē», Kerubīni «Ifigeniju Aulīdā» un «Mēdeju», Berlioza «Trojas iekarošanu» (šo darbu libreti izveidoti pēc dažādu dzejnieku lugām ar Eiripīda sižetiem un motīviem), kā ari Ofenbaha opereti «Skaistā Helena».

Gleznotājus īpaši valdzinājis Mēdejas tēls. Pie tā izcilākajiem interpretējumiem pieder holandieša Vanlo (18. gs.) «Mēdeja», trīs Delakruā un divi Feier-baha «Mēdejas» varianti.

Taču Eiripīda traģēdija rod daudzkārtēju atbalsi arī vēl mūsu nemierpilnajā 20. gadsimta drāmā, arī muzikālajā. Daži piemēri.

«Elektras» sižetam pievērsušies H. Hofmanstāls (1904), kura drāma savukārt ir pamatā R. Strausa tāda paša nosaukuma operai (1909), 2. Žirodū (1937), G. Hauptmanis (1944), Ž. P. Sartrs («Mušas», 1943). «Ifigenija Aulīdā» atbalsojas G. Hauptmaņa traģēdijā (1943), kas, tāpat kā nupat minētā «Elektra», ietilpst viņa «Atreidu tetraloģijā», kā ari Imanta Kalniņa operā (1982). T. S. Eliots savās lugās «Kokteiļa vakars» (1949) un «Privātsekretārs» (1953) izmantojis Eiripīda «Alkestīdas» resp. «Iona» motīvus. «Helenas» sižets ir pamatā R. Strausa operai «Ēģiptes Helena» (1928), kā arī P. Haksa lugai «Skaistā Helena» (1964). Lai minam vēl tikai dAnuncio «Fedru» (1909) un 2. Anūja «Mēdeju» (1946) un jau iepriekš (390. lpp.) atzīmētās «Trojiešu» replikas F. Verfeļa un 2. Zirodū drāmās.

Arī Sofokla un — gan daudz mazākā mērā — Aishila traģēdijas joprojām rosina jaunāko laiku, pat vēl mūsdienu dzejnieku iztēli, taču visvairāk viņus tomēr valdzina bezgala trauksmainais Eiripīds, kas ar savu nerimtīgo meklētāja garu, kritisko prātu mūsdienu cilvēkiem sevišķi tuvs. Un tas, ka viņi joprojām dzīvo līdzi grieķu traģēdijas tēliem — Aishila dumpīgajam, nesalaužamajam titānam Prometejam, Sofokla nelokāmajai Antigonei, patiesības alkstošajam, bez vainas vainīgajam cietējam Oidipam, Eiripīda kaislajai Mēdejai, pretrunu plosītajai mīlētājai Faidrai, pašaizliedzīgajai Alkestīdai, aizkustinoši meitenīgajai un reizē varonīgajai, savam cilvēciskajam un patriotiskajam pienākumam līdz galam uzticīgajai Ifigenijai — un dzejnieki aizvien no jauna atgriežas pie antīkās dramaturģijas motīviem un tēliem, risinot ar to starpniecību sava laika sasāpējušās problēmas, liecina par to, cik dzīvīgi ir šie motīvi un cik ietilpīgi šie tēli, un vēlreiz pierāda, ka grieķu tauta arī drāmā radījusi vērtības, no kurām cilvēce nespēj un nevēlas atteikties vēl šobaltdien.

Ā. Feldhūns

SATURS

ALKESTĪDA. Tulkojis Ā. Feldhūns.......

*MĒDEJA. Tulkojis A. Ģiezens........

HIPOLITS. Tulkojis P. Zicāns........

TROJIETES. Tulkojis A. Feldhūns.......

IFIGENIJA TAURU ZEMĒ. Tulkojis Ā. Feldhūns .

ELEKTRA. Tulkojis Ā. Feldhūns.......

HELENA. Tulkojis Ā. Feldhūns........

IONS. Tulkojis P. Zicāns.........

*IFIGENIJA AULIDĀ. Tulkojuši H. Novackis (1—191, 414—542, 590—694, 855—975, 1368—1401) un Ā. Feldhūns .............

BAKHANTES. Tulkojis Ā. Feldhūns......

*KIKLOPS. Tulkojuši H. Novackis (85—174, 188—255,

276—355) un Ā. Feldhūns........

Feldhūns Ā. Paskaidrojumi.........

Feldhūns Ā. Vārdnīca..........

Feldhūns Ā. Eiripīds.........

* © Rīga «Liesma» 1975

Content

Eiripīds Traģēdijas

ALKESTIDA

MĒDEJA

НIPOLĪTS

TROJIETES

IFIGĒNIJA TAURU ZEMĒ

ELEKTRA

HELĒNA

IONS

BAKHANTES

KIKLOPS

PASKAIDROJUMI

VĀRDNĪCA

EIRIPĪDS

SATURS