Brehts Bertolds

Trīsgrašu romāns

Trīsgrašu romāns

Bertolds Brehts

.

.

PATVĒRUMS

Un viņš pieņem it visu, jo nespēks ir klāt. Bet tad jautā un apdomīgs kļūst: — Kādēļ pajumti dodat un vēl maizi turklāt. Ko gribat no manis jūs?

No vecas iru balades

Kareivim Džordžam Fjūkumbijam būru karā tika ;ašauta kāja, un kādā Keptaunas hospitālī viņam amputēja apakšstilbu. Pēc atgriešanās Londonā viņš saņēma 75 mārciņas un par to parakstīja dokumentu, kurā bija teikts, ka viņam vairs nav nekādu prasību pret valsti. Saņemtās 75 mārciņas Fjūkumbijs ieguldīja mazā krodziņā Ņūgeitā, kurš, kā viņš varēja pārliecināties grāmatās — mazās, ar zīmuli pierakstītās un alus traipiem klātās kladēs, — pēdējā laikā bija devis savus 40 šiliņus drošas pelņas.

Apmeties mazajā dibenistabā un pāris nedēlu saimniekojis krogā kopā ar kādu vecu sievieti, Fjūkumbijs saprata, ka viņa kāja nav sevišķi labi atmaksājusies: ienākumi bija krietni zemāki par 40 šiliņiem, lai gan kareivis ar laipnību pret viesiem neskopojās. Viņš uzzināja, ka pēdējā laikā kvartalā notikuši būvdarbi, tā ka mūrnieki bija gādājuši par rosību krogā. Bet tagad būve bija pabeigta un līdz ar to lielajam apmeklētāju skaitam pienācis gals. Jaunais pircējs, kā viņam teica, būtu to viegli varējis redzēt no grāmatām, jo pretēji visai krodzinieku pieredzei ienākumi darbdienās bijuši lielāki nekā svinamajās dienās; bet līdz šim kareivim šādos iestādījumos bija nācies būt tikai par viesi, nevis par saimnieku. Viņš spēja krogā saimniekot tikai nepilnus četrus mēnešus, it sevišķi tāpēc, ka patērēja pārāk daudz laika, lai noskaidrotu iepriekšējā īpašnieka dzīves vietu, un beidzot gluži bez līdzekļiem atradās už ielas.

īsu laiciņu viņš mitinājās pie kādas jaunas sievietes, kurai vīrs bija karā, un, kamēr viņa savā nelielajā veikalā apkalpoja pircējus, stāstīja viņas bērniem par kariem. Tad vīrs atrakstīja, ka braukšot mājās atvaļinājumā, un viņa gribēja pēc iespējas ātrāk tikt vaļā no kareivja, ar kuru, kā tas nu reiz mēdz notikt šauros dzīvokļos, pa to laiku bija nodibinājusi tuvas attiecības. Viņš vēl pakavējās pāris dienu, beidzot tomēr vajadzēja iet, Fjūkumbijs sievieti vēl kādas reizes apciemoja, kad vīrs jau bija mājās, un tika arī pabarots. Tomēr viņš panīka arvien vairāk un nogrima to nelaimīgo cilvēku nebeidzamajā straumē, kurus bads dienu un nakti dzenā pa pasaules galvaspilsētas ielām.

Kādu rītu Fjūkumbijs stāvēja uz viena no Temzas tiltiem. Divas dienas viņš nekā pamatīgāka nebija ēdis, jo cilvēki, kurus viņš, ģērbies savā vecajā kareivja uniformā, uzrunāja krogos, viņam gan izmaksāja dažādus dzērienus, bet ne ēdienus. Bez šās uniformas viņi pat dzērienus nebūtu izmaksājuši, tāpēc Fjūkumbijs to ari īpaši bija uzvilcis.

Tagad viņš atkal staigāja civildrēbēs, kuras valkāja, būdams krodzinieks, jo bija nodomājis ubagot un kaunējās. Viņš nekaunējās par to, ka dabūjis kājā lodi un nopircis nerentablu krogu, bet gan par to, ka gluži svešiem cilvēkiem jāprasa nauda. Pēc viņa domām, neviens nav spiests otram ko dot.

Ubagot Fjūkumbijam nācās grūti. Tas bija to cilvēku arods, kuri neko citu neprata; taču acīm redzot ari šo arodu vajadzēja prast. Viņš uzrunāja vairākus gājējus pēc kārtas, bet ar augstprātīgu sejas izteiksmi un cenzdamies tiem nestāties ceļā, lai viņi nejustos apgrūtināti. Bez tam viņš lietoja samērā garus teikumus, kas beidzās tikai tad, kad uzrunātie jau bija garām; arī roku viņš nestiepa pretim. Tādējādi, lai gan Fjūkumbijs jau reizes piecas bija pazemojies, diez vai kāds maz paspēja ievērot, ka pie tā griežas lūdzējs. Toties to bija ievērojis kāds cits, jo pēkšņi viņš aiz muguras dzirdēja saucam aizsmakušā balsī: — Taisies, ka pazūdi, suns tāds! — Vainas apziņā kareivis pat neatskatījās, ierāva galvu plecos un, nelicies ne zinis, gāja tālāk. Tikai pēc pāris simtiem metru viņš iedrošinājās atskatīties un ieraudzīja divus noskrandušus viszemākās sugas ubagus, kas viņam nolūkojās pakaļ. Kad viņš aizkliboja, tie viņam sekoja.

Tikai dažas ielas tālāk kareivis tos vairs nemanīja.

Otrā dienā, klaiņodams pa doku apkaimi un joprojām šad un tad mēģinādams uzrunāt ļaudis no zemākajiem slāņiem, radīdams tajos vienīgi izbrīnu, Fjūkumbijs pēkšņi saņēma sitienu pa muguru. Vienlaikus sitējs viņam kaut ko iebāza kabatā. Atskatījies viņš vairs nevienu neredzēja, bet no kabatas izvilka stipri saburzītu un neizsakāmi netīru kartīti, uz kuras bija iespiests firmas nosaukums «Dž. Dž. Pīčems, Old-Ouk ielā 7» un zem tā ar zīmuli uzskribelēts: «Ja tavi gauli ir tev dārgi, griezies aukšminētā adresē!» Sie vārdi bija divreiz pasvītroti. Pamazām Fjūkumbijs aptvēra, ka uzbrukumi droši vien saistīti ar viņa ubaga gaitām. Tomēr viņš nejuta sevišķu patiku doties uz Old-Ouk ielu.

Nākamajā pēcpusdienā viņu pie kādas alus zāles uzrunāja ubags — viens no abiem vakardienas paziņām. Šodien skrandainis šķita miermīlīgāks. Tas bija vēl jauns cilvēks un neizskatījās visai slikti. Ubags satvēra Fjūkumbiju aiz piedurknes un vilka sev līdzi.

—  Tu mēslu vabole, — viņš iesāka laipnā balsī un pavisam mierīgi, — parādi savu numuru!

—   Kādu numuru? — jautāja kareivis.

Omulīgi soļodams Fjūkumbijam blakus, joprojām laipns, bet ne uz mirkli nepalaizdams viņu vaļā, jaunais cilvēks šo aprindu valodā paskaidroja, ka viņa tagadējā arodā valdot tāda pati kārtība kā ikvienā citā, varbūt pat vēl labāka, proti, viņš dzīvojot nevis kādā mežonīgā, civilizācijās neskartā vietā, bet gan lielā pilsētā, kurā viss esot priekšzīmīgs, — pasaules galvaspilsētā. Jaunajā arodā viņam tātad vajagot numuru, kaut ko līdzīgu atļaujai, ko varot saņemt tur un tur — protams, ne jau par velti; Old-Ouk ielā atrodoties zināma sabiedrība, kurā viņam pēc visiem likumiem esot jāiestājas.

Fjūkumbijs klausījās, neko nejautādams. Tad atbildēja tikpat laipni — viņi pašlaik gāja pa ielu, kur bija daudz |aužu, — viņš priecājoties, ka pastāvot tāda sabiedrība, droši vien tāda pati kā mūrniekiem un frizieriem, bet, kas attiecoties uz viņu, tad viņš labprātāk darot to, kas patīkot, jo savā dzīvē esot saņēmis drīzāk pārāk daudz nekā pārāk maz priekšrakstu, — to pierādot viņa koka kāja.

Pēc šiem vārdiem viņš atvadoties sniedza roku savam pavadonim, kas viņu bija uzklausījis ar tādu sejas izteiksmi, it kā dzirdētu pieredzējuša cilvēka ārkārtīgi interesantas domas, kurām gan nevar pilnīgi pievienoties; tad ubags smiedamies viņam kā vecam paziņam uzsita uz pleca un pārgāja pāri ielai. Fjūkumbijam viņa smiekli nepatika.

Turpmākajās dienās kareivim klājās arvien ļaunāk.

Izrādījās, ka, lai daudzmaz regulāri saņemtu dāvanas, vienmēr jāsēž kādā noteiktā vietā (turklāt vēl bija labas un sliktas vietas), bet tas viņam neizdevās. Viņu nemitīgi dzina projām. Fjūkumbijs nezināja, kā rīkojas citi. Nez kāpēc tie.visi izskatījās nožēlojamāki par viņu. To drēbes bija vienās skrandās, caur kurām rēgojās kaila miesa (vēlāk viņš uzzināja, ka zināmās aprindās tādu apģērbu, kas pilnīgi aizklāj ķermeni, uzskata par kaut ko līdzīgu ar papīru aizlīmētam skatlogam). Arī fiziski pārējie ubagi izskatījās nožēlojamāki; tiem bija vairāk vainu nekā viņam, turklāt ļaunākas. Daudzi sēdēja tieši uz kailas zemes, un garāmgājēji patiešām bija pārliecināti, ka šie cilvēki noteikti saslims. Arī Fjūkumbijs labprāt būtu apsēdies uz aukstās zemes., ja vien tas viņam būtu atļauts. Bet šī šausmīgā, cilvēka necienīgā vieta acīm redzot nepiederēja visiem. Policisti un ubagi viņu vienmēr iztraucēja.

Visa tā sekas bija saaukstēšanās, un Fjūkumbijs klaiņoja apkārt ar dūrieniem plaušās un augstu temperatūru.

Kādu vakaru viņš atkal sastapa jauno ubagu, kas viņam tūdaļ sekoja. Divas ielas tālāk tam pievienojās vēl viens ubags. Fjūkumbijs sāka skriet, arī viņi metās skriešus.

Lai tiktu no tiem va|ā, viņš iegriezās vienā otrā šķērsieliņā. Viņam jau šķita, ka izdevies aizbēgt, bet tad pēkšņi kādā ielas stūri abi ubagi jau bija priekšā un, iekams viņš paspēja tos ieraudzīt, sāka viņu sist ar spieķiem. Viens pat nometās uz bruģa un parāva kareivi aiz koka kājas, tā ka viņš atmuguriski nokrita zemē un sadauzīja galvu. Bet šai brīdi viņi to palaida va]ā un likās projām; aiz stūra bija parādījies policists.

Fjūkumbijs jau domāja, ka tas viņu saņems ciet, bet tad no nama nišas viņam tieši blakus mazos rateļos izripoja vēl viens ubags un uztraukts rādīja uz aizbēgušajiem, gārdzošā balsī mēģinādams policistam kaut ko paskaidrot. Kad Fjūkumbijs, ko policists uzrāva augšā un pastūma ar kājas spērienu, rikšoja tālāk, ubags, ar rokām airēdams savus dzelzs ratus, turējās cieši aiz tā.

Likās, ka ubagam trūkst abu kāju.

Nākamajā ielas stūrī bezkājis satvēra Fjūkumbiju aiz biksēm. Viņi atradās visnetīrākajā kvartalā, kur ielu platums nepārsniedza cilvēka augumu; viņiem blakus rēgojās zema eja, kas veda uz tumšu pagalmu. — Ej iekšā! — gārdzošā balsī pavēlēja kroplis. Tā kā viņš vienlaikus ar saviem ratiem, kuru vienā sānā bija dzelzs kloķis, uzbrauca virsū bada novājinātā Fjūkumbija kājai, viņam patiešām izdevās kareivi iedzīt pagalmā, kura garums un platums tikko sasniedza trīs metrus. Un, iekams pārsteigtais Fjūkumbijs paspēja palūkoties apkārt, kroplis, pavecs vīrietis ar milzīgu žokli, veikli kā pērtiķis izrāpās ārā no ratiem — pēkšņi viņam atkal bija abas kājas, turklāt pilnīgi veselas, — un metās Fjūkumbijam virsū.

Viņš bija krietnu galvas tiesu garāks par Fjūkumbiju, un viņa rokas atgādināja orangutanu.

— Velc nost svārkus! — viņš iesaucās, — Parādi atklātā, godīgā cīņā, vai tu esi spējīgāks nekā es iegūt savā īpašumā ienesīgu vietu, pēc kuras mēs abi kārojam. Mana devize skan: «Ceļu spējīgajam!» un «Vai uzvarētajam!» Tas ir visas cilvēces interesēs, jo tādā kārtā tikai spējīgie izsitas uz augšu un iegūst skaisto zemes virsū. Bet nelieto negodīgus cīņas līdzekļus, nesit zem jostas vietas un pa pakausi un neizmanto ceļgalus! Lai cīņa skaitītos, tā jāizcīna pēc Britu dūru cīkstoņu savienības noteikumiem!

Ciņa bija īsa. Garīgi un fiziski salauzts, Fjūkumbijs vilkās vecajam nopakaļ.

Par Old-Ouk ielu vairs nebija ne runas.

Veselu nedēļu viņš atradās vecā vīra varā, kurš viņu novietoja uz noteikta stūra — blakus minot, Fjūkumbijam atkal nācās uzģērbt kareivja uniformu — un vakaros, kad notika norēķināšanās, arī pabaroja.

Ienākumi vienmēr bija ļoti niecīgi. Tos vajadzēja nodot vecajam, un kareivis pat nezināja, vai tie pāris graši sedza izdevumus par ceptajām siļķēm un krūzi vislētākā degvīna, kas bija viņa galvenā maltīte. Vecais, kura kroplums likās briesmīgāks, lai gan īstenībā tāda nemaz nebija, guva pavisam citādus panākumus nekā Fjūkumbijs.

Vēlāk kareivis pārliecinājās, ka šefs tikai gribēja, lai vieta uz tilta viņam iepretī būtu aizņemta. Galvenais ienākumu avots bija cilvēki, kas regulāri gāja garām šai vietai ik priekšpusdienu vai arī, ja tie devās uz savu veikalu, no rīta, kā ari vakarā, atgriežoties mājās. Viņi deva tikai vienu reizi. Vispār tie staigāja arvien pa vienu un to pašu ielas pusi, bet dažkārt pēc ilgāka laika to tomēr mainīja. Pilnīgi paļauties uz viņiem nekādā ziņā nevarēja.

Fjūkumbijs juta, ka šī vieta ir labāka par iepriekšējām, tomēr tā vēl nav īstā.

Pēc nedēļas vecajam acīm redzot radās nepatikšanas Old-Ouk ielas noslēpumainajā sabiedrībā. Kādi trīs četri ubagi uzbruka abiem, kad tie agri no rīta taisījās atstāt savu mitekli kādā laivu šķūnī, un aizvilka tos līdz kādai mājai, kur atradās neliels, ārkārtīgi netīrs veikals, uz kura izkārtnes bija rakstīts «Instrumenti».

Aiz ķirmju saēstas letes stāvēja divi vīri. Viens no tiem bija maza auguma, tievs un ar vulgāru seju. Ģērbies biksēs, kas kādreiz bijušas melnas, un tādas pašas krāsas vestē, ar sagumzītu, pakausī atbīdītu katliņu galvā, viņš vienos kreklos, rokas bikšu kabatās sabāzis, stāvēja pie skatloga, vērodams apmākušos rītu. Viņš nepagriežas un neizrādīja ne mazāko interesi. Otrs bija resns, tā seja kvēloja vēža sārtumā un izskatījās gandrīz vel vulgārākā.

—    Labrīt,* Smitija kungs, — viņš sveicināja veco — kā likās, izsmējīgi — un pa durvīm, kas bija apsistas ar dzelzi, viņam pa priekšu devās blakus istabā. Vecais bailīgi paskatījās apkārt, Iekams tam sekoja kopā ar vīriem, kas viņu bija atveduši. Viņa seja bija k|uvusi pelēka.

Fjūkumbijs palika stāvam mazajā veikala telpā, it kā viņu neviens nebūtu pamanījis. Pie sienas karājās pāris mūzikas instrumentu, vecas, iebelztas trompetes, vijoles bez stīgām, dažas saskrambātas leijerkastes. Veikals nelikās pārāk zeļam, instrumentus klāja bieza putekļu kārta.

Fjūkumbijs vēlāk uzzināja, ka šīm septiņām vai astoņām vecajām grabažām veikalā nebija sevišķas nozīmes. Pēc nama šaurās fasades, kurā bija tikai divi logi, ļoti maz varēja spriest par ēku apjomu, kuras atradās aiz tās, un tāpat gluži parasta likās lete ar ļodzīgo kases atvilktni.

Vecajā namā, kas aptvēra trīs visai plašas ēkas un divus pagalmus, bija iekārtota šūšanas darbnīca, kurā strādāja pusducis meiteņu, un kurpnieku darbnīca ar vismaz tikpat daudz pirmklasīgiem speciālistiem. Un galvenais — šeit kaut kur glabājās kartotēka ar mazākais 6000 to vīriešu un sieviešu uzvārdiem, kuriem visiem bija gods strādāt šās firmas labā.

Kareivim pagaidām trūka jebkāda priekšstata, kā šis dīvainais un šaubīgais uzņēmums varētu darboties; lai to saprastu, viņam vēl vajadzēja vairākas nedēļas laika. Bet viņš bija pārāk izmocīts, lai nesaprastu, kāda tā būtu laime — iestāties šajā lielajā, noslēpumainajā un varenajā organizācijā.

Smitija kungs, Fjūkumbija pirmais maizestēvs, šajā priekšpusdienā vairs neparādījās, un kareivis viņu arī vēlāk redzēja ne vairāk kā divas vai trīs reizes un tikai no tālienes.

Resnais, pavērdams dzelzs durvis, pēc kāda laiciņa sauca:

—    Viņam ir īsta koka kāja.

Mazais, kas likās esam saimnieks, piegāja pie Fjūkumbija un ar strauju kustību parāva uz augšu tā bikses. Tad viņš, rokas atkal bikšu kabatās sabāzis, atgriezās pie nespodrā loga un, raudzīdamies pa to laukā, klusu vaicāja:

—     Ko jūs protat?

—    Neko, — atbildēja kareivis tikpat klusu. — Es ubagoju.

—     To gan gribētu katrs, — mazais vīrelis, pat neatskatīdamies, zobgalīgi teica. — Jums ir koka kāja. Un tāpēc, ka jums ir koka kāja, jūs gribat ubagot? Ak! Bet jūs taču savu kāju esat zaudējis, kalpojot tēvzemei? Jo ļaunāk! Tas var gadīties katram? Noteikti! (Tas ir, jo. viņš nav kara ministrs.) Un nu katrs, kam nav kājas, ir atkarīgs no citiem! Neapstrīdami! Bet tikpat neapstrīdami ir tas, ka labprāt neviens neko nedod! Kari, tie ir izņēmuma gadījumi. Ja notiek zemestrīce, tad tur neviens nav vainīgs. It kā mēs nezinātu, kā ņirgājas par patriotu patriotismu. Papriekš visi piesakās brīvprātīgi, bet tad, kad kāja pagalam, neviens negrib atzīties par vainīgu. Nemaz nerunājot par tiem neskaitāmajiem gadījumiem, kad kāds alus vedējs, kas, savās naudas pelnīšanas gaitās, proti, izvadājot alu, pazaudējis kāju, muld par kauju pie Nezinkur! Un vēl kas, pats galvenais: tādēļ, ka tik viegli var pazaudēt kāju, tas taču skaitās tik liels nopelns — doties karā par tēviju, tādēļ taču šos krietnos vīrus vai bērtin apber ar godu un slavu! Ja nebūtu šā mazā riska — labi, lai iet, šā lielā riska — kāds pamats tad visas nācijās dziļajai pateicībai? īstenībā jūs esat pretkara demonstrants, nemaz nenoliedziet to! Jūs, tā stāvēdams un nemaz nepūlēdamies apslēpt savu stumbeni, gribat izteikt domu: «Ak, cik gan briesmīgi ir kari, tur cilvēks pazaudē savu kāju!» Kaunieties, kungs! Kari ir tikpat nepieciešami cik briesmīgi. Vai mums lai atņem itin visu? Vai šajā britu salā lai saimnieko sveši ļaudis, ienaidnieki? Vai jūs varbūt vēla/irs dzīvot starp ienaidniekiem? Lūk, to jūs nevēlaties! V/irdu sakot, jūs nedrīkstat spekulēt ar savu nelaimi Jūs tam neesat piemērots . . .

Beidzis runai, viņš, neveltīdams kareivim rrevienu skalionti, |>a|;aja lam garām un devās uz kantori aiz dzelzs durvīm. Tad iznāca resnais un aizveda Fjūkumbiju ka viņš paskaidroja, kājas dē] — cauri pagalniam uz kādu citu pagalmu, kur tā rīcībā nodeva suņu krātiņu.

Turpmāk kareivis dienu un nakti pavadīja vienā no pagalmiem un uzraudzīja neredzīgo suņus. To te bija daudz; tie nebija izmeklēti pēc spējām vadīt neredzīgos (šeit neatrast pat ne piecu šādu nožēlojamu cilvēku), bet gan pēc citiem apsvērumiem, proti, pēc tā, vai tie spējīgi modināt pietiekami daudz līdzjūtības, tas ir, vai tie izskatījās pietiekami noplukuši, kas gan pa daļai arī ir atkarīgs no barošanas. Tie tiešām izskatījās ļoti noplukuši.

Ja Fjūkumbijam kāds tautas skaitīšanas ierēdnis vaicātu, kāds viņa arods, tam nāktos grūti atbildēt, nemaz nerunājot par bažām, ka viņu varētu ievērot policija. Diez vai viņš būtu uzdevies par ubagu. Viņš bija kalpotājs uzņēmumā, kurā pārdod piederumus, kas nepieciešami ubagošanai uz ielām.

Neviens vairs nemēģināja viņu izmācīt par kaut cik darba spējīgu ubagu. Šejienes lietpratēji jau pēc pirmā acu uzmetiena saprata, ka viņš tik tālu nekad netiks. Kareivim bija laimējies. Viņam trūka to īpašību, kas nepieciešamas ubagam, toties viņam bija īsta koka kāja, ar ko nevarēja lepoties visi šejienieši, un tā pietika. lai Fjūkumbijs dabūtu vietu.

Sad tad viņu iesauca veikalā, kur viņam vajadzēja tuvākā policijas iecirkņa ierēdnim parādīt savu koka kāju. Šim nolūkam tai nemaz nevajadzēja būt tik īstai, kāda tā, diemžēl, bija. Policists tik tikko pameta acis uz viņu. Veikalā gandrīz vienmēr nejauši atradās Pollija Pīčema jaunkundze, šefa meita, kas prata ar ierēdņiem apieties.

Visumā tomēr kādreizējais kareivis to pusgadu, ko tam vēl bija lemts dzīvot, pavadīja starp suņiem. Tad viņam īpatnējā veidā — ar cilpu ap kaklu un atskanot pūļa piekrišanas saucieniem — šī nožēlojamā dzīve bija jāatstāj.

Mazā auguma vīrietis, ko viņš pirmajā dienā šai interesantajā mājā redzēja stāvam pie loga, bija Džonatans Džeremija Pīčema kungs.

PIRMĀ GRĀMАТА Pollijas Pičemas mīla un precības

Reiz ticēju es, kad vēl jaunava biju, —

Un tāda es biju tāpat kā tu, —

Var būt, ka pie manis ari kāds atnāks,

Un tad man būs jāzin, ko darīšu.

Ja viņam būs nauda

Un ja viņš būs mīlīgs,

Un pat darbdienās krekls ja viņam būs tīrs,

Un ja viņš zinās, kā ar dāmu apieties,

Tad saņems manu — nē — šis vīrs.

Tad galva būs skaidra kā arvien,

Tad nebūs satraukuma nemaz.

Kaut arī mēness visu nakti spīd,

Ciešāk laiva pie krasta būs sieta tobrīd,

Bet nenotiks vairāk nekas.

Jā, tad nevar taču vienkārši atgulties,

Jā, tad rāma sirds ir jāpatur azotē,

Jā, tad varētu daudz kas notikt,

Bet tad būs viens vienīgs — nē!

Pats pirmais, kas nāca, no Kentas bij, īsts virs, kam ir vīra nags; Bet otrajam ostā bij kuģi trīs, Un trešais — pēc manis kā traks. Jā, viņiem bij nauda, Viņi mīlīgi likās,

Tiem pat darbdienās krekli bij tīri, Un zināja viņi, kā ar dāmu apieties, Tāpēc saņēma — nē — šie vīri. Jā, tad galva bij skaidra kā arvien Un nebij satraukuma nemaz. Kaut arī mēness visu nakti spīd,

Ciešāk laiva pie krasta bij sieta tobrīd,

Bet nenotika vairāk nekas.

Jā, tad nevarēja taču vienkārši atgulties,

Jā, tad rāma sirds bij jāpatur azotē,

Jā, tad varēja daudz kas notikt,

Bet bij viens vienīgs — nē!

Un reiz kādu dienu atnāca vīrs,

Kas neprata pieklājīgs būt,

Savu cepuri pakāra manā istabā uz naglas,

Un es jutu, ka spēki man zūd.

Tam nebij naudas,

Viņš nebij mīlīgs,

Viņa krekls pat svētdienās nelikās tīrs, Un tāpēc, ka viņš neprata apieties ar dāmu, Manu — nē — vairs nedzirdēja šis vīrs. Un tad galva vairs nebij skaidra, Un tad savaldīties bij grūt. Ai! Mēness visu nakti kad spīd, No krasta bij palaista laiva tobrīd, Un citādi tas nevarēja būt. Jā, tad atlika tikai vienkārši atgulties, Rāmu sircli tad nevarēja paturēt azotē. Ak, tad vajadzēja daudz kam notikt, Jo tad vispār vairs nebij — nē.

Polli-jas Pičemas dziesma

Pirmā nodaļa UBAGU DRAUGS

Lai cīnītos ar cilvēku pieaugošo cietsirdību, veikalnieks Dž. Dž. Pīčems bija atvēris uzņēmumu, kur visnožēlojamākie no nožēlojamiem varēja iegūt tādu izskatu, kas spēja ietekmēt ikvienu nocietinājušos sirdi.

Sākumā vienīgi pārdodams vai iznomādams lietotus mūzikas instrumentus ubagiem un ielu dziedoņiem, bet nepietiekamo ienākumu dē| vēlāk darbodamies arī par draudzes nabagu kuratoru, viņš labi izpētīja visnabadzīgāko ļaužu dzīves apstākļus. Tas, kā ubagi izlietoja šos instrumentus, bija pirmais, kas lika viņam šo to pārdomāt.

Ir zināms, ka šos instrumentus mēdz lietot, lai aizkustinātu sirdis, bet tas nav tik vienkārši. Jo labāki ir materialie apstākļi, jo grūtāk parasti izjust aizkustinājumu. Cilvēks labprāt maksā visaugstāko cenu par koncertiem, kur cer gūt tik ļoti kāroto dvēseles saviļņojumu. Taču arī tam, kam materiali tik labi neklājas, vienmēr atradīsies savs grasis, lai kādai vienkāršai melodijai ļautu aizkustināt dzīves cīņās nocietinājušos sirdi.

Taču vienmēr no jauna Džonatans Džeremija Pīčems pieredzēja, ka viņa klienti palika parādā nomu par vecajām leijerkastēm. Kā jau sacīts, ir dažas lietas, kas satrauc mūsdienu cilvēku. To nav daudz, bet slikti, ka tās atkārtojoties vairs neiedarbojas, jo cilvēkam piemīt drausmīgā spēja padarīt sevi nejūtīgu, ja atklājas, ka sentimentalitāte viņam kaitīga. Tā, piemēram, gadījās, ka cilvēks, ieraudzījis uz ielas stūra kādu citu ar kroplu roku, tam pirmajā izbīlī labprāt iedeva divus penijus, bet otru reizi vairs tikai puspeniju; ieraudzīdams kropli trešo reizi, viņš jau spēja to aukstasinīgi nodot policijai.

Pīčems bija iesācis |oti pieticīgi.

Kādu laiku viņš ar savu padomu palīdzēja dažiem ubagiem — vienročiem, neredzīgiem, tādiem, kas izskatījās ļoti veci. Viņš tiem izraudzīja darba vietas, tādas, kur tika dots; proti, ne visur tika dots un ne vienmēr. Tā, piemēram, izdevīgāk nekā muzicēt bija jūnija naktīs uz apstādījumu soliem sameklēt pārīšus — tie labprātāk maksāja.

Ubagiem, kas uzticējās Pīčemam, drīz vien izdevās gūt lielākus ienākumus. Tie bija ar mieru viņam par pūlēm atdot daļu peļņas.

Panākumu iedrošināts, viņš turpināja savus pētījumus.

Pīčems samērā drīz saprata, ka pašas dabas radīts nožēlojams izskats ir daudz mazāk iedarbīgs nekā ar dažiem mākslīgiem paņēmieniem koriģēta āriene. Tiem, kam bija tikai viena roka, ne vienmēr piemita arī spēja izskatīties nožēlojamiem. Tiem, kas bija apdāvinātāki, savukārt bieži vien trūka kropluma. Te bija nepieciešama iejaukšanās.

Pīčems izgatavoja dažādas mākslīgas kroplības, piemēram, acīm redzami sadragātus locekļus, tas ir, rokas un kājas, kas uzskatāmi liecināja, ka cietušas nelaimes gadījumā. Tam bija pārsteidzoši panākumi.

Pēc neilga laika viņš jau varēja iekārtot nelielu darbnīcu šādu locekļu izgatavošanai.

Zināmi veikalu īpašnieki, lielākoties delikatešu tirgotāji un modes ateljē īpašnieki, bet arī vienkārši miesnieki, ubagam, kas ar tādiem pretīgiem locekļiem sēdēja veikala priekšā, labprāt maksāja nelielu nodevu, lai tas dotos tālāk. Atlika tikai viens solis līdz lielākām nodevām, ko maksāja par to, ka šie ubagi ļāva sevi aizsūtīt pie konkurentiem. Mazumtirdzniecībai bija sūri jācīnās par eksistenci.

Pīčema jeb «ubagu drauga», kā viņš sevi dēvēja, kartotēkai paplašinoties, kļuva iespējams dažiem ubagiem piešķirt monopoltiesības uz zināmiem kvartāliem. Svešiniekus nelaida tuvumā, vajadzības gadījumā lietojot pat varu. Tikai tā uzņēmums sasniedza īstu uzplaukumu.

Tomēr Pīčems nedomāja dusēt uz lauriem. Nepagurdams viņš centās celt savu laužu kvalifikāciju. Dažās jau krietni vien paplašinātā uzņēmuma telpās ubagi, kas arvien vairāk pārvērtās par kalpotājiem, pēc stingras spēju pārbaudes tika apmācīti lietpratīgā trīcēšanā, staigāšanā neredzīgo gaitā utt. Pīčems necieta sastingumu.

Tika izveidoti cilvēka nelaimju pamattipi: progresa upuri, kara mākslas upuri, rūpniecības uzplaukuma upuri. Viņi iemācījās aizkustināt sirdis, ierosināt pārdomas, būt uzbāzīgi. Cilvēki, dabiski, negrib atteikties no ienesīga veikala, bet bieži vien vājā rakstura dēļ vēlētos apslēpt to sekas.

Pīčemam pēc apmēram divdesmit piecus gadus ilga nogurdinoša darba piederēja trīs nami un ziedošs uzņēmums.

FIRZIĶIS

Namos, kuros atradās Džonatana Džeremijas Pičema kunga savdabīgā fabrika, bija daudz telpu, starp tām arī maza, sārti izkrāsota istaba Pollijai Pīčema jaunkundzei. Divi no četriem pavisam mazajiem logiem bija ielas pusē, pārējie divi — sētas pusē, bet tiem pretim, nama ārpusē, bija no koka celts gaitenis, tā ka logus vajadzēja aizklāt ar audekla aizkariem, lai nevarētu ieskatīties istabā. Logus atvēra tikai vissiltākajās vasaras naktīs, lai rastos caurvējš, jo istabā šai laikā bija ļoti tveicīgi. Tā atradās otrajā stāvā, tieši zem jumta.

Pīčema jaunkundzi visi kvartala iedzīvotāji sauca par «Firziķi». Tai bija ļoti skaista āda.

Kad Pollijai palika četrpadsmit gadu, viņai iekārtoja istabu otrajā stāvā, lai, kā runāja ļaudis, viņa nedabūtu tik bieži redzēt savu māti, kurai bija nepārvarama tieksme uz alkoholu. No šā vecuma viņu arī sāka saukt par jaunkundzi, un zināmos brīžos viņa parādījās veikalā, it īpaši tad, kad tur bija Mičginss no policijas iecirkņa. Sākumā Pollija šādam izlietojumam varbūt likās par jaunu, bet, kā jau minēts, viņa izskatījās loti glīta.

Pārējās telpās, šūšanas un seglinieku darbnīcā, Firziķis rādījās ļoti reti. Tēvs to drīzāk mudināja iet uz baznīcu nekā apmeklēt darbnīcas. Tomēr viņa tās pazina un tur nekādu grēku nesaskatīja.

Instrumentu veikals tieši tai laikā varen zēla, un visi runāja, ka resnais Mičginss, ja nebūtu Pollijas, par šo uzņēmumu krietni vairāk interesētos. Tur apgrozījās ārkārtīgi daudz ļaužu — to pāris instrumentu dēļ.

Lai gan Džonatans Džeremija Pīčems kā goda amatu trijās draudzēs pildīja ubagu kuratora pienākumus, nabagie nelabprāt gāja pie viņa; viņi tiešām bija pārāk trūcīgi, lai to darītu. Pīčems par ubagošanu nebija augstās domās, atskaitot gadījumus, kad tā notika viņa vadībā un prasmīgi.

Starp citu, tas bija gluži dabiski, ka Firziķis centās izturēties laipni pret resno Mičginsu, jo viss galu galā taču notika viņas dēļ. Ne vienreiz vien viņa dzirdēja tēvu sakām: «Ja man nebūtu tā bērna, es nevienu mirkli neturpinātu šo suņa dzīvi, tevis dēļ, Emma, jau nu noteikti ne. Ne jau tādēļ, lai tu varētu galīgi nodzerties!»

Emma bija Pīčema kundze, un, kad vīrs šādi nosodīja viņas mazās vājības, mēdza atbildēt: «Ja man mūsu laulībā būtu tikuši zināmi citi prieki, tad es savā mutē nebūtu ņēmusi nevienu lāsīti. Vēl šodien es to varētu izbeigt.»

Šādus teikumus bērni dzird bieži, un tie atstāj uz viņiem iespaidu.

Blakus minot, lai neviens nedomā, ka Firziķis tika audzināta Mičginsam vai kādam citam izrādāmu (kā jau teikts, niecīgu) laipnību garā. Gluži otrādi! Viņa neatcerējās nevienu reizi savā īsajā mūžā, kad veļas mazgājamās telpās būtu mazgājusies vannā (logi ikreiz tika aizklāti) bez naktskrekla. Pīčems neuzskatīja par vēlamu, lai viņa dabūtu redzēt savu jauko ādu.

Plčema kungam ari nekad neienāca prātā meitai atļaut kaut vai piecas minūtes brīva laika ārpus vecāku mājām. Pollija mācījās skolā kā visi citi bērni, bet viņai vienmēr aizgāja pakaļ Sams.

— Tava meita ir pati juteklība un nekas vairāk! — Plčema kungs teica savai laulātajai draudzenei, reiz pārsteigdams Polliju, kad tā piekāra pie sienas kāda aktiera fotogrāfiju, ko bija izgriezusi no avīzes. Sāds uzskats par viņu tam palika gadiem ilgi.

Pīčema kundzei par juteklību bija citi ieskati — pa lielākai daļai rūgti. Kad meita pārsniedza astoņpadsmit gadu vecumu, .viņa to svētdienas pēcpusdienās ņēma līdz uz «Tintes Zivi». Tas bija solids restorāns ar mazu dārzu, kurā auga trīs kroplas kastaņas. Svētdienas pēcpusdienās un vakaros tur spēlēja pūtēju orķestris. Tika dejots — protams, augstākā mērā pieklājīgi; mātes ar saviem adīkļiem bija sasēdušās gar dārza žogu.

Seit tāda meitene kā Pīčema jaunkundze nevarēja ilgi palikt nepamanīta. Radās daudz pielūdzēju, divi no tiem bija ievērības cienīgi. Pirmais uzradās Beketa kungs, bet Smailsa kungs šķita patīkamāks. Tomēr Beketa kunga izredzes uzlabojās tieši pēc Smailsa kunga parādīšanās un sakarā ar to.

Beketa kungs bija drukns, plecīgs četrdesmitgadnieks ar rutkveida galvu. Viņš nēsāja dīvaini resnu spieķi, ko gandrīz nekad neizlaida no rokām, un uz kurpēm valkāja pogājamas getras. Viņa sejas krāsa nebija no veselīgajām. Viņu yispār nevarēja salīdzināt ar Smailsu, kas bija daudz jaunāks un kam bija to jauno cilvēku veselīgā sejas krāsa, kuri Temzā nodarbojas ar airēšanas sportu. Bet Bekets bija veikalnieks un Smailss tikai rakstvedis kāda advokata birojā; tāpēc Beketa kungs iedvesa Pīčema kundzei pavisam citādu uzticību. Tādiem jauniem cilvēkiem kā Smailsam nav atbildības sajūtas; viņi vispār dzīvo tikai šodienai, ļaudamies savām dziņām. Vai gan tādi' plikadīdas ies sev uzlikt kādus spaidus, lai nostiprinātu savu reputāciju; kam viņiem vajadzīga reputācijā?

Šopavasar Firziķis pa vakariem mācījās mājturības skolā. Ceļā uz mājām dažkārt parādījās Smailsa

kungs. Viņš iespieda meiteni namu nišās un ar to runāja, izstiepis abas rokas pa kreisi un pa labi no viņas un piespiedis delnas pie mūra. Visumā Smailss paļāvās uz to, ka smaržoja pēc dažādām esencēm, un pats pārāk nepūlējās.

Kopš Pīčema kundze ko nojauta, viņa meitas veļu vienreiz mēnesi pārbaudīja rūpīgāk un visādā ziņā deva priekšroku Beketa kungam. Bekets bija koktirgotājs, kungs ar solidiem principiem. Pīčema kundzes enerģiski protežēts, viņš Izvirzījās priekšplānā. Ar glītā Smailsa pievilcību viņš sacentās, izmantojot savu labi situēta vīrieša visai ievērojamo pavešanas prasmi.

Zinot, ka Bekets bija koktirgotājs, viņa tvēriens ap vidukli dejojot varēja radīt pārsteigumu. Tieši šī nodrošinātā, mātes atzītā laime šķita solām priekpilnus bezdibeņus. Tomēr Beketa kungs ilgu laiku netika tālāk par šādām publiskām intimitatēm.

Salīdzinot ar Smailsa kungu, viņš atradās neizdevīgākā stāvoklī, jo viņam kā ļoti nodarbinātam veikalniekam nebija tik daudz laika kā otram. Viņš nevarēja jebkurā brīdī atbrīvoties.

Tomēr Beketa kungs drīz vien manīja, ka Pīčemām ir nopietni nodomi. Par laimi viņam pret īstu laulību bija mazāk iebildumu nekā jebkuram citam. Viņš uzlūdza Pīčema kundzi ar meitu svētdienas priekšpusdienā uz mazu pikniku pie Temzas. Pikniks gandrīz izjuka, jo Pīčema kungs sestdienas pēcpusdienā ap pulksten pieciem pārnāca mājās pavisam savārdzis, žēlā balsī prasīja kumelīšu tēju, tūliņ apgūlās gultā un pavēlēja sievai uzlikt viņam uz vēdera mitros, karstos autos ievīstītu ķieģeli.

Kopš zināma laika Pīčems bija iejaukts veikalā, kas atradās ārpus viņa parastās darbības sfēras; runa bija par kādiem transporta kuģiem. Sās lietas attīstība likās neveiksmīga, un uztraukumi mēdza ietekmēt Pīčema kunga kuņģa darbību. Lai gan viņš vēl jutās ļoti slikti, tomēr svētdienas rītā devās ar sievu un meitu uz baznīcu un tad tūliņ uz kādu apspriedi. Dāmām laimējās: viņš, likās, bija iekļuvis nopietnās grūtībās.

Izbraukumam Beketa kungs, kas ieradās baltā uzvalkā, bija noīrējis vaļēju divvietīgu ekipāžu. Kučieris sēdēja uz augstas bukas aizmugurē.

Koktirgotājam nebija nācies viegli sameklēt ratus ar tik šauru sēdekli.

Turpceļā Pīčema kundze iespiedās starp Beketu un Polliju, bet zaļumos no groza, kam arī vēl bija jāatrod vieta pie triju braucēju kājām, bez olām, šķiņķa maizītēm un vistiņām vēl izņēma laukā trīs liķiera pudeles, un tā Beketa kungam atceļā laimīgi iznāca sēdēt meitenei blakus.

Mazliet lija. Vilnas sega, kurā viņi ievīstījās, nebija pietiekami liela, un Pīčema kundze basā skubināja kučieri, jo pulkstenis jau gāja uz diviem.

Atvadīšanās no abām dāmām pie «Tintes Zivs» bija īsa, un tālāk nekas netika norunāts. Atsveicinoties koktirgotājs stāvēja pie ekipāžās tāpat, kā bija stāvējis pirms nelielā izbraukuma, atskaitot to, ka viņa plakano galvu tagad slacīja lietus; bet tas vairs nebija tas pats cilvēks. Nākamajā nedēļā Bekets, vīrs, kam laiks bija nauda, katru vakaru, izņemot ceturtdienas, sēdēja «Tintes Zivī»; vienu vakaru viņš pat atnāca divreiz. Pīčema kundze vien viņu trīs reizes redzēja dažādos dienas laikos stāvam Old-Ouk ielā; viņš atbalstījās uz sava smagā spieķa, to abām rokām iespiedis sev mugurā. īstenībā koktirgotājs vēl daudz biežāk raudzījās izkārtnē, uz kuras bija rakstīts «Instrumenti». Viņš pētīja namu.

Gaidīdams Firziķi, Beketa kungs uzmanīgi vēroja šā dīvainā instrumentu veikala rosību. Viņš redzēja pa durvīm ieejam normālus cilvēkus un citus izbraucam zemos invalidu ratiņos. Drīz vien viņš ievēroja, ka tie bija vieni un tie paši. Viņi bija pārvērsti par vrakiem. Pamazām Beketa kungs sāka saprast veikala raksturu. Viņš aptvēra, ka tam vajadzēja būt īstai zelta bedrei.

Pīčema kundze, novērodama viņu pa pirmā stāva logu, daudz domāja par šo neatlaidīgo pielūdzēju.

Likās, it kā viņš no Firziķa ko gaidītu, bet veltīgi. Viņa uzskatam, ka izbraukumā kaut kas noticis, kam vajadzēja būt noteiktām sekām, meitene acīm redzot nepievienojās. Atgriezdamās no mājturības kursiem, Pīčema jaunkundze izmantoja ieeju no citas ielas.

Nereti viņa steidzās projām, lai satiktos ar Smailsu. Bija jautri ar viņu klaiņot pa apstādījumiem — vakaros, kad uz soliem sēdēja pārīši. Viņš tai teica komplimentus un, tā sakot, rūpējās par viņas izskatu. Smailss gribēja, lai būtu atsegta zināma vieta uz viņas kakla, citādi kleita bija «neparocīga». Viņš sacīja, ka Pollija viņu padarot traku.

Smailsa kungs uz satikšanos nāca vienjnēr ļoti precizi un diezgan bieži. Tā radās iespaids, ka viņš justu kādas saistības.

Tikai tais dienās Firziķis tā īsti uzplauka. Bija pavasaris. Pollija, tērpusies vieglā, zilā kleitā ar baltiem punktiem, staigāja pa drēbnieku darbnīcu, kur apģērba gabalos tika iegludināts sveču stearins, lai tie izskatītos netīri, un, kad izkāmējušās meitenes šaurajā, līkajā istabā, kur pašā augšā bija tikai divi logi, izmeta negodbijīgas piezīmes, viņa pacēla svārkus un parādīja mazu, baltu dibenu.

Pollija draiskojās ar suņiem sētā un, skaļi smiedamās, saukāja tos jocīgos vārdos. Vienu no tiem, kādu foksterjeru, viņa nosauca par Smailsu. Nožēlojamo plūmju koku sētā meitene pēkšņi atzina par jauku. No rīta mazgādamās, viņa dziedāja; viņa bija iemīlējusies, nedomādama ne par kādu noteiktu vīrieti.

Atbalstījusi savu pilnam mēnesim līdzīgo seju uz elkoņiem, Pollija vakarā atlaidās uz palodzes un lasīja romānus.

«Ak,» viņa nopūtās, «cik aizgrābjoša gan ir Elvīras — šās šķistās, skaistās meitenes ciņa ar grēcīgām domām! Viņa mīl savu mīļāko, šo cēlo, sportā norūdīto vīrieti; viņa to mīl no visas sirds, ar vistīrākajām un viscēlākajām jūtām, un tomēr dziļi jo dziļi viņā mīt vēlme, neskaidra, neapzināta vēlme, kas gaužām maz atšķiras no grēcīgām kaislībām! «Cik dīvaina sajūta mani pārņem, redzot mīļoto cilvēku!» viņa bieži nopūšas. «Un kurā vietā tā mani pārņem?» Bet mans stāvoklis, ja to salīdzina ar Elvīras gadījumu, ir vēl ļaunāks. Es taču nevienu nemīlu, un tomēr man rodas šāda vēlme! Vai es varu aizbildināties, ka to mani modina mans mīļākais? Nē, nevaru. Mani taču nepleveic skaistums — Beketa kungu diez vai varētu saukt par skaistu un tikpat maz Smailsu par cēlu. Es, tā sakot, ceļos agri no rīta augšā, un mazgājoties, ko taču patiešām var uzskatīt par nevainīgu nodarbošanos, man rodas tāda vēlēšanās, kuras mērķis, diemžēl, ir pavisam vispārīgs — gandrīz vai katrs vīrietis, — un kura tikai padara Beketa kungu un Smailsa kungu manās acīs par skaistuļiem! Ko gan par sevi lai domāju? Ja tas tā turpināsies, ka es šajā no pasaules nošķirtajā kambari ar nevainīgi sārti izkrāsotajām sienām, palagu līdz zodam uzvilkusi, sev iztēloju šādas ainas — par sapņiem jau nemaz nerunājot — tad man būs jābaidās, ka miesas kārība mani novedīs renstelē, kur, kā runā, viena otra beidz savu dzīvi. Vēl dažas tādas naktis, un es ielaidīšos ar vienkāji Džordžu suņu sētā! Ko gan man vajadzētu darīt, lai es pret Beketa kungu, kas, spriežot pēc visa, taču ir laba partija, varētu būt tik noraidoša, kā viņš to gaida no savas nākamās sievas? Kā spēt viņu uzlūkot ar atklātu, skaidru skatienu, lai tam aizmirstos varbūtējās zemiskās tieksmes, ko pirms apprecēšanās nekādā ziņā nedrīkst apmierināt, — lai tās viņam aizmirstos, sastopoties ar šo acīm redzamo, uzticības pilno nevainību?»

Bez sevišķas aktivitates no koktirgotāja puses Firziķis bija nolēmusi to apprecēt. Plčema kunga meitas visai praktiskais saprāts izšķīrās par labu solidākajam un uzticamākajam no abiem pielūdzējiem.

Tomēr jautrajam Smailsam izdevās Pīčema jaunkundzi bieži jo bieži satikt. Viņš pat prata Polliju pierunāt nākt līdz uz viņa mēbelēto istabu, kur tā guva pilnīgu pārliecību, ka Smailss no materialā viedokļa nemaz nav spējīgs apmierināt sievas prasības. Kad viņa atnāca otru reizi un abi kopā atstāja māju, to redzēja Beketa kungs.

Pīčema kundze atplēsa interesantu vēstuli, kurā Bekets Polliju lūgtin lūdza tikties un bez aplinkiem atgādināja zināmu notikumu piknikā. Vēstule atstāja loti nepatīkamu iespaidu.

Pīčema kundze visu iegrozīja tā, ka Beketa kungs varēja viņas meitu nākamajā svētdienā atkal satikt «Tintes Zivī». Viņa nekā noteikta par Smailsu nezināja un, ja arī zinātu patiesību, tikpat neticētu. Visu laiku viņa domāja tikai par to, kā pieklājīgā veidā brīdināt meitu, lai tā pārāk agri neielaižas ar koktii • gotāju, ko bija izraudzījusi par znotu. Pīčema kundze, gulēdama gultā blakus savam mazajam vīram, naktī un sevišķi uz rīta pusi vienmēr ar labpatiku iedomājās savas meitas un Džimmija, kā viņa sauca koktirgotāju, laulības svētītos glāstus.

Viņas raizes bija liekas.

Pie apa|ajiem dzelzs galdiem zem kastaņām viesi sēdēja, cieši saspiedušies, atskaitot brīžus, kad tika dejots, un tad dejoja ari Pollija un Beketa kungs. Tas apgrūtināja sarunas, tomēr Beketa kungam izdevās abas dāmas savaldzināt.

Koktirgotājs sev pasūtīja porciju jēra aknu un pie tām etiķi un e|Ju. Lietpratīgi visu sagatavodams, viņš sāka runāt par slepkavu un laupītāju Stenfordu Silšu, kam avīzes atkal no jauna uzvēla vainu par dažām slepkavībām Rietumindijas doku rajonā. Abas dāmas zināja šo vārdu un ar Beketa kungu apmainījās minējumiem par personu, kas varētu slēpties aiz šā gadiem ilgi meklētā slepkavas.

Beketa kungs visai tēlaini stāstīja par šo kungu, kura slepkavībām policija gan nekad nevarēja atrast īstos iemeslus un no kura. ka runāja, noziedznieku pasaulē tā baidījās, ka šīs bailes jau līdzinājās māņticībai. Bija gadījies, ka policijas meklēti noziedznieki brīvprātīgi ieradās Skotlendjardā, domādami, ka viņus vajā «Nazis», kā Stenfordu Silšu dēvēja doku padibenes.

Pollija smalki zināja, kāds izskatījās slepkava, un viņa ārieni koktirgotājam sīki attēloja.

Viņš bija gaišmatis, tievs kā lapsene un tik elegants, ka pat dokera tērpā izskatījās pēc pārģērbta džentlmeņa. Acis viņam bija zaļganas. Pret sievietēm viņš izturējās labi.

Pollija lieliski pavadīja laiku. Beketa kungs neapšaubāmi uz viņu bija atstājis iespaidu.

Abi cītīgi dejoja, un Pīčema kundze dzirdēja tikai sarunas fragmentus. Viņai par izbrīnu meita runāja tikai par Smailsa kungu vien un par to, cik tas esot jautrs. Viņa skaidri redzēja, ka Džimmija apkakle kļuva slapja no sviedriem.

Pollija pielūdzēju acīm redzot bija pamatīgi aptinusi ap pirkstu.

Nākamajā priekšpusdienā Beketa kungs jau atkal stāvēja uz ielas iepretī veikalam. Pēcpusdienā viņš apciemoja Pīčema kundzi, kas par to bija izmisumā, jo baidījās no Pīčema, kas neko nenojauta un kam Šo lietu vispirms vajadzēja uzmanīgi izskaidrot.

Beketa kungs sēdēja viesistabā uz sarkana samta krēsla pašas maliņas un brīdināja Pīčema kundzi no Smailsa, kas esot nepatīkams jauns cilvēks, diezgan nodzīvojies un kārs uz sievietēm. Viņš vaicāja, vai Smailss nevajājot Polliju ar vēstulēm, un acīm redzot labprāt būtu podiņu krāsnī meklējis vēstuļu atliekas.

Dodoties projām, viņš kāpnēs sastapa Polliju un to pavadīja uz kursiem. Viņa tērzēja par savām mājām, daudzajiem cilvēkiem, kas tur vienmēr apgrozoties, jaunajiem puišiem ģērbtuvēs, ar kuriem viņai esot ļoti labas attiecības, tāpēc ka viņa pret tiem nekad neizturoties slikti.

Koktirgotājam šķita, ka Pollijai zem acīm ir zili riņķi. Tas viņu ļoti nomāca.

Savā iztēlē viņš tagad to redzēja lielā, dūjnīcai līdzīgā namā ar neskaitāmām durvīm, pa kurām nepārtraukti gāja un nāca jauni vīrieši, tātad jaunai meitenei diezgan nepiemērotā miteklī. Dziļi smadzenēs viņam bija ieperinājusies doma par atgadījumu piknikā, pareizāk sakot, atceļā no piknika. Tas bija atgadījums, par ko viņš nekad nerunāja ne tagad, ne arī vēlāk, kad virkne cits citam sekojošu smagu likteņa triecienu laupīja viņam iespēju ilgāku laiku sarunāties ar savu sievu, bet kas tomēr sagādāja lielas ciešanas. Reizē ar šaubām par meitenes nevainību šis atgadījums viņam radīja dīvainu interesi par to.

Beketa kungs reti kad bija kādā sievietē tik ļoti ieķēries kā Firziķī. Te laimīgi sagadījās vairāki apstākli.

«Ir pavisam nepareizi,» viņš sev dažkārt sacīja, pārbaudīdams savas jūtas, «vaicāt, vai kādu meiteni prec naudas vai viņas pašas dēļ. Šis lietas bieži nav šķiramas. Meitenēm Ir maz kā tāda, kas vīrieti spētu jutekliski tā uzbudināt kā kapitals. Es viņu, protams, ari tāpat iekārotu, bet varbūt ne tik kaislīgi!»

Koktirgotājs nebija nekāds iesācējs attiecībās ar sievietēm. Viņam aiz muguras jau bija vairākas laulības, starp citu, vienlaicīgas. Dēkām atlika maz laika, jo Bekets bija iejaukts ārkārtīgi bīstamos veikalos, kas sagādāja daudz rūpju. Bet viņam neapšaubāmi vajadzēja noslēgt jaunu laulību: viņa veikalu stāvoklis nebija nekāds spožais.

Bez tam viņa krūšu kabatā atradās vairāki avīžu izgriezumi ar interviju, ko policijas priekšnieks bija sniedzis žurnālistiem par slepkavu Stenfordu Silšu, sauktu par «Nazi». Sos izgriezumus piesūtīja anonimi, un tas viņu ļoti uztrauca, tāpēc ari tie vārdi, ko viņš gribēja teikt, nenāca pār viņa lūpām.

Apmēram nedēju vēlāk komersants Džonatans Džeremija Pīčems kāda Kouksa kunga machinaciju dēļ nokļuva ļoti grūtā stāvoklī un atcerējās, ka viņam ir meita pašā jaunības plaukumā.

Otrā nodaļa

Un tad vīriem blļ karā jāaiziet,

Un tad sprieda — bez patronām iztikt nevar.

Un tad atradās visādi laipni ļaudis,

Kas patronas viņiem deva.

—Bez pulvera nebūs karš,

Mans dēls, tev pulveris būsi

Mēs Ieročus dosim tev,

Tu cīņā sargāsi mūst

Un bij sagādāts pulvera ļoti daudz, Un tad atkal tie gribēja karot labprāt; Un tad rūpējās visādi laipni [audis, Lai atkal karš būtu klāt. — Ej, ej, mans dēls, ej drošs: Savu tēvzemi aizstāvi tu/ Ej cīņā par māti un māsām. Par troni un baznīcul

Kara dziesma

VIŅAS MAJESTĀTES VALDĪBAS VĒLĒŠANĀS

Viljamss Koukss pēc profesijas bija mākleris. Spriežot pēc vizitkartes, viņam kaut kur Sitijā skaitījās kantoris; tomēr diez vai atrastos cilvēks, kas tur kādreiz būtu iegriezies; pat viņš pats uz turieni negāja. Tas arī nebija vajadzīgs, jo tur atradās vienīgi bāla, rūpju sagrauzta meitene un veca rakstāmmašīna ar sabojātiem burtiem; tam gan nebija nozīmes, jo mašīna nekalpoja rakstīšanai. Meitene arī sēdēja tikai tāpēc, lai sagaidītu pastu, kas pienāca šeit, un lai Kouksa kungam nebūtu jāizpauž sava dzīvokļa adrese. Viņš dzīvoklī nevienu nepieņēma, bet visus veikalus kārtoja restorānā.

Koukss mēdza sacīt: «Man nav vajadzīgs nekāds personāls. Es taisu tikai lielus veikalus!» Viņš arī neaiztika nekā netīra, un rokās viņam vienmēr bija cimdi. Bez tam viņš valkāja uzkrītošus gaišpelēkus, gatavus pirktus uzvalkus, pie tiem violetas zeķes un spilgti sarkanas kaklasaites. Lai gan Koukss bija garš un tievs, viņa augums, pēc paša domām, likās piemērots standarluzvalkiem. Viņš domāja, ka visi to uzskata par kareivi civilapģērbā, tāpēc turējās ļoti taisns.

Lai gan Kouksam nebija kalpotāju, kas izmaksātu daudz naudas, tam tomēr netrūka palīgu. Zināmās ministrijās sēdēja cilvēki, kas viņam noderēja vismaz tikpat labi kā pāris nekaunīgu un slinku grāmatvežu.

Tāds cilvēks, piemēram, bija Jūrlietu ministrijā.

No tā viņš kādu dienu uzzināja, ka Viņas majestātes valdība kaut ko vēlas. Tā vēlējās transporta kuģus karaspēka pārvadāšanai uz Keptaunu. Koukss nolēma pamēģināt izpildīt tās vēlēšanos.

Tā kā runa bija par jūrlietām, viņš kādā krogā, kurā apgrozījās otrās šķiras jūrnieki, apvaicājās pēc pāris iespējami veciem kuģiem un par dažiem ieguva ziņas. Tie piederēja rederejai «Bruklijs un Bruklijs», tā sakot, otrās šķiras rederejai.

Tai laikā Londonā varēja atrast daudz laužu, kas nebija sīkumaini, kad valdība aicināja veikalniekus sniegi tai palīdzību karā pret Dienvidafriku. Viņi ļoti labprāt pārdeva valdībai marmelādi, bet nebūtu ar mieru to ēst paši. Pie šādiem cilvēkiem Koukss nepiederēja. Viņš nevēlējās kļūt bagāts uz savas dzimtenes nelaimes rēķina un tikt iejaukts nevainīgās, bet ilgstošās izmeklēšanas, kas prasītu birojus un rakstāmmašīnas. Jebkurš cits būtu, izmantojot savus sakarus, piedāvājis valdībai kuģus, par kuriem Kouksa kungs uzzināja minētajā krogā. Tie bija ietilpīgi un, kā izdevās noskaidrot, piesardzīgi apjautājoties firmā «Bruklijs un Bruklijs», ari lēti.

īsajā sarunā, kas notika starp mākleri un «Brukliju un Brukliju» sakarā ar pārdodamajiem kuģiem, nerunāja ne par ko citu kā par tonnažu un cenu. Kouksa kungs neko vairāk nejautāja, un arī rederi

nesacīja ne vārda, kādi ir kuģi. Visi trīs kungi to būtu varējuši katrā laikā un jebkurā tiesā apzvērēt.

Kouksa kungu Bruklija un Bruklija kungu kuģi nekādā ziņā nevarēja interesēt, neraugoties uz to tonnažu un lētumu. Viņš Londonā zināja daudz cilvēku, kas būtu ar mieru pirkt transporta kuģus par labu maksu. Likmes par kravas pārvadāšanu kara deļ bija ļoti augstas. Pārdodamu kuģu bija ļoti maz un šie nedaudzie — ļoti dārgi. Bet neviens, kam vajadzēja pieklājīgus kuģus, nebūtu, protams, griezies pie tādas rederejas kā «Bruklijs un Bruklijs».

Kouksa kungs ļoti enerģiski meklēja pieklājīgus kuģus, gan ne valdības vajadzībām, bet privātu firmu uzdevumā. Valdības pieprasījums pēc transporta kuģiem viņam bija pavisam mazsvarīga blakus lieta un viņu tikai mazliet interesēja sakarā ar paša privātajiem darījumiem. Tālākiem meklējumiem viņš ziedoja veselu nedēļu.

Mākleris arī sameklēja trīs citus transportam piemērotus kuģus, kas bija jaunāki un visādā ziņā droši. Sai nolūkā viņam vajadzēja vairākkārt izbraukt no Londonas, vienu reizi uz Sautemptonu, un, kad viņš kuģus bija atradis, izrādījās, ka tie pieder dažādiem īpašniekiem un arī nemaz nebija lēti, tomēr kaut cik izskatījās pēc kuģiem.

Kouksa kungs par šiem kuģiem ievadīja sarunas un devās atpakaļ uz Londonu.

Tur viņš atkal ķērās pie darba, lai izpildītu valdības vēlēšanos, bet, kā mēs redzēsim., tādēļ neatstāja novārtā personīgās intereses. Tās joprojām tika nepārprotami virzītas uz dažu pieklājīgu transporta kuģu — apmēram tādu, kādi bija redzēti Sautemptonā, — iegūšanu par iespējami lētāku maksu.

Par valdības prasību Kouksa kungs Londonā runāja ar dažiem citiem šajā nolūkā sasauktiem veikalniekiem. Nebija grūti tādus atrast. Londona kūsāja rosībā. Sitija alka palīdzēt valstij cīņā pret būriem. Valdība bija patiešām ideala kliente.

Lai iepazītos ar Viņas majestales valdības vēlēšanos, Pīčema kungs sastapās ar četriem pieciem citiem

kungiem, kas tāpat kā viņš uzskatīja valdības vēlēšanos par pavēli.

Visi satikās labā, solidā restorānā Kensingtonā. Viņi konstatēja, ka viņu vidū ir īsts baronets, bukmeikers1 , kādas Dienvidvelsas tekstilfabrikas īpašnieks, restorānā īpašnieks, vairāku namu īpašnieks, aitu audzētājs un liela lietotu mūzikas instrumentu veikala īpašnieks.

Viņi katrs atsevišķi sev kaut ko pasūtīja, un Viljamss Kouksa kungs teica nelielu runu.

— Māsu valsts stāvoklis, — viņš paskaidroja, — ir nopietns. Kā jūs zināt, karš Dienvidafrikā iesākās ar to, ka miermīlīgiem angļu pilsoņiem pavisam negaidot uzbruka. Ari Viņas majestātes karaspēkam, kas devās tos aizstāvēt, visur uzbruka visnodevīgākajā kārtā; kad tas mēģināja aizsargāt britu īpašumu, tam par to bija jāsamaksā ar savām asinīm. Jūs visi esat lasījuši par pārmetumiem, kas vērsti pret mūsu valdību tās pārspīlētās pacietības un vairs nesaprotamās miermīlības dēļ. Šodien, nedaudz mēnešu pēc kara sākuma, Anglija cīnās ar pāris prātā jukušiem fermeriem ne par ko citu kā par visu savu aizjūras īpašumu eksistenci. Mefikingā milzīga būru armija ielenkusi angļu karaspēku, kas cīnās par savu dzīvību. Tie, kam darīšanas biržā, zina, kādas tam ir sekas. Mani kungi, runa ir par Mefikingas atbrīvošanu. (Aplausi.)Kungi, šī stunda prasa ari no angļu veikalnieku aprindām aukstasinību, drošsirdību un iniciatīvu. Ja tām šo īpašību pietrūks, tad mūsu jauniešu varonība būs bijusi veltīga. Jo: kas ir tie, kas karo? Kareivis un veikalnieks/ Katrs savā vietā! Valdība no veikaliem nekā nesaprot. Tā ir mūsu darīšana. Valdība saka: «Mums vajadzīgi transporta kuģi.» Mēs sakām: «Lūdzu, te ir transporta kuģi.» Valdība mums jautā: «Jūs esat lietpratēji, cik maksā transporta kuģi?» — «To mēs varam uzzināt,» sakām mēs, «lūdzu, transporta kuģi maksā tik un tik.» Valdība nekaulējas; tā zina, ka nauda paliek valstij. Brāļu starpā nemēdz kaulēties. Vienalga, vai nauda ir vienam vai otram. Valdība un tās veikalnieki, tā ir viena saime. Viņi uzticas viens otram un ir viens no otra atkarīgi. To tu nespēj, saka viens otram, ļauj man rīkoties. Ja es kaut ko nespēšu, tad tu rīkosies. Tā rodas uzticība, tā rodas kopīgas intereses. Sasmēķējam ar valsts sekretāru tādu un tādu, un viņš saka: «Lūk, Billij, mana sieva vairs netiek galā, viņai nepietiek ar divpadsmit istabām, ko darīt?» — «Neraizējies par tādiem sīkumiem,» es saku, «domā par savām dienesta darīšanām!» Un es šo lietu nokārtoju. Tad jūs uzzināt no avīzēm, ka valsts sekretārs dzimtenes interesēs teicis tādu un tādu lielu runu, kas atkal nostiprinājusi mūsu ietekmi pasaulē, un Āfrikā vai Indijā, vai vēl kaut kur notiek kāda svarīga lieta, kas attiecas uz mūsu valsti un tās patiešām liela vēriena interesēm. «Tavai galvai jābūt brīvai no rūpēm, Čarlz,» es saku, «mūsu interesēs. Nekādus sīkumus, nekādas naudas rūpes! Es esmu pavisam vienkāršs, pieticīgs veikalnieks, es nevēlos, lai par mani raksta avīzē, nevēlos publisku atzinību; es kluss un nepazīts dodu tev iespēju valsts interesēs veikt tavu lielo darbu, es palīdzu.» Un tāpat kā es, mani kungi, rīkojas tūkstošiem veikalnieku, klusu un, gribētos sacīt, negūstot nekādu slavu, bet sīksti un atjautīgi. Veikalnieks gādā kuģi, kareivis iekāpj tajā. Veikalnieks ir atjautīgs, kareivis — drošsirdīgs. Mani kungi, bez skaļiem vārdiem nodibināsim sabiedrību transporta kuģu izmantošanai!

Kouksa kunga runai bija lieli panākumi. Restorānā īpašnieks pārējo kungu un Anglijas vārdā pateicās viņam par mājienu, un pēc domu apmaiņas no komerciālā viedokļa tika uzmests līguma teksts. Viesmīlis atnesa spalvu un tinti, bukmeikers rakstīja. Kouksa kunga minētie trīs kuģi pēc iespējas drīzāk bija jānopērk no firmas «Bruklijs un Brukiijs» un jāsaved kārtībā. Pirkšanas suma jāsadala 8 (astoņās) daļās un pērkot jāsamaksā skaidrā naudā.

Kad tas bija paveikts, pie galda iestājās dziļš klusums. Tagad vajadzēja runāt par peļņas sadali, galvenokārt par Kouksa daļu, kurš bija ierosinājis darījumu. Kungi pasūtīja no jauna — cigārus un porteri

Tad tekstilfabrikants, ar skatienu sekodams sava importcigara zilajiem dūmiem, nepiespiesti teica:

—   Tīro peļņu, pēc manām domām, vajadzēs sadalīt astoņās daļās — mēs taču esam astoņi, vai ne? Un mūsu draugs Koukss bez tam saņems par starpniecību — nu, teiksim, desmit procentus no sumas, ko maksās valdība.

Kungi paskatījās uz Kouksu — starp citu, ne visi. Koukss atgāzās atpakaļ ar visu krēslu un smaidīdams teica:

—  Jūs laikam jokojat.

Viņa prasības, kā izrādījās kungiem par izbrīnu, bija diezgan augstas. Lai tās pārrunātu, vajadzēja vairāk nekā divas stundas. Pēc tam tās gan nebija sevišķi samazinājušās, bet visiem radās iespaids, ka tas nenotiktu arī divu gadu laikā. Starpniecības naudu noteica divdesmit piecu procentu apmērā.

Kad kungi nopūzdamies un ar tādu sejas izteiksmi, it kā parakstītu nāves spriedumu saviem mīļākajiem tuviniekiem, dokumentu bija parakstījuši, viņi ātri izklīda un devās katrs uz savu pilsētu.

Pīčems no visas lietas, it sevišķi no Kouksa kunga neatlaidības tīrās peļņas sadalē, bija guvis vislabāko iespaidu. Tā mēdz kaulēties tikai tad, ja darījums ir solids.

RŪPES, KO VIDUSMĒRA CILVĒKS PAT IEDOMĀTIES NEVAR

Miglainā priekšpusdienā kādā no Sitijas neskaitāmajiem mazajiem, kailajiem, dzelteni mēbelētajiem kantoriem piecu kungu starpā notika saruna. Uz piena stikla durvīm, kas veda uz kantori, zelta burtiem bija rakstīts — «Bruklijs un Bruklijs, rederi».

Divi no kungiem, kas piedalījās sarunās, bija Bruklijs un Bruklijs, neizteiksmīgi kungi ar nedrošu stāju, kuri izrādīja varbūt pārspīlētas bailes uzņemties atbildību par ikvienu lēmumu, kas attiecās uz viņiem abiem. Viņi domāja vienīgi par otra labumu un acīm redzot bija pārliecināti, ka ir pārāk vāji, lai nestu šo savstarpējo atbildību.

Tie, kas pazina Sitiju, ar abiem brāļiem apgājās kā ar jēlām olām. Kouksa kungs pazina Sitiju. Tika rakstīts līgums, saskaņā ar kuru transporta kuģiem «Skaistā Anna», «Jaunais jūrnieks» un «Optimists» par 8200 (astoņi tūkstoši divi simti) mārciņām bija jāpāriet jaunās sabiedrības īpašumā. Apskati nolika uz kādu ceturtdienu. Pēc apskates bija nekavējoties jāparaksta līgums un jāsamaksā pirkšanas suma.

— Es jūs visus ļoti labprāt redzu pie sevis, — teica viens no Bruklija kungiem, — bet šo kuģu dēļ tas nebūtu vairs nepieciešami.

Viss bija skaidri norunāts.

Brukiijs un Bruklijs brīnījās, kad otrā rītā Kouksa kungs vēlreiz ieradās kantorī viens pats un, apsolījis un savukārt saņēmis solījumu, ka ne vārds netiks izpausts, uz savu roku izteica jaunu piedāvājumu attiecībā uz kuģiem gadījumā, ja no iepriekšējā dienā apspriestā darījuma nekas neiznākšot. Brāļi sāka pat mazliet uztraukties.

Trešdienas pēcpusdienā viens no Bruklija kungiem iēradās pie īstmena, vairāku namu īpašnieka, tāpēc ka viņam bija zināma tā adrese, un nedroši apjautājās, vai norunu nevarot anulēt; viņiem esot ienācis jauns piedāvājums, un viņš nevarot brāļa priekšā uzņemties atbildību, ka līgums tiktu slēgts par veco cenu.

īstmens sabiedrības vārdā izteica nožēlu, ka sabiedrība tam nevarot piekrist, un Bruklijs kaut ko nomurmināja par pulksten sešiem ceturtdienas vakarā, kad viņš atgūšot rīcības brīvību, ja kas nebūšot kārtībā, īstmens tūliņ informēja pārējos un piekodināja tiem atnākt laikā. Bet ceturtdienas priekšpusdienā Kouksa kungs lūdza īstmenu ierasties kādā restorānā un paziņoja, ka naudu varot sadabūt tikai sestdienas rītā.

Tāpēc pulksten divos dienā, neilgi pirms apskates, kādā citā restorānā notika uztraukumu pilna sēde, kurā lekstilfabrikants enerģiski pieprasīja, lai Koukss iemaksājot savu daļu vai lai viss darījums tiktu slēgts par jaunu. Vienlaikus viņš bija gatavs pārņemt Kouksa saistību un peļņas daļu.

Novērtējot šo uzstāšanos, īstmens uztvēra divas lietas: vienai — prasībai — viņš pievienojās, otru — tekstilfabrikanta piedāvājumu — noraidīja. Viņš pats bija ar mieru pārņemt Kouksa daļu. To vēlējās darīt vēl daži no šiem septiņiem kungiem. Tas, ka Kouksam jāzaudē sava dala, ja viņš nesamaksātu noteikto astoto daļu, un proti, nekavējoties, bija visiem pilnīgi skaidrs, izņemot pašu Kouksu, kas izteica zināmas šaubas, tiesa, ne visai enerģiski. Beidzot kungi vienojās, ka darījuma suma vienkārši sadalāma septiņās, nevis astoņās daļās un ka Kouksam paliks tikai starpniecības nauda.

Kouksam tas acīm redzot tik ļoti ķērās pie sirds, ka viņš saslima un aizgāja mājās, lai liktos gultā. Viņš paziņoja, ka vairs nevarot arī piedalīties apskatē.

Uz apskati Istmens ataicināja izbijušu kuģu inženieri, gara auguma kalsnu vīrieti, vārdā Bails, kas dzeršanas dēļ bija zaudējis visas darba vietas. Viņi to satika netālu no dokiem un pēc īstmena ieteikuma tūliņ gāja kopā iedzert vēl dažas glāzītes, lai Bails būtu labā omā un vecās kastes atzītu par nekur nederīgām.

Ar brāļiem viņi satikās «Bruklija un Bruklija» kantorī, un līdz kuģiem no turienes nebija tālu.

Tās bija lielas, drūmas kastes no Nelsona2 laikiem. Vienmēr atrodas cilvēki, kas uzglabā vecas mantas — platmales, cigāru kastītes, bērnu šūpuļus — aiz tīrās pietātes vai vienkārši aiz gara truluma. Pie tādiem, jādomā, piederēja arī ļaudis, kas šos kuģus bija ieslēguši savā sirdī. Lai būtu kā būdams, tie vēl atradās duļķainajā ūdenī, atspēkodami uzskatu, ka visam reiz pienāk gals.

Acīm redzot par tiem neviens nebija interesējies gadiem vai gadu desmitiem ilgi. Bet tagad kaut kur Transvalā pāris tūkstošu tommiju gaidīja papildspēkus, un tāpēc šos kuģus vajadzēja vēlreiz apgrūtināt. Tiem tas, protams, bija vienalga.

«Jaunais jūrnieks» atradās vistuvāk, un komisija devās uz tā.

Laipa bija no koka, par to nevarēja būt nekādu šaubu. Klājs neizskatījās sevišķi pievilcīgs, bet grīda tāpat bija no koka, kā jau īstam kuģim. _

Starp apmeklētājiem nebija neviena jūrnieka. Tādu droši vien nevarētu piedabūt nokāpt pa kāpnēm lejā. Viņš baidītos lauzt sprandu.

Kravas telpās kā jēri Velsas pļavās skraidīja žur* kas — lieli, resni dzīvnieki, kas, neraugoties uz ievērojamo vecumu, vēl nekad nebija redzējuši cilvēku un tātad nemaz nespēja nojaust, cik tas var būt bīstams.

Inženieris Bails bija nodomājis ar cinisku vaļsirdību atmaskot visus trikus, ar kādiem nekaunīgi rederi prol peldošu zārku pārvērst par mājīgu luksusjachtu. «Un kas tas ir, mani kungi?» viņš bija apņēmies vaicāt, pie tam noplēšot vienu vai otru butaforiju. Tagad Bails tur stāvēja bezpalīdzīgs un noguris un neteica ne vārda. Pat bērns varēja saprast, kas te notiek,

To, kas kaitēja «Jaunajam jūrniekam», pie vislabākās gribas vairs nevarēja saukt par slimību.

Neviens no desmit vīriem neatgāja ne soli nost no dzelzs kāpnēm. Klūpot pār kādu satrupējušu priekšmetu, kādi šeit mētājās visās malās, neviens pat neuzdrošinājās atbalstīties pret kuģa sienu. Bija jābaidās, ka roka vienkārši izies tai cauri.

īstmens pēkšņi skaļi un priecīgi sacīja: — Jā, jā. — Šie vārdi atbalsojās kā vecā spīķeri.

Tad viens no Bruklija kungiem teica pavisam mierīgi:

—  Galu galā ne jau āriene ir svarīga. Galvenais, vai kuģis piemērots jūras braucienam un vai tas var kaut ko izturēt.

Ir ļaudis, kam piemīt spēja ne mazākā mērā neiejusties citos, ļaudis, ko fakti atstāj pilnīgi vienaldzīgus un kas nekautrēdamies izsaka savas domas, nerēķinoties ne ar vidi, ne ar laiku. Tādi cilvēki ir dzimuši vadoņi.

«Transporta kuģu izmantošanas sabiedrība» kā ļauna murga mākta atgriezās krastā. Tā tikpat kā nemaz nepaskatījās uz «Skaisto Annu» un «Optimistu», kas no visiem trim varbūt bija visnožēlojamākais.

Kad visi atkal sēdēja «Bruklija un Bruklija» kantori, viens no Bruklija kungiem teicamazu runu.

—  Mani kungi, — viņš sacīja, lūkodamies ārā pa logu, — man rodas iespaids, ka jūs sākumā gaidījat vairāk, lai gan cena jums bija zināma; liekas, ka jūs savā ziņā esat vīlušies un ka jums ir nemierīgs prāts, domājot par šo darījumu.

Viņš uzmeta sabiedrībai paviršu skatienu un, tā kā neviens neatbildēja, turpināja:

—  Ja tas tā būtu, es ieteiktu nekādā ziņā nerīkoties pret savu sirdsapziņu, kas jums saka: met visu to pie malas! Ja jums steidzīgi vajag, tad šobrīd būs grūti Anglijā sameklēt citus kuģus, sevišķi par tādu cenu. Bet, ja ir diezgan laika meklēšanai un dažiem mēnešiem nav nozīmes, jūs droši vien atradīsit kaut ko piemērotu. «Bruklijs un Bruklijs» var, pateicoties laimīgam gadījumam, kuģus pavisam viegli pārdot; kā es jau vakar sacīju īstmena kungam, mums ienācis piedāvājums un mums nebūtu nekas pretim, ja jūs atteiktos. Varētu pat runāt par nelielu atkāpšanās sumu. Tagad ir pusseši, un sešos piecpadsmit pēcpusdienā manam brālim un man jābūt citā apspriedē. Mums tātad iespējams un nepieciešams tikt ātri galā.

—  Kuģi labākajā gadījumā vērti tikai divsimt mārciņu un vispār nav piemēroti jūras braucienam, — Bails mierīgi teica.

Bruklija kungs paskatījās pulkstenī.

—  Jūs dzirdat, ko saka jūsu eksperts. Mums nav pamata iebilst. Mums nenāk ne prātā uzspiest jums šos kuģus. Mēs nemaz neesam spējīgi uzņemties kaut kādu atbildību. Varbūt labākais no speciālistā viedokļa būtu tos pārdot kā kurināmo. Tādā gadījumā tās divsimt mārciņas, par kurām runā jūsu konsultants, būtu apmēram atbilstoša cena. Tātad padomājiet, mani kungi! — Un viņš kopā ar brāli atstāja istabu.

Kad viņi bija projām, īstmens klusu sacīja:

—  Sie kuģi ir vienīgie, kas dabūjami, to mēs nedrīkstam aizmirst. Un tomēr es atteiktos, ja nebūtu pārliecināts, ka otrais piedāvājums nāk ne no viena cita kā no mūsu drauga Kouksa. Mēs uz viņu izdarījām pārāk lielu spiedienu. Viņš grib šo veikalu taisīt ar citiem partneriem. Ar vientiesīgākiem.

Dažiem no klātesošajiem uzausa gaisma. Piecas minūtes vēlāk viņi stāvēja ar pildspalvām rokā, noliekušies pār līgumu.

Atceļā īstmens sacīja inženierim:

—   Nespeciālists nemaz nevar iedomāties, ka tādā kastē varētu doties jūrā. Neviļus rodas iespaids, ka šī trupe ūdenī sairs kā papīrs. Modernā technika ir vienkārši lieliska. Tā no nekā tomēr iztaisa kaut ko. Saderēsim — kad šīs kastes būs nokrāsotas un mazliet savestas kārtībā, tās izskatīsies tīri jaukas un pildīs savu pienākumu tāpat kā ikkatrs cits kuģis! Nespeciālistam taču nav nekāda priekšstata par to, ko gan visu spēj technika!

Pagājis klusēdams pāris soļu, viņš nomākts turpināja:

— Tas ir drausmīgi, kā konkurence tevi vajā. Nav neviena veikala, kas būtu tik nelietīgs, ka neviens neķertos pie tā, ja tu pats atsakies. Jāprot visu ko norīt. Ja tev kaut vai uz mirkli rodas cilvēciskas jūtas, tu esi pagalam. Tur līdz vienīgi dzelzs disciplina un paškontrole. No otras puses, neviens neko par velti nedod. Ja gribi palikt, kā tauta saka, kārtīgs cilvēks, tev jāved mēsli vai jāstrādā uz būves. Jā, tiklīdz mazliet tiek uz augšu, rodas rūpes, kādas nemantīgais vidusmēra cilvēks pat iedomāties nevar.

VISU BĒRNA DĒĻ

Pīčema kungu māca rūpes par Kouksa kunga prombūtni apskates laikā. Viņš nevarēja aizmigt un pārlaida nemierīgu nakti.

Pīčems piedalījās triju nederīgu kuģu pirkšanā, viņa daļa sastādīja apmēram pusi kuģa vērtības, un, vai šī nauda būs zemē nomesta vai ne, bija atkarīgs vienīgi no Kouksa kunga. Bet «būt kāda cilvēka varā» tāda rakstura cilvēkam kā Pīčemam bija tas pats, kas trusītim atrasties milzu čūskas uzraudzībā. Jautājums skanēja: vai Kouksa kungs pārdos kuģus tālāk? Kādēļ viņš nebija ieradies uz apskati vai vismaz uz līguma slēgšanu? Koukss bija izspiests no darījuma: viņš neskaitījās vairs līdzīpašnieks, bet tikai mākleris.

Naktī Pīčema kungs piecēlās, lai paskatītos, vai visur nodzēsta gaisma, bet galvenokārt tomēr iekšēja nemiera dzīts. Viņš neprata tikt pāri kaut visniecīgākajam finansialam zaudējumam. Visļaunākais, zaudējot pat mazākas sumas, bija tas, ka Pīčemam tūlīt zuda jebkura uzticība sev. Viņš neticēja nevienam, ka gan varēja ticēt pats sev?

Gaisma nekur nedega, bet Pollijas istabas logs uz verandu bija atvērts. Viņš redzēja gultā meitas auguma tumšos apveidus. Sapīcis viņš no ārpuses aizvēra logu.

«Kāpēc es visu to daru?» Pīčems sev jautāja, atkal likdamies gultā. «Tikai bērna dēļ. Man vēl jāpadzen no šūšanas darbnīcas divi sievišķi. Sī darbnīca burtiski smird no slinkuma. Es taču nevaru visus šos cilvēkus barot. Tikai šuj un šuj, vienalga, vai kāds tās lupatas pērk vai ne. Viņi ne ar ko neriskē. Pollija beidzot arī varētu sākt strādāt. Ko viņa īsti domā? Šim Kouksam nevar ne mazākā mērā uzticēties. Nekādā ziņā nedrīkstēja viņu tā piespiest pie sienas. Koukss ir bīstams cilvēks, viņam tas var būt pietiekams iegansts, lai mani izputinātu. Es tad apgriezīšu viņam sprandu, bet ko tas līdzēs?»

Sviedriem noplūdis, viņš uztrūkās, nomezdams segas.

«Ak, es muļķis! Savu dzīvi es vēl nobeigšu zem tilta! Ķā gan varēju ielaisties darīšanās ar cilvēku, kam nevaru apgriezt sprandu?»

Otrā rītā Pīčems aizgāja pie īstmena un kopā ar to uz Kouksa kantori Sitijā. Un patiešām, bālasinīgā meitene apgalvoja, ka Koukss esot aizbraucis! Kantoris, kurā Pīčems vēl līdz šim nebija bijis, atstāja nomācošu iespaidu. Tas bija krāpnieka kantoris!

Atlikušās pēcpusdienas stundas Pīčemam šķita drausmīgas.

Viņš piedalījās darījumā tāpēc, ka bija paredzēts valdību piekrāpt. Tas viņam iedvesa aklu uzticību. Šāda veida darījumi parasti biia droši. Krāpt citus patiešām varēja būt kaira godīga veikalnieka nodoms. Tikai, lūk, pasaule arvien izrādījās vēl nekrietnāka, nekā varēja iedomāties. Nekrietnībai vispār nav robežu. Tā bija Pīčema visdziļākā pārliecība, vienīgā, kas viņam bija.

Bet pēc pusdienām ieradās īstmens un paziņoja, ka viss esot vislabākajā kārtībā, Koukss jau atkal esot atgriezies vai pat neesot bijis nekur projām; pēcpusdienā viņš ar savu draugu no Jūrlietu ministrijas apskatīšot kuģus, kungi lai viņu gaidot restorānā.

Apskatīt kuģus! Tā bija Ijaba vēsts. Septiņi vīri, kas gaidīja restorānā, izskatījās pēc tādiem, kam pašiem vajadzētu doties jūras braucienā uz «Optimista».

Pussešos restorānā ieradās Koukss ar jaunu, krāsu košumā gandrīz vai liesmojošu kaklasaiti, izskatīdamies augstākā mērā nesolids un dēkains, un izvilka no krūšu kabatas parakstītu un apzīmogotu līgumu ar Jūrlietu ministriju, kā arī čeku par 5000 (pieci tūkstoši) mārciņām, kas nekavējoties izmaksājamas Transporta kuģu izmantošanas sabiedrībai. Valsts sekretaram kuģu apskatīšanai nebija atlicis laika.

— Ievērojot savstarpējo uzticību, kāda ir mūsu attiecībās, tādām formalitātēm nav nekādas nozīmes, — Koukss nevērīgi izmeta. — Starp citu, esmu par jums izlicis 2000 mārciņu. Es tās nodevu Heila rīcībā vidējo ierēdņu atraitņu un bāriņu fondam. Viņš atzina, ka pietikšot ar tūkstoti, bet es nospriedu, ka labi eļļota mašīna strādā labāk.

Koukss bija lieliskā omā. Viss gāja kā pa taukiem. Tai dienā, atkal atgriezies no Sautemptonas un saņēmis orderi uz turienes transporta kuģiem, Kouksa kungs bija nodomājis Transporta kuģu izmantošanas sabiedrības džentlmeņiem mācīt morāli. Viņš jau redzēja Sautemptonas kuģus tuvojamies ar vēja piepūstām burām.

Darījuma norise, paskaidroja Kouksa kungs, domāta šāda: kuģi pēc iespējas ātrāk esot oficiāli jānodod valdībai; pārbūve varot turpināties arī pēc nodošanas. Atlikušo sumu valdība tomēr samaksāšot tikai pēc tam, kad kuģi būšot savesti pilnīgā kārtībā.

Kungi labprāt piekrita.

Tika nolemts nekavējoties stāties pie kuģu «Skaistā Anna», «Jaunais jūrnieks» un «Optimists» remontēšanas. Neliels remonts, krāsošana un vēl šis tas bija nepieciešams. — Galu galā tiem jāiztur pāris tūkstošu jūras jūdžu tāls peldējums, — Koukss nopietni sacīja.

Lietu nodeva īstmena ziņā. Tai vajadzēja izmaksāt pāris simtu vai ari pāris tūkstošu mārciņu. Acīm redzot visi bija jutušies mazliet noraizējušies un tāpēc tagad parādīja zināmu vērienu, pat Pīčems.

Tiktāl viss veicās labi, tik labi, ka Pīčems brīnījās, kad aitu tirgotājs pēc dažām dienām ieradās pie viņa un atzinās, ka nespējot lietu novest līdz galam, jo visa nauda, ko varot sadabūt, esot vajadzīga armijas piegādēm. Pīčems pēc ilgas kaulēšanās pārņēma viņa daļu. Tādējādi viņš tagad darījumā piedalījās ar divām septītdajām. Tas bija necerēts laimes gadījums.

Bet tad nāca uztraucošas ziņas no Jūrlietu ministrijas.

Tās atkal paziņoja īstmens, kas ar Kouksu bija runājis restorānā. Saskaņā ar tām valsts sekretaram tomēr vēlāk esot radušās grūtības sakarā ar līgumu. Zināmi cilvēki viņam ieteikuši iecelt inženieru komisiju pirkto kuģu novērtēšanai. Valsts sekretārs tam līdz šim esot pretojies, bet tagad tomēr gribot objektus vismaz pats apskatīt. Bija ļoti svarīgi, lai tas notiktu tikai tad, kad remonts būs pavirzījies pietiekami tālu uz priekšu.

5ī ziņa bija par iemeslu tam, ka Pīčems pirms piknika pārnāca mājās ar acīm redzamām slimības pazīmēm, likās ar sildītāju gultā un dzēra kumelīšu tēju.

Vesela nedēļa pagāja ārkārtīgi uztraucošās sarunās. Tās ļoti apgrūtināja apstāklis, ka Koukss nepaziņoja savu adresi, aizbildinādamies, ka patlaban pārvācoties uz citu dzīvokli.

Visi sabiedrības locekļi nepārtraukti atradās kustībā starp saviem dzīvokļiem un dokiem.

Remonta darbi virzījās uz priekšu ļoti gausi. «Skaistās Annas» vēderā tika izdarīti atklājumi, no kuriem namdariem mati cēlās stāvus. «Jaunā jūrnieka» iekšas iedvesa šausmas. «Optimista» stāvoklis bija tāds, ka inženieri vēl vispār nebija izlēmuši jautājumu, vai strādnieki bez briesmām var piesliet pie sienām kāpnes.

Un bez tam vēl tenkas un baumas doku rajonā! Kuģu namdari, sanākdami kopā maltītēs, savus atklājumus neslēpa. Kad īstmens aizrādīja, ka tā esot valsts nodevība, tas izraisīja vienīgi smieklus. Namdari bija caur un cauri saindēti ar sociālistiskām idejām.

Bija jau pavisam skaidrs, ka remonts izmaksās vismaz piecus sešus tūkstošus mārciņu.

Šai nedēļā Pīčems dabūja Kouksu redzēt pie īstmena. Viņš to uzaicināja pie sevis vakariņās ģimenes lokā. Darījuma izdošanās vairāk nekā jebkad bija atkarīga no Kouksa, kas, blakus minot, šķita visumā paļāvīgs.

Šajās vakariņās, kurās piedalījās ari Istmens, Koukss iepazinās ar Polliju. Firziķis uz viņu atstāja iespaidu. Viņš bija sliktākās sugas meitinieks, turklāt tāds, kas pats sevi par to nosoda.

Pīčems pakāpeniski bija daudz ko uzzinājis par viņa dēkām, kas visas saistījās ar viszemākajiem slāņiem un vienmēr gandrīz noveda līdz tiesas izmeklēšanai. Bet arī šis apstāklis Pīčemu, ja viņš to laikus būtu zinājis, neatturētu no veikalnieciskiem sakariem ar Kouksu. Veikalnieki, kas nedomāja vienmēr tikai par saviem veikaliem, bija pazuduši cilvēki. Tomēr pašreizējos apstākļos Kouksam vajadzēja ļaut rīkoties pēc sava ieskata.

Pollija parādīja sevi no vislabākās puses un kavēja Kouksam laiku kā īsta dāma. Pēc kafijas viņa pat apsēdās pie klavierēm un ar savu jauko, bet paskarbo balsi nodziedāja kādu patriotisku dziesmu.

Pēc vakariņām Kouksam negribējās iet uz mājām, tāpēc viņš pierunāja īstmenu un pat Pīčemu paklaiņot pa restorāniem. Viņš uzlika pelēko velūra platmali uz vienas auss, un viņa liesajos, bālajos vaigos parādījās neveselīgs sārtums. Pīčema kungs soļoja tam blakus kā uz bērēm. Viņš labprāt būtu vēlreiz aizgājis uz dokiem, kur tagad tika strādāts ari naktī, kas izmaksāja daudz vairāk.

Naktslokālos Koukss uzvedās kā izvirtulis, nevis kā veikalnieks Viņš arī par visu maksāja.

Otrā dienā mākleris paziņoja, ka Heils no Jūrlietu ministrijas tagad esot kuģus «Skaistā Anna», «Jaunais jūrnieks» un «Optimists» oficiāli pieņēmis, un proti, bez iepriekšējas apskates — par TKIS maksājumu 3000 mārciņu apmērā.

Trešā nodaļa

Kādēļ vēl dzīvo cilvēks? Tikai lāpēc, Ka viņš prot ļaudis rīdīt, trenkt un šķirt Un dažkārt, noraugoties citu sāpēs, Spēj aizmirst, ka pats ari cilvēks ir, Un cilvēku, tas, kungi, ļāzln jums, Vairs dzīvu uztur ūkai noziegums.

Trisgrašu operas fināls

L-VEIKALI

Londonā bija liels skaits vienveidīgu veikalu, kur preces pārdeva lētāk nekā citur. Tos sauca par L-vei'kaliem. Tas nozīmēja «Lētie veikali», bet daži, sevišķi pārējo veikalu īpašnieki, šo nosaukumu iztulkoja kā «Lupatu veikali». Tur varēja pirkt visu, sākot ar bārdas dzenamiem nazīšiem un beidzot ar dzīvokja iekārtas priekšmetiem, par neparasti lētu cenu, un veikalu darbība visā visumā bija solida. Nabadzīgākie iedzīvotāji labprāt iepirkās šajos veikalos bet citu veikalu īpašnieki un sīkie amatnieki par tiem ļoti uztraucās.

Sie veikali piederēja Mekhīza kungam. Viņam bija vēl daži citi uzvārdi. Kā L-veikalu īpašnieks viņš saucās tikai Mekhīzs.

Sākumā bija nedaudz filiāļu — divas vai trīs Vaterlo tilta rajonā un kāds pusducis tālāk uz austrumiem. Veikali zēla, jo tie patiešām bija tik lēti, ka neviens nespēja ar tiem konkurēt. Tik lētas preces nav viegli sadabūt, un Mekhīzam vajadzēja vispirms veikt grūtus un bīstamus organizatoriskus priekšdarbus, iekams varēja ķerties pie sava uzņēmuma paplašināšanas.

Šis darbs bez tam bija jāveic ļoti konspiratīvi. Neviens nezināja, kā Mekhīza kungs apgādā savus veikalus un kur dabū tik lētas preces.

Cilvēkiem, kas par to lauzīja galvu, viņš varēja viegli pierādīt, ka Londonā un arī citur pastāvīgi bankrotē mazi veikali, kas iepirkuši labas preces par parastajām cenām un savas bojā ejas dienā jūtas priecīgi, ja kāds tās nopērk, vienalga, par kādu cenu.

—     Dzīve ir sūra, — tādās reizēs sacīja Mekhīza kungs,

—     mēs nedrīkstam būt mīkstčauļi.

Viņš mīlēja skanīgus vārdus. Bet viņam nebija pietiekamu dokumentu visām precēm. Bez tam šādi gadījuma rakstura pirkumi diez vai ir pietiekami, lai turpat vai veselu duci veikalu pastāvīgi apgādātu ar tik apbrīnojami lētām mantām.

Tirdzniecības kvartaiā atradās vēl viens veikals, kas nebija iekārtots pēc L-principa; tur varēja pirkt antikus priekšmetus, rotas lietas vai antikvaras grāmatas par augstākām, lai gan vēl joprojām pietiekami pieejamām cenām. Runāja, ka arī šis veikals piederot Mekhīzam un ka no tā tīrās peļņas tiekot finansēti L-veikali. Tas gan likās neticami, un arī tad vēl palika atklāts jautājums, kā viņš ar precēm apgādāja šo veikalu.

19 … gada vasarā Mekhīza kungam citiem veikalu īpašniekiem par gandarījumu radās nopietnas grūtības, un tam vajadzēja griezties pēc palīdzības pie kādas bankas — Nacionalās depozitu bankas.

Bankas izdarītā pārbaude tomēr parādīja, ka Mekhīza firma ir dzīvotspējīga. It īpaši dzīvotspējīgs izrādījās princips, saskaņā ar kuru visi atsevišķie veikali bija patstāvīgi un tikai nosacīti varēja tikt saukti par Mekhīza kunga īpašumu. Mekhīza kungs bija sapratis, ka daudziem mazākiem ļaudīm galvenais ir patstāvība. Viņi nevēlējās, kā to dara vienkāršie strādnieki vai kalpotāji, savu darbaspēku visā pilnībā izīrēt citiem, bet gribēja uzticēties pašu spējām. Viņi nevēlējās nekādu garlaicīgu nivelēšanu. Viņi bija ar mieru strādāt vairāk par citiem, bet par to arī gribēja nopelnīt vairāk nekā citi. Bez tam šiem ļautiņiem nepatika, lai kādam būtu tiesības viņiem pavēlēt vai ar viņiem runāt it kā no augšas.

Mekhīza kungs vairākās avīžu intervijās bija izteicies par šo savu izšķirošo atklājumu, ka cilvēkiem piemīt iedzimta tieksme uz patstāvību.

Šo tieksmi viņš dēvēja par cilvēka dabas pirmatnīgu instinktu, izsakot tomēr minējumu, ka it īpaši mūsdienu cilvēks, technikas laikmeta cilvēks, ko iedvesmo cilvēces visu aptverošais, ne ar ko nesalīdzināmais triumfs pār dabu, vēloties, tā sakot, sporta pēc, sev un citiem pierādīt savas izcilās spējas. Šo godkāri Mekhlzs uzskatīja par augstākā mērā ētisku, jo tā, izpauzdamās konkurencē, kas preces palētināja, vienādi nākot par labu visiem cilvēkiem. Tagad mazais cilvēks vēloties piedalīties lielo vīru konkurences cīņā. Tāpēc tirdzniecības pasaules uzdevums bija sekot laika garam un pakļaut to sev. «Mums nav jārīkojas pretēji cilvēku dabai,» iesaucās Mekhīza kungs savos sensacionalajos rakstos, «bet gan saskaņā ar to.» L-veikali organizatoriskajā ziņā bija šās atziņas auglis. Mekhīza firmas veikalos darbojās patstāvīgi veikalu īpašnieki, nevis algoti darbinieki, pārdevēji. Šiem rūpīgi atlasītajiem veikalniekiem firma deva iespēju atvērt L-veikalus. Tā viņiem iekārtoja veikalus un piešķīra preču kreditu. Ik nedēļu viņi saņēma pārdodamo preču jaunu sūtījumu un varēja pēc sava ieskata brīvi rīkoties. Tik ilgi, kamēr veikalnieki maksāja procentus un par precēm, nevienam nebija tiesību iejaukties viņu grāmatvedībā. Viņu vienīgais pienākums bija noteikt zemas cenas. Sistēmai visā pilnībā bija jākalpo mazajam cilvēkam.

Parasti veikalu īpašnieki atsacījās no dārga algota darbaspēka. Veikalā strādāja visa ģimene. Šie cilvēki nežēloja darba stundas un neizrādīja arī to vienaldzību, kas tik raksturiga peļņā neieinteresētiem kalpotājiem — šeit runa taču bija par viņu pašu labklājību.

«Tādā kārtā,» izteicās Mekhīza kungs kādā citā rakstā, «tiek arī apkarots bieži sastopamais postošais ģimenes sairums, ko ar nožēlu atzīmē visi humāni domājošie cilvēki. Visa ģimene piedalās darba procesā. Tā kā tai ir kopīgas intereses, tā atkal kļūst pa,r vienu miesu un dvēseli. Izzūd daudzējādā ziņā bīstamais darba tin personiskās dzīves dalījums, kur ģimenes loceklis darbā aizmirst ģimeni, bet ģimene — darbu. Ari no šā viedokļa L-veikali var noderēt par priekšzīmi.»

Mekhīza kungam nācās pavisam viegli pārliecināt banku, ka viņa grūtības īstenībā nav nekādas grūtības. Nauda viņam bija nepieciešama uzņēmuma paplašināšanai. Bet banka vēl vilcinājās, jo tai līdz šim nebija īstas skaidrības par Mekhīza personu.

Patiesību sakot, Sitijā par šo kungu klīda nelāgas baumas, kas gan nekad neaizgāja līdz sūdzībām tiesā, tomēr pelnīja uzmanību. Te mazāka loma bija viņa iepirkšanas metodēm, lai gan arī tās tika minētas.

Divas vai trīs reizes viņš bija iejaukts skandalozās afērās. Ikreiz viņam izdevās pierādīt savu pilnīgo nevainību. Lieta nevienā gadījumā nenonāca līdz tiesai. Tomēr Sitijā vienmēr atradās ļaudis, kam nebija ne veikalu, ne arī tuvas vai radniecīgas attiecības ar veikalu īpašniekiem un kas tomēr apgalvoja, kaut arī ne publiski, ka Mekhīza kungs neesot nekāds džentlmenis. Bija tādi cilvēki, kas ārpustiesas vienošanās gadījumu vietā labprātāk būtu piedzīvojuši prāvas, citiem atkal Mekhīza advokati šķita pārāk labi.

Sarunas ar Nacionalo depozitu banku ievilkās ilgāk, nekā Mekhīzs bija domājis. Viņš jau sāka nožēlot, ka griezies pie bankas, jo sarunu neizdošanās neizbēgami atdzīvinātu vecās, jau aizmirstās baumas. Vislabprātāk viņš sarunas būtu pārtraucis.

Aiz zināmiem apsvērumiem Mekhīzs izmantoja vairāku «Tempļa»3 advokatu pakalpojumus. Viens no tiem viņam reiz pastāstīja, ka pie Nacionaiās depozitu bankas cienījamākajiem klientiem piederot kāds Džonatans Džeremija Pīčema kungs, kam esot neprecēta meita. Mekhīzam izdevās ar to iepazīties. Kad viņam radās zināmas izredzes, viņš darīja visu iespējamo, lai iegūtu Pollijas labvēlību, lai cik daudz laika un nervu tas arī prasīja. Ka viņš ar abām dāmām bija iepazinies kā Džimmijs Bekets, izskaidrojams vienīgi ar piesardzību.

Mekhīzs vēlreiz noskaidroja Pīčema veikalu stāvokli. Tā bija plaši izpletusies ubagu organizacija, kuras metodes likās smalki izdomātas un rūpīgi pārbau-

dītas. Tā, piemēram, kāds, kas pazina Pīčemu, pastāstīja, kāpēc Pīčema ubagi vienkārši neizstādīja līdzatnestas gleznas, bet ainavas vai populāru personu portretus ar krāsainu krītu zīmēja uz ietves. Redzot atnestus mākslas darbus, publika nekad nezināja, vai ubags arī ir pats mākslinieks; bez tam zīmējumiem uz ietves nebija ilgs mūžs — gājēju soļi tos bojāja, lietus noskaloja, un lija taču katru dienu! Zīmējumus katru dienu vajadzēja radīt no jauna, par tiem bija jāmaksā šodien! tie bija cilvēku pazinēja paņēmieni. Sādi organizētais ubagošanas uzņēmums, jādomā, deva lielu pe|ņu.

Jūnija vidū Mekhīzs nolēma vairs nerēķināties ar dažiem mazāk svarīgiem apsvērumiem un izrādīja Pollijai pastiprinātu uzmanību. Precību lietā bija jārīkojas |oti nosvērti un jāpierāda, ka viņa dzīves veids ir nevainojams.

Mekhīzs aizrakstīja Pīčema kundzei un apjautājās, kad viņa to varot pieņemt. Tās nervozitāti pirmā apciemojuma laikā viņš bija iztulkojis pareizi.

Pīčema kundze lika tam ierasties «Tintes Zivī», «lai aprunātos ar viņu». Kundzes mājieni par mūslaiku jaunatnes nepastāvību Mekhīza kungu, citā vārdā Beketu, padarīja ļoti nervozu.

— Mūsdienu jaunie cilvēki, — sūrojās Pīčema kundze, noslaucīdama no lūpām portera putas, — nemaz nezina, ko grib. Viņi ir kā bērni. Es taču pazīstu savu Polliju tikpat labi kā savu šujampiederumu somiņu, bet, kas saista viņas sirdi, par to man nav ne mazākās jausmas. Varbūt viņa ir vienkārši pārāk jauna. Viņai taču nav nekādas pieredzes ar kungiem. Viņa varbūt augstākais zina atšķirību starp suni un kuci, tāpēc ka viņai ir saskare ar suņiem, un arī šo atšķirību, jādomā, nezina visai labi. Par tādām lietām viņa vispār nedomā. Neaizmirstiet, ka mana meita visu mūžu mazgājusies vannā ne citādi kā kreklā! Ja kāds ļauns ģeķis mazliet pagroza savu spieķīti, meičai varbūt liekas, ka viņai jau ir diez kādas jūtas. Jaunieši taču ir tik romantiski noskaņoti! Jūs nevarat iedomāties, cik tā meitene aprij romānu! Tagad tikai to vien dzird kā Smailsa kungs te un Smailsa kungs tur. Un tomēr es skaidri zinu, ka viņa ir pieķērusies jums. Māte to zina. Ak Beketa kungs!

Un, pārliecinājusies, ka alus kausā vairs nekā nebija un restorānā dārzā neatradās nekādi citi viesi, viņa tam dziļi ielūkojās acīs.

Kad Beketa kungs pieklājīgi paziņoja, ka viņu nesauc Bekets, bet Mekhīzs, ka viņš esot pazīstamo L-veikalu īpašnieks un ka viņam esot pavisam nopietni nodomi, Pīčema kundze tam acīm redzot nepievērsa sevišķu uzmanību, it kā tā no viņa jau būtu kaut ko ievērojamu sagaidījusi, un tikai uzmeta viņam izklaidīgi domīgu, gandrīz izvairīgu skatienu.

—  Ak jā, — viņa nopūtās, — kaut vīrs dieva dēļ neko neuzzinātu; tam ar meiteni atkal ir savi plāni. To jūs taču varat iedomāties. Viņš vienmēr saka: visu bērna dēļ, — un tā arī domā. Aizvakar viņš pēkšņi atstiepa kādu Kouksa kungu. Tas esot ļoti labi situēts. Vai jūs pazīstat Kouksa kungu?

Mekhīzs pazina Kouksa kungu. Tas Sitijā bija ļoti populārs.

Mekhīzs personīgi nekā sevišķi laba par Kouksa kungu nebija dzirdējis.

Tas bija liels meitinieks. Lai arī kādas Mekhīzu māca materialās rūpes un nepatikšanas veikalā, Kouksa vārda pieminēšana viņam bija kā naža dūriens sirdī. Firziķis viņu interesēja vēl vairāk, nekā viņš pats sev atzinās.

—   Ko tur var darīt? — Mekhīzs jautāja aizsmakušā balsī.

—  Jā, to arī es gribētu zināt, — teica Pīčema kundze, nogrimusi domās, un uzlūkoja viņu ar tādu skatienu, ka viņam šermuļi pārskrēja pār muguru. — Mūsdienu jaunās meitenes ir diezgan untumainas. Galva tām pilna ar romantiskām idejām.

Bet tad kundze uzlika savu mazo, tuklo roku uz viņa rokas un pasauca viesmīli, lai maksātu.

īsajā ceļa gabalā starp metāla galdiem Mekhīzs uzzināja tikai to, ka visam katrā ziņā jānotiek stingrā slepenībā, bez Pīčema ziņas. Vēl tovakar viņš satika pašu Firziķi un dabūja atļauju viņu kādu gabalu pavadīt.

Likās dīvaini, ka viņa devās pa Old-Ouk ielu lejup uz Metgardena apstādījumiem, lai gan īstenībā viņai bija jāiet uz mājturības kursiem.

Mekhīzs jau domāja, ka Pollijai tur nolikta satikšanās un ka viņa mēģinās tikt no tā vaļā, tiklīdz viņi būs nonākuši parkā. Viņa pāris reižu nopētīja parka celiņus, tomēr nemaz negrasījās Mekhīzu sūtīt projām, bet pat apsēdās ar to uz kāda sola krūmos.

Viņa savā vieglajā tērpā izskatījās ļoti glīta un pavisam mierīga. Starp citu, Pollija nebija nekāda lellīte, bet smuidra, labi noaugusi meitene. Viņa nebija nekāda pusporcija, bet jau vesela porcija.

Par Smailsu un Kouksu Pollija negribēja runāt.

— Vakars ir pārāk jauks, — viņa sacīja. Tas, ka Mekhīzs zināja par Kouksa kungu, likās viņu uzjautrinām; viņa smējās.

Kad viņi gāja atpakaļ, viņš nekā nebija uzzinājis, bet šis tas bija noticis. Tomēr Mekhīzs nejutās laimīgs, jo viņa tam neatļāva pašu galveno, un zem kleitas viņai gandrīz nekā nebija mugurā. Tas Mekhīza kungam nekādā ziņā nepatika un arī tas, ka tā tik vienkārši neaizgāja uz mājturības kursiem, modināja drūmas domas. Tātad audzēkņu ierašanos tur nemaz nekontrolēja!

Tāpat kā toreiz, atceļā no piknika, viņš īsti nezināja, vai tiešām ticis kādu soli uz priekšu, un tas viņu neizsakāmi mocīja. Tādām lietām viņas acīs taču vajadzēja būt kādai nozīmei! Par meitenes nevainību viņš nespēja šaubīties.

Arī Pīčema kungs šai vakarā uzmanīgi vēroja savu meitu.

Transporta kuģu izmantošanas sabiedrības stāvoklis bija katastrofals. Iepriekšējā dienā bija sprāgusi bumba.

BUMBA

Pīčemam pagalmā gadījās nepatikšanas ar Fjūkumbiju. Sākumā kareivis, priecīgs par atrasto patvērumu, savus pienākumus pildīja kārtīgi un pareizi baroja neredzīgo suņus.

Tas nebija tik vienkārši. Suņiem vajadzēja izskatīties cik vien iespējams nožēlojamiem, tātad pastāvīgi būt tādiem kā pussprāgušiem. Neredzīgajam ar nobarotu suni bija ļoti maz izredžu uz īstu līdzjūtību. Publika, protams, rīkojas pavisam instinktivi. Reti kad šādu suni kāds ievēro; bet, ja tas izrādās labi barots, iekšēja balss brīdina devēju nemest naudu zemē. Jāsaprot, ka šie ļaudis zemapziņā vienmēr meklē kādu ieganstu neizdot naudu. Derīgam sunim aiz vājuma tikko jāturas uz kājām.

Tāpēc pastāvīgi pārbaudīja suņu svaru. Ja svars nebija atbilstošs, vainīgs bija Fjūkumbijs.

Pīčems patlaban nodarbojās ar pārbaudi un gribēja noskaidrot, vai vienkājis, reģistrējot svaru kladē, neizdara viltojumus, lai tikai nezaudētu dienišķo maizi, kad atnāca restorānā īpašnieks. Viņš paziņoja, ka Koukss pēkšņi ieradies uz «Skaistās Annas» un tur ārdoties.

Abi kungi devās uz dokiem. Patiešām, šeit starp kāpnēm un krāsotājiem stāvēja Koukss. Viņam blakus atradās īstmens, gluži bāls, stingu skatienu blenzdams kravas telpu milzīgajās, tumšajās sienās. Viņš, likās, neuzdrošinājās atnācējiem paskatīties acīs.

Saltais skatiens, ar kādu Koukss sagaidīja Pīčemu, lika tam nodrebēt.

— Vai šis varbūt ir viens no tiem kuģiem, ko jūs esat pārdevuši Lielbritānijas valdībai?

Pīčems pēkšņi izskatījās daudzus gadus vecāks.

Nevarētu teikt, ka viņš būtu kā no plaukta nokritis. Viņš vienmēr bija neskaidri nojautis, ka šai darījumā šis tas nav kārtībā. Kas attiecas uz Kouksu, tad viņam nebija nekādu iluziiu. Kaut ko tādu viņš tomēr nebija gaidījis.

Koukss atzina, ka «Skaistā Anna» neesot kārtībā! Pīčems juta, ka te nav nekādas nozīmes gari un plaši runāt, piemēram, par to, ka galu galā Kouksa kungs bija tas, kas viņiem šos kuģus ieteicis. Pīčems zināja, ka Koukss viņam skaidri un gaiši atbildēs, ka viņš, Koukss. kuģus taču nekad nav dabūjis redzēt. Bet visi pārējie tos bija apskatījuši, pat liecinieku klātbūtnē!

Viņam radās tumša nojauta, kādā virzienā attīstījās Kouksa darījums (viņš visu laiku bija domājis, ka Koukss plāno kādu separatu darījumu). Nevis pret valsti, bet pret Transporta kuģu izmantošanas sabiedrību kā drausmīga lavina virzījās Kouksa darījums!

Detaļas, protams, vēl nevarēja izprast. Kouksa kungs vēl neuzskatīja par vajadzīgu atklāt savas kārtis. Nebija pat nekādas vārdu maiņas.

Kouksa kungs uz papēža apgriezās apkārt un klusēdams, dziļa nicinājuma pilns devās projām. Viņa uzvalks no mugurpuses vairāk nekā jebkad izskatījās kā gatavs pirkts. Pīčemam arī nebija nekādas patikas aprunāties ar saviem bēdubrāļiem par gaidāmajām sekām. Viņš vēl kā pa miglu dzirdēja īstnaenu sakām, ka nekavējoties ar vēstuli no Dienvidvelsas jāataicina Fabrikants un arī aitu audzētājs. Aitu audzētājs! Neteikdams vairs ne vārda, arī Pīčems devās prom.

Vakarā viņam bija augsta temperatūra un viņš ar kompresi likās gultā. Šonakt viņš necēlās augšā. Lai deg lampas! Gāzes rēķins nekad vairs netiks samaksāts!

Nākamajā priekšpusdienā Pīčems, izskatīdamies grūti slims, devās uz dokiem. Viņš tur vairs neatrada nevienu strādnieku. Darbi pie «Skaistās Annas» bija pārtraukti, droši vien pēc īstmena rīkojuma. No tā varēja spriest, kā tas vērtēja radušos stāvokli.

Kad Pīčems, pusdienas laikā pārnācis mājās (ne jau lai pusdienotu!), uzzināja, ka divi kungi vaicājuši pēc viņa, viņš domāja, ka viņu meklē kriminālpolicijā. Sabiedrība kā nekā jau bija saņēmusi valdības pirmo maksājumu.

Bet, kā, tuvāk apjautājoties, izrādījās, tie bijuši tikai Tstmens un atbraukušais fabrikants. Pīčems bija priecīgs, ka tie viņu nesastapa mājās.

Doties uz Kouksa kantori nebija nekādas nozīmes. Kas attiecas uz maklera adresi, bālasinīgā meitene bija mēma kā zivs.

Tad Pīčems, pēcpusdienā atgriezdamies no neveiksmīga mēģinājuma tomēr vēl satikt īstmenu, Old-Ouk ielā sastapa Kouksu Firziķa sabiedrībā.

Koukss nejauši bija saticis Polliju un gāja kopā ar viņu, lai gan meitene neizturējās sevišķi laipni. Viņš kaut ko stāstīja par kādiem interesantiem attēliem, ko viņai labprāt parādītu. Pollija to īsti nesaprata. Mākleris tai nelikās simpātisks.

Kad Pīčems piegāja klāt, Koukss izturējās tā, it kā starp viņu un Pīčemu nekad nebūtu bijis ne mazāko domstarpību. Viņš tam sniedza cimdoto roku, ar otru biedriski uzsizdams uz pleca, un ātri atvadījās.

Vakariņu laikā Pīčemam galva bija kā spainis.

Pēc vakariņām viņš aizsūtīja savu sievu projām, kurai gan tas nebija gluži pa prātam, un nopratināja Firziķi.

Viņš rīkojās ļoti enerģiski un uzzināja, ka Kouksa kungs viņa meitai bija pateicis to, ko neizpauda veikalniekiem, proti, savu adresi. Pīčems ar gudru ziņu nejautāja, kādam nolūkam. Viņš iegāja tumšajā, mazajā, kantorī un kādu laiku, nogrimis domās, raudzījās skatloga necaurspīdīgajās rūtīs. Tad, ātri uzrakstījis vēstuli, atgriezās dzīvojamā istabā un lika Pollijai to tūliņ aiznest Kouksa kungam.

Pollija ļoti brīnījās. Bija jau pusdesmit.

Tomēr viņa uzlika cepuri un devās pie Kouksa kunga.

Kouksa kungs bija mājās. Kad viņam pateica, ka ieradusies jauna meitene ar tēva vēstuli un vienā no daudzajām istabām gaidot atbildi, viņš samulsis nolika servjeti uz galda un ātri izgāja ārā. Koukss dzīvoja kopā ar māsu, ļoti ātras dabas maza auguma sievieti, kas brāli nebūt necienīja tā, kā viņš to vēlējās, un arī nemaz neslēpa savus minējumus par viņa mora lajām īpašībām.

Viņai ar brāli bija nedienas.

Viņam piemita izcilas veikalnieka spējas, un arī viņa uzskati par nevainojamu personisku dzīvi atbilda tiem uzskatiem, kas bija parasti viņa aprindās. Pēc Kouksa domām, kurām, blakus minot, pievienojās daudzi citi, starp veikaliem un privāto dzīvi bija milzīga atšķirība. Veikalos jāizmanto ikkatra peļņas iespēja, nerēķinoties ne ar ko, tāpat kā nedrīkst aizsviest projām maizes gabalu, jo tā ir dieva dāvana.

Personiskajā dzīvē nevienam nebija tiesību otram darīt pāri. Tiktāl viņa uzskati bija stingri korekti.

Diemžēl, viņam dažkārt pietrūka gribas spēka dzīvot saskaņā ar saviem principiem. Starp Kouksa un viņa māsas uzskatiem par džentlmeņa pienākumiem pret sieviešu dzimumu nebija ne mazākās atšķirības; tāpat kā māsa, īstenībā pat'ar tādiem pašiem vārdiem, viņš nosodīja savus, diemžēl, nemitīgos pārkāpumus šai laukā un bieži mēdza domīgi sacīt: «Es nevaldu pār sevi.» Viņš, tā sakot, ne mirkli nedrīkstēja palikt bez māsas un paša uzraudzības.

Turklāt Kouksa tieksmes viņu, raugoties no sabiedriskā viedokļa, vilka uz bezdibeni. Visvairāk viņu saistīja pašas pretīgākās sievietes. Bet arī kalponēm viņš nevarēja turēties pretim.

Gluži tāpat tas bija ar viņa uzvalkiem. Kouksa gaume bija drausmīga. Viņa apģērbs māsai radīja nelabuma sajūtu, bet viņš no tā nevarēja atteikties, tāpat kā nevarēja atteikties no kalponēm.

Māsa viņu visos iespējamos svētkos apdāvināja ar gaumīgām kaklasaitēm. Viņš tās arī apsēja, bet priekšistabā, kā dēmona dzīts, iebāza krūšu kabatā vēl kādu citu. Uz kāpnēm tā — sarkana un izaicinoša — jau vijās ap viņa kaklu.

Tās bija slimīgas parādības, ko viņš pats izskaidroja ar zarnu slimību, — nevaldāmas juteklības lēkmes, kas cēlās no aizcietējuma.

Sai traģiskajā cīņā pret paša dabu viņam cik vien spēdama palīdzēja māsa. Tomēr dažkārt viņš aizrautībā aizmirsās tiktāl, ka izjuta māsas palīdzību kā iejaukšanos un to asi noraidīja.

Tāpēc vienīgais, ko māsa varēja darīt, kad tika pieteikta kāda Pīčema jaunkundze, bija rosīties istabā, kas atradās blakus tai, kur norisa saruna, un iespējami skaļāk klepot.

Tai vakarā Kouksam klājās sevišķi grūti. Jau visu dienu viņu bija urdījušas kaislības. Šādā stāvoklī vienīgā izeja likās parādīt Firziķim savu fotogrāfiju kolekciju, kas sastāvēja no dažādiem kailu cilvēku attēliem. Viņš to izdarīja ar ieganstu, ka tas esot jauns, nupat saņemts sūtījums.

Firziķis tikko uzmeta skatienu un nosarka kā biete. Tās bija šausmīgas neķītrības.

Pa to laiku Koukss lasīja vēstuli, kurā Pīčems vienīgi lūdza satikties divatā.

Uz rakstāmgalda, kas bija pārklāts ar stikla plāksni, atradās liela broša — Kouksa nelaiķes mātes īpašums. Broša laistījās vienā zeltā; galvenais tajā tomēr bija trīs lieli, bet mazvērtīgi gaišzili akmeņi. Visumā Koukss savu gaumi likās mantojis no mātes.

Izlasījis vēstuli vai arī varbūt tikai guvis iespaidu, ka Pīčema jaunkundze jau redzējusi pietiekami daudz no šīm fotogrāfijām, viņš paņēma brošu un, viņai to rādīdams, vaicāja, kā patīkot.

—   Tīri labi, — viņa sacīja mazliet aizsmakušā balsī.

—  Tad jūs varat tai kādreiz atnākt pakaļ, — teica Koukss, raudzīdamies sānis.

Pollija, protams, neatbildēja. Viņa atkal sēdēja pavisam mierīgi un Kouksam pat pieklājīgi uzsmaidīja, it kā viņš būtu pajokojis. Viņam vajadzēja ļoti savaldīties. Viņš jau domāja, vai nepavadīt to uz mājām, bet māsai likās, ka blakus istabā tagad kļuvis pārāk kluss; viņa ienāca iekšā un uzsāka ar Polliju sarunu.

Kouksam sagādāja bažas fotogrāfijās, kas atradās Pollijai priekšā uz galdiņa, bet tās viņa runājot, it kā nogrimusi domās, apgrieza otrādi.

Viņa ļoti labi prata apieties ar kungiem, un uz Kouksa kungu šis mazais rakstura vilciens atstāja lielisku iespaidu.

Pollija tūliņ pēc tam devās projām un paziņoja tēvam, ka Kouksa kungs atnākšot otrā dienā.

Sis kungs viņu neinteresēja, bet viņai neizgāja no prāta broša. Otrā rītā Pollija vicnkājim Džordžam, kam nesa glāzi piena, pastāstīja, ka viņai kāds vecāks kungs uzdāvinājis lielu brošu, ko viņa tuvākajā laikā parādīšot. Ari vēlāk viņa par to domāja, sevišķi vakaros, pirms aizmigšanas.

Kouks patiešām ieradās nākamajā priekšpusdienā. Viņš nevēlējās no pustumšā instrumentu veikala ienākt kantori. Mugurā viņam bija spilgti dzeltens, plats mētelis. Koukss runāja ļoti nopietni, klusā balsī.

Viņš atzina, ka, ieraugot transporta kuģi «Skaistā Anna», esot zaudējis savaldīšanos. Tā esot neiedomājama kaste. Tiesa, viņš minējis firmu «Bruklijs un Bruklijs», bet to darījis, kuģus iepriekš nemaz neapskatīdams. Savam draugam, valsts sekretaram, viņš šos peldošos zārkus pat rādīt nedrīkstot. Ļaunākais esot tas, ka pirmā maksājuma da]a jau saņemta un admiralitate ar kuģiem rēķinoties. Sabiedrībai, pie kuras viņš — tagad viņam esot jāsaka paldies dievam — nepiederot, varot pārmest tiešu krāpšanu, jo kļuvis zināms, ka tā kuģus apskatījusi un kāds speciālists, vārdā Bails, devis negativu atsauksmi.

Koukss lika noprast,_ ka lieta, pēc viņa domām, būtu nokārtojama, vienīgi nekavējoties pērkot citus, patiešām pieklājīgus kuģus. Atbildību par vārdu «Skaistā Anna», «Jaunais jūrnieks» un «Optimists» aizstāšanu ar citiem viņš vajadzības gadījumā varot uzņemties uz sevi. Nekādā ziņā nedrīkstot pieļaut, ka viņa draugs nopērk šos kuģus.

Pīčems šodien vairs neizskatījās tik savārdzis kā vakar. Viņš, protams, zināja, ka nevarēja būt līdzvērtīgs pretinieks šim vīram. Pīčema darba lauks, kurā viņš bija ievērojams, pat briesmīgs, bija cits. To viņš bija atstājis. Patriotisma vilnis, kas aptvēra visu valsti, arī viņu mudināja uzsākt ko jaunu. Tagad viņš jutās tikpat bezpalīdzīgs kā krokodils Trafalgaras laukumā. Tomēr pašreizējā pārliecība, ka viņam ir darīšana tikai ar nelietību, dīvainā kārtā atdeva atpakaļ zināmu paļāvību un cerību. Viņš katrā ziņā atkal jutās starp cilvēkiem.

Pīčems lūkojās uz runīgo Kouksu mierīgi, gandrīz salti. Beidzot vienīgi pateica, ka, cik viņam zināms, vispār nekādu citu kuģu neesot.

Tomēr, sacīja Koukss gausi, piemēram, Sautefriptonā esot viens tāds kuģis.

Pīčems pamāja ar galvu.

— Cik tas izmaksās, ja jūs mani atbrīvosit? — viņš sausi vaicāja.

Koukss likās nesaprotam, un Pīčems jautājumu vairs neatkārtoja. Viņš tagad zināja, ka Kouksa kunga operācijās vēriens ir ļoti plašs.

Pēc neilgas pauzes, pastaigādamies pa veikalu un aplūkodams apputējušos mūzikas instrumentus, Kouksa kungs vēl teica, ka esot pilnīgi nepieciešami remonta darbus dokos_turpināt ar kāpinātu enerģiju. Apskate kuģu oficialajā pārņemšanā būšot tikai virspusēja, tātad vismaz virspusei esot kaut cik pieklājīgi jāizskatās.

Pie durvīm mākleris vēl izmeta, ka viņam nākamajā trešdienā būšot kādas darīšanas Sautemptonā.

Ceturtā nodala NOPIETNAS SARUNAS

lt visi vēlētos mēs krietni būt, Bet apstākli mums neļauj tādiem kļūt.

Trlsgrašu operas fināls par dzīves apstākļu nedrošību

Ne visi zina, ka kari ne vien pacilā dvēseli, bet arī visai ievērojami atdzīvina veikalu. Karš gan rada daudzas nelaimes, bet veikalniekiem visumā nav ko sūdzēties.

Pīčems, iestājoties Transporta kuģu izmantošanas sabiedrībā, cerēja, ka varēs dalīties peļņā. Te zināma nozīme bija tam, ka viņa meita jau bija precību gados un līdz ar to likās vēlami nopelnīt vairāk naudas.

Komerciālo operāciju neveiksmīgā norise Pīčemam svešā darba laukā spieda viņu vairākkārt ļoti nopietni aprunāties ar savu veikalvedi Biriju.

Viņi bieži sēdēja kantorī, uz kurieni no veikala veda ar dzelzi apsistās durvis, Pīčems kā vienmēr ar katliņu galvā pie amerikaņu rakstāmgalda, kas atradās pie sienas tieši zem mazā, pie pašiem griestiem iebūvētā lodziņā, druknais Bīrijs kaktā uz ļodzīga dzelzs krēsla.

Pīčems, sēdēdams bez svārkiem, netīrā kreklā, uzlika rokas uz rakstāmgalda un neskatījās virsū Bīrijam, kas pastāvīgi košļāja cigara galu, kuru varbūt pirms gadiem bija izvilcis no notekas.

— Bīrij, — šajās dienas Pičems jau nez kuro reizi sacīja, — es neesmu ar jums apmierināts. No vienas puses, jūs esat pārāk brutāls, no otras puses, no ļaudīm pietiekami daudz neizspiežat. Es gan dzirdu sūdzības, ka jūs ar tiem neapejoties pietiekami pieklājīgi, bet peļņas tomēr nav. Tā, piemēram, meitenes šūšanas darbnīcā apgalvo, ka esot jāstrādā virsstundas, un tomēr viņas ar kareivju uniformām netiek galā, un šuvēju ir veselas četrpadsmit, lai gan vajadzēja būt augstākais deviņām! Jūs taču zināt, ka manā uzņēmumā nedrīkst strādāt virsstundas un tāpat nedrīkst būt lieku cilvēku, kas maksā lielu naudu. Laiki ir nopietni, ļoti nopietni, Anglija izcīna grūtu cīņu, uzņēmumu nedrīkst finansiāli pārslogot, un jūs tik izšķērdīgi saimniekojat! Ja rati apgāzīsies, tad visi, kas nopelna maizi šai uzņēmumā un pateicoties tam, atradīsies uz ielas. Un tas var notikt kuru katru dienu. Es gaidu jūsu priekšlikumus.

—   Kad es ko ietaupu, tad jūs atkal sakāt, ka spīdzinu cilvēkus, — iecirtīgi teica Bīrijs.

—   To jūs arī darāt. To jauno pirms pāris dienām varēja dzirdēt baurojam trīs namus tālāk, tā nedrīkst.

—   Ja mēs viņam rīkli aizbāzīsim ar dīvana spilvenu, viņš nosmaks, un kādu traci tad jūs sacelsit! Jūs taču pats zināt, ka viņi nemaksā nodevu, kad mēs viņiem iedodam cigāru un pasakām «kā sviežas, veco zēn?». Un to puisi mēs samizojām tikai pārējo dēj. Jaunie vispār vairs kārtīgi nemaksā. Mēs viņam arī pateicām, ka tas notiek vienīgi pārējo dēļ, un pēc tam izturējāmies pavisam cilvēciski — tikko jūs bijāt aizgājis.

—   Lai būtu kā būdams, es jūs vairs daudz nebrīdināšu, Bīrij. Tādas lietas es necietīšu. Un ari «kareivju» ienākumi samazinās. Mēs laižamies dibenā, Bīrij, man uzņēmums jāslēdz.

—   Jā, kareivji vairs nevelk, tas tiesa, Pīčema kungs. To esmu sīki pārbaudījis, publika mums te neseko, tur nekā nevar darīt. Es jums teicu, mēs nedrīkstam nodarboties ar politiku!

Pīčems domāja, stīvu skatienu raudzīdamies uz apputējušā rakstāmgalda stūri, un viņa ikdienišķā seja bija zaudējusi savu parasto izteiksmi, kas varētu liecināt, ka viņš ir neievērojams cilvēks.

—   Nelaime tā, ka ļaudis nav lietas kursā. Ievietojiet «Olivu Zarā» pāris labu rakstu par karavīru dzīvi un Dienvidafriku. Tad jūsu zaldāti būs vismaz kaut cik informēti!

Vienā no pagraba telpām iespieda īpašu avīzi — «Olivu Zars». Tā iznāca vienu reizi nedēļā, un tur bija atrodamas ziņas, kas attiecās uz visām draudzēm — par nāves gadījumiem, laulībām, kristībām. Tās bija jāzina ubagiem, kas staigāja pa mājām. Avīze ievietoja daudz aizkustinošu īsu stāstu, bībeles pantiņus un katrā numurā uzdevumu, kas asināja domāšanas spējas.

—   Bez tam, — turpināja Pīčems, — mēs visu laiku rīkojamies muļķīgi. Nedrīkst cilvēkus sūtīt laukā, ja ilgāku laiku nav nekādu ziņu par fronti. Tas ir pavisam aplam. Tagad šī Mefikinga ir ielenkta un karš nekust no vietas. Tas neliecina armijai par labu. Cilvēki gluži pamatoti saka: kāpēc viņi zaudē rokas un kājas, ja ar to nekā nepanāk! Neveiksminieki nekad negūst atbalstu! Un, galvenais, nevienam nepatīk, ka atgādina nesekmīgu karu. Nemaz nerunājot par to, ka cilvēki klusībā domā: tie vēl var būt laimīgi, ka vismaz ir mājās, pārējiem klājas vēl grūtāk. Tā bija pareiza doma, ka daļu no saviem jaunākajiem puišiem ietērpām uniformās, bet nedrīkstēja viņus sūtīt uz ielas jebkurā laikā. Vismazāk tad, kad frontē nav panākumu. Vispār, iesauciet puišus iekšā!

Bīrijs tos pasauca, vismaz tos, kas bija uz vietas. Tie bija ģērbti novalkātās uniformās un izskatījās saīguši, jo neko nevarēja nopelnīt.

Pīčems tos klusēdams apskatīja. Viņa skatiens bija izklaidīgs, nepievērsās sīkumiem. So skatienu viņš bija iemācījies ilggadējā praksē.

—   Arī tas nav nekas jēdzīgs! — viņš pēkšņi rupji teica, kamēr Bīrijs, zinādams sava kunga nemaldīgumu, kā uzticīgs suns klausījās katrā viņa vārdā. — Ko tad jūs tur esat izmeklējis? Tie taču nav angļu kareivji! Tie ir kalnrači! Paskatieties tak uz šo te! — Un viņš ar galvas mājienu norādīja uz kādu gara auguma, drūma izskata vecāku vīrieti. — Tas ir īsts gaudulis, komunists! Tādi taču nemirst par Angliju! Un, ja mirst, tad tikai pēc garas runāšanas un čīkstēšanas, pakaulējušies par algu! Kareivji ir jauni, patīkami cilvēki, kas arī nelaimē vēl izskatās svaigi un mundri. Un šie drausmīgie sakropļojumi! Vai jūs gribētu redzēt kaut ko tādu? Pietiek taču ar roku saitē. Un uniformām jābūt tīrām. Lai cilvēki sacītu: «Viņam nav nekas vairāk kā uniforma, bet to viņš tur godā!»

Tas pievelk, samierina ar visu! Man vajadzīgi džentlmeņi! Diskrēts un pieklājīgs, bet ne pazemīgs tonis. Galu galā tāds ievainojums ir goda pilns. Šis tur vēl nekas, pārējie lai atdod uniformas.

«Kareivji» izgāja laukā. Ne garais, ne arī kāds cits nepamirkšķināja ne aci, runa taču bija par veikalu.

— Tātad, Bīrij, pirmkārt, tikai patīkamus, labi noaugušus jaunus cilvēkus, ko ir vērts sūtīt uz fronti un kam var just līdzi, ja viņiem kas noticis. Otrkārt, nekādus briesmīgus sakropļojumus. Treškārt, nevainojami tīras uniformas. Ceturtkārt, izsūtīt šos glītos tommijus tikai tad, ja oficialajos biļetenos tiek paziņots par progresu kara gaitā — vienalga, par uzvarām vai sakāvēm, bet progresu! Tas, protams, nozīmē, ka jums jālasa avīzes. Es varu no sava personālā prasīt, lai tas būtu uzdevuma augstumos un zinātu, kas notiek pasaulē. Kad diena beigusies, darbs turpinās. Jūs izlaižalies, Bīrij, man tas jums atkal un atkal jāatkārto!

Bīrijs izgāja ārā, pietvīcis sarkans kā biete, un nākamajās dienās rīkojās enerģiski. Darbnīcās nolika atlaišanas, kantorī piekāva cilvēkus. Bet Pīčema kungs zināja, ka viņa uzņēmumā vairs neko daudz nevarēja racionalizēt. Tas jau bija racionalizēts. Zaudējumus, ko draudēja dot darījums ar transporta kuģiem, vairs nebija iespējams atlīdzināt ar uzņēmuma peļņu.

Pīčems mēģināja atsaukt atmiņā skatienu, ar kādu Koukss bija uzlūkojis viņa meilu.

PIECPADSMIT MĀRCIŅU

Pollijai Pīčema jaunkundzei neklājās labi. Viņa bija spiesta savu veļu pati nest uz virtuvi un jutās priecīga, ka māte arvien sliktākā veselības stāvokļa dēļ nevarēja interesēties par to.

Pollija bija vairākas reizes skrējusi pie Smailsa kunga pēc padoma. Bet jaunais cilvēks reti kad dzīvoja mājās. Kad Pollija viņu tomēr reiz sastapa, viņš tai teica:

— Gan mēs kaut ko atradīsim. Bet pēc tam mums vairāk jāuzmanās. Kam tad domāti izsargāšanās līdzekļi, ja tos nelieto?

Tad viņš runāja vairs tikai par Beketa kungu, turklāt visai aizvainojošā tonī. Bet Beketa kungam ar šo lietu tiešām nebija nekāda sakara!

Mājās bija veca kalpone, pie kuras savā nelaimē griezās Pollija.

Viņas divatā ievilka mazajā istabā veco vara sēžamvannu, un Pollija stundām ilgi kunkstēdama plaucējās, uz gurniem no lielām kannām liedama gandrīz verdošu ūdeni. Vecā kalpone nesa ari podus ar brūnām un zaļām tējām, un tās visas vajadzēja izdzert. Sad un tad viņa iebāza pa durvīm savu vistas galvu un vaicāja, vai jau esot manāma iedarbība. Bet nekāda iedarbība nebija manāma.

Vienkājis Džordžs bija diezgan labi iejuties, dzīvodams kopā ar suņiem. Brīvajā laikā viņš gulēja mazā skārda šķūnī blakus pagalmā, kur starp dažādiem darba rīkiem un atkritumu mucām bija novietojis saliekamu gultu. Lai īsinātu laiku, viņš lasīja vecu, nodriskātu, atejā atrastu Britu enciklopēdijas sējumu. Tur bija tikai apmēram puse sējuma, un tas nebija arī pirmais sējums. Tomēr no tā varēja daudz ko gūt, lai arī ar to nepietika pilnīgai izglītībai. Bet kam tad tāda ir?

Kādu dienu Firziķis viņu pārsteidza lasot un apsolija Pičema kungam par to neko nestāstīt. Pēc kareivja domām, Pīčema kungs nebija tas cilvēks, kas baroja savus kalpotājus, lai tie varētu izglītoties.

Kādreiz vienkājis tieši nebija šķūnī, un Pollija paņēma grāmatu līdz uz istabu, lai varbūt kaut ko uzzinātu par sevi. Bet viņa nezināja attiecīgos vārdus, kur droši vien varēja atrast nepieciešamās ziņas, un varbūt arī šī zināšanu nozare bija meklējama cilā sējumā. Lai būtu kā būdams, viņa nekā neuzgāja.

Neatradis vairs savu grāmatu, Džordžs bija ļoti satriekts. Vairākas dienas viņš grūtsirdīgs gulēja savā gultā un pat pret suņiem izturējās nelaipni. Tā bija liela kļūda, ka Firziķis grāmatu pēc izskatīšanas vairs nenolika atpakaļ. Ja cilvēkam ir kaut vismazākās bēdas, viņš pret citiem kļūst vēl vienaldzīgāks nekā parasti.

Pēc dažām dienām Pollija ar Džordžu runāja par suņiem. Viņa tam palīdzēja kādam slimam špicam pārsiet ķepu. Pēkšņi viņa, nepaceļot acis, jautāja, ko darot meitenes, kad tām liekoties, ka kaut kas nav kārtībā. Viņa jautājot tāpēc, ka pie viņas šādā sakarā griezusies kāda draudzene mājturības kursos.

Džordžs vispirms klusēdams ar kabatas lakatiņa strēmeli apsēja smilkstošā suņa ķepu un tad cēla priekšā kādu gudrības pilnu abstraktu sentenci.

Bet vakarā Fjūkumbijs uzvilka civildrēbes, lai dotos uz pilsētu, un nākamajā priekšpusdienā, mādams ar roku, pasauca Polliju pie krātiņa.

Viņš tai pateica, ka pēcpusdienā, ja vēloties, tā varot aiziet pie kāda ārsta Kensingtonā, pie kura griežoties daudz sieviešu un kurš neesot nekāds muļķis.

Adresi viņam bija iedevusi draudzene, pie kuras viņš dzīvoja, kamēr tās vīrs karoja, un pie kuras bija aizgājis iepriekšējā vakarā. īstenībā tās bija divas adreses — ārsta un kādas vecmātes. Pēdējā likās vairāk piemērota nabadzīgām meitenēm. Fjūkumbijs domāja, ka Firziķim piemērotāka esot ārsta adrese, kurš strādāja daudz tīrīgāk.

Firziķis negribēja iet viena, un tāpēc kareivis gāja līdzi.

Ārsta dzīvoklis atradās kādā no lielajiem īres namiem, kas ir posta un netīrības pārpilni. Pa šaurām kāpnēm bija jākāpj divi stāvi uz augšu, garām dzīvokļiem, kuru durvis stāvēja vaļā, it kā istabas nespētu ietvert visu postu. Pēc visa tā bija jābrīnās, cik komfortabls izskatījās ārsta dzīvoklis. Jau priekšistaba izskatījās lieliski. Kaktos milzīgos podos zaļoja dažādi lapu augi, sienas klāja tepiķi, kas acīm redzot bija atvesti no svešām zemēm. Jo apdilušāki pie drēbju pakaramiem likās pacientu mēteļi un lietussargi.

Uzgaidāmajā telpā sēdēja septiņas vai astoņas sievietes, visas no vidējiem slāņiem. Kad ārsts atvēra durvis uz pieņemamo istabu, lai aicinātu nākamo pacienti, viņš Firziķim pamāja ārpus kārtas, jo viņa bija labāk ģērbusies nekā pārējās. Nomākta Pollija tam sekoja; kareivis palika uzgaidāmajā telpā.

Ārsts piederēja pie tiem vīriešiem, ko sievietes mēdz dēvēt par skaistiem; viņam bija kopta, mīksta bārda un augsta piere. Pēc tā, kā viņš salika rokas, varēja spriest, ka viņš uz tām bija sevišķi iedomīgs. Ārsts gan izskatījās mazliet nodzīvojies, un arī viņa acīs bija daudz kā nepatīkama, bet balss šķila mazliet eļļaina.

Kamēr ārsts Pollijai par slēptu izbīli savā grāmatā pierakstīja viņas uzvārdu un adresi, viņa apskatīja istabu. Pie sienām karājās dažnedažādi ieroči — gan nēģeru šķēpi, loki, bultu makstis un īsi naži, gan arī veclaicīgas pistoles. Kaktā stikla skapī atradās daži ķirurģiski instrumenti, kas izskatījās daudz bīstamāki. Rakstāmgaldu klāja pabieza putekļu kārta.

— Jā, — atzveldamies un salikdams savas baltās rokas, iesāka ārsts, — lai gan Pollija, izņemot savu vārdu, viņam nekā nebija teikusi, — tas, ko jūs no manis gribat, nepavisam nav iespējams, mijā jaunkundz. Vai tad jūs vispār ari esat padomājusi, k o no manis prasāt? Ikkatra dzīvība ir s vēta, nerunājot nemaz par to, ka pastāv attiecīgie policijas priekšraksti. Ārsts, kas darītu to, ko jūs vēlaties, zaudētu savu praksi un bez tam tiktu iesēdināts cietumā. Jūs teiksit — mēs, ārsti, tādus vārdus tik bieži dzirdam pieņemšanas stundās, — ka šie priekšraksti ir viduslaiku paliekas. Nu ko, mīļā jaunkundz, ne jau es tos esmu izdevis. Tātad ejiet pavisam mierīgi uz mājām un izstāstiet visu savai mātes kundzei. Viņa ir sieviete tāpat kā jūs un jūs sapratīs. Jums taču droši vien pat nepietiktu naudas tādai operacijai. Bez tam sirdsapziņa man nemaz neļautu ielaisties tādā lietā. Neviens ārsts nevar kādu desmit vai divdesmit nieka mārciņu dēļ riskēt ar savu eksistenci. Mēs neesam nejūtīgi pret citu bēdām. Mēs, ārsti, labi pazīstam sociālo postu. Ja tas kaut kā būtu iespējams, ja jums būtu kāda indikācijā, vismaz dilonis, tad es teiktu, tā lieta iet, piecās minūtēs viss ir cauri, bez jebkādām sekām. Bet jūs nepavisam neizskatāties pēc diloņslimnie'ces. Tad nu nekā nevar darīt. Kad jaunības vieglprātībā papriecājāties, vajadzēja padomāt par sekām. Jāuzmanās, nevar vienkārši ļauties jūtām, lai cik patīkamas tās arī būtu. Pēc tam jūs skrienat pie dakteronkuļa, un tad tikai to vien dzird kā «ak» un «vai» un «daktera kungs» te, «daktera kungs» tur, un «nepadariet mani nelaimīgu!». Bet, vai ārsts, kas riskē visvairāk, nedara sevi nelaimīgu, cilvēciskā līdzjūtībā neatteikdamies palīdzēt, par to jūs, protams, domājat vismazāk. Ak, kas par egoismu! Galu galā tā ir aizliegta iejaukšanās, un, arī pacientes interesēs atsakoties no narkozes, tas viss tomēr vēl maksā piecpadsmit mārciņas, kas jāsamaksā iepriekš, citādi mēs pēc tam pēkšņi dabūjam dzirdēt: ko, jūs man izdarījāt operāciju? Un ārsts, kam arī ir jādzīvo, ir piemuļķots. Viņš šādu gadījumu nedrīkst arī reģistrēt, nedrīkst ari sūtīt rēķinu — jau pacientes interesēs vien. Ja viņš būs prātīgs, tad vispār nekādus soļus nespers. Citādi sevi tikai izputinās. Dīgstoša dzīvība, mīļā jaunkundz, ir tikpat svēta kā jebkura cita dzīvība. Ne velti reliģijai ir visai pamatoti iebildumi. Sestdienas pēcpusdienā es pieņemu, bet pārdomājiet vēlreiz pamatīgi, vai jūs gribat uzņemties šo s mag o atbildību, citādi labāk nevajag. Un paņemiet naudu līdz, bez tās nemaz nenāciet. Durvis ir šeit, mīļais bērns!

Firziķis aizgāja ļoti nomākta. Kur gan lai sadabū piecpadsmit mārciņas?

Meitene un kareivis saīguši vilkās mājup.

—   Man būtu vēl kāda cita adrese, — kareivis pēc brītiņa sacīja. Viņi nolēma aiziet uz turieni.

Tā bija veca, resna sieva; sarunas notika viesistabā. Pollija sēdēja uz sarkana plīša dīvana.

—   Tas maksā vienu mārciņu, — sieviete neuzticīgi iesāka. — Lētāk es nevaru. Un tad tās cūkas piedevām noķēzī ar asinīm manu dīvānu, tā man vēl rodas lieki izdevumi. Un, ja jūs kliegsit, es tūliņ pārtraukšu darbu un jūs varēsit iet atkal projām. Vai jums nauda ir līdz? Tad mēs pusstundas laikā būsim cauri.

Pollija piecēlās.

—   Naudas man nav līdz. Es atnākšu rīt vēlreiz.

Kāpdama lejā pa kāpnēm, viņa sacīja Fjūkumbijam:

—   Es visu apskatīju. Tur ir pārāk netīri.

—   Tas ir vairāk piemērots kalponēm, — teica kareivis. Viņi devās uz mājām.

Firziķa domas nodarbināja veikala kase.

Viņa pret zagšanu juta diezgan lielu nepatiku; tā viņai bija ieaudzināta no visagrākās bērnības kopā ar pašu zagšanu. Viņa dabūja nedaudz peniju (turku medum) un daudz labu pamācību. Kad viņa iebāza mazo pirkstiņu marmelades podā, viņu mocīja briesmīgi sirdsapziņas pārmetumi. Marmelade bija salda, domas par aizliegumu — rūgtas. Dievs, kā viņai tika teikts, redz visās malās un ir nomodā gan dienu, gan nakti. Viņš it kā redzot visu, ko viņa dara. Bet dažas lielas novērot nebija delikāti. Kad dievs, pēc Pollijas domām, jau bija diezgan redzējis, ko pats noteikti nevarēja atzīt par pareizu, tad jau bija pārāk daudz redzējis, lai noziedznieka pieklājīga, bet nogurdinoša uzvedība vēl varētu viņa dusmas mazināt. Sodu saraksts jau bija pilns, jauniem noziegumiem droši vien vairs nekādus sodus nebija iespējams atrast, tāpēc varēja droši rīkoties. Pollija bija pazudusi meitene un varēja atļauties jebkuru kauna darbu. Galu galā tas bija tikai pieaugušo slinkums, ka viņi turēja dievu kā sētas suni marmelades podu un veikala kasu sargāšanai.

Bet starp dažu peniju un piecpadsmit mārciņu zādzību bija liela atšķirība.

Attiecībā uz zādzības techniskajām grūtībām Firziķis kļūdījās, uzskatīdama tās par lielām. Viņa būtu varējusi savu tēvu samērā viegli apzagt. Veikala kase bija drošībā, bet Pīčema kungs nēsāja daudz naudas bikšu kabatā. Viņš to nepielūdzami pa penijam atņēma visnabadzīgākajiem, samainīja pret sudraba naudu un nevērīgi iebāza bikšu kabatā. Pēc Pīčema domām, viņu uz ilgāku laiku nespēja glābt ne šī nauda, ne kāda cita. Tas, ka viņš to neaizsvieda vienkārši projām, liecināja par akurātību un pierādīja viņa bezcerīgo noskaņojumu. Nedrīkstēja aizsviest projām pat ne vismazāko sīkumu. Par vienu miljonu šiliņu viņš nebūtu domājis citādi. Pēc viņa domām, nepietika ne ar viņa naudu (un arī ne ar visas pasaules naudu), ne ar viņa galvu (un nepietika arī ar visas pasaules galvām). Tas bija arī par iemeslu tam, ka viņš nestrādāja, bet, cepuri nenoņēmis un rokas bikšu kabatās sabāzis, skraidīja pa veikalu un vienīgi kontrolēja, vai viss tiek padarīts. Pollija būtu vienas nedēļas laikā mierīgi varējusi izņemt piecpadsmit mārciņas no viņa kabatas, piemēram, naktī guļamistabā; pat tad, ja viņš to pieķertu, nebūtu tik ļauni, kā viņa varbūt iedomājās. Ja Pīčems, piemēram, pamostos un savu meitu ieraudzītu tieši iztukšojam viņa kabatas, tad droši vien nepamirkšķinātu ne acu, uzskatīdams to vienīgi par sava sapņa turpinājumu. Meita saņemtu sodu, bet diez vai ko zaudētu viņa acīs. Nebija neviena, kas varēja kaut ko zaudēt viņa acīs.

Cilvēki, diemžēl, cits citu pazīst pārāk maz, un tā Pollija domāja, ka tik nepieciešamās piecpadsmit mārciņas no tēva nav dabūjamas.

Kad Pollija kareivim minēja šo sumu, viņš tai vēl pagalmā piedāvājās attiecīgo kungu samizot lupatu lēveros. Ir krājkasītes, kas jāsasit, lai dabūtu ārā naudu. Bet Smailss nebija nekāda krājkasīte. Pollijas domas tādēļ atkal vairāk nodarbināja Beketa kungs.

Bet kareivis, pārnācis mājās un apkopis suņus, apgūlās savā saliekamajā gultā. Ja viņš būtu domājis, tad viņa domas būtu apmēram šādas:

«Atkal reiz trūkst piecpadsmit mārciņu. Ja tās būtu, atkal reiz būtu nesaprotami, ja piedzimtu cilvēks. Kāpēc sieviete lai būtu tik necilvēciska un laistu bērnu šādā pasaulē, ja tai netrūktu piecpadsmit mārciņu, ar kurām pietiktu, lai tas nepiedzimtu. Vai tad būtu tik milzīgs cilvēku daudzums, kuri saplosa cits citu gabalos par dažiem elpas vilcieniem gaisa, par jumtu, kam kādreiz nelīst cauri, par pāris kumosiem negaršīgas barības, ja katrreiz būtu piecpadsmit mārciņu, lai nodzītu augli? Pret ko tad notiktu nevajadzīgie kari, un kam tie būtu vajadzīgi? Ko varētu ekspluatēt, ja paša māte jau nebūtu tik loti ekspluatēta, ka viņai pietrūkst šo piecpadsmit mārciņu? Ipašuma_ attiecībās nekas nav grozāms, saka visi profesori. īpašniekus nevar likvidēt, kāpēc nelikvidēt vismaz neīpašniekus? Likums aizliedz augļa nodzīšanu, un nelaimīgās sievietes it kā jau būtu laimīgas, ja to drīkstētu. Viņas tātad vēršas pret likumu. Viņas vēlas, lai ar nažiem vandās pa iekšām, lai izgriež laukā mīlestības augli un iemet to atejā. Si vēlēšanās nevar tikt izpildīta. Tā arī ir pārāk nekaunīga! Vai tad baznīca nav pasludinājusi dzīvību par svētu? Kā tad šīs sievietes drīkst to apdraudēt, atsacīdamās dzemdēt bērnus šim pārpildītajām, smirdošajām, ar izsalkušo vaimanām pilnajām akmens grēdām? Viņām jāsaņemas, viņas nedrīkst izlaisties, viņām jāizdzer malks viskija, jāsakož zobi un jādzemdē. Tad jau varētu atnākt kura katra un atteikties dzemdēt! Dabiski, katrai krekls ir tuvāks nekā blūze un pašas bērns pārāk labs šai pasaulei. Pašas bērnam, protams, jābūt izņēmumam! Nolādētais egoisms! Tas ir labi, ka aborts maksā naudu! Citādi vairs nebūtu glābiņa…»

Tā apmēram kareivis domātu, ja viņš būtu domājis. Bet viņš nedomāja: viņš bija audzināts disciplinas garā.

Tomēr viņš drīz piecēlās un devās augšā pateikt Firziķim kaut ko, kas viņam guļot bija ienācis prātā. Viņš gribēja Polliju aizvest pie savas draudzenes. Tā droši vien vēl zinās kādu izeju.

Viņam ienākot mazajā, sārti izkrāsotajā istabā, Firziķis augšpēdus gulēja gultā, rokas rātni gar sāniem nolikusi, un raudzījās griestos.

Fjūkumbijs tieši gribēja sākt runāt, kad neviļus uz pītā krēsla ieraudzīja nodriskātu grā'matu. Tas bija Britu enciklopēdijas sējums jeb, pareizāk, kāda tā daļa, kas Fjūkumbijam, īsinot garās stundas, bija kļuvusi tuva. Dažas lappuses viņš jau zināja no galvas, bet cik daudzas vēl nezināja!

Tas, ka tik ļoti meklētā grāmata te mētājās apkārt, kareivi satrieca. Iespēja, ka viņš to atkal varēja atgūt, vairs neiepriecināja. Viņu satrieca fakts, ka tā bija pazudusi. Mums jāsaprot, ka viņa acīs tai bija milzīga vērtība. Kādā vecu krāmu tirgotavā viņš to varētu nopirkt pats — ja tā tur nejauši pagadītos, bet kāpēc gan tur būtu jāgadās tieši šim sējumam? Tas varēja notikt augstākais reizi pa desmit gadiem. Firziķa acīs, kā mēs zinām, grāmatai nebija nekādas vērtības. Fjūkumbijs varbūt nebūtu varējis minēt nevienu lietu, pret ko viņš to būtu bijis ar mieru mainīt, izņemot veselo sējumu. Tomēr viņš nevarēja pieiet klāt un iesaukties: «Lūk, tā taču ir mana grāmata! Kā tā te gadījusies?» Sāda rīcība īstos apstākļus būtu pilnīgi nepieļaujamā kārtā notušējusi. Ieraudzījis šai istabā grāmatu, Fjūkumbijs pilnīgi mainīja savus uzskatus par Pīčema jaunkundzi.

Tāpēc kareivis, kad Pollija jautāja, ko viņš gribot, nomurmināja, ka esot vēlējies zināt, kā viņai klājas, un atstāja istabu, vairs nepaskatījies ne uz viņu, ne ari uz grāmatu. Viņa bija pārāk nomākta, lai ievērotu Fjūkumbija dīvaino izturēšanos.

Fjūkumbija personā istabu atstāja laipns cilvēks, kas šādā pasaulē nepieciešams, ne ar ko neaizstājams, un padoms, kam varbūt Pollijas dzīvē būtu bijusi izšķīrēja nozīme.

Pollija šais dienās atkal apciemoja Smailsu. Tā kā viņa dzīvokja saimniecei jau bija radušās aizdomas, viņi devās uz pilsētas parku. Pollija gribēja apsēsties uz sola, bet Smailss uzstāja, lai viņi apmestos krūmos.

Viņa to izjuta kā šantažu.

Viņš, aplicis tai roku ap vidukli, pastāstīja, ka esot ļoti pūlējies kaut ko uzzināt.

—   Nedomā, ka es par šo lietu nelauzu galvu dienu un nakti, — viņš teica, piespiedis vaigu pie viņas vaiga. — Tā man šķiet sasodīti nepatīkama. Tu arī kopš tā laika esi tik tramīga. Tu vairs nemaz nevari mierīgi nesēdēt, piemēram, šeit, kur ir tik jauki, zem krūmiem: paskaties uz mēnesi, ne vienmēr tas ir tāds, mīļā; bet tu taču nemaz lāgā neskaties; es saku, tu nemaz neļaujies izklaidēties, kas tev tikai nāktu par labu, bet vienmēr tik sāc veco dziesmu; vai tad tu mani vairs nemaz nemīli? Vai tad tev vairs nepatīk, ka es uzlieku roku tev uz krūts? Tu man nemaz neuzticies. Tas taču ir mans pienākums — atrast izeju no stāvokļa, pie kura es esmu vainīgs, lai gan ari tu pati tur piedalījies, tas tev jāatzīst, mīļā. Tātad, paklau, ko es tev teikšu, es noteikti zinu, kā tas darāms; tas ir samērā vienkārši, tu to vari izdarīt pati, maksāt tas neko nemaksā. Jāņem sīpols.

Viņa, nekā nesaprazdama, paskatījās uz Smailsu. Viņš steidzīgi turpināja, atņēmis nost savu roku:

—  Sīpolu, vienkāršu sīpolu, kādu lieto virtuvē, ieliek iekšā un gaida, kamēr tas sāk dīgt. Sīpols taču visur laiž saknes. Tu zini, tās ir pavisam sīkas saknītes. Kad sīpols izlaidis saknes -tas ilgs varbūt divas trīs dienas — to izvelk ārā, un tad viss nāk līdzi. Vienkārši, vai ne?

Pollija sapīkusi piecēlās, klusēdama notīrīja svārkus no sūnām un sakārtoja cepuri. Kad viņš apvainojās, viņa strupi teica:

—  Tad jau neviens nemaksātu piecpadsmit mārciņas, ja pietiktu ar sīpolu! Tā taču var noasiņot!

Viņi diezgan ātri atstāja parku. Atvadoties Smailss ļāva skaidri noprast, ka, pēc viņa domām, viņš savu pienākumu izpildījis.

Pollija zināja Beketa otro vārdu — Mekhīzs — un arī par viņa L-veikaliem. Viņš tai visu bija izstāstījis. Tā kā viņš tirgojās arī ar kokmateriāliem, viņam bija tiesības saukties par koktirgotāju.

Pollija ar viņu vairākkārt satikās un kādu dienu tam mēģinājuma pēc ieminējās par sarunu ar mākleri Kouksu. Viņa nekā nesacīja ne par apciemojumu viņa dzīvoklī, ne arī par tēva vēstuli, bet šo to pastāstīja par interesantajām fotogrāfijām, ko viņš bija solījis parādīt. Pollija piebilda, ka Kouksu tuvākajā laikā apciemošot, jo tā māsa esot ļoti jauka sieviete.

Beketa kungs sadrūmis klausījās; radās iespaids, it kā viņā briestu svarīgi lēmumi.

Vēlu pēcpusdienā Pollija sekoja mātei uz mazo pagraba telpu, kur plauktos glabājās āboli. Viņa zināja — Pīčema kundze nemīlēja, ka viņu tur kāds pārsteidz. Bet Pollija cerēja uz panākumiem, ja viņa ar māti parunās tieši šeit un nekur citur.

Kad viņa atvēra durvis, māte nobijusies stāvēja starp plauktiem ar glāzi viskija rokā. Pudele atradās uz galda. Pīčema kundzei tas bija ļoti sāpīgi, ka viņas vīrs to piespieda rādīties bērnam tik necienīgā situācijā — nejaušas viskija glāzes dēļ. Viņai bija četrdesmit seši gadi, un viņa jutās apbēdināta par savu nebrīvību.

Bet Pollija vislabprātāk ar māti runāja tad, ja lai bija kāda vainas apziņa, citādi tā varēja būt ļoti nejauka. Pollija paziņoja, ka gribot precēt Beketa kungu.

—  Viņu taču nemaz nesauc par Beketu, — ar nepatiku sacīja Pīčema kundze.

—  Jā, viņu sauc Mekhīzs vai, pareizāk, varbūt viņu tā sauc, — Firziķis mierīgi atteica.

—   Un Pīčems? Ko lai saka Pīčems par vīru, ko sauc varbūt tā, bet varbūt ari citādi? — jautāja Pīčema kundze, ar grūdienu nolikdama glāzi uz tuvākā plaukta. — Tas nav īstais cilvēks, kas tev var dot kādas garantijas. Arī man ir acis pierē, un es varu redzēt, kā viņš dejo, kad domā, ka es neskatos. Un tad viņam liekas, ka es no tām četrām vai piecām glāzēm «Tintes Zivī» jau esmu pilnā. Neviens vīrietis, kam ir kārtīgs uzņēmums, neķersies jaunai meitenei tā ap vidukli. Nemēģini man kaut ko iestāstīt! Mīļā Pollij, nav neviena prātīga apsvēruma, kas runātu par labu tādam cilvēkam; te slēpjas kas cits, par ko es labāk negribu runāt. Viņš tev sagrozījis galvu, tas ir viss.

—  Jā, man viņš patīk.

—  Kā tad, ko es teicu, — triumfējoši iesaucās Pīčema kundze, — tu vairs nespēj skaidri domāt! Tu esi viņā ieķērusies un vairs nezini, cik ir divreiz divi!

Pollija dusmojās.

—  Nerunā taču tik daudz, — viņa teica ar cieņu, — pasaki to tētim, un lai tad viņš ar Mekhīzu aprunājas. — Viņa pagriezās un atkal aizgāja uz savu istabu.

Pīčema kundze nopūtās un saīgusi iztukšoja glāzi. Naktī viņa aprunājās ar vīru. Viņa pazina Polliju.

Pēcpusdienā Pīčems piedzīvoja briesmīgu traci ar Kouksu. Mākleris kāda restorānā dibenistabā atklāti pieprasīja jaunu kuģu pirkšanu. Likās, ka zibens būtu iespēris vecu kuģu izmantošanas sabiedrībā. īstmens, kas droši vien jau agrāk bija daudz ko nojautis, vienkārši saļima krēslā, bet bukmeikers uzlēca kājās, bauroja kā vērsis un tad raudādams sabruka. Nekas nelīdzēja. Koukss apgalvoja, ka jau tiekot veikti pasākumi, lai kāda parlamenta komisija izmeklētu pirkšanas līguma lietu. Tāpēc Pīčemam, kas pārstāvēja divas pajas, uzdeva nedēļas beigās pavadīt Kouksu uz Sautemptonu. Tur viņam vajadzēja ievadīt sarunas par «nevainojamiem» transporta kuģiem.

Neraugoties uz to, viņi aizgāja uz dokiem, kur notika veco kuģu oficiālā nodošana valdības komisijai. Tie bija jānodod kaut vai tāpēc vien, lai nerastos aizdomas; vēlāk tos varēja apmainīt. Remonts vēl nebija pabeigts, darbs turpinājās TKIS vadībā. Komisiju pārstāvēja vienīgi divi ierēdņi civiltērpā, kuri formalitātes ātri nokārtoja. Nepilnu ceturtdaļstundu visi stāvēja krastmalas vējā. Lija lielus, un bija auksts.

Kad Pīčema kundze vakarā pirms aizmigšanas sakarā ar meitu minēja Mekhīza vārdu, Pīčemam uznāca dusmu lēkme.

—   Kas jums stādījies priekšā? —_ viņš kliedza. — Sis L-veikalu blēdis? Ko tas nozīmē: stādījies priekšā? Kur jūs dauzāties apkārt, ka jums stādās priekšā sveši kungi? Tas ir visā Sitijā pazīstams blēdis! Tā tu uzmani savu meitu! Es strādāju dienu un nakti viņas labā, un tu viņu saved kopā ar visā pilsētā pazīstamiem izvirtuļiem, kas sēž banku uzgaidāmajās telpās, lai finansētu savus lupatu veikalus. Kas tad vispār notiek ar tavu meitu? Sajā lietā es drīz vien nodibināšu kārtību! Vecāku acu priekšā viņa ar šo Kouksu apmainījās skatieniem, kas… No kurienes viņai ir šī juteklība?

—  No tevis jau nu ne, — sausi sacīja Pīčema kundze, uzvilkusi segu līdz zodam.

—  Jā gan, no manis ne, — tumsā nikni teica Pīčema kungs, — es to nevaru atļauties. Man ir vajadzīga skaidra galva, lai šīs hijenas mani vienkārši nesaplosītu!

Viņš strupi aprāva:

—  Es vairs neko negribu dzirdēt. Pollijas sabiedrību nosaku es.

Par Polliju viņš jau bija pieņēmis lēmumu.

Otrā rītā Pīčems kantorī ņēma meitu priekšā. Viņš to bez aplinkiem iztaujāja par apmeklējumu Kouksa dzīvoklī un no raudošās meitenes uzzināja pat par fotogrāfijām, uz kurām bijušas redzamas kailas sievietes.

Pēc pratināšanas Pīčems teica, ka lielāko daļu no tā, ko meita stāstījusi, viņš uzskatot par meliem. Kouksa kungs esot augstākā mērā godīgs veikalnieks, un viņa varot priecāties, ja tas par viņu interesējoties un neko neesot dzirdējis par viņas paziņām. Vairāk viņš nekā neteica.

Satiekot Mekhīza kungu, Pollija teica, ka tēvs nekad nepiekritīšot viņu laulībai un ka Kouksa kungs to nedējas beigās esot uzaicinājis uz pikniku. Pirmais atbilda patiesībai, otrais bija izdomāts.

Kad Mekhīzs uzzināja no Firziķa, ka Koukss esot viņas vecāku izredzētais, viņam bija skaidrs, ka pret mākleri kaut kas jāuzsāk.

Mazliet padomājis, viņš nolēma zirgu omnibusā aizbraukt uz vienu no tām netīrajām divistabu redakcijām, kur parasti sastopami ne visai labi nomazgājušies ziņkārīgi kungi, kas mīl svinīgi runāt.

Tika atnesti un izšķirstīti daži nosmulēti, gandrīz pilnīgi sadriskāti vecu avīžu komplekti. Tad Mekhīza kungs citā zirgu omnibusā aizbrauca uz Apakšējo Bleksmita skvēru, kur vienā no sētas mājām nepievilcīga izskata resnam vīram bez svārkiem deva kādu uzdevumu.

Tad viņš, lai gan vēl bija tikai pēcpusdiena, aizbrauca trešā omnibusā uz mājām.

Viņam piederēja neliela ģimenes māja pilsētas dienvidu priekšpilsētā. Tā atradās aiz maza dārziņa vienā rindā ar citām tādām pašām mājām. Māja viņam piederēja tikai kopš neilga laika; tā vēl nebija labi iekārtota. Vienā no pustukšajām istabām bija pāris mēbeļu, to starpā jauns dīvāns, uz kura viņš gulēja; virtuvē atradās. gāzes pavards un liels ledus skapis. Starp citu, māja nebija jauna. Mekhīzs to bija pārņēmis no kāda bankrotējuša veikalnieka, ar ko uzturēja draudzīgas veikalnieciskas attiecības.

Stāvēdams uz zemajām akmens kāpnēm, viņš izvilka no kabatas diezgan kuplu atslēgu saišķi, vispirms izmēģināja vairākas no tām, iekams atrada pareizo, un svilpodams iegāja pilnīgi tukšajā priekšnamā, kur nebija pat āķa, uz kura varētu pakārt platmali.

Savā istabā pirmajā stāvā, kur, blakus minot, valdīja priekšzīmīga kārtība, viņš novilka zābakus, apgūlās uz dīvana un palika tā guļam, kamēr satumsa.

Ap desmitiem vakarā atskanēja zvans. Viņš nokāpa lejā un ielaida resnu vīrieti, bet jau priekštelpā paņēma no tā nesamo un, nesacīdams ne vārda, atkal izstūma to ārā. Vīrietis ņurdēdams aizgāja. Rajonu tas acīm redzot pazina.

Kad Mekhīzs, kas šeit gan dzīvoja ar Milbernavārdu, uz mazgājamā galda bija atraisījis vaļā iesaiņojamā papīrā ievīstīto vēstuļu un papīru paciņu un to petrolejas lampu gaismā kādu pusstundu papētījis, viņš izņēma no skapja pāris segu, uzklāja sev guļvietu un drīz aizmiga.

Nākamajā pēcpusdienā viņam policijas prezidijā bija saruna ar galveno inspektoru.

Abi kungi, noliekušies pār diplomātu rakstāmgaldu, pētīja iesaiņojamā papīrā ietītās paciņas saturu, it īpaši ar sarkanu papīru apliktu līnijotu skolas burtnīcu — Kouksa kunga dienasgrāmatu.

Dienasgrāmatā bija atrodamas ziņas, kas attiecās vienīgi uz maklera privāto dzīvi. Inspektors to izskatīja tikai pēc tam, kad Mekhīza kungs pateica, ka dienasgrāmatā neesot nekādu veikalnieciska rakstura piezīmju. Pretējā gadījumā Brauna kungs nebūtu drīkstējis tajā ieskatīties.

Burtnīcas saturs visumā bija morālās dabas. Netrūka norādījumu par zināmiem apciemojumiem un citiem faktiem, bet lielākoties tās bija morālās pārdomas, atklātas pašatzīšanās izpaudumi, kas liecināja par neatlaidīgu cīņu pret pārmērīgu juteklību. Visumā šīs pārdomas pārsniedza abu lasītāju garīgo līmeni, kuriem tās gan arī nebija domātas.

Bija minēti arī vārdi. Tie bija apzīmēti ar iniciāļiem.

Gandrīz katru otro vai trešo dienu (netrūka nevienas dienas, dienasgrāmata bija rakstīta ārkārtīgi rūpīgi, tur nebija arī gandrīz neviena izsvītrota vārda!) figurēja ar sarkanu tušu rakstīti un ar lineālu kārtīgi pasvītroti skaitļi, piemēram: «2 reizes» vai «4 reizes». Starp citu, «4 reizes» varēja sastapt reti un lielāks skaitlis nekā «5 reizes» vispār nebija atrodams. Dažkārt bija rakstīts «1 reize», tad pasvītrojuma trūka, toties skaitlis bija apvilkts ar mazu apli.

Bez tam vēl varēja sastapt divas dažādas zīmes. Ko tās nozīmēja, bija saprotams no ieraksta vāka iekšpusē: vēdera iziešana un caurejas līdzekļu ieņemšana. Arī šīs zīmes izskatījās kā zīmētas. Kouksa kungam bija sparīgs rokraksts, kas liecināja par zināmu vērienu.

Pārējo saiņa saturu veidoja ļoti šaubīgas fotogrāfijās. Tās liecināja, ka bieži tikušas apskatītas.

īsu brīdi klusu palasījis, Brauns piespieda pogu un ienākušajam ierēdnim iedeva zīmīti, uz kuras bija uzmetis pāris vārdu. Kad ierēdnis atkal atgriezās, ari viņš varēja uz galda nolikt paciņu. Tajā bija Londonas policijas aktis un izziņas.

Brauns izņēma no paciņas oficiālu dokumentu un salīdzināja to ar kādu ierakstu Kouksa dienasgrāmatā. Atstājis savu resno rādītāja pirkstu šai vietā, viņš sacīja, kā bija paradis, lēni un pārdomāti:

—   Mīļais Alek, šim puisim mēs te nevaram piesieties. Kādus veikalus viņš taisa, tas mums nav zināms; mēs principā neokšķerējamies godīgu cilvēku komerciālajās operācijās; kur tad mēs citādi nonāktu? Tas vīrs samaksā savus nodokļus, labi. Mēs no veikaliem arī neko nesaprotam. Ar džentlmeņu privāto dzīvi mēs arī nenodarbojamies, un ar ielaušanās zādzībām viņš nav nodarbojies. Vienīgais te būtu kāds divus gadus vecs ziņojums, ka šis kungs kratīšanas laikā atrasts šaubīgā viesnīcā kopā ar kāda Jūrlietu ministrijas valsts sekretārā sievu. Bet to labāk iedod rokā kādam avīžniekam. Es zinu pāris cilvēku, kas tādu lietu var apstrādāt.

Viņš atkal piespieda pogu un saņēma citus pabiezus vākus ar uzrakstu «Santaža».

Tos kā vienmēr rūpīgi izskatījis, viņš nosprieda:

—   Ņem Gonu. Tas ir viens no labākajiem*

Mekhīzs paņēma ziņojumu, pievienoja to savam

materialam, uzsita draugam pa muguru un izmeta:

—   Ja es gadījumā tuvākajā laikā apprecētos — oficiāli, saproti, — vai tu varētu atnākt uz kāzām? Man tas būtu svarīgi bankas ļaužu dēļ. Viņi lāgā negrib palīdzēt.

—   Ja būs iespējams, — sacīja Brauns ar nepatiku, — bet bieži tas tiešām vairs nedrīkst atkārtoties.

Mekhīzs domīgs devās projām. Kas attiecās uz Brauna izturēšanos pret veciem draugiem, tad tā vairs nebija tāda kā senāk. Viņš, protams, bija pilnīgi uzticams. bet uz viņa pleciem pēdējā laikā acīm redzot gūlās liela atbildība …

Ari ar banku Mekhīzs netika galā. Tai radās arvien jauni iebildumi.

Turklāt viņa paša ļaudis radīja grūtības. Tie gribēja redzēt naudu. Ar smagu sirdi Mekhīzs apzinājās, ka jārūpējas par gandrīz simt divdesmit cilvēkiem, lielāko tiesu ar ģimenēm, un viņš šīs rūpes ņēma nopietni.

Kaut kam vajadzēja notikt, tur nebija nekādu šaubu. Ja izdotos dabūt rokās vecā Pīčerna naudu, viņš varētu uzelpot.

Mekhīzs aizbrauca uz kādu no saviem veikaliem pie Vaterlo tilta. Tas nebija L-veikals, bet pieklājīgs antiku lietu veikals, ko vadīja sieviete, Fannija Kraislere, persona, kas kaut ko sajēdza no mākslas priekšmetiem. Uz turieni viņš mēdza doties, kad bija kas jāpārdomā. Tad viņš sēdēja kantorī un Šķirstīja vienu vai otru grāmatu.

Fannija, diemžēl, nebija veikalā. Viņa bija aizgājusi uz kādu ūtrupi. Meks piešķīra lielu nozīmi tam, lai dažiem no priekšmetiem, ko te pārdeva, būtu īsta dzimšanas apliecība.

Kantorī sakrautās grāmatas, kā ar zilu zīmuli stāvēja rakstīts uz kastes vāka, bija nākušas no Kingsholas mācītāja bibliotēkas, un tajās varēja atrast ārkārtīgi piedauzīgus vara grebumus. Meks tādas lietas nevarēja ciest. Viņš bija pārliecināts mākslas pretinieks. Riebuma pilns viņš vērtīgās grāmatas nolika pie malas.

Viņš domāja par Polliju. Kad Mekhīzs pēdējā laikā par meiteni domāja, to vienmēr pārņēma neaprakstāms nemiers. Viņa bija pārāk juteklīga.

Viņš piecēlās un devās uz Old-Ouk ielu.

Kad viņš divas reizes bija pagājis mājai garām, Pollija nonāca lejā. Kopā ar Mekhīzu viņa pāris reižu apgāja apkārt kvartalam.

Pollija bija ļoti maiga; likās, ka viņu māca kādas rūpes. Viņa izskatījās arī bālāka nekā parasti. Mekhīzs ievēroja ēnas zem viņas acīm. Atvadoties viņa tam nepaskatījās acīs.

Pollija tā starp citu bija pateikusi, ka kādu laiku vairs neiešot uz mājturības kursiem un tāpēc nevarēšot ar viņu tikties. Un svētdien notikšot pikniks ar Kouksu.

Mekhīzs nelāgā omā devās uz Tanbridžu. Viņš atcerējās, ka šodien bija viņa ceturtdiena.

Meks bija paradis katru ceturtdienu pavadīt zināmā mājā Tanbridžā, kur pie meitenēm izdzēra tasi kafijas un aprunājās ar Ženiju. Tā kā viņš jutās nomākts, Ženija viņam lika kārtis, bet nekas prātīgs neiznāca. Meitenes Meku kā parasti garlaikoja. Viņš nāca uz šejieni jau vairāk nekā piecus gadus.

Nākamajā dienā Mekhīzs uzmeklēja Gonu, kas rakstīja dažādām ne visai labas reputacijas avīzēm, un nodeva tam materialu pret Viljamu Kouksu.

Neilgi pēc tam Millers no Nacionalās depozitii bankas kādā veikalnieciskā sarunā izteica piezīmi, kas lika Alekhīza kungam atmest visas šaubas un iespējami ātrāk nodibināt kārtīgu ģimenes dzīvi. Tas atbilda arī Pollijas Pīčema jaunkundzes interesēm.

Ar to Mekhīzam cīņa pret Kouksa kungu kļuva nevajadzīga, un viņš aizmirsa Gonam nodoto kompromitējošo materialu.

Piektā nodaļa

Pie pilna galda tic likušies biļ Un kopīgi tālāk gāja. Tiem nebij gultas pat pusnaktī, Ne ari pilna galda vairs bij, Bērnam vārda tie nezināja.

Taču sniegs lai svelpj, lai lietus ass Pār savanti straumēm skrien, Paliek Hanna Keša, kā pienākas, Pie mīlā vira arvien.

Gan šerifs teic: — Viņš īsts blēdis ir, — Un daudzi vēl domā tā, Bet Hanna teic, lai visi dzird: — Viņš ir mans virs, mūs neizšķirt, Mēs paliksim kopā. Jā!

Un, kad viņš mānās un vāvuļo, Kad sitieni jāpanes, Grib zināt Hanna tikai to: — Vai viņam mīļa es?

Dalade par Hanna Kešu

MAZS, BET SOLĪDS UZŅĒMUMS

Nacionalā depozitu banka bija mazs, bet solids uzņēmums, kas lielākoties nodarbojās ar zemes īpašumiem. Tas piederēja septiņus gadus vecai meitenei, un to vadīja kāds vecs prokūrists, Millera kungs, kas izmantoja kāda tāpat visai veca advokata, vārdā Hotorns, padomus. Hotorns bija mazās īpašnieces aizbildnis.

Sarunās ar banku Mekhīzam iznāca darīšana ne vien ar Millera kungu, bet arī ar Hotorna kungu. Abiem kopā sanāca pāri par simt piecdesmit gadiem, un tam, kam bija darīšana ar viņiem, tad nu bija darīšana ar pusotru gadsimtu.

Mekhīzs bija griezies tieši pie viņiem un līdz ar to uzņēmies neaprakstāmu pacietības pārbaudījumu, gribēdams reizi par visām reizēm apklusināt baumas par saviem L-veikaliem. Patiešām, Sitijā nevienam nebūtu ienācis prātā uzņēmumu, kurā piedalījās ND banka, uzskatīt par tādu, kas būtu dibināts pēc 1780. gada. Un tik vecas firmas tiešām ir solīdas.

Bet tieši šā apstākļa dēļ viņam neveicās.

Bankai radās arvien jauni iegansti. Tā visu gribēja zināt, sākot ar veikalu īres maksu un beidzot ar to īpašnieku biogrāfijām. Un tomēr banka dīvainā kārtā likās ieinteresēta darījumā. Mekhīzs zināja, kādēļ: darījumi ar zemes īpašumiem, it īpaši tie, ko Millera kungs par tādiem uzskatīja, nebija vairs tādi kā kādreiz. Jauni investējumi kļuva reti, un veco objektu vērtība daudzos gadījumos bija stipri kritusi.

Hotorna kungs raudzījās nākotnē ar zināmām bažām. Viņš ar prokuristu Millera kungu nebija gluži apmierināts: lai gan pats bija vecāks par Milleru, tas viņam reizēm šķita pārāk vecs bankas vadīšanai. Ne par vienu vien izjukušu operāciju neizdarīgais Hotorns uzvēla vainu Millera neizdarīgumarn. Klusībā viņš dažkārt pat domāja Milleru aizstāt ar jaunāku, enerģiskāku spēku, un Millera kungs to juta.

Patiesībā abi jau kopš ilgāka laika bija sākuši svārstīties jaunā laika uztverē. Varbūt patiešām nevajadzēja būt tik pedantiskiem. Citas firmas nebija tik pedantiskas, taisīja veikalus un tika uzskatītas par uzticamām. Varbūt laikmetam vienkārši bija raksturīgs zināms vēriens.

Tāpēc viņi, kad tiem piedāvāja saistīties ar jaunā tipa L-veikaliem, nemaz nebija noskaņoti tik nelabvēlīgi, kā to varēja domāt. Sai lietā viss likās neparasts un nekārtīgs, bet taisni tas bija tas jaunais, modernais. Protams, viņi tieši*no sava viedokļa nespēja atšķirību starp jaunajiem uzņēmumiem saprast tik labi kā atšķirību starp jaunajiem un vecajiem Viņiem taujāšana bija drīzāk paradums. īstenībā viņi jau bija izšķīrušies par piedalīšanos šai lietā, it īpaši Hotorns.

Millers jau bija ļāvis noprast, ka, saņemot ielūgumu, viņš sevišķi nevilcinātos apciemot Mekhīzu

mājās, un tas daudz ko nozīmēja. Diemžēl, Mekhlzam nekādas īstas mājas dzīves nebija. Kad viņš tagad, ievērojot visas pieklājības formas, Millera kungu ielūdza savās gaidāmajās kāzās, tas ielūgumu tūliņ pieņēma — arī Hotorna kunga vārdā.

Mekhīzs juta, ka šim ielūgumam varētu būt lielāka nozīme iecerēto veikalniecisko sakaru nodibināšanā nekā visiem pasaules dokumentiem. Šai ziņā viņam bija taisnība.

No bankas viņš labā omā devās uz Vaterlo tilta rajonu. Kantorī aiz veikala telpām viņam bija saruna ar Fanniju Kraisleri, un viņš to paņēma līdzi.

Viņi apstaigāja kvartalā vairākus lieliskus antiko lietu veikalus un izraudzījās mēbeles. Tām bija jābūt izmeklēti skaistām; cenai nebija nozīmes.

Bet, kad viņi kādā tējnīcā ieturēja brokastis, Fannija pēc īsas klusēšanas pēkšņi sacīja, ar karotīti piedauzīdama pie apakštases:

— Tas viss taču ir blēņas. Kam tu īsti gribi šīs mēbeles? Sev? Protams, nē! Tu jau varētu vajadzības gadījumā dzīvot istabās ar tādām mēbelēm, lai gan nav ko pūst man miglu acīs. Dažas solidas, nupat no fabrikas atsūtītas istabu iekārtas par četrdesmit mārciņām arī būs omulīgākas nekā tās, ko es tev nupat esmu izmeklējusi. Tev ir mēbeļu krāvēja gaume, atzīsties, tas tev nemaz nedara kaunu. Bet mēbeles taču nemaz nav domātas tev, Mek. Tās domātas Millera un Hotorna kungiem, un ko lai viņi ar tām iesāk? Dzīvoklim jābūt modernam un dārgam. Tam jābūt tāda cilvēka dzīvoklim, kas seko laika garam. Tur var būt arī pāris vecu lietu, ko tu esi mantojis no mātes. Atzveltnes krēsls ar šujamgaldiņu vai kaut kas tamlīdzīgs. Par to es gādāšu. Atstāj to manā ziņā. Notiks tā, ka Pusotram gadsimtam nebūs jābažījas par naudu, ko viņi tev uzticēs. *

Mekhīzsvsmējās; viņi atkal apstaigāja tos pašus veikalus un visus pirkumus atsauca. Fannija viena pati nopirka citas mēbeles.

Pollija meloja, runādama par pikniku, uz kuru Kouksa kungs viņu esot uzlūdzis. Viņa Kouksa kungu Vispār vairs nebija redzējusi. Pāris reižu viņa gribēja mākleri apciemot brošas dēļ. Par to juvelierveikalā un laikam pat jebkurā lombardā, pēc viņas domām, varētu dabūt piecpadsmit mārciņas.

Bet viņai bija ļoti Jabas attiecības ar Meku. Viņš tai patika arvien vairāk. Un Pollija ievēroja, ka viņš to uzmana. Instrumentu veikala tuvumā pastāvīgi slamstījās pāris cilvēku, kas viņai sekoja, kad viņa izgāja no mājām. Sākumā tas viņu kaitināja, tagad tikai vairs glaimoja. Kopā ar Aleku viņa jutās droša. Mekhīzs nebija nekāds jauns ģeķis kā Smailss, kam vispār trūka jebkādas atbildības sajūtas. Kad Meks ierunājās par slepenām laulībām, Pollija priecīga iedomājās tēva seju, kad tas uzzinās par šo notikumu.

Viņa bija pārliecināta, ka Meku uz šādu lēmumu pamudinājusi piknika pieminēšana. Viņa iztēlē pikniks šķita kaut kas ļoti mežonīgs. Pollija smējās, par to domādama.

Piektdienas pēcpusdienā Pīčema kundze savam vīram ielika portfelī kreklu un dažas apkaklītes, un Pīčema kungs devās uz staciju. Pusstundu vēlāk arī Pollija mazajā, sārtajā istabā kravāja savas mantas.

Viņa slepeni bija nopirkusi zīda kreklbiksītes, arī mēļu korseti, un proti, L-veikalā, lai pārsteigtu Meku. Sīs mantas viņa salika vecajā, melnajā rokassomā, turklāt vēl garu naktskreklu bez izgriezuma, vienīgo, kas nebija lāpīts.

Pie ielas stūra piebrauca slēgta kariete, kurā sēdēja Mekhīzs.

Mekhīzs nebija sevišķi labā omā, jo skraidīja jau no agra rīta apkārt un nevarēja tikt pie savas parastās diendusas.

Vispirms viņi pabrauca garām policijas prezidijam. Mekhīzs lika apturēt zirgu un uz īsu brīdi uzgāja pie Brauna.

Arī Brauns nervozēja. Alekhīzs jau divas reizes bija pie viņa aizgājis, lai piekodinātu katrā ziņā ierasties.

Tā kā piemērotas mājas meklējumi līdz šim nebija vainagojušies ar panākumiem, Mekhīzam vajadzēja pusdienas laikā Braunam paziņot vēl kādu citu adresi, kas galvenā inspektora garastāvokli nespēja uzlabot. Ari tagad viņš vēl neizrādīja lielu patiku ierasties, taču tomēr apsolījās. Patiešām, kāzu panākumi bija atkarīgi no viņa ierašanās. Ne tikai Hotornam un Milleram, bet arī dažiem citiem viesiem policijas dižvīra apciemojums būtu ļoti nozīmīgs.

Koventgardena tuvumā Meks atstāja Polliju kādā tējnīcā un pats aizbrauca tālāk uz Kensingtonu. Viņa ļaudis tur iekārtoja dzīvokli kāzām, pēc tam kad priekšpusdienā kādā citā mājā bija noticis nepatīkams starpgadījums. Meka paša dzīvoklis Dienvidlondonā svinībām nelikās piemērots, jo bija par mazu.

Meks visu vēl atrada vislielākajā nekārtībā. Mēbeles apakšstāvam bija atsūtītas pirms augšstāvam paredzētajām un tagad traucēja. Ļaudis nebija nekādi mācīti mēbeļu krāvēji, bez tam viņi bija iedzēruši. O'Hara, kas vadīja iekārtošanas darbus, taisnojās, ka bijis pārāk daudz protestu.

Nams bija Somersetširas hercoga mazā pilsētas māja. Arī lielā pilsētas māja bija brīva — pats hercogs atradās Rivjerā, — bet lielā māja šķita pārāk plātīga, un bez tam tā bija jau mēbelēta, kamēr mazā stāvēja tukša, atskaitot vecākā sulaiņa dzīvokli. Vecākais sulainis Mekhīzam bija pateicību parādā.

Mekhīzs šeit nevarēja neko daudz palīdzēt, tādēļ drīz atkal aizgāja projām un vēlreiz aizbrauca pie Brauna. Viņš to vairs nesastapa prezidijā. Tāpēc Mekhīzs pārbrauca pāri Vaterlo tiltam, aizsūtīja Fanniju pie Pollijas un meklēja Braunu tā privātdzīvoklī, bet arī tur to neatrada.

Fannija tūliņ pazina Firziķi pēc apraksta un ar viņu ātri sadraudzējās. Firziķis mazliet nervozēja par Mekhīza ilgo prombūtni. Viņa jau dzēra trešo glāzi tējas. Ari naudas viņai nebija.

Fannijas ierašanās Polliju vispirms nomierināja, bet tad viņa sāka domāt, kādas gan šai sievietei varētu būt attiecības ar Meku. Fannijai bija mazliet vairāk par trīsdesmit gadiem, un viņa labi izskatījās. Fannija pēkšņi iesmējās un pastāstīja Firziķim, ka pārzinot Meka antiko lietu veikalu pie Vaterlo tilta un ka viņai esot slims vīrs un divi bērni. Tas dīvainā kārtā Polliju tūdaļ nomierināja, gan ne uz ilgu laiku.

Visļaunākais likās tas, ka tagad jau bija par vēlu doties uz veikaliem pirkt kāzu tērpu. Bažas, ka varbūt vakars būs jāpavada savās parastajās drēbēs, Pollijai laupīja visu prieku par kāzām. Meks viņai bija sacījis, ka būšot daudz smalku ļaužu.

Meks ieradās diezgan vēlu — Braunu viņš, starp citu, nebija sameklējis — un paņēma abas sievietes savā karietē. Pollija nevēlējās, lai Fannija ietu projām, kā to gribēja Meks. Uz viņas iebildumu, ka tai neesot piemērotas kleitas, Pollija neatbildēja ne vārda.

Paskatījies pulkstenī, Meks nolamājās. Protams, tagad visi veikali bija slēgti. Viņš ļoti labi saprata, ka Pollija negribēs savā nākamajā dzīvoklī ieiet mājas kleitā, arī pa sētas durvīm ne. Viņai nekas nebija jāsaka. Mekhīzs apturēja karieti parkā pāris simtu metru no mājas un aizgāja sagādāt tērpus.

To viņš uzdeva kādam no saviem puišiem, kas bija gatavo apģērbu speciālists un kam bija pietiekami laba gaume, lai kļūtu par nodaļas vadītāju pie Vorta, tikai ne pietiekami daudz soliduma. Vortam otrā dienā tiūka piecu tērpu, un direktrise policijai apliecināja, ka tie bijuši no labākajiem. Bullijam šās lietas dēļ tuvākajās nedēļās radās visādas nepatikšanas, jo otra cilvēka ar tādu gaumi vismaz noziedznieku aprindās vairs nebija. Bet Meks varēja Pollijai aiznest uz karieti pirmklasīgu līgavas tērpu.

Vienu no pārējiem uzvilka Fannija, kurai tātad arī bija līgavas tērps.

Mājā Pollija ieraudzīja kādus piecdesmit cilvēkus, kas gan likās piederam pie pavisam dažādiem sabiedrības slāņiem. Bez kāda lorda Blumsberija, kāda pulkveža, diviem apakšnama locekļiem, diviem pazīstamiem advokatiem un Sv. Margrietas baznīcas mācītāja (kas izpildīja laulāšanas ceremoniju blakus istabā) viņa kratīja krietno labo roku vēl daudziem solidas uzvedības veikalniekiem, kas bija lielākoties tukli un maza auguma. Tie bija Meka aģenti un iepircēji, vairums no tiem bija ieradušies ar savām sievām.

Arī pāris L-veikalu īpašnieku bija uzlūgti, nožēlojami cilvēki kārtīgos uzvalkos un ar svinīgu sejas izteiksmi. Viņi tur stāvēja, it kā būtu manekeni.

Māju Pollija šajā burzmā nevarēja neko daudz apskatīt; viga dzirdēja, ka vīrs sacīja lordam, viņš to esot nomājis no sava drauga, Somersetširas hercoga.

Pa kreisi no līgavas sēdēja vecais Hotorns. Pollija, ko viņš pazina no bērnības — meitene bieži bija nākusi tēvam līdz uz banku un tur rotaļājusies ar čeku blankām, kamēr kungi pārrunāja darīšanas, — viņam pastāstīja, ka Meks un viņa vakar esot sastrīdējušies ar vecākiem, jo Meks nevienu no «fabrikas» neesot gribējis ielūgt kāzās. Tas likās mazliet neticami, bet Pusotra gadsimta ar to acīm redzot samierinājās.

Vieta pa labi no līgavaiņa pagaidām palika brīva.

Brauns vēl joprojām nebija ieradies. Mekhīzs vairākas reizes mielasta laikā gāja ārā sūtīt kādu viņam pakaļ. Bez Brauna klātbūtnes kāzas Mekbīza acīs zaudēja jebkuru nozīmi. Viņš bija pārliecināts, ka policijas ierēdņa klātbūtne uz Pusotra gadsimta atstās paliekošu iespaidu.

Brauns ieradās tikai tad, kad jau servēja putnus. Viņš neizskatījās diez cik priecīgs un nebija formas tērpā. Meks viņam to sirds dziļumos ņēma ļaunā.

Pret Polliju viņš izturējās burvīgi. Firziķis tam tiešām patika. Viņa sēdēja pavisam taisni un ar mazliet pietvīkušu seju tēloja namamāti. No visa kā viņa ēda tikai gaužām maz, kā tas līgavām arī pieklājas. Tas taču atstāj nepatīkamu iespaidu, ja maigas būtnes aprij veselas vistas un zivis.

Izvietojums pie galda, pēc galda lejasgala viesu lielākās daļas domām, nebija gluži taisnīgs, bet viņi par fo neapvainojās. Līgava izskatījās tik starojoša, ka visi jutās apmierināti.

Mekhīzs klusībā bija bažījies par savu viesu uzvedību. L-veikalu īpašnieki ēda gluži pieklājīgi, jo nejutās šeit kā savās mājās, bet iepircēji, protams, neizturējās tik apvaldīti. Mekhīzs, deserta laikā piesēdies pie vigiem, ar nepatiku dzirdēja viņu sievas sačukstamies — viņas, protams, savā starpā nesatika — un pat saklausīja kādu nepārprotamu jēlību, kuras autori labi iegaumēja.

Visumā tomēr atlase, ko viņš bija veicis savu ļaužu starpā, izrādījās lieliska. Neviens no klātesošajiem nefigurēja noziedznieku albumos ne Anglijā, ne ārzemēs, izņemot Gruču, bet to bez īkšķa nospieduma nebūtu pazinuši kaut vai visi Skotlendjarda ierēdņi kopā. Viesu lielāko da|u sastādīja veikalu īpašnieki, kam taču tiešām nekas nebija aiz ādas un kas ar savu muļķīgo izskatu atstāja nepārspējami godīgu iespaidu. Tas, ka tika uzaicināta 2enija, bija nekaunība no O'Haras puses; prostitūtām ģimenes lokā nebija vietas; bez tam to noteikti pazina vismaz pulkvedis. Turpretī tādi cilvēki kā Rīdijs, «komivojažers», kas bija viens no impērijas veiklākajiem slepkavām un tērzētājiem, ievērojami sekmēja saviesīgu dzīvi. Īstenībā šī sabiedrība varēja mierīgi rādīties visur.

Pēc kafijas Mekhīzs kopā ar Hotornu un Milleru iegāja kādā no blakus istabām, kur uz galda un krēsliem vēl mētājās laulāšanas ceremonijas piederumi. Brauns jau bija atvadījies, aizbildinādamies ar dienesta pienākumiem. Mekhīzs, Hotorns un Millers pie glāzītes liķiera pārrunāja ND bankas līdzdalību L-veikalos.

Vecie kungi pagaidām vēl neielaidās nekādos sīkumos. Viņi ne ar vienu vārdu nelika manīt, ka Pollijas vecāku neierašanās viņus zināmā mērā apbēdināja. Mekhīzs, protams, bija ar to rēķinājies, ka tas viņus uztrauks, tomēr nesniedza nekādus paskaidrojumus. Viņš paļāvās uz to, ka Pīčema kungs agrāk vai vēlāk samierināsies ar notikušo, un Pusotra gadsimta klusēšana liecināja, ka viņi izprata situāciju un bija ar viņu vienis prātis.

Kad kungi atgriezās, sabiedrība jau dejoja. Firziķis dejoja ar O'Haru. Medību istaba atstāja svinīgu iespaidu. Tā bija iekārtota vismodernākajā «jūgendstilā».

Meks uz pāris minūtēm apsēdās pie atstātā galda. Viņa treknais zods bija iegrimis cietajā apkaklē, plikā galva pietvīkusi, jo viņš jau bija mazliet iedzēris. Mekhīzs mēģināja visu pārdomāt. Viņam izdevās samērā īsā laikā izdomāt vairākas domas.

«Ak,» tā viņš apmēram domāja, «kā gan nepatikšanas spēj samaitāt dzives skaistākās stundas, tāpat

kā cīpslas — gabalu vērša gaļas! Visskaistākos mirkļus mums sagandē rūpes! Kad cilvēks savā sirdi visvairāk pacilāts, kad viņš ir visskaidrāko jūtu pilns, viņam jānokaujas ar domām par naudu. Es nevaru tā vienkārši pasēdēt un iedzert vīnu. Ja es to darītu, tad mani mīļie viesi, šie cūkas, uz vietas saķēzītu visu, kas šeit ir tīrs. Tātad man viņi jāuzmana, es nedrīkstu sev atpogāt bikses, kaut tās ap vēderu tik šauras. Pašam sevi man arī jāuzmana, es ari esmu cūka. Viss varētu būt tik skaisti, ja šiem nolādētajiem lopiem būtu bijība pret tām jūtām, kas cilvēkam ir viņa dzīves skaistākajā dienā. Es esmu vislabsirdīgākais cilvēks, bet, kad pašlaik Garpirkstu Ede dodas ar Čarlija sievu uz blakus istabu, mani pārņem niknums. Kaut ko tādu es savās mājās neciešu. Ženija arī varēja labāk nenākt. Tas taču traucē. Es nevaru savai sievai sēdināt blakus tādus cilvēkus, tas ir pārāk daudz prasīts. Pollija visiem patīk. Es ari nevienam neieteiktu neiekārot manu sievu. Cūkas! Lai viņi priecājas ar savām kazām! Tas ir, manējā nav nekāda kaza, to es nedrīkstu teikt, tas ir nekrietni, savējo nedrīkstu minēt vienā elpas vilcienā ar citām. Viņa ir veselu galvas tiesu pārāka par tām, ari par mani. Es, diemžēl, neesmu nekāds goda tīrs, neesmu īsti smalks cilvēks. Bet es varu šo to veikt. Kad lieta ar banku būs kārtībā, es būšu godīgs, šoreiz. Ir tik patīkami būt godīgam — ja tas pašam finansiali nekaitē. Vai arī kaitē tikai mazliet. Vai pat dod kādu labumu. Tagad man atkal jāceļas augšā. Skaistākās stundas ir pilnas ar klapatām. Tas ir skumji, ļoti skumji!»

Mekhīzs piecēlās, lai parūpētos par karieti. Dodoties pēc ceļasomas, viņš pārsteidza Bulliju, ko sauca arī par Līkpirkstu Jēkabu, ar Zāģroberta sievu; Meks sacēla traci un stingri jo stingri pieteica «ar tādām cūcībām viņa mājās nenodarboties». Viņam nepatika arī tas, ka Firziķis vēl joprojām dejoja ar gaisīgo O'Haru. Viņš diezgan strupi pārtrauca deju. Bet visumā Meks nevarēja sūdzēties par svinību norisi.

Kad jaunais pāris brauca projām kāzu ceļojumā, viesi, kā jau pieklājas, stāvēja uz lieveņa un māja ar

rokām. Tikai Meks vien, kā labs cilvēku pazinējs palūkojies pa lodziņu karietes mugurpusē, redzēja, ka daļa viesu sumināja Fanniju kā otru līgavu.

Viņi vēl paspēja uz Liverpūles vilcienu.

Mekhīzam kāzu ceļojums laika ziņā nelikās diez cik parocīgs.

Perifērijā pirms divām nedēļām bija izlaupīti divi tēraudpreču veikali. Nedēļas laikrakstā «Spogulis» — tas tā saucās tāpēc, ka redakcija pilsoņiem tik ilgi rādīja spoguli, kamēr tie beidzot maksāja, — pirms pālis dienām bija parādījusies piezīme, ka viens no redakcijas locekļiem kādā L-veikalā esot nopircis bārdas dzenamos asmeņus no izlaupītajiem veikaliem. O'Hara nekavējoties ievadīja sarunas, tomēr Mekhīzam tieši tagad bija grūti maksāt, un tāpēc viņš kādu redaktoru, kas viņam rādīja spoguli, izmeta laukā. Tad «Spogulis» prasīja no L-veikaliem, lai tie uzrādot pavadzīmes par bārdas dzenamiem asmeņiem. Tās, dabiski, varēja sagādāt, bet tikpat dabiski bija tas, ka ar to lieta vēl nebeidzās.

Sagādājot galda sudrabu, arī gadījās kļūme; pārāk lielajā steigā tika nogalināts kāds cilvēks. To gribēja šefam noslēpt, lai nesabojātu svētku prieku, bet Meks tomēr bija ko uzodis. Arī šoreiz bandas sliktais finansialais stāvoklis noveda pie tā, ka ļaudis pavirši strādāja.

Kad Meks dzirdēja par nāves gadījumu, viņš vislabprātāk būtu vēl pēdējā brīdī atteicies no kāzu ceļojuma, bet tas nebija iespējams. Tad viņš nolēma ceļojumu vismaz apvienot ar dažām darīšanām un tāpēc izraudzījās Liverpūli.

Firziķis vagona kupejā izskatījās ļoti jauka. O'Hara lieliski dejoja, un īsajā ceļā no lieveņa līdz karietei zem kuplajām tumšajām kastaņām viņa skaidri bija izjutusi, ka šī patiešām ir viņas dzīves skaistākā diena. Vēl nekad ap viņu nebija grozījušies tik daudz cilvēku. Viņa jutās laimīga. Meks slepus, citiem pasažieriem neredzot, paspieda sievas karsto roku.

Kādā Liverpūles viesnīcā viņi bija likuši rezervēt nelielu istabu. Pirms gulētiešanas abi ēdamzālē vēl izdzēra pudeli burgundieša. Bet tā bija kļūda. Kāpdams augšā pa kāpnēm, Meks juta, ka ir visai noguris.

Viņš gandrīz nespēja pienācīgi apbrīnot jaunās^ kreklbiksītes un pie mēļām korsetēm likās pieradis. Bet tur bija vainojams vienīgi nogurums.

Drīz abi aizmiga, bet pašā nakts vidū nozvanīja modinātājs, ko Mekhīzs piesardzības dēļ bija uzgriezis, un viņi vēl pavadīja kādu patīkamu stundiņu. Kad Pollija Mekhīzam nopietni jautāja, viņš atzinās, ka agrāk tam bijuši daži romāni (romānā ar Fanniju viņš neatzinās, bet ar Ženiju — tikai daļēji), un Firziķis atzinās, ka Smailss viņu kādreiz noskūpstījis, protams, tai ilgi pretojoties. Šī atzīšanās īstenībā bija visas dienas kulminācijas punkts un lika pamatus viņu ilgstošajai mīlestībai.

Arī Pollija jutās laimīga un piedeva Mekām profesionālā kramplauža pagātni, par kuru viņš tai pastāstīja viesnīcas zālē, dzerot burgundieti. Viņš tai arī atļāva mazliet izvilkt zobenu no resnā spieķa. Pollija Mekām pat piedeva viņa romānus un, kas nozīmēja vēl vairāk, arī viņa diezgan dīvainos ieradumus, kā, piemēram, kasīšanos zem krekla. No tā viņa manīja, ka savu vīru tiešām mīlēja.

Džonatans Pīčema kungs no baroneta, bukmeikera, namīpašnieka, tekstilnieka un restorānā īpašnieka bija dabūjis pilnvaras. Ar Kouksu viņš satikās uz perona.

Ceļā uz Sautemptonu kungi nepārmija vairāk par desmit vārdiem. Koukss, uzspraudis uz šaurā deguna pensneju, lasīja «Times», un Pīčems klusu sēdēja kaktā, rokas uz nabas salicis.

Vienu mirkli mākleris pārtrauca lasīšanu un vienaldzīgi sacīja:

— Mefikinga turas. Sīksti puiši!

Pīčems klusēja.

«Slikti,» viņš domāja savā kaktā, «angli plosās pret angļiem. Ne tikai šis te, bet arī angli Mefikingā ir pret mani. Kaut viņi padotos! Tad viņiem nevajadzētu ne palīgspēku, ne kuģu un darījums, kas mani izputina, tiktu anulēts. Tagad viņi tur sēž karstumā un dienu no dienas gaida kuģus, kas man viņiem jāpērk par saviem iekrātajiem grašiem. Izturiet, viņi katru dienu saka cits citam, neatkāpieties ne soli, labāk ēdiet mazāk, nostājieties tur ložu krusā, kamēr vecais Džonatans no saviem iekrātajiem grašiem nopirks kuģi, kas atvedis palīgspēkus! Ja notiktu pēc viņu prāta, tad nolādēto kuģu pirkšana ātri virzītos uz priekšu, bet, ja pēc manējā, tad lēni jo lēni; tā mūsu intereses ir pavisam pretējas, un mēs taču viens otru nemaz nepazīstam.»

Sautemptonas viesnīcā viņi steidzīgi izšķīrās, pat nepaēduši kopā vakariņas. Bet nakts vidū Kouksa istabā, kas atradās blakus Pīčema istabai, bija dzirdams negants troksnis.

Pīčems uzvilka bikses un iegāja pie Kouksa. Mākleris gulēja gultā, apsedzies līdz zodam, un istabas vidū stāvēja pajauna sieviete, kas, atskaitot zeķes, bija pavisam kaila un pilnā kaklā lamāja Kouksu.

No sievietes vārdiem varēja noprast, ka tā nevēlējās izpildīt uzstādītās prasības. Viņa aizrādīja uz savu ilggadējo praksi un lielo pieredzi un uzsvēra arī, ka esot absolūti brīva no aizspriedumiem; kā lieciniekus viņa minēja visādus ostas strādniekus, arī matrožus, prasīgus, daudz ceļojušus kungus. Pat visā pilsētā kā cūka pazīstamais tiesas darbinieks neesot iedrošinājies par desmit šiliņiem uzstādīt tādas prasības.

Sieviete lieliski prata noniecināt JĶouksu. Bez jebkādām pūlēm viņa atrada salīdzinājumus, kas, ja tos drīkstētu iespiest, šai grāmatai ar savu dzejisko spēku varētu nodrošināt gandrīz vai saules mūžu.

Tikko Pīčems bija ienācis, kad pie durvīm jau atskanēja klauvējieni. Atgrūdis vairākus uztrauktus viesmīļus, viņš mēģināja dāmā, kas, glezni uzmetusi uz pleciem plīša galdautu, vilka kājās kurpes, modināt Interesi par komerciāliem darījumiem.

Pēc sīkstas cīņas viņa, aizbāzusi aiz zeķes dažas naudas zīmes, aizgāja, sacīdama:

— Jūs darītu labi, ja savam draugam vēl žigli pagādātu divas vai trīs dāmas; citādi jūs nespēsit panākt, lai viņš viesnīcu varētu atstāt citādi kā četrrāpus.

Kad viņa bija projām, abiem kungiem vajadzēja sakravāt savas mantas, jo viesnīcai viņu klātbūtne vairs nešķita nepieciešama. Viņi pārvācās uz citu viesnīcu.

Pulkstenis jau bija četri. Tāpēc viņi vairs negāja gulēt, bet pasūtīja tēju un aprunājās.

Kouksam |oti gribējās runāt. Viņš Pīčema kungam neslēpa, ka notikusī scēna viņā radījusi spēcīgu pretīguma sajūtu, vaļsirdīgi nosodīdams savu vājību pret tādām padibenēm.

—   Šie cilvēki, — Koukss sacīja skumji un satraukti, — zaudē jebkuru stāju, kad tos izrauj no parastās vides. Viņi nepanes apiešanos, kas raksturo džentlmeni. To pat nevar ņemt ļaunā, jo nekā labāka tie nav redzējuši. Viņi arvien mētāsies ar visneķītrākajiem lamu vārdiem. Tas, ka šie (audis pastāvīgi sevi apgāna par naudu, laupa viņiem jebkuras cēlākas jūtas. Viņi negrib strādāt un negrib arī dot pretvērtību par naudu, ko saņem. īstenībā viņi vēlas tikai ērtu dzīvi un vairāk neko. Tas jau man arī nepatīk pie sociālismā. Sis rupjais materiālisms kļūst nepanesams. Tādas būtnes lielākā laime ir nodošanās slinkumam. Sie pasaules lāpītāji nekad neko nesasniegs. Viņi aizmirst cilvēka dabu, kas ir caur un cauri samaitāta. Jā, ja cilvēki būtu tādi, kā mēs to gribētu, tad ar viņiem varētu daudz ko iesākt, bet tā nekas nesanāk. Galu galā paliek tikai paģiras.

Pīčems, kā parasts, stāvēja pie loga un vēroja laukumu, — bija jau diezgan gaišs, — ko patlaban kāds vīrs zilā blūzē laistīja no hidranta. No ostas aizdārdēja garām pirmie rati ar dārzeņiem.

Kad Koukss savu runu bija beidzis, Pīčems sausi pateica:

—   Jums vajadzētu precēties, Kouks.

Koukss pieķērās šim padomam kā slīcējs pie salmiņa.

—   Varbūt man tiešām vajadzētu to darīt, — viņš domīgi teica, — man ir nepieciešama mīloša sirds. Vai jūs man gribat dot savu meitu?

—  Jā, — nepagriezdamies sacīja Pīčems.

—  Jūs man viņu uzticētu?

-7Katrā ziņā.

Koukss skaļi elpoja. Ja Pīčems atskatītos, viņš ievērotu, ka Koukss neizskatās sevišķi labi. Visa šī lieta viņu bija smagi skārusi.

—   Znotu jūs nedabūtu sliktu, — viņš nervozi teica, — es savu lietu protu. Un es esmu cilvēks ar principiem. Mums patiešām vajadzētu par šo lietu parunāt. Redziet, operācijā, ar kuru es pašlaik nodarbojos, viscaur ir lieliska; tai patiešām ir plašs vēriens. Jūs vēl nezināt, cik lieliska tā ir. Jūs pats arī esat iejaukts, turklāt visai pamatīgi! Man liekas, jūs vēl nemaz nenojaušat, kas man tur atlēks, Pīčem. Jūs esat liecinieks tam, kā es kārtoju veikalus. Tagad, kad mūsu attiecības izveidojas šādi, es jums varu mierīgi uzticēties, jo vairāk tāpēc, ka pamatos viss jau ir kārtībā. Jūs pats, ciktāl es visu varu pārredzēt, esat iekritis ar vismaz septiņtūkstoš mārciņām. Jūs droši vien neticat? Nu, cik, jūs domājat, maksā tās laivas, ko mēs šodien apskatīsim? Starp mums runājot, es to jau zinu. Tie ir pirmklasīgi kuģi. Lētāk nekā par 35 000 mārciņām mēs vai, pareizāk, jūs tos nevarēsit dabūt. Bez ordera, kas ir manā rīcībā, tie būtu pat vēl dārgāki. Pirmajā acumirklī jūs droši vien teiksit, ka tas tomēr ir mazāk nekā 49 000, ko maksā valdība. Bet tas tikai tā izliekas. Jūs pērkat jaunus kuģus un vecos pārdodat, bet par jūsu eksperta minēto cenu. Vairāk tie tiešām nav vērti. Vai jūs to vēl atceraties? Divsimt mārciņas.

Pīčems jau sen bija pagriezies. Viņa trīcošā roka tagad tvēra pēc loga aizskara blakus. Viņš raudzījās Kouksā kā kādā milzu čūskā.

Koukss iesmējās un turpināja:

—   Remonta darbi, kukuļošanas nauda, mana starpniecības nauda — tas viss neizmaksātu jums tik daudz, ja kuģi būtu lēti un maksātu 11 000 mārciņu. Cita lieta, ja tie maksā 35 000 mārciņu. Tad tur vēl nāk klāt jauna kukuļošanas nauda par kuģu apmaiņu — vismaz 7000 mārciņu. Ko jūs par to domājat?

Pīčems blāvajā rīta gaismā tagad izskatījās grūti slims.

Visjaunākais tas, ka viņš to bija nojautis! Viņš bija iekritis noziedznieka nagos un to jau pašā sākumā nojautis. Ja viņš būtu izglītots, tad varētu iesaukties:

«Kas gan ir Edips4 , slidzinot ar mani? Vienmēr un visur gadu tūkstošu laikā viņu uzskatīja par visnelaimīgāko no mirstīgajiem, par dievišķīgo benžu paraugdarbu, par visvairāk iekritušo no visiem, ko jebkad kāda sieviete dzemdējusi! Salīdzinot ar mani, viņš ir laimes bērns. Viņš uzsāka sliktu veikalu, pats to nenojauzdams. Sākumā tas likās labs, nē — sākumā tas bija labs. Bija patīkami gulēt ar šo sievieti, nemierpilnais atrada ģimenes laimi. Gadiem ilgi šim vīram nebija nekādu materialu rūpju un viņš baudīja vispārēju cieņu. Tad izrādījās, ka laulības saites nevarēja būt ilgstošas; nu labi, tās nācās saraut, viņam atkal nebija laulības saišu, tās sievietes gulta viņam turpmāk bija liegta. Viņam uzbruka muļķi un skauģi; tādu bija daudz, lādi bija gandrīz visi, ļoti nepatīkami! Bet bija taču vēl citas zemes, tādiem klaidoņiem vienmēr tādas atradīsies. Pats sev viņš nekā nevarēja pārmest: viņš nebija darījis neko, no kā bija varējis izvairīties. Bet es visu zināju, es pats esmu muļķis, tātad esmu dzīvei nederīgs. Izrādījās, ka man var iesmērēt mēslu mušu par 1000 (vienu tūkstoti) mārciņām. Es vairs nevaru pāriet pār ielu, nebaidīdamies, ka nenoturēšu omnibusu par vēja norautu lapu. Es piederu pie tiem, kas pārāk dārgi samaksā par vālēm, ar kurām tos sit nost, un ko vēl turklāt apšmauc ar viņu kapa vietu cenām!»

Pa to laiku vecais vīrs Kouksam bija apnicis.

— Aiz visiem šiem iemesliem, — viņš mierīgi sacīja, — es esmu pavisam ideāls znots.

Rīta kafiju viņi jau dzēra kā radi. Pīčems izteica dažus uzmanīgus vārdus par savu instrumentu uzņēmumu; mākleris uz mirkli iedomājās Firziķa skaisto ādu. Tad abi kungi gāja apskatīt savus jaunos kuģus.

Varēja dabūt divus kuģus — |oti labus un ļoti dārgus. Kopā ar kādu trešo kuģi Plimutā, kurš Kouksam bija zināms, tie maksāja tieši 38 500 mārciņu; vismaz 8000 mārciņas no šās sumas pienācās Kouksam kā starpniecības nauda. Tā kā Pīčems no aitu ganāmpulka bija pārgājis miesnieku kārtā, viņš vairs necēla

nekādus sevišķus iebildumus. Galvenais bija — tikt pēc iespējas ātrāk mājās. Atejā viņš uz maza papīriņa aplēsa, ko zaudētu bez Pollijas. Tomēr gandrīz vēl grūtāk būtu panest Kouksa pelņu. To pavirši aprēķinādams, Pīčems skaļi ievaidējās, un kāds garāmgājējs vaicāja, vai viņš neesot slims.

Patiešām-, sākot ar šo dienu, Pīčemu mazāk nodarbināja doma par iznīcinošajiem zaudējumiem, kas viņam gandrīz būtu jācieš, bet daudz vairāk fantastiskā peļņa, ko viņš varēja gūt, kļūstot par maklera radinieku.

Svarīgākais tagad bija raidīt cīņā Firziķi. Labāku vīru meitene vispār nevarēja dabūt. Tas bija ģēnijs.

Un Pīčerns taču zināja tikai nelielu daļu no tā, ko plānoja Koukss. Bet šo to no tā, ko Pīčems iedomājās zinām, Koukss nekādā ziņā neplānoja.

Mekhīzs Liverpūlē nokārtoja savas darīšanas. Pirmo reizi Pollija viņu pavadīja uz kādu no viņa veikaliem.

No pustumšas telpas viņiem pretim iznāca liels, neskuvies vīrietis. Veikals bija izbalsināts. Uz neēvelētu dēļu plauktiem bija kārtīgi novietoti lieli audumu baķi, veseli saišķi dzeltenu mājas kurpju, kārbas ar kabatas pulksteņiem un zobu sukām, lampu, piezīmju grāmatiņu, pīpju kaudzes, visā visumā ap divdesmit dažādu preču.

Vīrietis, uzzinājis, ar ko darīšana, klusēdams atvēra zemas koka durvis, kas veda uz kādu telpu dziļumā, un pasauca veikalā savu sievu. Viņa ar zīdaini uz rokas iznāca no maza kambara, kurā bija tikai viens logs. Pollija pa atvērtajām durvīm ieraudzīja mēbeļu un bērnu jūkli.

Abi — vīrs un sieva — izskatījās slimīgi.

Viņi bija cerību pilni. Vīrs teica, ka tikšot galā. Viņam patīkot būt patstāvīgam. Pie kā reiz esot ķēries, to tik ātri vairs no rokām neizlaižot.

— Mans vīrs pieder pie cilvēkiem, kas tik viegli nepadodas, — sacīja pēc izskata visai vārgā sieva.

Cik Pollija varēja saprast, šiem cilvēkiem tomēr neklājās labi. īres maksa nebija augsta, bet to vajadzēja precizi nokārtot. Mekhīza kunga centrāle preces nesūtīja laikā un tās piegādāja nevienādos daudzumos; iegūlušās preces veikalu pārvērta par krāmu bodi. Sortiments bija vai nu pārāk plašs, vai arī pārāk šaurs. Tas, kas vēlējās gumijas kurpes, neinteresējās par kabatas pulksteņiem, bet lietussargu viņš varbūt nopirktu. Pārējo firmu veikali bija spēcīgi konkurenti, lai gan cenas tur bija augstākas.

Vīrietis sacīja, ka būšot ļoti grūti norēķināties jau šā mēneša beigās.

Mekhīzs v'rņam mierīgi un saprātīgi paskaidroja, ka lielo veikalu tīklu konkurence esot amorala, jo tie izmantojot svešu darbaspēku un kopā ar ebreju bankām pazeminot preču cenas. Attiecībā uz lielajiem veikaliem viņš to nomierināja^ aizrādot, ka greznajos veikalos, piemēram, pie I. Arona, viss nebūt neesot tik priekšzīmīgā kārtībā, kā izliekoties. Tie esot iekšēji caur un cauri satrunējuši, kaut arī ārēji spīdot. Tāpēc galvenais esot nelokāmi cīnīties ar šiem āroniem un kā viņus visus tur sauca. Te nedrīkstot būt nekādas saudzības.

Attiecībā uz īri Mekhīzs apsolīja pabalstus, bez tam mazākus un daudzveidīgākus sūtījumus, kā arī sacīja, ka parūpēšoties par precizu piegādi. No veikala viņš par to prasīja vairāk reklāmās. Varot taču zīmēt skrejlapas, ko bērni lai iespiežot pie fabriku vārtiem strādniekiem saujā; papīru došot centrāle.

Bērnu netrūka. Pollija uz mirkli iegāja dibenistabā.

Tur viss bija diezgan tīrs, bet mēbeles varēja saukt vienīgi par drupām. Uz dīvana, kas draudēja sabrukt, gulēja veca sieviete, īpašnieka māte. Bērni blenza uz ienācējiem. Vecā sieviete stūrgalvīgi raudzījās sienā.

Atkal iznākot laukā, abi uzelpoja. Meks sakopoja savas domas vienā teikumā:

— Vai nu kādam ir L-veikals, vai daudz bērnu!

Pie nākošā L-veikala (vairāk par diviem Liverpūlē pagaidām vēl nebija) Pollija palika ārā, kamēr Meks nokārtoja darīšanas. Pa skatlogu, aiz kura bija redzami apbrīnojami lēti un glīti uzvalki, viņa redzēja Meku

runājam ar jaunu, diloņslimu vīrieti, kas uz vienkārša koka galda šuva uzvalkus. Sarunas laikā viņš nevienu mirkli nepārtrauca darbu.

Pollija pēc tam uzzināja, ka drēbe viņam tika piegādāta — .tik un tik metru tik un tik uzvalkiem, kuru cenas bija noteiktas; tās, protams, bija ļoti zemas.

— Ļaudis, kas šeit iepērkas, — sacīja Meks, — nespēj daudz maksāt.

Ja šis cilvēks piegriežot nekad nekļūdījās un ja noiets bija labs, viņš varēja tikt cauri Viņam klātos labāk, ja būtu ģimene, vairāk darbaspēka. Bet tā bija viņa darīšana. Saskaņā ar L-veikalu sistēmu viņš varēja rīkoties pēc sava ieskata.

Mekhīzs Pollijai pastāstīja, ka šis vīrietis iepretim gludināmajam dēlim pie sienas piestiprinājis avīzes izgriezumu, kurā rakstīts: «Centība ir panākumu ķīla!»

Kad Mekhīzs kādā lēraudpreču vairumtirdzniecības veikalā vēl pasūtīja posteni bārdas dzenamo asmeņu ar atpakaļejoši datētu rēķinu, viņš visas darīšanas Liverpūlē bija nokārtojis un viņi varēja doties atpakaļ uz Londonu.

Viņi nolēma savu laulību Pīčema kungam pagaidām slēpt, lai to bez vajadzības nesakaitinātu. Pollija gribēja iet uz mājām viena, nomierināt māti (viņai ceļasomā bija pudele konjaka) un pēc tēva atgriešanas no Sautemptonas pieteikt Meku.

Bet, kad Pollija iegāja veikalā, Pīčema kungs jau bija klāt un visi briesmīgi uztraukušies par to, ka viņa visu nakti bijusi prom.

Jau pie durvīm māte tai izrāva ceļasomu no rokas. No turienes viņa izcēla dienas gaismā pudeli konjaka, Liverpūlē nopirktās kreklbiksītes un līgavas tērpu.

Sis skats atstāja satriecošu iespaidu; bet kam gan patīk ģimenes scēnas, un kas gan gribēs katrā ziņā uzzināt, ko vecie teica savai meitai, savas mīlestības auglim! Viss nāca gaismā, «Tintes Zivs» un Liverpūles viesnīcas istaba ar divām gultām. Mckhīza vārds, kam turpmāk vajadzēja būt arī viņa vienīgās meitas uzvārdam, Pīčemam bija kā rungas sitiens pa galvu. Džonatana Pīčema priekšā, ko Šoho un Vaitčepīa godbijīgi

dēvēja par ubagu karali, kā atvērta grāmata atradās Lielbritānijas salu un dominiju noziedznieku pasaule. Viņš zināja, kas bija Mekhīzs.

Bez tam viņš bija ne tikai apgānīts, bet arī izputināts. Viņam vairs nepiederēja ne tie trīs nami, kuru sienās viņš patlaban saņēma drausmīgo likteņa rungas sitienu, ne ķirmju saēstais galds, uz kura viņš patlaban atspiedās. Šorīt viņš Sautemptonā bija apskatījis trīs kuģus. No tiem vismaz viens bija jāsamaksā viņam vienam. Un viņa meita, pēdējais cerību stariņš, gulēja Liverpūles viesnīcas gultā kopā ar netīru kramplauzi!

— Es nokļūšu cietumā, — Pīčems trakoja, — mana meita novedīs mani cietumā! Vēl šorīt Sautemptonā es pēc negulētas nakts aizgāju un nopirku viņai kleitu; tur kantorī tā ir, tā maksāja divas mārciņas! Biju domājis: es viņai kaut ko aizvedīšu; lai viņa redz, ka par viņu tiek gādāts! Citiem bērniem jau no mazām dienām jānopelna sev iztika. Viņu kājas ir līkas, tāpēc ka vecāki skopojas ar pienu. Viņu dvēseles ir saindētas, tāpēc ka viņiem pārāk agri jāredz dzīves ēnas puses. Mana meita pienu dzer litriem, pilnpienu! Viņa redzējusi tikai laipnību un gādību. Viņa mācījās spēlēt klavieres! Tagad vienu vienīgu reizi es no viņas kaut ko prasu — lai viņa apprec krietnu veikalnieku, cilvēku ar principiem, cilvēku, kas viņu nēsās uz rokām! Viņš mani iesēdinās cietumā, tāpēc ka es viņas dēļ ielaidos darījumā, no kura nekā nesaprotu, vienīgi lai sagādātu viņai pūru! Ko šis samaitātais radījums īsti iedomājas? Kad es kādu no savām šuvējām pieķeru ar veikalvedi, tā tiek padzīta, tik ļoti es savās mājās rūpējos par morāli. Un mana meita ielaidusies ar plaši pazīstamu precību krāpnieku un pūra mednieku! Kā es tagad panākšu, lai viņa šķiras? Un bez tam viņa ir uz visu mūžu aptraipīta. Koukss viņai to nekad nepiedos; viņš sievietes šķīstībai piešķir lielu nozīmi, un pašreizējos apstākļos viņam ir tiesības būt izvēlīgam!

Firziķis kaukdama sēdēja savā sārtajā istabā un pat neuzdrošinājās sūtīt ziņu Mekām, kas «Tintes Zivī», visa ļaunuma šūpulī, gaidīja norādījumus, kad varēs ierasties pie sievastēva izšķirošajā vizitē.

Mekhīzs gaidīja visu vakaru vairāk vai mazāk pacietīgi un otrā rītā devās uz instrumentu veikalu.

Viņam stājās ceļā liels, drūms baiga izskata tēviņš un, kad Meks nosauca savu vārdu, klusēdams satvēra to aiz pleciem un izsvieda ārā pa durvīm.

Divas dienas vēlāk viņš no Firziķa saņēma zīmīti, lai dieva dēļ nerādoties. Vakarā Pollija pavisam noraudājusies tomēr atnāca uz dažām minūtēm uz stūra un pastāstīja, ka tēvs prasot, lai tā paliekot viņa mājā. Citādi viņš tai atņemšot mantojumu un bez tam par Meku ziņošot policijai, jo zinot par to pietiekami daudz Meks visai mierīgi klausījās un vismaz nekā nesacīja par bēgšanu un tamlīdzīgām muļķībām. Viņš tikai gribēja to uz piecām minūtēm aizvilkt uz parku, bet viņa negāja līdzi.

Vienu vai divas nedēļas viņi satikās tikai uz dažiem mirkļiem,

Sestā nodaļa

Es esmu apnicis, man netik mūžam dzivot; atstājies jel no manis, jo manas dienas ir kā nekas.

Kas ir cilvēks, ka tu viņu tik augsti turi un ka tu viņu liec vērā?

Tu viņu piemeklē ik rītu, viņu pārbaudi ik acumirkli.

Ja esmu grēkojis, ko es tev darīšu, tu cilvēku sargs? Kāpēc tu mani esi licis sev par mērķi, ka es sev pašam palicis par nastu?

Un kāpēc tu manus pārkāpumus nepiedod un neatņem manu noziegumu? Jo nu es apgulšos pīšļos un, kad tu mani meklēsi, tad manis vairs nebūs.

Ijaba grāmata

PIRTĪ

BelersI rajonā, uz Furnija un Dina ielas stūra, atradās veca peldiestāde, kas bija domāta tikai vīriešiem; to apmeklēja galvenokārt vecāki kungi. Iekārta bija mazliet primitiva, vannas no koka un jau diezgan nolietojušās. Masažas galdi bija mazliet ļodzīgi un peldpalagi no biežas lietošanas caurumaini. Bet tur varēja dabūt zināmas, nekur citur nepieejamas ārstnieciskās zāļu peldes.Tās neieteica ārsti, bet gan paši apmeklētāji cits citam. Iestāde saucās «Fetera vannu pirts». Cenas tur nebija zemas. Klientus apkalpoja meitenes.

Pie klientiem piederēja arī Viljams Koukss; viņš ieradās pirtī vismaz reizi nedēļā. Transporta kuģu sabiedrības locekļi bija pieraduši nākt uz šejieni, kad gribēja satikt Kouksu.

Peldes un arī masaža notika kabines. Sviedrešanās kastes un guļamnāras turpretim atradās kopējās telpās. Te varēja samērā ērti sarunāties, sevišķi ja rezervēja visas kabines. Peldiestāde pie tā bija pieradusi; tādos gadījumos pie kases vienkārši izkāra uzrakstu «Rezervēts ».

Viņu parastā diena bija pirmdiena. Nedēļas beigās iestāde bija slēgta, un tāpēc personāls jaunās nedēļas sākumā nebija pārāk noguris. Koukss ar šādiem apsvērumiem vienmēr ļoti rēķinājās.

Daži sabiedrības locekļi sākumā bija pret šādu sapulcēšanās vietas izvēli, bet vēlāk neviens negribēja izpalikt. Sevišķi tad, kad TKIS operācijās bija iestājies tik kļūmīgs lūzums, sabiedrības locekļi uz sanāksmēm ieradās precizi.

Ieradās pat Finnijs, pavecs, īgns, izkāmējis vīrs; viņš nicināja jebkura veida luksusu, bet par savām zāļu peldēm izteicās, ka tās vairāk nekā jebkāds cits līdzeklis atvieglinot viņa kuņģa slimību. Finnijam bija aizdomas, ka viņam esot vēzis, un viņš labprat runāja par slimības simptomiem. Sestā numura pirtniece tos jau zināja no galvas.

Pīčems reiz uz visiem laikiem bija sarunājis vienīgo pirtnieku vīrieti, lielu, resnu cilvēku, no kura masažām klienti baidījās. Meitenes visumā nebija uzbāzīgas, bet Pīčema gaumei pārāk viegli ģērbušās.

Pīčems tūliņ pēc atgriešanās no Sautemptonas aprunājās ar Istmenu un informēja to par jauno kuģu cenām. Viņš paskaidroja, ka kuģi katrā ziņā esot jānopērk pēc iespējas ātrāk. 5ajā nolūkā viņš izteicās ārkārtīgi nelabvēlīgi par Kouksu, nosaucot to par bezkaunīgu rīkļurāvēju. Sabiedrības mēģinājumu pārdot valdībai vecus, nederīgus kuģus tas katrā ziņā kāršot pie lielā zvana. Visas operācijās mērķis jau pašā sākumā esot bijis pamudināt viņus uz kaut ko noziedzīgu un tad šantažēt. Parastā un pieļaujamā peļņa pasūtījumos kara vajadzībām esot 300 procentu. Sabiedrības iecerētā 450 procentu lielā peļņa radīšot briesmīgu burkšķi. īstmens piekrita, ka ar mākleri varot norēķināties tikai pēc jaunu kuģu iegādes. Viņi nolēma sabiedrības locekļus vēl pāris dienu atstāt neziņā un tikai kārtējā pirmdienas sanāksmē runāt par ļoti augstajām cenām. Kouksa klātbūtnei būšot drīzāk labvēlīga ietekme, jo viņš tad varēšot modināt zināmas cerības, ka valdība paaugstinās pirkuma sumu.

Septiņu kungu apspriede peldiestādē nākamajā pirmdienā noritēja diezgan saspīlēti.

Alūns, tekstilfabrikants, Finnijs un baronets jau gulēja uz nārām. Pīčemu vēl masēja, un restorānā īpašnieks Krauls, kas negribēja iet vannā, apģērbies sēdēja uz krēsla, kad Istmens sviedrēšanās kastē iesāka savu ziņojumu. Koukss vingroja.

Tad runāja Istmens. Reizi par visām reizēm esot jāizmet no galvas doma, ka varētu pārdot vecās kastes. Viņš uzsvēra, ka plāns gan esot bijis vilinošs, bet izrādījies nerealizējams. Par tām 5000 mārciņām, ko Kouksa draugs saņēmis Jūrlietu ministrijā, varot prasīt TKIS enerģisku atbalstīšanu, bet ne jau skatīšanos caur pirkstiem, kura robežotu ar noziegumu. Notušēt sabiedrības pirmo, kļūmīgo mēģinājumu ar «Skaisto Annu», «Jauno jūrnieku» un «Optimistu», kā arī pārnest šos vārdus uz jauniem kuģiem izmaksāšot vēl 7500 mārciņu, pie kam 4000 jāsamaksā nekavējoties un 3500 operācijās beigās. Sīs sumas vajagot uzskatīt par mācības naudu.

Pīčems, kamēr viņu enerģiski masēja pirtnieks, ar interesi vēroja kluso, slepeno sacensību svīšanā starp resno īstmenu sviedrēšanās kastē un Kraulu, kas pilnīgi apģērbies sēdēja uz koka krēsla un klausījās ar neaprakstāmi kāru sejas izteiksmi. Pēc aitu audzētāja izstāšanās restorānā īpašnieks bija vājākais loceklis TKIS ķēdē. Jau pašā sākumā viņš sūdzējās par saviem sliktajiem veikaliem un runāja par kādu zobenu, kas visu laiku karājoties viņam virs galvas. Tieši tāpēc viņš vienmēr cītīgi interesējās par jauno, ienesīgo operāciju. Iemaksātais kapitals nāca no viņa sievastēva. Tagad Krauls komiskā kārtā sacentās ar namīpašnieku svīšanā. Kad Istmens, būdams vēl pavisam sauss, runāja par to, cik grūti esot tieši tagad sadabūt piemērotus transporta kuģus, Kraulam jau sāka tecēt sviedru lāses pār pieri. Un, kad Istmens bija nonācis lidz pašām cenām (38 500 mārciņu un 7500 mārciņu) un pats producēja pirmās sviedru lāses, restorānā īpašnieks jau mirka sviedros.

«•Psichiskās Ietekmes Iedarbība taču daudzkārt pārspēj tīri fizisku pasākumu Ietekmi,» domāja Pīčems. <rCilvēka miesa caurcaurēm Ir gara un dvēseles varāf»

Arī pārējo kungu izskats spilgti liecināja, cik briesmīgi dvēseles saviļņojums ietekmē ārieni un stāju, Finnijs, kas gan bija mīkstčaulis, vaimanādams sita sev ar roku pa vēderu, un Mūns gaudoja kā veca sieva. Ja tur būtu klāt pirtnieces, viņas loti brīnītos par šo citkārt tik valdonīgo vīru mazdūšību. Te gan jāpiebilst, ka sieviete pēc visiem ārstu pētījumiem spēj nesalīdzināmi labāk paciest sāpes nekā vīrietis.

Pats Pīčems jutās loti slikti, domājot par drausmīgo triecienu, ko bija saņēmis, meitai pārsteidzīgi apprecoties.

Kad Istmens, pabeidzis ziņojumu, iznāca no kastes, restorānā īpašnieks dīvaini dobjā balsī kā pirmais pateica, ka tātad esot bankrotējis un spiests lūgt, lai kungi ar viņu vairs nerēķinoties. Visu, kas vien esot pārrunājams, varot kārtot ar viņa advokatu.

Krauls piebilda, ka viņa sievastēvam esot septiņdesmit astoņi gadi un ka tas naudu sadabūjis, kā drošību dodot savu vecuma apdrošinājumu, jo cerējis savai meitai sagādāt bezrūpīgu dzīvi. Viņa — Kraula bērniem esot astoņi un divpadsmit gadi. Istmens, slaucīdams savus spēcīgos gurnus, iemeta starpā, ka tik |auni jau nu nebūšot, bet Mūns tam uzkliedza. Istmens viņam to neņēma (aunā,

Finnijs norādīja uz savu grūto (droši vien |oti bīstamo) slimību un apšaubīja, vai varēšot sagādāt vajadzīgās sumas. Istmens sakaitināts atbildēja, ka ari viņš varot 3000 (trīs tūkstoši) mārciņām iedomāties patīkamāku izlietojumu. Baronets klusēja. Par viņa audzināšanu bija ticis izdots daudz naudas.

Tikmēr Koukss bija izvingrojies un varēja doties izšķirošajā uzbrukumā. Viņam bija sārts peldkostims un melnas peldkurpes.

— Mani kungi, — viņš teica, — tas vēl nav viss.

Jūs dzirdējāt, cik maksā pieklājīgi kuģi. Jūs nebrīnīsities, ka par naudu nevar dabūt itin visu. 5os kuģus, piemēram, par naudu vien nevar dabūt.

Sai brīdī Krauls atņirdza zobus. Galīgi iznīcināts viņš sēdēja uz sava koka krēsla, klanīja tuklo galvu un ņirdza. Otrais sitiens uz Kraulu vairs neattiecās, jo viņu jau bija notriecis pirmais.

Koukss aizdomīgi paskatījās uz restorānā īpašnieku un tad turpināja:

—  Varu iedomāties, ka jūs lielā mērā esat zaudējuši uzticību sev. Bet, diemžēl, ne tikai jūs esat zaudējuši uzticību savai TKIS, bet arī mēs. Mans skolas biedrs Jūrlietu ministrijā vēlas, lai ar šo operāciju turpmāk nodarbotos es.

Kungi, kas, atskaitot restorānā īpašnieku, visi bija kaili un tādējādi atradās tai neomulīgajā stāvoklī, kādā viņiem saskaņā ar ticības mācību kādreiz būs jāstājas dieva troņa priekšā, saduga vēl mazliet vairāk. Pīčems pagrūda sānis resno pirtnieku un piesēdās. Tas, ko Koukss tur sacīja, arī viņam bija kas jauns.

—   Nepatīkamās lietas nokārtošanu mēs iedomājamies šādi, — sacīja Koukss. — Jūsu sabiedrība vispirms izmaksāja 8200 mārciņu. Par šo naudu nopirka tās kastes, par kurām mēs tagad nerunāsim. Sava pirkuma izskaistināšanai jūs, cik man zināms, asignējāt pāri par 5000 mārciņu. No valdības jūs esat saņēmuši 5000 mārciņu. Saskaņā ar norunu man pienākas 25 procenti no valdības samaksātās sumas kā starpniecības nauda, tas ir, 12 250 mārciņu, bet manam draugam, kas pagaidām saņēmis tikai 5000 mārciņu, vēl 7500 mārciņu divās da|ās, kā jums ieteicis Istmena kungs. Bez tam nāk vēl klāt 38 500 mārciņu par jaunajiem kuģiem. Saskaitot šīs sumas, jūs konstatēsit, ka izdevumi sastāda pavisam ap 75 000 mārciņu. Valdība maksā 49 000, un tos priekšmetus, par kuriem es nerunāju, tāpēc ka neesmu nekāds prokurors, esmu ar mieru uz jūsu rēķina pārdot par 2000 mārciņām. To vērtība, pēc jūsu pašu lietpratēja domām, ir 200 mārciņu. Bet kā nekā jūs esat ieguldījuši remontā 5000 mārciņu, un es vienmēr esmu par to, lai darījumi tiktu nokārtoti korekti. Pēc galīgā norēķina jums — ja vien mans aprēķins ir pareizs — kā zaudējumu kopsuma būs jāiegrāmato augstākais 26 000 mārciņu. Man taču nav jāsaka, ka tas atsver apmēram 20 gadu cietuma, ar kuriem jums visiem kopā būtu jārēķinās. Mani kungi, arī nupat minētais ceļš, protams, vēl ir jūsu rīcībā. Ja jūs izraugāties to, tad varu jums nekavējoties atdot atpakaļ čekus par 5000 mārciņām, kurus jūs man iedevāt, lai es tos nodotu tālāk savam draugam. A^an tie ir līdz.

Atjautīgākie no klātesošajiem par to nešaubījās. Koukss visu bija lieliski izdomājis. Cilvēks Jūrlietu ministrijā, neraugoties uz čeku atdošanu un dažiem nepatiesiem zvērestiem, tomēr iekristu, jo viņš taču galu galā bija nopircis nepārbaudītus kuģus; bet sabiedrībai ar to nebija līdzēts. Tā bija pārdevusi kuģus, zinādama to trūkumus.

Koukss prasīja, lai sabiedrība ievēlējot pilnvaroto, ar kuru kopā viņš tad soli pa solim novedīšot operāciju līdz galam. Līdz tam brīdim, kad gatavos kuģus pilnīgi nodošot valdībai, visu kārtošot sabiedrība, tikai īsi pirms pašas nodošanas viņš pievienošoties līgumam ar valdību, tas ir, tikai tad, kad jau būšot klāt jaunie kuģi un tie būšot apmainīti pret vecajiem.

Līdz tam laikam negaidītas pārbaudes dēļ esot jāturpina arī veco kuģu remonts. Tādējādi zobens palika karājoties pār TKIS līdz pašam pēdējam mirklim.

Sabiedrība nespēja celt iebildumus.

Kad Koukss beigās uzaicināja visus dalībniekus uz mazām brokastīm kādā tuvējā restorānā, nevienam nebija patikas viņam atbildēt. Tāpēc viņš vēl lielā steigā pateica, ka uz kuģiem nekādā ziņā nevarot gaidīt ilgāk par astoņām nedēļām, un aizgāja projām pirms visiem pārējiem.

Kungi nolēma jauno izdevumu sīkāku aprēķināšanu uzticēt Istmenam un Pīčemam un, tiklīdz tas būšot izdarīts, atkal tikties ar viņiem, vēlākais nākamajā pirmdienā. Lieta bija nonākusi tadā stadijā, kad vairās par to runāt lietišķā kantorī un vislabprātāk izliekas, ka būtu pilnīgi pietiekami satikties nejauši.

Pīčems bija norūpējies vairāk nekā jebkad.

Tagad viņš Transporta kuģu izmantošanas sabiedrībā strādāja roku rokā ar Kouksu. Bet viņa meita taču pat nebija brīva; kas tur varēja iznākt?

Priekšpusdienā viņš aizgāja uz dokiem. Kuģi sanēja kā bišu stropi. Tur klaudzināja āmurus, zāģēja un krāsoja. Strādnieki staigāja pa ļodzīgām kāpnēm un karājās nedrošos stiepļu grozos. Pīčems saldams stāvēja un vēroja visu šo centību un rosību. Materialu taupīja līdz pēdējai iespējai; kokmateriāli, dzelzs, pat krāsa bija iegādāta pēc iespējas lētāk. Un tomēr šis veikals nesa tik milzīgus zaudējumus!

Tad Pīčems steidzās atpakaļ uz savu fabriku. Arī šeit viss gāja parastajā gaitā. Kantorī norēķinājās ubagi. Bīrijs sumas uzmanīgi salīdzināja ar saviem sarakstiem; pieredzējušais vīrs neuzticīgi uzklausīja ubagu taisnošanos par ienākumu samazināšanos. Viņš izšķīra robežstrīdus un nokārtoja pasākumus pret svešiniekiem. Darbnīcās, nolīkušas pār garajiem galdiem, sēdēja meitenes. Kad fabrikas pieprasījums bija segts, viņas strādāja pauniniekiem un veļas veikaliem. Instrumentu mākleris laboja leijerkastes. Vairāki ubagi izraudzījās jaunus mūzikas gabalus un ilgi meklēja, iekams par kaut ko izšķīrās. Skolas istabā notika mācības. Izkaltusi večiņa, kas pa vakariem uzraudzīja kāda restorāna tualetes istabu, rādīja jaunai meitenei, kā pārdot puķes.

Pīčems nopūtās. Ko tas līdzēja, ja visu laiku jāausās, vai uz kāpnēm neskan soļi un vai kantorī nav ieradusies policija.

Te visnotaļ bija vainīga meita.

Savas neapvaldītās, droši vien no mātes mantotās juteklības un pilnīga pieredzes trūkuma dēļ Pollija bija ielaidusies ar pavisam tumšu tipu. Kāpēc viņa vēl turklāt savu mīļāko tūdaļ arī apprecējusi, tā viņam bija mīkla. Viņš nojauta kaut ko briesmīgu. Tomēr uzskats par zināmu distanci, kas nepieciešama starp radiniekiem, neļāva viņam runāt ar meitu par personiskām lietām. Bez tam bija kaitīgi pieminēt lietas, kuras nekādā gadījumā nedrīkstēja eksistēt un kuru nokārtošanu tomēr varēja prasīt: par tām runājot, viņš tās būtu uzskatījis par iespējamām un līdz ar to atņēmis sev galveno ieroci — acīm redzamo nespēju iedomāties, ka noticis kaut kas nepieļaujams.

Nakts vidū vai uz rīta pusi Pīčems parasti vēlreiz piecēlās, uzkāpa augšstāvā un tad devās pa gaiteni uz priekšu, lai apskatītos, vai Pollija vēl ir savā istabā.. Tad viņš to pa pusatvērto logu redzēja guļam gultā. Viņa joprojām mierīgi dzīvoja mājās un, kā šķila, ar vīru tikpat kā nemaz nesatikās.

Lai būtu kā būdams, viņas laulība pēc iespējas drīzāk jāanulē. Pīčemam bija vajadzīga viņa meita. Ka Koukss joprojām būs ar mieru ņemt Polliju, par to Pīčems ne mirkli nešaubījās.

Sautemptonā viņš bija ievērojis tā aklo iekāri, Sis izvirtulis pārāk nepārprotami atradās miesaskārību gūstā.

Un Mekhīzs tomēr likās samierināmies ar sievas ilgstošo atrašanos vecāku mājās. Viņš neuzsāka nekā nopietna, nepretodamies [āva sevi izsviest laukā un, ciktāl Pīčems varēja pārbaudīt, pagaidām vēl nekur neizpauda, ko bija apprecējis. Piedraudējums atņemt meitai mantojumu, kā šķita, lieliski iedarbojās. Viņš acīm redzot ļoti kāroja pēc šās naudas. Tā viņam droši vien bija vajadzīga.

Viņa L-veikali likās organizēti ar vērienu un asprātīgi izmantoja mazo un vismazāko ļaužu iekrāto naudu, bet, no otras puses, tie bija arī visai primitivi, īstenībā nekas vairāk kā tumšas, izbalsinātas alas izmisušiem cilvēkiem un dažām mazvērtīgu preču kaudzēm priežu dēļu plauktos. Ļoti lēto preču sagādes sistēmu īsti izprast nebija iespējams.

Pīčems mēģināja, izmantojot savu ubagu starpniecību, saistīties ar šādu L-veikalu īpašniekiem, tomēr šādā ceļā neguva panākumus. Ļaudis ietiepīgi klusēja, neieredzēja ubagus un acīm redzot arī neko daudz nezināja par preču avotiem.

Labāk Pīčemam sekmējās pētījumi, kas attiecās uz Mekhīza pagātni. Izrādījās, ka veseli, daudzus gadus aptveroši posmi bija tīti tai miglā, kas daudzas mūsu ievērojamo uzņēmēju biogrāfiju lappuses padara tik trūcīgas; viņi parasti paceļas pēkšņi un «neparasti strauji» no tik un tik daudzu «grūta un pašaizliedzīga darba» gadu tumsas, pie kam gandrīz vienmer tiek aizmirsts pateikt, kāda darba.

L-veikalu mazie konkurenti apgalvoja, ka Mekhīza kungs savā ne visai tālajā jaunībā esot nodarbojies ar precību krāpšanu. Attiecīgās meitenes viņi dēvēja par L-līgavām, bet to adreses nezināja. Ar tik nedrošām baumām neko nevarēja iesākt. Viens bija skaidrs: šā cilvēka dzīves gaitas sākušās kaut kur noziedznieku pasaulē. Ne visai sen šā panākumiem bagātā kunga metodes bijušas vēl klajākas, rupjākas un tiesu iestādēm pieejamākas.

Pīčema kungs aizgāja arī uz «Spoguli», avīzi, kas kādreiz ilgāku laiku bija apgalvojusi, ka tās rīcībā esot materials pret L-veikalu īpašnieku. Avīzes (audis šo lietu tikko varēja atcerēties un melsās, ka trūkstot īstu pierādījumu. Pīčemam vajadzēja atkal aiziet projām nekā nepanākušam, bet palika iespaids, ka viņi tomēr kaut ko zināja un ka viņiem ari bija materials.

Pīčema kundze, kas" šai laikā jutās vientuļāka nekā jebkad un līdz ar to arī vairāk nekā parasti pievērsās augļu pagrabam, neskaidri nojauta ģimenes pavardam draudošās briesmas un arī savukārt lauzīja galvu, kā Polliju un koktirgotāju atkal izšķirt. Viņa nevarēja ciest Kouksu, tāpēc ka viņš bija «divkosīgs», bet katrā ziņā viņš bija jāuzskata par labāku partiju.

Viņa kaldināja plānus, kā Mekhīzu pieķert ar kādu sievieti. Tam noteikti bija sievietes; Pīčema kundze nespēja aizmirst Mekhīza tvērienu ap Pollijas vidukli, un tagad viņš visu laiku dzīvoja bez sievietes.

Bet tad, kad viņas prātu apgaismoja dažas glāzītes ķiršu liķiera, viņa atkal nosprieda, ka tādas lietas šādā stadijā tikai neizbēgami novestu pie asarainas salabšanas un vēl sirsnīgākām attiecībām. Tāpēc viņa šiem plāniem atmeta ar roku.

Pīčems jau apsvēra iespēju pūra medniekam piedāvāt naudu, bet tad viņam šī nedabiskā izeja likās pārāk sarežģīta.

Viņš aizsūtīja pie Mekhīza Bīriju. Koktirgotājs ar viņu runāja Fannijas Kraisleres antiko lietu veikalā.

Bīrijs līdzīgs jēlas gaļas blāķim sēdēja uz trausla krēsla pašas maliņas, savu katliņu turēdams starp resnajiem ceļiem.

—   Pīčema kungs liek pateikt, — viņš paziņoja,

—   lai jūs pēc iespējas ātrāk atbrīvojot Polliju, citādi jums klāšoties plāni. Jūs viņai jau esat apnicis Un, galvenais, jūs esat apnicis Pīčema kungam. Ja domājat te atrast kādu zelta bedri, tad ļoti maldāties, kungs. Nekādas pūra naudas nav! Mums tikko pietiek skaidras naudas, kas pašiem vajadzīga. Ja jūs esat dzirdējis ko citu, tad esat apvests ap stūri. Mēs arī esam uz pēdām vairākām sievietēm, kas, ja gribētu, tāpat varētu saukties par Mekhīza kundzi un zinātu jūsu adresi. Lieciet aiz auss, ka mēs šo to uzsāksim, lai tiktu no jums vaļā. Bet Pīčema kungs saka, ka negribot ar jums naidoties, bet visu vēloties nokārtot miera ceļā, kāpēc, man nav skaidrs. Ziniet, es pie šās lietas ķertos klāt pavisam citādi!

AAekhīzs sāka smieties.

—   Pasakiet manam sievastēvam, ka es varētu ar mazākām sumām izpalīdzēt, ja viņam kādreiz radīsies naudas grūtības, — viņš laipni sacīja.

—   Mums nav nekādu naudas grūtību, — Bīrijs rupji atteica, — bet jums drīz būs. Mēs dzīvojam valstī, kur valda likumi! Atkārtoju: mums nav tās naudas, ko jūs esat iedomājies, tas ir velti, kungs. Mēs esam nonākuši pie ubaga spieķa, bet tādus nevajag mīdīt kājām. Citādi tārps varētu pacelt galvu— un kā vēl.

—   Bet tikai uz ielas, — viņu uzaicināja Mekhīzs,

—   galva tam jāpaceļ uz ielas, nevis šeit manā veikalā!

Bīrijs aizgāja, viltīgi un ļauni rūkdams. Pīčems, saņēmis šo ziņojumu, nopūtās.

Viņam bija nepilnas astoņas nedēļas laika; tad meitai atkal jābūt viņa rīcībā vai arī viņam vajadzēs maksāt.

Restorānā īpašnieks Krauls nebija melojis. Izrādījās, ka viņš ne tikai nevarēja neko piemaksāt, bet pat bija atkarīgs no peļņas, no tūlītējas peļņas, ko gaidīja no transporta kuģu operācijās ar valdību. Viņš bija pilnīgi bankrotējis.

Bez tam tagad ari pieteicās baronets, kas vēl bija jauns cilvēks, un atzinās maksātnespējā. Viņam Skotijā piederēja ar parādiem apgrūtinātas zemes un draudēja nokļūšana aizbildniecībā. Pīčems un Istmens ar viņu Pīčema kantorī apgājās kā ar slimu zirgu.

Atlika vēl iespēja ātri apprecēties. Kāda patstāvīga amerikāniete bija ar mieru nopirkt viņa dižciltīgo uzvārdu un manieres. Viņai patika angļu lauku māju mēbeles, sevišķi krēsli.

Jaunais Klaivs viņu nosauca par kazu un noskurinājās, bet Istmens uz to reaģēja ļoti skābi, rādīja noraidoši nopietnu seju un ar uzsvērtu godbijību apjautājās pēc dāmas. Kad baronets viņas kājas salīdzināja ar (slikta) zirga kājām, viņš to vienkārši nelikās dzirdam.

Abi kungi piedraudēja ar skandalu, ja TKIS bankrotēšot, un tik ilgi apelēja pie jaunā cilvēka sirdsapziņas, kamēr tas apsolīja pret amerikānieti izturēties pieklājīgi.

— Ķāpēc mēs, — Istmens sacīja Pīčemam ceļā uz mājām, — savus aristokrātus tik rūpīgi audzinām koledžās, tos trenējam, konsekventi pasargājam no jebkādām samaitājošām zināšanām un padarām to uzvedību tik cēlu, ka tie varētu konkurēt ar vislabākajiem sulaiņiem? Gobelenus nekar šķūņos. Tirasiņu zirgiem liek skriet sacīkstēs. Ari kungu rases taču netiek audzētas prieka pēc. Kādu laiku tirgus bija mazliet pārslogots ar mūsu lordiem. Tagad tas viņus pilnīgi var atkal uzņemt. Sis aizokeana miesnieku un zeķu fabrikantu meitas patiešām neko labāku sev nevar vēlēties kā mūsu jauniešus, ja viņas savā tuvumā grib kādu, kas patiešām prot žāvāties pēc visiem mākslas likumiem un bez tam savaldīt zemākās rases. Jūs to varat lasīt katrā avīzē, ka mūsu zemes zieds viņā pusē lieliski uzvedas un gūst vispārēju piekrišanu.

Tomēr Klaivs Transporta kuģu izmantošanas sabiedrībā pagaidām palika vājš posms.

Pirms sēdes, kas bija nolikta uz pirmdienu, notika saruna starp Pīčemu un Kouksu.

Koukss ziņu par Kraula galīgo un baroneta pagaidu maksātnespēju uzņēma bez uztraukuma, tikai

piebilda, ka tādā gadījumā viņam vajadzēšot kāri3t darīšanas ar Transporta kuģu izmantošanas sabiedrību kā tādu. Viņš ieteica no Sabiedrības stumbra nocirst nokaltušos zarus, tomēr parūpējoties par to, lai izslēgtie locekļi klusētu, un tad runāja par Polliju. Mākleris atzinās, ka meitene viņam visu laiku neizejot no prāta, Drausmīgais piedzīvojums Sautemptonā viņu esot iekšēji pārvērtis. Līdz ar to, tā sakot, virspusē uzpeldējušas zināmas labas īpašības. Viņš jūloi tādas alkas pēc tīrības un skaidrības, kas pat viņu pašu pārsteidzot. Pollija jau nu reiz esot viņa elks. Tā viņam izliekoties kā dzidrs avots. Saruna ar Polliju viņam it kā dodot svētību veselai darba nedēļai. Visu to viņš sacīja vienkāršiem vārdiem, atklāti raudzīdamies Pīčemam acīs.

Pīčems uzmanīgi klausījās un saprata, ka kuģu operācijās galīgā nokārtošana viņu starpā neradīs sevišķas grūtības. Kouksa piesardzīgo izteiksmes veidu viņš atzina par pareizu. Mākleris prata saglabāt aukstasinību.

Uz peldiestādl Pīčems gāja viens.

Pārējie kungi viņu jau gaidīja. Neviens nemazgājās. Viņi sēdēja uzvalkos uz koka ķebļiem, lai gan gaiss bija nepanesami silts un mitrs.

Pīčems vispirms ziņoja par Kraula un baroneta bankrotu.

Abi nodūra acis, baronets smaidīja.

Zaudējumu kopsuma, turpināja Pīčems, sastādot, kā pareizi paskaidrojis Koukss, apmēram 26 000 mārciņu, tā ka uz katru sabiedrības locekli iznākot ap 3800 mārciņu. TKIS esot ieinteresēta lietu nokārtot pavisam klusu.

Viņš piedāvājās parūpēties par paša bankas, Nacionālās depozitu bankas, palīdzību, ja viņam uzticēšot operāciju kārtošanu.

Kungi svīzdami pamāja ar galvu, arī Krauls un baronets.

Pīčems domīgi raudzījās abos. Tad viņš atkal sāka runāt un bez jebkādiem aplinkiem prasīja no Kraula un baroneta parādzīmes par viņu zaudējumu daļu, kā arī parakstu zem sīka visas norises attēlojuma. Viņiem

esot jāparakstās, ka viņi, apskatījuši vecos kuģus un uzzinājuši speciālistā domas par to nederīgumu, tos pārdevuši valdībai un saņēmuši iemaksu. Šos parakstus abiem atdošot atpakaļ, tiklīdz viņi būšot nokārtojuši savas saistības; tos nevarot tik viegli pret viņiem izmantot, jo tas taču kompromitēšot visu Sabiedrību, bet tomēr pasargāšot to no briesmām, ka viņi visu varētu izpaust.

Baronets rezignēti parakstījās. Viņš saprata tikai to, ka tagad bez ierunām jāprec «šī kaza». Restorānā īpašnieks izskatījās ārkārtīgi uztraukts.

Viņš pateica, ka nevarot darīt tādu kaunu savai sievai un septiņdesmit gadus vecajam sievastēvam. Tā nedrīkstot būt, ka viņš valdībai vienkārši pārdevis nederīgus kuģus. Viņa sievastēvs esot bijis pulkvedis. Arī saviem bērniem viņš pēc tāda dokumenta parakstīšanas nevarēšot vairs skatīties (skaidrajās) acīs, viņu tēvs nedrīkstot būt noziedznieks. Viņš vienmēr esot turējies pretī ikkatram kārdinājumam iedzīvoties ar negodīgiem līdzekļiem, citādi tagad nebūtu nonācis tādā stāvoklī. Gods viņam vēl joprojām esot svarīgāks par finansiāliem zaudējumiem.

—   Jūs mani esat izputinājuši, — viņš teica, asarās mirkdams, un parakstījās, — es esmu pazudis cilv ēks.

Sī scēna atstāja uz klātesošajiem smagu iespaidu.

—   Šis Krauls, — īstmens sacīja Mūnam ceļā uz mājām, — šis Krauls neprot zaudēt. Slikta suga! Tādam nav ne mazākā goda prāta! Paskatieties uz baronetu! Viņš parakstījās kā vīrs. Viņš apprecēs drausmīgu sievieti — kā vīrs. Viņš atbild par to, ko dara. Ģimenes cilvēkam nevajadzētu piedalīties eksistences cīņā! Viņš nevarot saviem bērniem skatīties acīs! Bet «Skaistajai Annai» viņš varēja skatīties acīs! «Jaunais jūrnieks» ir vismaz tikpat vecs kā viņa sievastēvs! Nepamirkšķinot ne acu, viņš šo kuģi gribēja atkal sūtīt kaujā. Kāpēc gan vairs nesūtīt kaujā viņa sievastēvu? Arī es nemaksāju labprāt. Finnijam ir savs kuņģa vēzis. Vai viņš tāpēc kurn? Vai mēģina to izmantot? Pīčemam ir divas pajas. Vai viņš sūdzas? Sis Krauls vienkārši ir nepareizi audzināts. Tādus

cilvēkus vispār nedrīkstētu Sitijā paciest! Pirms katra darījuma vajadzētu pajautāt partnerim: «Kungs, kur jūs esat uzaudzis? Vai jūs pēc darījuma spējat skatīties saviem bērniem acīs? Vai jūsu sievastēvam vēl ir laba veselība?» Šis Krauls vispār nav nekāds anglis, vismaz manās acīs ne. Un tāds grib piederēt pie kungu rases!

Pīčems pēc šās sēdes jutās ļoti slikti. Līgums ar valdību pāriešot Kouksa rokās, tiklīdz TK.IS būšot darījumam nodrošinājusi finanses. Un viņam vēl joprojām nebija nekādas īstas norunas par piedalīšanos Kouksa milzīgajā peļņā, pat ne solījuma, ka anulēs zaudējumus. Ievērojot apstākļus, šāda noruna arī nebija iespējama, iekams starp Kouksu un Polliju nevarēja slēgt laulības līgumu.

Pīčems centās nedomāt par to, kas notiks, ja viņš ar Kouksu nespēs vienoties. Jau tagad atlika vairs tikai trīs cilvēki — Finnijs, Mūns un Istmens, — kam bija jāsedz milzīgie zaudējumi. Ja viņi nevarēs samaksāt par jaunajiem kuģiem, vēl tagad iespējama katastrofa.

Koukss viņam bija nepieciešams vairāk nekā jebkad.

Kādu vakaru Pīčems runāja par viņu ar Polliju un pateica ari, ka tai pret Kouksu esot jābūt pieklājīgai. Par viņas laulību tas neko nedrīkstot uzzināt. Tad viņš ļāva Pollijai noprast, ka kopā ar Kouksu esot iejaukts operācijā ar kādiem kuģiem, turklāt tā, ka «mums varbūt var pārdot visu māju kopā ar veikalu».

Pollija, to dzirdēdama, izbijusies pārlaida skatienu ierastajai mājīgajai istabai, kārtīgi ar smiltīm noberztajai, nekrāsotajai koka grīdai, baltajai podiņu krāsnij, mahagonija mēbelēm un flora aizkariem. Veco māju viņa ļoti mīlēja, sevišķi pagalmus un koka verandas, un, tā kā bija runāts par kuģiem, tad naktī sapņoja, ka šī māja, kas īstenībā sastāvēja no trim mājām, nogrima jūrā un viļņi šļācās iekšā pa durvīm.

No rīta Pollija pa pusei bija izšķīrusies nest upuri.

«Galu galā es negribēju būt pie tā vainīga,» viņa domāja, «lai man vēlāk nepārmet, ka neesmu gribējusi nest kādu upuri! Protams, nav jau tik vienkārši — at

doties nemīlamam vīrietim, ja tas izskatās tā kā Kouksa kungs. Bet ģimene paliek ģimene, un egoisms ir nejauka īpašība. Nevar domāt tikai par sevi vien!»

Vēl mazliet pakavēdamās gultā, Pollija atcerējās arī brošu, ko kādreiz bija redzējusi pie Kouksa un kas viņas uztverē nesaraujami saistījās ar šo cilvēku. Sākumā viņa brošu vēlējās iegūt, lai pārdotu to par piecpadsmit mārciņām, jo toreiz viņai piecpadsmit mārciņas bija ļoti nepieciešamas. Tagad šī nauda vairs nebija vajadzīga, bet viņa tomēr labprāt būtu ieguvusi brošu.

Pēcpusdienā Pollija ar tēva vēstuli aizgāja pie" Kouksa. Pieņēmusi saltu un noraidošu sejas izteiksmi, viņa iedeva vēstuli māklerim. Pollija vairs neticēja tam, ko tēvs vakar bija teicis par draudošo bankrotu, viņš vienkārši necieta Meku.

Arī pret Kouksu viņa izturējās ļoti vēsi. Brošai, kas vēl joprojām atradās uz galda, viņa uzmeta tikai paviršu skatienu.

Un tomēr tā atstāja uz viņu lielu iespaidu.

Koukss nosēdināja Polliju diezgan tālu no rakstāmgalda kādā šūpuļkrēslā un iedeva viņai pāris biezos ādas vākos iesietu grāmatu ar ilustrācijām. Kamēr mākleris lasīja vēstuli, viņa grāmatas tomēr nešķirstīja. Tad Koukss piecēlās un atstāja istabu.

Arī tagad Pollija vēl neatvēra grāmatas. Un tomēr viņa bija pietvīkusi, kad Koukss atkal atgriezās.

Patiesībā Pollija pēkšņi bija stingri apņēmusies iegūt brošu. «Ja viņš man to uzdāvinās,» viņa domāja, «tad viss taču ilgs tikai piecas minūtes, varbūt pat vēl mazāk. Par velti viņš ar savu izskatu to nevar prasīt. Broša noteikti vērta divdesmit mārciņas un pie kleitas ar izgriezumu diezgan labi izskatīsies. Protams, lielākais, par ko varētu būt runa, ir skūpsts, vai, ļaunākajā gadījumā, viņš vēl varētu man aplikt roku. Tas nav pārāk daudz prasīts par brošu. Daudzām meitenēm manā vecumā jādara vēl pavisam kas cits, lai varētu samaksāt īri. Vīrieši taču ir traki, ka atdod par to tādas lietas. Bet viņi jau nu reiz tādi ir!» Un viņa nopūtās.

Mākleris atgriezies gluži dabiski domāja, ka Firziķis Ieskatījusies grāmatās un ir to ietekmē. Nupat rakstīto atbildes vēstuli rokā vicinādams, lai nožūtu tinte, viņš pienāca tai klāt. Ieraudzīdama viņa sejas izteiksmi, Pollija tūliņ piecēlās.

Koukss bija pārliecinājies, ka māsa izgājusi; nolicis vēstuli uz rakstāmgalda, viņš metās meitenei virsū.

Pollija daudz nepretojās; sākumā viņai mazliet sāpēja sirds, ka nedabūja brošu, bet tad viņa padevās, tāpēc ka Koukss bija tik uzbudināts un arī sava prieka pēc. Tomēr Pollijai no visa tā maz tika, jo pēkšņi tai ienāca prātā Meks, kam tas nebūtu pa prātam.

Kad viņa atvadījās, tinte jau bija nožuvusi.

Vēstuli Pollija nolika apakšā birojā uz tēva stāvpults un uzgāja augšā, kur tūda] sāka kravāties. Pusstundu vēlāk viņa, bez jebkādas piesardzības iziedama cauri instrumentu veikalam, ar ceļasomu rokās devās projām.

Atceļā no Kouksa viņa bija dzirdējusi, ka Mekhīzs tagad pilnīgi sameties ar citu sievieti, šo Fanniju Kraisleri, kurai piederēja antiku lietu veikals pie Vaterlo tilta.

Tēvs un māte viņu gaidīja līdz veļai naktij. Pīčema kungs, stāvēdams pie loga, sacīja:

— Tagad viņš to ir aizvedis projām. Viņš domā, ka tā drīkst. Tādi cilvēki neievēro nekādus likumus. Ja viņš kaut ko grib, viņš to paņem. Ja viņš jūt tieksmi pavadīt nakti ar manu meitu, viņš to aizved projām no manām mājām un klūp tai virsū. Viņam patīk tās āda. Es esmu samaksājis katru mazgājamo lupatu, ko viņa kādreiz lietojusi. Ciktāl tas bija atkarīgs no manis, viņa nekad nav redzējusi sevi kailu. Viņu vannā mazgāja naktskreklā. Viņas uz vīriešiem kārās mātes muļķība un pašas vieglprātība, kas nāk no romānu lasīšanas, padarījušas viņu par to, kas viņa šodien ir. Bet ko es saku! It kā runa būtu par mīlestību! It kā tāds cilvēks gulētu ar ko citu kā ar pūra naudu! Viņš grib manu naudu, un viņš to sev paņem. Kas ir palicis pāri no manas ģimenes, klusās miera ostas! Kad laukā plosījās dzīves vētras, šeit valdīja miers. Nežēlīgā eksistences cīņa šeit nebija manāma, kur klusajā vecāku gādībā tikumu klēpī auga kluss bērns; šis mierpilnais stūrītis bija pasargāts no tirgošanās un kaulēšanās. Ja kādai meitenei tuvojas jauneklis, lai, pierādījis savas spējas to uzturēt, lūgtu tās roku, tad noskumušie vecāki var būt pārliecināti, ka tā ir mīlestība, kas vieno jaunos cilvēkus, atskaitot dažus nelaimīgus izņēmumus. Tā tam vajadzēja būt arī ar manu meitu. Bet kas ir noticis? Brutālā laupīšana! Lai gan dzīvoju starp neliešiem, lai gan mani izmanto slinki strādnieki, kam sagādā prieku nevis darbs, bet tikai alga. es ar centību un prasmi iegūstu naudu un mantu, un tad uzrodas šis Koukss, pūš man miglu acīs un mani aplaupa! Aizstāvot savu dzīvību un mantu, vēl jānoskatās, kā laupītājs man atņem arī meitu! Viņas labā strādājot, man rokas ir vienās tulznās. Kāpēc es plēšos ar cilvēces padibenēm? Tā taču ir haizivs! Ja es atdāvināšu savu meitu, kas ir manu vecumdienu pēdējais balsts, tad mana māja sabruks un mans pēdējais suns aizmuks projām. Pat ja es uzdrošinātos kādam uzdāvināt kaut vai tik, cik melns aiz naga, man būtu tāda sajūta, ka tas ir tiešs izaicinājums bada nāvei!

Bet Pollija vairs neatgriezās — ne tonakt, ne vēlāk, kamēr apcietināja viņas vīru.

Un Pīčema kungs nekad neuzzināja, ka viņa maklera iekāri nebija kairinājusi, bet gan apmierinājusi.

Nākamajās dienās Pīčema kundze piedzērās vairāk nekā parasti, un šādā stāvoklī viņa ar bijušo kareivi Fjūkumbiju, kas uzraudzīja suņus, aprunājās par savām bēdām.

Kareivis Firziķim vēl nebija piedevis gadījumu ar grāmatu, kaut arī tā atkal atradās viņa rokās. Sākumā viņš vispār negribēja iet pēc grāmatas, jo to liedza lepnums. Tomēr pēc iekšējas cīņas viņš kādu dienu pusdienas laikā grāmatu atkal bija paņēmis.

Fjūkumbija mierīgās studijas tagad pārtrauca saruna ar Pīčema kundzi.

Kamēr norūpējusies māte stāstīja, ka nelaimīgā meita apprecējusi tirgotāju Mekhīzu, kareivis atcerējās savas dzīves grūtākos laikus, kad viņš atvaļināts no karadienesta un pēc tam, kad bija izkrāpts naudas pabalsts, bija atradis patvērumu pie kādas frontinieka sievas Viņu sauca Mērija Sveijere, un tai piederēja viens no šiem L-veikaliem. Neapdomīgi Fjūkumbijs par to izmeta dažus vārdus. Vakarā Pīčema kungs viņu pasauca uz kantori un uzticēja kādu uzdevumu.

Rietumindijas dokos pāris desmitu amatnieku vēl joprojām lāpīja trīs vecās, līdz nāvei nogurušās kastes, kurām saskaņā ar Viljama Kouksa kunga ideju pirms sairšanas vēl bija jāpārvelk jaunās kabatās nedaudz naudas no vidēji lielas Skotijas muižas, kāda zeļoša derību biroja, vairākiem īres namiem Kensingtonā, kāda vairs ne visai stabila restorānā Harvičā, kādas Dienvidvelsas tekstilfabrikas un liela lietotu mūzikas instrumentu veikala Old-Ouk ielā. Vismaz pēdējā no šīm apdraudētajām firmām bija jāglābj.

OTRĀ GRĀMATA Sīktirgotājas Mērijas Sveijeres noslepkavošana

Haizivij ir asi zobi — Sen tas visiem zināms jau) Mekhīzam ir toties nazis, Bet šis nazis redzams nav.

Temzas malā nokrīt jaudis, Zaļgans ūdens augšup šķīst. Vai tā kolera vai mēris? Mekhīzs savās gaitās klīst.

Sen jau pazudis ir Meijers, Vēl dažs turīgs cilvēks krīt. Naudu pievāc Mekijs Nazis, — Ko var viņam pierādīt?

Ženiju ir atraduši, Tieši krūtīs dūcis ass; Iet gar krastu Mekijs Nazis, Viņam zināms nav nekas.

Kur gan Alfons Glaits ir tagad, Kas lai īsti noskaidro? Var jau būt, ka daži zina, Mekijs Nazis nezin to.

Un tad ugunsgrēks pie Soho, Seši bērni, večuks, jā … Pūlī staigā Mekijs Nazis, Nestāsta un nevaicā.

Asinis ja izlej haizivs, Tai kļūst spuras sarkanas; Mekijs Nazis valkā cimdus, Tāpēc redzams nav nekas.

Dziesma par Mckiju Nazi

Septitā nodaļa

Coelum, non animum mutant, qui trans mare currunt. [1]

MEKHĪZA KUNGS

Vidusmēra londonieša apziņā tādām personām kā «Jack the Ripper [2] » vai nepazīstamajam slepkavam un laupītājam, ko dēvēja par «Nazi», nebija lielas nozīmes. Ja tās ari kādreiz parādījās dažos nesolidākos laikrakstos, tad popularitātes ziņā tomēr nevarēja konkurēt ar Transvalas kara ģenerāļiem. Tiesa, tie nu gan apdraudēja nesalīdzināmi vairāk cilvēku nekā visrosīgākie naža varoņi. Bet Laimhauzā un Vaitčeplā «Nazis» bija daudz pazīstamāks nekā ģenerālis, kas karoja ar būriem. Ļaudis lielajās akmens konservu bundžās ļoti labi prata atšķirt vidusmēra ģenerāli no pašu varoņiem. Izšķirošais viņiem bija tas, ka «Nazis» savus noziegumus veica ar nesalīdzināmi lielāku personisko risku nekā oficiālie lasāmo grāmatu varoņi.

Laimhauzai un Vaitčeplai pašām ir sava vēsture un sava vēstures mācība. Apmācība sākas jau bērna autiņos, un to veic dažāda vecuma personas. Labākie no šiem skolotājiem ir bērni, ļoti labi pazīdami šeit atzītās valdnieku dinastijas.

Sie valdnieki prot tikpat labi kā tie, par kuriem rakstīts skolu lasāmajās grāmatās, sodīt visus, kas atsakās maksāt meslus. Tāpat kā starp lasāmgrāmatu valdniekiem, arī viņu vidū ir taisnīgi un netaisnīgi, tikai gan mazāk vārguļu, jo pret viņiem taču vēršas po-

Hcija, kas lasāmgrāmatu valdniekiem īstenībā nekad negadās. Protams, viņi gluži tāpat kā lasāmgrāmatu valdnieki cenšas parādīties citā gaismā: viņi vilto vēsturi un gādā par leģendām.

Daži izcili cilvēki iznirst no tumsas kā meteori. Ar šķēršļiem, kuru pārvarēšanai citiem, tikpat apdāvinātiem cilvēkiem vajadzīgi gadu desmiti, viņi tiek galā pāris nedēļās. Daži drosmīgi noziegumi, kas jau pašā sākumā tiek izdarīti ar pieredzējušu speciālistu virtuozitāti, un viņi jau ir slaveni. Vīrs, ko noziedznieku aprindas dēvēja par «Nazi», patiesībā nevarēja lepoties ar tādu karjeru. Viņš to acīm redzot tomēr darīja. Viņa tuvākā apkārtne, viņa banda, noklusēja, cik vien iespējams, tā karjeras necilo sākuma posmu — mācību gadus, kad nebija saskatāms ne talants, ne panākumi.

Bet nevarēja droši zināt, vai vīrs, kas nodibināja bandu, vispār bija «Nazis». Tas gan saviem ļaudīm noteikti apgalvoja, ka viņš esot slepkava un laupītājs Stenfords Silss, un tikai tādā kārtā spēja noorganizēt bandu, taču 1895. gadā Dartmūras cietumā izpildīja nāves sodu kādam vīrietim, kas sevi gan nenosauca par Stenfordu Silšu, bet ko policija tomēr par tādu uzskatīja.

Noziegumi, kas padarīja «Nazi» slavenu, bija vairākas slepkavības uz ielas laupīšanas nolūkā, kuras notika cita pēc citas īsā laika sprīdī. Par tām Darlmūrā ar nāvi sodīja minēto vīrieti. Kā zināms, tauta negrib ticēt savu varoņu nāvei — tas bija vēl pašos pēdējos gados novērojams ar Kitčenera 5 un Krīgera « nāvi — un tā arī «Nazim» piedēvēja vairākas slepkavības 1895. gada ziemā, kuras noteikti nebija izdarījis mirušais cilvēks Dartmūras kapos un diez vai arī tas, kas piesavinājies šo palamu, tā uzņemdamies atbildību par šīm slepkavībām.

Nežēlība, nepielūdzamība un viltība, ar kādu attiecīgais cilvēks piespieda svešus noziedzniekus atdot pašu izdarīto noziegumu slavu, bija varbūt lielāka nekā tā, ar kādu tie izturējās pret saviem upuriem, un gandrīz pilnīgi līdzinājās tai, ar kādu mūsu universitāšu profesori parakstās zem savu asistentu darbiem.

Slepkavību iemesls laikam bijis bads. jo bija ārkārlīgi barga ziema un liels bezdarbs. Bet cilvēkam, kas izmantoja «Naža» slavu savas bandas noorganizēšanai, ;ir to aprindu vīriem, kuras mums, grāmatu pircējiem, dzīvē ir tuvākas, bija kopīga vēl viena kaislība. Tāpat kā lielākajai daļai mūsu panākumiem bagāto rūpnieku, rakstnieku, zinātnieku, politiķu utt., arī viņam ļoti palika lasīt avīzēs, ka viņš savus noziegumus īstenībā neizdarot aiz materialām interesēm, drīzāk it kā sporta pēc vai aiz tieksmes uz darbošanos un varbūt pat aiz kādas neizskaidrojamas dēmoniskas dziņas.

Bulvāru presē periodiski parādījās ziņas, kurās bija uzsvērts sportiskais moments «Naža» noziegumos.

Tomēr jādomā, ka šis dēmons, tāpat kā mūsu pārējie slavenie draugi, lasīja ne tikai avīzes, bet arī savu bankas konta grāmatiņu. Katrā ziņā viņš laikus saprata, ka labāko peļņu vienmēr dod līdzstrādnieki, un tikai šis atzinums vien garantē īstu karjeru.

Banda vispirms bija neliela un tās darbības loks pieticīgs. Tie vēl joprojām bija uzbrukumi laupīšanas nolūkā un tikai retumis rupjas un brutālās ielaušanās zādzības. Par lielāku oriģinalitāti liecināja dažas nozagto mantu pārdošanas metodes. Viena no tām pat tika aprakstīta visas pasaules presē.

Tā, piemēram, divi enerģiska izskata pilsoņi ienāca kādā grezna Hempstedas restorānā ēdamzālē, dažus mirkļus, it kā ko meklēdami, pastāvēja un tad piegāja pie kāda galdiņa, kur sēdēja eleganti ģērbies kungs.

— Tas pats ir! — viens no viņiem skaļi teica. — Tur viņš sēž un aprij manu naudu! Mani sauc Kupers, un viņa uzvārds ir Hoks! Te, tiesas izpildītāja kungs, ir mans izpildu raksts! Spriedums izpildāms nekavējoties. Gredzens vidējā pirkstā droši vērts savas divsimt mārciņas, un bez tam šim smalkajam kungam ārā stāv ekipāžā, kas arī nav smādējama, ja to pārdod ūtrupē.

Parasti viesmīļiem šis kungs bija jātur ciet, lai tas savam netaktiskajam kreditoram neķertos pie rīkles. Viņš parādu nenoliedza, vienīgi protestēja pret šādu parāda piedzīšanas veidu.

Viss beidzās ar to, ka kungi un vēl daži viesi izgāja laukā un apskatīja ekipāžu. Pārdošana izsolē pēc tam notika kādā tuvākā krogā. Kungs un abi pilsoņi nozuda, un suma, ko «Nazis» tādā veidā ieguva no nozagtās ekipāžās un nolaupītajām dārglietām, bija daudz lielāka par to, ko būtu maksājis zagtu lietu uzpircējs.

Tie neapšaubāmi bija jauni ceļi. Uzpircējs zaglim bija lielākais ļaunums. Grūtības, kādas radās, pārdodot laupījumu, bija un palika zagļu aroda vārīgākā vieta. Visas pūles, kā dabūt bandu uz zaļa zara, te piedzīvoja neveiksmi.

1896. gada beigās «Nazis» gandrīz pilnīgi pazuda no noziedznieku pasaules redzes loka, un kāds mierīgs cilvēks, vārdā Džimmijs Bekets, Soho rajonā atvēra bruģakmeņu uzņēmumu, kur tirgojās arī ar kokmateriāliem. Pēc māju nojaukšanas viņš uzpirka bruģakmeņus un bija ļoti pedantisks ar rēķiniem par pirkumiem.

Tad Vaitčeplā notika lielākas šādu akmeņu zādzības. Gaišā dienas laikā, ielas strādnieku pusdienas pārtraukumā, vairākos nelielos transporta ratos aizveda projām tikko sakrautos bruģakmeņus. Nevienam neienāca prātā kādu aizturēt. Pēdas veda uz Džimmija Beketa uzņēmumu, bet Beketa kungs par saviem akmeņiem varēja uzrādīt ļoti labus dokumentus.

Doku rajonā kādu dienu nozaga veselu ielu, šoreiz koka klucīšu ielu. Pret vakaru parādījās strādnieki pilsētas strādnieku uniformās, dzīvākās kustības laikā pārtrauca ielas satiksmi, izjauca bruģi un sakrāva koka klucīšus ratos.

So skandalu avīzes noklusēja, jo pilsētas parlamentā tai pašā laikā notika izmeklēšana pret kādu firmu, kas, pamatojoties uz veciem,* rūpīgi noslēptiem līgumiem, pilnīgi legālā ceļā tieši šai kvartalā bija piesavinājusies vairākas ielas, ko būvējušas citas, mazākas firmas. Lielākajai firmai par ielām samaksāja vēlreiz, lai gan tās bija pilnīgi gatavas. Negribēja pieļaut, lai ļaudis šeit saskatītu zināmas paralēlēs.

Ap šo laiku atkal notika dažādas slepkavības, ko piedēvēja «Naža» bandai; blakus minot, tās arī bija pēdējās. Avīzes tās gandrīz neievēroja, jo to upuri piederēja pie viszemākajiem slāņiem. Gandrīz visi tie bija noziedznieki, un tos nošāva izprovocētos kautiņos.

Sie gadījumi jau ticamāk liecina, ka slepkavības noorganizēja «Naža» banda.

Ap šo laiku banda pilnīgi novērsās no parastajiem uzbrukumiem uz ielas un pilnīgi pievērsās ielaušanās zādzībām. Par tās specialitāti kļuva veikalu apzagšana lielākā mērogā.

Jau ap 1897. gadu «Naža» bandā skaitījās pāri par 120 pastāvīgu locekļu. Tā bija ļoti rūpīgi noorganizēta. Augstākais divi vai trīs locekļi pazina šefu vaigā. Bandā ietilpa kontrabandisti, zagtu mantu uzpircēji un advokati. «Nazis» (tas ir, cilvēks, kas sevi tā dēvēja) kādreiz bijis ļoti slikts kramplauzis un pats, kā stāsta, to labprāt atzina. Bet viņš bija organizators, kas tālu pārsniedza vidusmēru. Mēs zinām, ka tādi mūsu laikos plūc laurus. Viņi, liekas, ir visnepieciešamākie cilvēki.

Patiešām, «Naža» bandai izdevās neticami īsā laikā pakļaut savai kontrolei visu, ko varētu saukt par veikalu Zādzībām. Bija vairāk nekā bīstami šai novadā uzsākt kaut ko patstāvīgi. Banda pat nekautrējās darboties uz vienu roku ar policiju. Visi zināja, ka Beketa kungam ir sakari policijas prezidijā.

Arī izdošana policijai kļuva par līdzekli bandas disciplinas stiprināšanai. Locekļi, kas vēl pazina dibinātāju, 1898. gada sākumā visi vai gandrīz visi jau bija apcietināti un notiesāti uz ilgiem gadiem cietumā.

Kādu dienu Bekets pārdeva savus preču krājumus Mekhlza kungam, kas Sitijā nupat bija atvēris vairākus veikalus, tā saucamos L-veikalus, ko gribēja apgādāt ar lētām precēm.

Kad koktirgotājs Džimmijs Bekets pazuda no Anglijas, — viņš esot izceļojis uz Kanādu, — par organizācijās oficiālo galvu, kā dzirdēja runājam noziedznieku aprindās, kļuva kāds O'Hara, ļoti apdāvināts jauns cilvēks.

Beketa kungs šo puisi ieteica Mekhīza kungam, un Mekhīza kungs viņu ļoti cienīja un pastāvīgi pirka no viņa lielus ejošu preču posteņus. Tas nozīmēja zagtas mantas uzpircēju cunftes izspiešanu.

Organizacija bija atradusi pastāvīgu noņēmēju un stipri uzplauka.

Mekhīzs varēja savas preces pārdot par zemām cenām, bet nekad nevarēja noteikti zināt, kādu sūtījumu saņems. Izrādījās, ka izdevīgāk ir izvēlēties tādas preces, kas, L-veikalu īpašnieku apstrādātas, mainīja izskatu. Veikaliem no noņēmējiem vajadzēja kļūt par pasūtītājiem.

Šajā attīstības posmā radās problēma, kur rast kapitalu. Ja Mekhīza kungs gribēja bandas darbību veikalu un noliktavu zādzību laukā paplašināt, tad vajadzēja lielākus līdzekļus, nekā bija viņa rīcībā. Viņa uzņēmums iekļuva tais grūtībās, no kurām visi mūsu uzņēmēji tik ļoti baidās.

Paplašinot preču sagādes organizāciju, veikali vairs nevarēja sagremot sagādāto, bet, paplašinot veikalu tīklu, atkal pirmās organizācijās jauda izrādījās par mazu. Pārejot uz plānveidību preču sagādē un realizācijā, abas organizācijās bija jāpastiprina vienlaikus.

Pastāvēja jau arī citi veikalu tīkli, lieli uzņēmumi ar labiem sakariem bankās. Tie savā starpā izcīnīja asu konkurences cīņu. Lai pret tiem noturētos, vajadzēja lielākus līdzekļuSj nekā Mekhīza kungam bija.

Šādā stāvokli Mekhīza kungs apprecēja Polliju Pīčema jaunkundzi.

KĻŪME

Kādā jaukā vasaras vakarā Mekhīza kungs vecos ormaņa ratos devās uz rietumu priekšpilsētu, kur dzīvoja Millera kungs no Nacionalās depozitu bankas.

Viņam mugurā bija viegls, pelēks uzvalks, un brauciens vaļējos ratos pa priekšpilsētām likās interesants, bet Mekhīzs nejutās laimīgs. Laulība izrādījās kļūme. Viņa sieva izskatījās glītāka par visām iepriekšējām, un Mekhīzs savā ziņā bija tajā iemīlējies, bet viņam vairs nebija divdesmit gadu un arī ne mazākās tieksmes uz romantiku. Brīžiem Mekhīzam uzmācās domas, ka viņš zināmā mērā ticis piekrāpts.

Millera kungs viņu sagaidīja uz savas mājiņas lieveņa. Aizmugurē stāvēja tā sieva, labsirdīga, korpulenta sieviete pāri piecdesmitiem, kura pret Mekhīzu uzreiz izturējās kā pret dēlu. Viņi dzēra tēju, un Millers runāja par veciem laikiem. Viņš pastāstīja dažas epizodes no Nacionalās depozitu bankas vēstures.

Bankas dibinātājs bija kalpojis pie Rotšilda laikā, kad šī firma izcīnīja savas pirmās kaujas. Viņu sauca Toks. Millers atkārtoja stāstu, ko bieži bija dzirdējis no vecā Toka.

Rotšilda firma jau zēla un piederēja pie kontinenta Ievērojamākajiem uzņēmumiem, kad Londonas filiāles šefs Natanaels Rotšilds izmēģināja jaunu ideju. Bija kara laiki. Operācijās pa lielākai daļai pastāvēja dažādu valdību projektu finansēšanā; tie nebija vienīgi armijas pasūtījumi, bet, protams, netrūka arī tādu. Banku norēķini ar saviem lielajiem klientiem parasti bija ļoti komplicēti; zināmā mērā valdīja plašs vēriens. Daudz neparedzētu starpgadījumu visu ārkārtīgi sadārdzināja. Rēķinos figurēja milzums dažādu starpniecības naudu, kuru saņēmēji parasti gribēja palikt nezināmi, utt. Vecajam Natanaelam, kas toreiz vēl bija jauns cilvēks, tad nu radās ideja, vai nevarētu reiz pamēģināt slēgt tādus līgumus, kas būtu izpildāmi tieši tā, kā tajos rakstīts. Viņš gribēja visus izdevumus iepriekš aprēķināt, un tad attiecīgajai sumai būtu jāpaliek negrozāmai neatkarīgi no visiem starpgadījumiem.

Tādējādi viņš finansu pasaulē gribēja ieviest to, ko privatajā dzīvē sauc par godīgumu.

Tā bija pārdroša doma, un pārējie Rotšildi, kas visi, kā zināms, bija baņķieri, jau pašā sākumā enerģiski iebilda pret to. Viņi ģimenes galvam nedeva mieru, bet viņš tam nepievērsa ne mazāko uzmanību un nekavējoties ķērās pie šādas drosmīgas operācijās.

Millers sīki aprakstīja šo darījumu, domīgi raudzī-" damies dārziņā augošajos rododendros; tā bija visai sarežģīta lieta, kāda cinka pārdošanas operācijā.

Ģimene šās spekulācijās laikā gandrīz izputēja. Brāļi pat konsultējās ar nervu ārstu un reiz gribēja Natanaelu no kantora ar varu aizvest uz kādu privātu

psichiatrisku kliniku. Ar ārstu viņi tika pavisam viegli galā. Uzzinājis, kas tā par ideju, tas uzreiz bija fietas kursā. Pati ideja padarīja jebkuru tālāku diagnozi nevajadzīgu.

Ienācis ar diviem sanitariem Natanaela birojā, ārsts teica:

—   Lūdzu, neuztraucieties, Rotšilda kungs! Jūsu brāļi man saka, ka pēdējā laikā jums esot ļoti interesantas idejas, bet jūs esot mazliet pārpūlējies un nervi jums neesot kārtībā. Jūs tagad man nāksit līdz uz jauku, klusu mājiņu Velsā, kādu laiciņu ne par ko nerūpēsities un domāsit tikai par savu veselību. Mēs aprunāsimies par jūsu idejām, kas neapšaubāmi ir ļoti labas. Nesakiet neko, esmu ar jums pilnīgi vienis prātis un visu saprotu. Jums ir taisnība, un jūsu ģimenei nav taisnība. Jūs negribat pieprasīt papildizdevumu apmaksu, tas ir tikai ļoti godīgi. Vai jūs man gadījumā varat pasacīt, cik ir četrreiz trīspadsmit?

Ārstam bija atkal jālasās projām. Bet Natanaels ne vienreiz vien iekļuva sarežģītās situācijās. Visi viņu krāpa, tas ir, neviens neievēroja līgumus, bet viņam pašam tos vajadzēja ievērot. Operācijā tomēr galu galā vainagojās panākumiem, bet brāļi nemaz tik ļoti nebija kļūdījušies, kā vēlāk visi domāja. Ģimenes liktenis patiešām bija karājies mata galā. Un panākumi tika gūti tikai tāpēc, ka ideja bija vienreizēja un pārsteidzoša. Visi pieskaitīja neparedzētos izdevumus, tikai Rotšildi 1o nedarīja. Zināmā mērā tā pat bija negodīga konkurence. Valdības, protams, pēc tam skrēja pie Rotšildiem, vismaz tik ilgi, kamēr citi vēl nebija apguvuši šo triku. A^ūsu dienās absolūts godīgums norēķinoties ir pati par sevi saprotama lieta, bet tā vispirms bija kādam jāatklāj. Cilvēcei itin viss, ikkatrs progress jāizcīna ar lielām pūlēm.

Mekhīzs sasprindzināti klausījās. Vecā Millera stāstījuma saturu viņš tikai ar pūlēm varēja saprast? tā sakot, nespēja izlobīt tā kodolu.

—   No tā var spriest, — viņš beidzot nedroši sacīja, — ka veikalniekam jāizmēģina viss. Vai to jūs gribējāt teikt? Ja grib tikt uz priekšu un gada beigās iegrāmatot kārtīgu peļņu, tad jāizmēģina viss, pat visneparastākās lietas.

Strēbdams tēju, dziļi iebāzis tasē resno īkšķi, Mekhīzs intensivi domāja. Likās, ka Millers šaubījās par viņa idejām un gribēja parādīt, kādi ir īsti triki. Tāpēc viņš centās, pēc tam kad Millers bija beidzis, tam tuvāk paskaidrot dažas no savām iecerēm.

Vispirms viņš izvilka no krūšu kabatas divus rūpīgi salocītus avīžu izgriezumus, kur bija iespiesti viņa raksti par L-veikalu ideju, sīkīpašnieku patstāvību utt. Tie bija apvilkti ar sarkanu zīmuli. Millers tos jau pazina.

Mekhīzs, izņēmis no svārku ārkabatas cigāru, nokoda tam galu, nokosto gabalu ar diviem resnajiem pirkstiem nemeta uz oļu ceļa un nesteigdamies aizdedzināja cigāru. Viņam bija vēl kādas idejas, kas nebija publicētas avīzē.

Viņa galvenā nodarbošanās, Mekhīzs paskaidroja, patlaban tieši esot pircēja pētīšana.

Klients parasti griežoties pie veikala īpašnieka kā nelabvēlīgi noskaņots, neuzticīgs cilvēks, kas trīcot par savu naudu un kam neesot nekādu vajadzību. Viņa izturēšanās esot nepārprotami naidīga. Pārdevējā viņš neredzot draugu un padomdevēju, kas gatavs visu darīt viņa labā, bet nelabvēli ar slepeniem nodomiem, kurš viņu grib maldināt un piekrāpt. To redzot, jau pašā sākumā iebaidītais pārdevējs parasti krītot izmisumā un atsakoties pat no mēģinājuma noskaņot klientu sev labvēlīgi, to audzināt, atrast pieeju tā sirdij, vārdu sakot, padarīt to par īstu pircēju. Viņš rezignēti izklājot savas preces uz galda un vienīgās cerības liekot uz pircēju trūkumu un nabadzību, kas klientu šad un tad vienkārši piespiežot kaut ko nopirkt.

Bet tas īstenībā nozīmējot klientu pilnīgi nesaprast. Viņš būtībā esot labāks nekā izskatoties. Tikai zināmi traģiski piedzīvojumi ģimenes klēpī vai darbā esot to padarījuši neuzticīgu un sevī noslēgtu. Viņa dvēseles dziļumos mīlot klusa cerība, ka viņā saskatīs to, kas viņš īstenībā esot — liela vēriena pircēju! Proti, viņš gribot pirkt, jo viņam taču trūkstot tik daudz lietu! Un, ja viņam nekā netrūkstot, viņš jūtoties nelaimīgs! Tad viņš gribot, lai viņu pārliecina, ka viņam kaut kā trūkst! Pircējs pats zinot ļoti maz.

— Būt par pārdevēju, — sacīja Mekhīzs, ar tējkaroti dauzīdams pa mahagonija galdu, — nozīmē būt par skolotāju. Pārdot nozīmē apkarot izglītības trūkumu, pircēju satriecošo izglītības trūkumu. Cik maz gan cilvēki zina, cik slikti viņi dzīvo! Tie guļ cietās un čīkstošās gultās, sēž uz neērtiem un neglītiem krēsliem. Viņu acis, viņu sēžamvietas tiek nepārtraukti apvainotas, viņi to neskaidri jūt, bet saprot tikai tad, kad redz ko citu! Pircējiem kā bērniem jāsaka, kas viņiem vajadzīgs. Viņiem jāpērk tas, kas var noderēt, nevis tas, kas nepieciešams. Lai to sasniegtu, jākļūst par viņu draugu. Vienmēr jābūt pret viņiem laipniem, pretimnākošiem. Protams, cilvēks, kas neko nepērk, atstāj pēdējā nelieša iespaidu. «Badakāsis!» nicinājuma un riebuma pārņemts, neviļus domā katrs pārdevējs. Bet tieši to pārdevējs nedrīkst darīt. Jātic tam, kas cilvēkā ir labs un kas tikai jāmodina, un vienmēr jāpaliek laipnam, vienmēr laipnam, kaut arī lūztu sirds.

Mekhīzs iekaisa vairāk, nekā pats manīja. Tā bija vārīga vieta viņa mazajos veikalos. Ļaudis neizturējās pietiekami laipni. Viņš tos pastāvīgi kontrolēja, uzsūtot tiem «pircējus», un sodīja visus nelaipnos veikalu īpašniekus. Bet tas neko daudz nelīdzēja. Lielajiem veikaliem šai ziņā bija vieglāk. Personālām jājūt pātaga aiz muguras, lai smaidītu. Sīktirgotāji vienmēr sāka domāt par nesamaksāto īri, tiklīdz pircējs pārāk ilgi izvēlējās. Ja viņš atstāja veikalu, neko nenopircis, pārdevēji rādīja tādas sejas, it kā būtu klāt pasaules gals. Pircējam, dabiski, nepatika, ja viņam uzvēla atbildību par visām pārdevēja nelaimēm. Ja lika manīt, ka viņš, neko nenopērkot, pārdevējam devis nāvīgu triecienu, tad viņš sadusmojās. Vajadzēja iemācīties smaidīt, ja arī viss iet bojā! Gan es viņiem to iekalšu — būt laipniem, un kaut viņus vajadzētu sodīt ar skorpioniem, domāja Mekhīzs, ar lielu kabatas lakatiņu slaucīdams sviedrus no pieres.

Viņš turpināja ar zināmu humoru.

Mekhīzs nosauca vairākas metodes, kā būtu modināma pircēju vāji attīstītā pirkšanas kāre. Zināmam neplānveidīgam preču sakārtojumam vien jau esot apbrīnojami panākumi. Pircējs tādā gadījumā varot izdarīt atklājumus. Viņš ieraugot to, kas viņam noderīgs. Drīz vien viņa skatiens kļūstot ārkārtīgi ass. Meklēdams vienu lietu, viņš atrodot arī ko citu. Zem auduma baķiem viņa vanaga acs ieraugot ziepes, kas viņam patīkot, utt. Tām gan nav nekāda sakara ar meklēto priekšauta audumu, bet vai tās tāpēc nav derīgas? Nē. Viņš ziepes nopērk, nezinādams, vai tās viņam kādreiz būs vajadzīgas! Ja viņš reiz ticis tik tālu, tad jau ir pircējs.

Izšķirošais, protams, esot cenas. To pārāk lielā dažādība pircēju nogurdinot. Tad viņš sākot rēķināt. Bet tas visādā ziņā esot jāaizkavē. Mekhīzs gribēja ieviest nedaudzas cenu kategorijas. Nekas nespējot pircējā radīt tādu pašapziņas skurbumu kā milzīgs pārskats par to, ko visu viņš var nopirkt par zināmu sumu. Kā, šīs dārza mēbeles maksā tik vien? Un šis komplicētais bārdas skujamais aparats nemaz nav dārgāks?

Bet cenu pakāpes esot jānosaka ļoti uzmanīgi. Pircēji mazāk baidoties no lielām sumām nekā no lieliem skaitļiem. Esot sievietes, kam divi šiliņi ir par daudz, bet kas labprāt maksājot vienpadsmitarpus penijus.

Millers viņu ar savām plīša acīm ziņkāri uzlūkoja. Mekhīzs aizrāvās un izskaidroja Milleram Lēto veikalu ideju: tikai neliels sortiments un tikai trīs vai četras cenu kategorijas. Par to nekas, ka pircējiem atsevišķas preces pašiem vēl bija jāsakombinē. Varēja, piemēram, pārdot dārza krēslus, kas sastāvēja no saliekamā krēsla, kājsoliņa un saulessarga, pa daļ,ām, tā ka kopā tās mazliet pārsniedza cenrāža maksimalo cieto cenu, bet atsevišķi tomēr palika triju cenu kategoriju ietvaros.

Pavisam mazajiem veikaliem ar darbnīcām, kas gatavoja un pārdeva kurpes, veļu vai tabakas preces, būšot jāstrādā tāpat kā līdz šim. Tās saņemšot tikai kreditus. Bet lielākos veikalus bāztin piebāzīšot ar precēm. Vienotā cena — lūk, galvenā ideja, kas pieveikšot Londonu. So ideju viņš gribotjrealizēt lielā reklāmās nedēļā.

Millers pamāja sievai.

Millera kundze taktiski piecēlās un izgāja. Millers domīgi šūpoja sirmo galvu un, it kā vārdus meklēdams, pavērās viesī.

—   Kā tagad vecais Pičems izturas pret jūsu precībām? — viņš pavaicāja. — Vai ir jau samierinājies?

—  Viņam sirds nav no akmens, — atbildēja Mekhīzs.

—  Ak tā? — Millers pārsteigts sacīja.

Mekhīzs iedzēra malku tējas. Kādu brītiņu abi klusēja. Uz ielas dzirdēja kliedzam bērnus, kas par kaut ko strīdējās.

Millers maigi turpināja!

—   Tad viss ir ļoti vienkārši. Jūs saprotat, ka mēs labprāt gribētu, lai piedalītos jūsu sievastēvs. Tas ir vairāk cilvēku dēļ, kuri mums citādi varētu jautāt, kāpēc gan nepiedalās pats sievastēvs. Galu galā viņam jūsu idejas vislabāk jāsaprot, jo jūs taču vieno radniecības saites. Atvediet līdzi Pīčema kungu, un desmit minūtēs viss būs nokārtots, Mekhīz!

—   Bet ja, — Mekhīzs negaidīti asi vaicāja, — man netīk sievastēvam lūgt pakalpojumu?

—   Neuztraucieties, Mekhīz, nav taču ne mazākā pamata. Saprotiet taču, ka mums jābūt uzmanīgiem. Banka nepieder mums, bet mazajai Tokai — viņa, starp citu, ir pavisam burvīga maza meitene! Tiesa, jums pieder veikali, bet mūs īstenībā vairāk interesē jūsu^ ideja, A'lekhīz; veikali ir tikai otrā vietā, tie arī ir diez~ gan vienkārši, Vai ne? Izšķirošais punkts visā lietā ir un paliek jūsu lieliskā ideja — vienotās cenas, reklāmās nedēļa un sīktirgotāju patstāvības stimulēšana.

Mekhīzs visai drīz atvadījās.

Kādu gabaliņu viņš vēl gāja kājām. Bija jau tumšs. Vicinādams savu resno spieķi, viņš šad tad iecirta ar to pa īvēm, kas auga mazajos piemāju dārzos. Mekhīzs jutās dziļi neapmierināts.

Pollija iepriekšējās dienas pēcpusdienā bija ar viņu pastaigājusies pa parku, bet pēc divām stundām aizgājusi «uz mājām». Viņš nebija uzdrošinājies to aiztusēt.

Kāpēc viņš vispār bija apprecējies?

Nākamajā dienā viņam bankā atkal notika saruna «ir Milleru un Hotornu. Tā neko negrozīja. Tika vienīgi nosprausts termiņš.

Mekhīzs ]oti pūlējās vecos vīrus pārliecināt par savu ideju pareizību, visai uzskatāmi attēlodams to iedarbību uz konkurenci.

Viņi klausījās labvēlīgi un uzmanīgi un tad pateica, ka tā gan vēl esot tikai nākotnes muziķa. Lai viņš Ieinteresējot savu sievastēvu, un viss būšot vislabākajā kārtībā.

Visu šo mokošo sarunu laikā Mekhīzs nevarēja atbrīvoties no iespaida, ka vakars pie Millera viņam bija kaitējis. Šiem vecmodīgajiem cilvēkiem viņa idejas laikam likās pārāk modernas. Viņu atkal pārņēma dusmas, atceroties vecā Toka muļķīgo stāstu par Rotšildu.

Tikai daudz vēlāk Fannija Kraislere viņu uzvedināja uz domām, ka vecā, caur un cauri godīgā banka varbūt atteikusies no sakariem ar Mekhīzu viņa šaubīgās izcelšanās dēļ, kurai atbilda viņa preču tikpat šaubīgā izcelšanās.

Norunātajā termiņā Mekhīzam, protams, nekas jauns nebija ko teikt. Vajadzēja atzīties, ka ar Pīčema kungu «sakari pavisam pārtraukti». Millers un Hotorns uzreiz rādīja ļoti domīgas sejas. Viņi A'iekhīzu neizmeta laukā, bet tagad jau ļoti tieši uzstādīja vairākus nedelikatus, izbrīna pilnus jautājumus.

Abi tiešām jutās vīlušies. Viņi jau bija ar jauninājumu samierinājušies un patiesībā ļoti gribēja savus vecos tīklus mest jaunos ūdeņos.

Pāris nedēļu vēlāk Mekhīzs uzzināja, ka tie uzsākuši sarunas ar Ķrestona veikalu tiklu.

Tas bija vairāk nekā sāpīgi. Tieši Krestona veikalu tīklu Mekhīzs iedomājās kā paraugu, ko viņš vēlējās pārspēt. Tie bija lieli, kārtīgi veikali labā rajonā un ar bagātīgu izvēli. Viņš tos domāja pieveikt ar savu ideju palīdzību. Tā vietā viņam pastāstīja, ka Krestona koncerns sakarā ar jauniem kapitala investējumiern tagad plānojot dažādus jauninājumus. Koncerns paziņoja, ka sarīkošot liela vēriena reklāmās nedēļu ar dažādiem pārsteigumiem pircējiem. Pavisam nepārprotami te nekrietnā kārtā nozaga viņa idejas, ko

Mekhlzs no abiem večiem nekad nebūtu gaidījis un par ko bija ārkārtīgi sašutis.

— Ko, — viņš trakoja sarunā ar Fanniju, — mani grib piekrāpt? Es daru visu, lai kļūtu solids, atsakos no jebkuras vardarbības un verdziski vai ari vismaz diezgan precizi ievēroju likumus, atsakos no savas pagātnes, valkāju cietu apkaklīti, īrēju piecistabu dzivolili, stājos solidā laulībā aiz aprēķina, un pirmais, kas man jāpiedzīvo šajās augstākajās sfērās, ir tas, ka mani apzog. Un tāda rīcība esot tikumiskāka nekā tas, ko es vienmēr esmu darījis? Tā ir zemiskākai Ar šiem cilvēkiem mēs, vienkāršie noziedznieki, nevaram mēroties, Fannij. Divreiz divdesmit četrās stundās tie mums atņems ne tikai laupījumu, ko esam sarausuši vaiga sviedros, bet ari vēl māju un zābakus, un viņi mums to atņems, nepārkāpjot nevienu likumu, droši vien patīkamajā pārliecībā, ka pilda savu pienākumu!

Sī krāpšana viņam ārkārtīgi stipri ķērās pie sirds un lika šaubīties par savām spējām. Stundām ilgi viņš zirgu omnibusā krustām šķērsām braukāja pa Londonu, domādams drūmas domas. Iekāpjošo un izkāpjošo pasažieru drūzma viņu nomierināja un pilsētas nabadzīgo un bagāto kvartalu maiņa uzmundrināja. Bet visu laiku Mekhīzu nomāca doma, ka viņa izglītības trūkums šai mazajai bankai un Krestona veikalu tīklam bija devis iespēju viņu apvest ap stūri. Tikai ar lielām pūlēm viņš atguva garīgo līdzsvaru.

Alekhīzs pārdzīvoja vienu no savas dzīves grūtākajiem posmiem.

DRAUGA ROKA

Sajās dienās viņam stiprs atbalsts kļuva Fannija Kraislere.

Viņai Lambetā bija neliels dzīvoklis ar glītām, vecām mēbelēm un viesistabu.

Mekhīzs daudz laika pavadīja Fannijas veikalā, un vakaros viņa to paņēma līdz pie sevis, jo tas negribēja iet mājās. Meks vienmēr sacīja, ka tur nedabūjot brokastis.

Zināmas grūtības ar Gruču, ar ko Fannijai bija pastāvīgas attiecības, viņa pārvarēja bez lieka trokrti.ia, dažas nedēļas vienkārši neļaudama tam nākt.

Par Mekhīza laulību viņa nekad nerunāja, zinādama, ka Mekhīzs to uzskatīja par kļūmi un ar Polliju /iri tikpat kā nemaz nesatikās. Jo cītīgāk Fannija tam palīdzēja nokārtot L-veikalu lietas, kas arvien vairāk pasliktinājās.

Veikalu īpašnieki norēķinājās vāji vai pat nemaz. Viņi visu laiku saņēma lielus vienādu preču posteņus — dažreiz pulksteņus un brilles, citreiz tabakas preces un pīpes — un nezināja, kā tās pārdot.

Nepatīkams gadījums ar sievieti, kurai viņš aiz laipnības bija iedevis nelielu veikalu, uzskatāmi rādīja šo trūcīgo uzņēmumu stāvokli. Tā bija viena no viņa vecajām draudzenēm, kāda Mērija Sveijere.

Viņa, uzzinājusi, ka Mekhīzs apprecējies, nez kāpēc uzskatīja, ka tai nodarīts pāri. Mērija sacēla lielu brēku un atrada aizstāvjus starp cilvēkiem, kas apgrozījās L-veikalos un mēģināja uzvedināt runu uz Mekhīza kungu. Šie aizstāvji strādāja avīzes «Spogulis» redakcijā. Kopš Mekhīzs izmeta laukā tās līdzstrādnieku, redakcija ļoti interesējās par L-veikalu īpašnieka darīšanām. Tā bija pietiekami māņticīga, lai ticētu, ka to, kas saplēš spoguli, septiņus gadus vajā nelaime. Bez tam tai bija sociālistiskās cīņas lapas slava, jo tā uzbruka tikai bagātajiem, proti, tāpēc, ka citiem nebija naudas un viņus tātad neatmaksājās šantažēt. Tādēļ Mekhīzs nedrīkstēja snaust. Tāpat kā vjsiem turīgiem cilvēkiem, arī viņam bija nepieciešama laba morala reputācijā. Tā bija vajadzīga tāpēc, lai būtu iespējams piekrāpt L-veikalu īpašniekus.

Saruna ar Sveijeri notika Fannijas Kraisleres antiko lietu veikalā un tās klātbūtnē.

Sveijere, glīta gaišmate kuplām krūtīm, pāri par divdesmit pieciem gadiem veca, apgalvoja, ka viņas spēki esot galā. Meks esot izrāvis viņu no ierastās vides un gadiem ilgi mocījis ar savu greizsirdību, bet viņai tāpat gadiem ilgi esot bijis jānoskatās, kā viņš pats, tā sakot, lidinājies no viena zieda uz otru. Tagad Mekhīzs nekautrējoties viņai par spīti apprecēties visu |aužu priekšā. Savu vīru, kas tagad karojot, viņa apprecējusi tikai ar Meka piekrišanu un tam nemaz neesot pieķērusies. Veikals, ko Meks viņai iekārtojis, esot draņķis. Vīrs aplaimojis viņu ar diviem bērniem. Ja viņa nedabūšot vismaz pāris mārciņu, lai varētu nodarbināt vienu vai divas šuvējas, viņai būšot jāiet slīcināties. Viņas nervi to vairs nespējot izturēt. Zināmi dusmās teikti vārdi esot izskaidrojami tikai ar to.

Fannija vispirms mēģināja noskaidrot, vai sakari ar «Spoguli» jau nodibināti. Viņa jautāja: «Kādiem cilvēkiem tu šos vārdus esi teikusi? Tas ir svarīgi.»

Bet Sveijere bija pietiekami savaldīga, lai neiekristu. Viņa nekā noteikta nepasacīja un aprobežojās ar vispārīgiem morālās dabas spriedelējumiem. Viņa Mekām esot atdevusi savas dzīves labākos gadus. Kad sākusi ar to saieties, viņa esot bijusi ziedoša, jauna meitene; atskaitot izvarošanu divpadsmit gadu vecumā, par ko viņa tam jau pašā sākumā izstāstījusi, viņai neesot bijis sakaru ne ar vienu vīrieti. Tagad, kad Meks viņu pametot kā nederīgu mantu, viņa vairs nespējot sev nozvejot citu, un viņa norādīja uz pēdām, ko viņas sejā atstājuši gadi un rūpes par Meku.

Kad Mērija beidza, sāka runāt Meks.

Viņš uzsvēra, ka esot sievietes neierobežotās brīvības piekritējs. Ja sieviete atdodoties vīrietim, tas notiekot uz pašas atbildību un risku. Viņš esot kategoriski pret jebkādiem priekšrakstiem sievietēm. Mīlestība neesot nekāda apdrošināšana vecumdienām. Dota mīlestība esot arī baudīta mīlestība.

Mērija sāka atkal kliegt. Kāds sakars viņas kādreizējiem priekiem ar Meku? It kā viņa tos nebūtu varējusi baudīt arī ar kādu godīgu cilvēku, kas rūpētos par sievieti, kura tam visu ziedojusi. Viņa esot bijusi pārdevēja, un Meks viņu piespiedis atstāt šo vietu, tāpēc ka reiz novērojis, kā šefs, lai varētu redzēt viņas kājas, licis viņai uzkāpt uz kāpnēm un nocelt no plaukta kādu kārbu. Tagad vairs neviens negribot redzēt viņas kājas, to lai Meks iegaumējot. Jaunais cilvēks, kas tik laipni ar viņu runājis par visu šo cūcību, esot to apstiprinājis.

Mekhīzs gribēja asi atbildēt, bet Fannija uzskatīja par labāku būt uzmanīgiem. Ja šī mazliet vulgārā, bet vispār labsirdīgā sieviete tā uzvedās, tad tur neapšaubāmi bija vainojams viņas grūtais materialais stāvoklis.

—   Kā lai es pārdodu šo draņķi? — dusmīgi sacīja Mērija. — Visiem maniem pircējiem taču nav vajadzīgi pulksteņi. Mana specialitāte ir apakšveļa. Vai man Skraba kundzei, kurai vajadzīgi apakšsvārki, sacīt: man tādu nav, bet varbūt jūs to vielā nopirktu pulksteni? Iespējams, ka pašlaik pulksteņus varat vieglāk nozagt — nepārtrauciet mani, arī man ir galva uz pleciem, kaut ari neesmu bijusi pansijā kā Meka jaunā sieva; ar veļu es viena netieku galā, man vajadzīga viena vai divas meitenes, un tas nozīmē, ka man nepieciešama nauda.

Sarunas bija garas un nogurdinošas. Mērija cīnī-. jās kā tīģeriene. Noliekusies uz priekšu, saraukusi pieri un aizdomu pilna, viņa noklausījās Fannijas priekšlikumu, ka Meks, lai gan neatzīstot, ka tam pret Mēriju būtu kādi pienākumi, palīdzēšot paplašināt viņas triko preču L-veikalu, ja Sveijere klusēšot par viņu attiecībām.

Viņa kāri paņēma čeku, izklaidīgi iebāza to savā zīda somiņā un aizgāja, pat nepaskatījusies uz Meku.

—   Tas ir dīvaini, — sacīja Mekhīzs, ar Fanniju vakarā atkal sēžot kopā Lambetā, — ka šie veikali negrib palikt tādi, kādi tie ir. Agrāk atvēra veikalu, teiksim, dzelzs preču veikalu, un tad tas arī palika dzelzs preču veikals. Bet tagad katrs uzņēmums mūžīgi grib kļūt par kaut ko citu. Lai ko ari dara: tā, kā ir, palikt nevar. Triko preču veikalam jākļūst par šūšanas darbnīcu, vai arī tam jāaiziet bojā. Šūšanas darbnīca grib nekavējoties atvērt filiāles. Kacl tā vairs nevar samaksāt īri, tā grib atvērt filiāles. Ar lielajiem veikaliem ir tas pats. Krestonam ir veikalu tīkls ar milzīgiem veikaliem, bet tagad viņam jāzog manas idejas un jāizmēģina pavisam kas jauns. Tā nav virzīšanās uz priekšu, tā ir bēgšana. Tas tāpēc, ka īpašums vairs nav nekāds īpašums. Ja senāk kādam piederēja veikals vai māja, tad tas bija ienākumu avots. Tagad

tas var būt izdevumu avots, posta cēlonis. Kā tad tur var izveidoties raksturs? Pieņemsim, kādam netrūkst drosmes un uzņēmības. Senāk viņš ar to būtu kļuvis bagāts. Tagad viņš atver veikalu un ir pazudis cilvēks. Kaut ari piesardzīgs, tomēr pazudis cilvēks. Pēkšņi izrādās, ka drosme vajadzīga, lai samaksātu parādus, bet piesardzība — lai taisītu parādus. Ja kādam triju gadu laikā ir vieni un tie paši uzskati, tad tas liecina vienīgi par to, ka viņš trīs gadus neliek pie vārda.

Fannija uzvārīja tēju un uzvilka pidžamu. Viņas āda, arī uz kājām, bija brūna, pavisam citāda nekā Pollijai, domāja Mekhīzs.

Attiecībā uz L-veikaliem viņai bija savi uzskati.

Fannija bija pārliecināta, ka pēc neveiksmīgā mēģinājuma ar precībām vai ar Nacionalās depozitu bankas palīdzību sadabūt naudu veikali vairs nav glābjami. Viņa domāja, ka Mekhīzam no tiem vajadzētu atteikties.

—   Mans veikals ir daudz labāks, — Fannija sacīja, sakrustotām kājām atzveldamās skotu krēslā un turēdama tasi uz ceļiem. — Tev vajadzētu galveno uzmanību pievērst tam. Gručs ir ļoti veikl6. Viņš saka, ka varētu paveikt ļoti daudz, ja būtu moderni darba rīki. Pat tad, ja tas tev liktos pārāk gausi, tu varētu ar vienu vai divām operācijām nopelnīt milzu naudu un tad padomāt, ko darīt tālāk. Bet viņš ir ar mieru strādāt tikai ar pavisam moderniem instrumentiem.

—   Tātad atkal ielaušanās zādzības! — drūmi teica Mekhīzs.

—   Jā, bet ar moderniem rīkiem!

Viņi vienojās tikai pret rītu.

Pirms došanās uz veikalu Fannija norāva palagus no gultas viesistabā, un vakarā pie viņas sēdēja Gručs un diktēja savas prasības.

Mekhīzam visa šī lieta nepatika. Viņu nomāca tas, ka arī Fannija viņu neuzskatīja par vīru, kam lielā spēle ar bankām būtu pa spēkam. Viņš jutās ļoti zemu kritis, turklāt uz visiem laikiem.

Pāris dienu vēlāk Mekhīzs un Gručs aizbrauca uz

I ivorpuli, kur pašreiz bija starptautiska kriminalizslnde.

Viņi dabūja redzēt brīnišķīgas lietas. Tur bija ielaušanās rīki ikkuram, pat vismodernākajam naudas skapim. Modernajai technikai nespēja pretoties neviena trauksmes ierīce. Atslēgas, lai cik komplicētas, īstenībā radīja šķēršļus tikai tādiem, kam bija godīgi nolūki. Speciālistā uzmanību tās nevarēja saistīt.

Vakarā viesnīcā viņi sastrīdējās, jo Gručs gribēja franču modeļus, bet Mekhīzs bija par angļu paraugiem. — Mēs dzīvojam Anglijā, Gruč, — viņš tam sakaitināts atgādināja. — Angļi, lietojiet angļu instrumentus! Kā tas izskatītos, ja šeit dotu priekšroku franču ražojumiem! Tā būtu pamatīga blamaža! Tu vispār nesaproti, kas ir nacija. Sie instrumenti ir angļu galvu izgudroti, ar angļu centību izgatavoti un tātad, man šķiet, pietiekami labi angļiem. Es citus neņemšu.

Viņi gaidīja līdz diviem un tad devās ceļā.

Ēkā viņi iekļuva bez grūtībām un arī ar sargu tika ātri galā. Bet, kad ārpusē atskanēja soļi, Mekhīza nervi neizturēja. Viņš stāvēja izbijies, ar sviedru lāsēm uz pieres un nevarēja atrast vajadzīgo mūķīzeri. Kratīdams galvu, Gručs izņēma viņam no rokas atslēgu saišķi. Lieltirgotājam šis darbs acīm redzot vairs nebija pa spēkam.

Gručam gandrīz visu vajadzēja padarīt pašam. Viņš arī tika ar to galā. Otrā dienā pusdienas laikā viņi Fannijai nolika priekšā instrumentus.

Gručs brīvajā laikā jau bija izdomājis visādus turpmāku operāciju plānus. Viņam bija vairāki projekti.

—   Tas nozīmē veselu žūksni naudas, — viņš svētsvinīgi sacīja. — Katrā ziņā tas ir drošāk nekā precēties.

Bet Mekbīzs, aizbraucis uz Temzas krastu pie Brauna, lai viņam kādā lietā prasītu padomu, piedzīvoja nepatīkamu pārsteigumu.

—   Tātad tas bija Gručs? — Brauns uzkliedza. — Tie ir nekaunības kalngali! Vai tu avīzi esi lasījis?

Viņa dusmas bija pamatotas. Avīzes zādzību kriminalizstādē apgaismoja ļoti plaši.

Tām likās komiski, ka ar ielaušanos policijai nozagti ielaušanās rīki.

Brauns bija ārkārtīgi sakaitināts un kļuva ļoti enerģisks.

—   Es taču tev arī neko nelieku konfiscēt, — viņš sūrojās. — Tev tomēr galu galā būtu jārēķinās ar manu karjeru, tik daudz jau 11u es no tevis varētu gaidīt. Līdz šim mēs spēlējām godīgu spēli. Es labprāt atzīstu, ka bez tiem arestiem, kur tu man palīdzēji, es savu posteni tik viegli nebūtu dabūjis. Bet manās acīs mūsu ilggadējām attiecībām — mēs taču dienējām kopā Indijā — ir ne tikai veikalniecisks raksturs. Bet tagad tu ar veciem draugiem vairs ne mazākā mērā nerēķinies. Es mīlu savu darbu. Ja tas tā nebūtu, es to nestrādātu. Es neesmu nekāds mūrnieks. Pēc savām spējām es varētu kļūt policijas priekšnieks. Ne jau tās svītriņas pie zīmotnēm ir izšķirošais, kā tu varbūt domā. Es nevaru ciest, ka tas ēzelis Viljamss iegūs šo posteni, ar ko viņš nekad netiks galā. Man līdz vakaram jādabū rokā instrumenti un ari cilvēks, kas tos nozadzis.

Mekhīzs izbijies klausījās. Viņš saprata, ka uzminis Braunam uz varžacīm. Viņš vienīgi varēja tam paskaidrot, kas viņu pamudinājis uz šo zādzību.

—   Ja tev vajadzīga nauda, — mazliet mierīgāk sacīja Brauns, — tad taču ir arī citas iespējas. Kāpēc tu negribi griezties pie kādas bankas? Nacionalā depozitu banka nav vienīgā.

Mekhīzs atbildēja, ka viņa veikali un arī sabiedrība, kas nodarbojoties ar iepirkšanu, neesot tādā stāvoklī, ka varētu iekārdināt bankas viņu finansēt. Bez kārtīga kantora Sitijā viņš nekā nevarot uzsākt.

Tad Brauns sevi parādīja no vislabākās puses. Bez sevišķa spiediena viņš Mekhīzam apsolīja aizdot mazliet naudas.

—   Kāpēc iet netaisnus ceļus? — viņš centās Mekhīzu pārliecināt. — Tā nevajag. Tirgotājs nezog. Tirgotājs pērk un pārdod. Ar to viņš sasniedz to pašu. Kad mēs abi Petčavarā gulējām

rīsa laukā, Mekij, un mūs stipri apšaudīja, vai tu tad piecēlies un gāji šikiem virsū ar resnu zaru? Tas nebūtu bijis ne lietpratīgi, ne mērķtiecīgi. Tu saki, ka tavi veikali vispirms esot jāsaved tādā kārtībā, kas spētu iekārdināt bankas. Labi. Saved tos tādā kārtībā! Kāpēc tu negriezies pie manis? Ja tev ir neērti no drauga ņemt naudu, tad maksā man taču procentus! Maksā man vairāk procentu nekā citam, divdesmit vai, manis dēļ, divdesmit piecus procentus! Tad tu man vēl izdarīsi pakalpojumu. Es zinu, ka tu strādā solidi. Es negribu, lai tu nokļūtu uz slidena ceļa kā stulbs sīkpilsonis, kas nekā nesaprot no veikaliem un sāk zagt. Tu arī vairs nedrīksti strādāt ar tādiem cilvēkiem, kāds ir šis Gručs! Strādā ar bankām kā visi citi veikalnieki! Tā taču ir pavisam cita lieta!

Mekhīzs bija dziļi aizgrābts. Kā vīri, kas pieredzējuši daudz dzīves vētru, viņi tik viegli nevarēja savas jūtas izteikt. Apmulsis skatiens šādās situācijās varbūt izsaka vairāk nekā apkampieni.

—  Tu esi krietns cilvēks, Fredij, — Meks teica aizsmakušā balsī — Ir cilvēki, kas dod labu padomu, tas ir jauki. Bet tu palīdzi arī materiali! Tā ir īsta draudzība, tikai tā ir draudzība. Drauga roka …

—  Tikai vienu es prasu, — Brauns vēl piebilda un ar caururbīgu skatienu palūkojās uz Mekhīzu, — es prasu, lai tu atsakies no tādiem cilvēkiem kā Gručs un O'Hara. Ja ne tūlīt, tad vismaz tad, kad būsi kaut cik izķepurojies. Nodomātā operācijā tev, cerams, šo iespēju dos. Ja es šodien sniedzu tev palīdzīgu roku, tad tāpēc, ka turpmāk gribu tevi redzēt citā vidē. Tam nav jābūt ne šodien un ne rīt. Es zinu, tev šie tipi vēl vajadzīgi, lai tiktu uz zaļa zara. Bet reiz tam jādara gals. To es prasu.

Mekhīzs asarām acīs mēmi pamāja ar galvu.

Viņš aplaimots aizgāja. Viņi vēl bija vienojušies, ka Gruču pagaidām varētu saudzēt un tā vietā kā zagli apcietināt kādu citu. Instrumentus Mekhīzs nodeva jau pēcpusdienā.

Arī Brauns turēja vārdu. Viņam nenācās viegli sadabūt naudu. Vispirms vajadzēja sarīkot kratīšanu

zināmos klubos, un Mekhīzs Brauna pūļu rezultātus vēl manīja pie Leksera kundzes Tanbridžā, kur mēdza pavadīt ceturtdienas vakarus. Meitenes ļoti sūdzējās, ka Leksera kundze no viņu izpeļņas daudz atvelkot.

Bet pēc nedēļas Mekhīzam līdzekļi, ar ko nokārtot savus «iepirkumus», bija rokā.

Kopā ar O'Haru viņš izstrādāja sīku kaujas plānu.

Bez jau esošajām noliktavām noīrēja vēl dažus šķūņus. Tāpat sagādāja transporta līdzekļus — smagas ores. Operācijām provinces pilsētās rezervēja naudas līdzekļus un sagatavoja telpas.

Lai gan O'Hara vēl bija ļoti jauns, viņš tomēr izrādījās visai noderīgs. Viņam bija kāda raksturīga īpašība, kas ir lielas karjeras priekšnoteikums, proti, izteikta nepatika kaut kur pašam pielikt roku. Mekhīzs to uzreiz juta: jaunais cilvēks šai ziņā līdzinājās viņam. O'Haras karjera bija sākusies vistumšākajās padibenēs. Sešpadsmit gadu vecumā viņš gādāja bērnus veikalu zaglēm un meitenēm, kam bija jāuzņemas vaina par zināmiem noziegumiem un kas ar svētītu klēpi tiesā vieglāk tika attaisnotas. Viņam nepatika, ka atgādināja šos laikus un šo nodarbošanos.

Fannija ar O'Haru sevišķi labi nesatika. Viņai šķita, ka sievietes to pārāk izlutinājušas. Viņa O'Haram neuzticējās. Bez tam viņš bija Gruča konkurents, un Liverpūles notikumi Gruča nozīmi Mekhīza acīs bija mazinājuši.

Sarunas notika Lambetā. Pēc tām Mekhīzs vienmēr aizgāja kopā ar O'Haru. Fannija secināja, ka arī viņš puisim pārāk neuzticas. Reiz O'Hara vēl atgriezās, gribēdams palikt pie viņas, un Fannijai bija jārīkojas. ļoti enerģiski, lai tas aizietu.

Visvairāk viņai nepatika O'Haras tieksmes bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem izmantot savus kolēģus. Viņš bija nepielūdzams, īsts asinssūcējs. Pat negūdams no tā nekādu labumu, viņš centās tos piekrāpt.

Veselas naktis viņš pavadīja nomodā, izdomādams jaunus trikus, kā no ļaudīm izspiest vairāk naudas.

Tādēļ viņa ar O'Haru vienmēr strīdējās. Veikala darīšanās viņš tai likās dumjš.

Liverpūles lietas rezultātā policija apcietināja Zaģrobertu. Sakarā ar to bandā gandrīz izcēlās atklāts dumpis pret vadību. Runāja, ka Zāģroberts izdots policijai, un pēkšņi sāka _atcerēties citus gadījumus.

O'Hara ņirdzīgi stāstīja par karstajiem strīdiem Apakšējā Bleksmita skvērā.

Fannija viņu apsauca. Tur, viņa uztraukti sacīja, neesot ko smieties. Ja tādas lietas nepieciešamas, tad tas esot ārkārtīgi nopietns solis, turklāt ļoti nožēlojams.

—   Bet šefs taču pats aizgāja uz Zāģroberta kameru un spieda viņam roku, — zobgalīgi teica O'Hara, pašķielēdams uz Mekhīzu. Tas pēc apcietināšanas patiešām bija aizgājis uz cietumu un ietupinātajam biedram teicis, ka esot viņa pusē. Šādos sīkumos parādījās viņa vadoņa raksturs.

Fannija Kraislere to uzskatīja par cinismu.

Mazajā dzīvoklī sākās karsti strīdi. Mekhīzs, tievu, melnu cigāru mutē iespraudis, klusēdams klausījās. Sis strīds viņam darīja prieku. Viņš vienmēr bija greizsirdīgs, arī tad, ja nebija iemīlējies. Viņš priecājās, ka O'Haram ar Fanniju neveicās.

Fannija paskaidroja, ka uztraukums bandā kopš Zāģroberta apcietināšanas neesot norimis un ka tāpēc vairākas operācijās cietušas neveiksmi. Pēc pāris stundu ilga strīda ar O'IIaru viņa panāca, ka pagaidām izbeidza bandas locekļu izdošanu policijai. Viņa pat panāca to, ka Mekhīzs, kam vienmēr patika plašs vēriens, pastāvīgam darbam salīga labu advokatu firmu apcietināto bandas locekļu aizstāvēšanai. Meks darīja vēl vairāk — noteica cietas algas.

—   Ļaudis negrib riskēt, — viņš domīgi sacīja, — viņiem labāk patīk kaut kas līdzīgs ierēdņu dzīvei; viņi naktīs grib mierīgi gulēt un būt brīvi no rūpēm par to, kā mēneša beigās samaksāt īri. Tas ir saprotami, lai gan es visu biju iedomājies mazliet citādi. Proti, es savā ziņā biju iedomājies likteņa kopību ar saviem zēniem, tā sakot, dalīties priekos un bēdās. Šefs savelk sev jostu ciešāk, un arī darbinieki to savelk ciešāk, tā apmēram, saproti. Bet viņi dabūs to, ko vēlas. Viņi saņems algas, jo man liekas, ka viņi tās vēlas. Skaidrs.

Mekhlzs paredzēja, ka cietas algas viņam iznāks daudz lētāk, jo tagad bija jāiepērkas ļoti lielos vairumos, lai radītu bankām interesi par L-veikaliem.

Banda jauno regulārās atalgošanas sistēmu uztvēra kā uzvaru, un kopš tā laika Apakšējā Bleksmita skvēra ļaudis Fanniju labi ieredzēja, jo Gručs visās malās tai dziedāja slavas dziesmas, kas ļoti kaitināja O'FIaru. Viņa esot piespiedusi šefu uzņemties visu risku; tam gribot negribot nācies piekrist, jo Fannija tam esot vajadzīga, un tāpēc tas cenšoties saglabāt viņas labvēlību.

Pēc reorganizācijās O'Haras bandas kramplauži vairs nebija atsevišķi sīkuzņēmēji, bet liela uzņēmuma kalpotāji un spēja strādāt tikai kā tādi, tātad sadarbojoties ar saviem biedriem. Tur bija speciālisti, kas darbojās tikai ar skābekļa aparatu; citi — «komivojažieri» izlūkoja iespējas, citi izstrādāja plānu, viens izpētīja, kur varētu nogādāt attiecīgo preci, cits atkal rūpējās par alibi. Gadījumos, kad notika ielaušanās veikalā, «iepircējs», kam jāizvēlas prece un jābūt lietpratējam, piegāja, nekur neaizkavēdamies, ar saviem krāvējiem tieši pie attiecīgā plaukta. Tā bija patīkama un moderna strādāšana, un atgriezties pie primitīvākām metodēm šiem speciālistiem likās gandrīz neiespējami, jau tīri psicholoģiski vien. Ievērojot viņu darba nepatstāvību, dabiski, bija nepieciešams, lai viņi tiktu savlaikus un nepārtraukti nodarbināti vai vismaz apmaksāti. Vai precēm bija noiets vai ne, tam nebija nozīmes; šos ļaudis visādā ziņā vajadzēja uzturēt, jo noieta problēma viņus taču nemaz neskāra.

— Tagad tu vari viņus daudz labāk savaldīt, — Fannija sacīja Mekhīzam, kad O'Hara vēl naktī bija aizgājis uz Bleksmita skvēru. — Tu nelieto pret viņiem ne revolveri, ne nazi, bet tev pieder viņu darba rīki. Tu neliec policijai šos puišus apcietināt, bet bads viņus tomēr saista pie darba. Tici man, tā ir labāk. Visi modernie uzņēmēji tā rīkoja»s.

Mekhlzs domīgi pamāja ar galvu. Vienos kreklos staigādams pa zilo ķīniešu paklāju, Fannijas skaistāko greznumpriekšmetu, viņš bikšu kabatā žvadzināja dažas monētas, šad un tad izņēma tās ārā, pasvieda gaisā un atkal uzķēra.

Meks visumā atkal šķita atkopies no trieciena, ko saņēma no Pusotra gadsimta, un kaldināja lielus plānus.

Tie bija milzīgi, tomēr' tos neradīja spēka pārpilnība, bet vienīgi nepieciešamība noturēties. Ar iepirkšanu tagad veicās ļoti labi. Veikalos preces plūda straumēm, plaukti bija pilni. Mērijas Sveijeres sēdēja līdz vēlai naktij un strādāja. No ādas baķiem tapa zābaki. Vilna veselu ģimeņu rokās pārvērtās par sviteriem. Rakstāmpiederumi un lampas, mūzikas instrumenti un paklāji pildīja tukšos plauktus.

Bet Mekhlzs zināja, ka nauda, ko viņam bija aizdevis Brauns, tikko pietika kādām sešām nedēļām, lai finansētu O'Haras iepirkumus.

Sādā situācijā varēja līdzēt vienīgi napoleoniska Vēriena plāni.

Astotā nodaļa

On s'engāge et puis on voit.'

Napoleons

—    Laukā tik nejēdzīgs lietus.

—    Tomēr, kad liesmās jau jumts sāk grūt,

Labāk nekā sadegt

Slapjam lidz ādai būt.

Pionieru dziesma

NAPOLEONISKI PLĀNI

Kādā lielā ēkā Silijā nepazīstams jauns cilvēks noIiēja veselu stāvu, parakstīja kontraktu kā lords Blumsberijs un iekārtoja tur četras v.ai piecas kantora telpas. Viņš atveda diezgan nolietotas mēbeles, kas telpām tomēr piešķīra veca, visai cienījama uzņēmuma izskatu. Jauna sieviete ar dzelteni brūnu sejas krāsu palīdzēja viņam izvietot mēbeles un pieņemt personālu.

— Ziniet, — viņa sacīja, kad pienāca mēbeles uņ Blumsberijs tās neapmierināts apskatīja, — veciem uzņēmumiem ir liels pievilkšanas spēks. To vecums liecina, ka tie nekad nav izdarījuši nekādas kļūdas, un tas savukārt liecina, ka ari nākotnē tos diez vai notvers.

Lielākajā telpā iekārtoja sēžu zāli. Uz priekšnama stikla durvīm lieliem zelta burtiem parādījās uzraksts: CIS. Zem tā mazākiem burtiem bija rakstīts «Centrālā iepirkšanas sabiedrība».

Jaunās sabiedrības dibināšanas sapulce neprasīja daudz laika. Divi Sitijā pazīstami advokati, kāds

1 Sāksim kauju un tad redzēsim (fr.).

O'Haras kungs, kāds lords Blumsberijs un kāda Kraislera kundze ievēlēja lieltirgotāju Mekhīzu par priekšsēdētāju. Par vicepriekšsēdētāju kļuva lords Blumsberijs. Mekhlzs ar to bija iepazinies kādā mājā Tanbridžā, kur pavadīja ceturtdienas pēcpusdienas. Nenozīmīgo, bet patīkamo jauno cilvēku viņš viegli varēja iesaistīt uzņēmumā, jo tas bija mūžīgās naudas grūtībās un pilnīgā atkarībā no Ženijas Montas, Leksera kundzes labākās darbinieces. Lords bija ļoti stulbs, bet aizrautīgi klusēja un ar ārkārtīgu pārākuma izteiksmi smaidīja — arī bez jebkāda iemesla Viņš atstāja vislabāko iespaidu un no tā dzīvoja.

Vispirms sabiedrība noslēdza divus līgumus. Viena no tiem O'Hara apņēmās Centralajai iepirkšanas sabiedrībai piegādāt lielākas lētu preču partijas. Ar otru Mekhīza kungs saņēma orderi uz CIS sagādātajām precēm. Tad Mekhīza kungs oficiālos priekšsēdētāja pienākumus uzticēja savam draugam lordam Blumsberijam un saskaņā ar norunu lūdza kungus pagaidām neizpaust, ka viņš ir priekšsēdētājs.

Kungi apmierināti šķīrās, un birojs Kraislera kundzes vadībā uzsāka darbību.

Tā izpaudās sarakstē ar vairākiem aģentiem Anglijas provinces pilsētās un kontinentā, kuri CIS vajadzībām par lētu naudu uzpirka bankrotējušu uzņēmēju krājumus, kā arī šo krājumu pārvadāšanā uz noliktavu Soho rajonā Pavadzīmes par ienākušajām precēm un kvītis par izmaksātajām sumām rūpīgi glabāja atsevišķos vākos. Arī noliktavā ienākušās preces tika iegrāmatotas atsevišķi un reģistrētas šķirti no izsniegumiem L-veikaliem.

Kantoris vēl nebija darbojies ne divas nedēļas, kad Komercbankas birojā parādījās divi kungi, Mekhīza kungs un lords Blumsberijs, un izteica vēlēšanos runāt ar bankas direktoriem rīkotājiem.

Komercbanka bija iestāde, kas uzturēja lieliskus sakarus ar dominijām, un tā atradās samērā jaunā, greznā ēkā Greit-Rasel ielā. Banka finansēja dažādus tirdzniecības uzņēmumus, tai skaitā arī Ārona veikalu tīklu, B. Krestona lielo konkurentu, un vēl veselu virkni mazāku šāda veida firmu provincē.

Komercbankas ļaudis bija ļoti cienījami un mazumtirdzniecibā ļoti pieredzējuši kungi. Viņi Mekhīzu saņēma vairāk nekā rezervēti. Izrādījās, ka L-veikalu organizacija un stāvoklis viņiem apbrīnojami labi zināms.

Mekhīzs bija iecerējis noteiktu izturēšanās plānu.

— Vecā Nacionalā man pret noliktavām nekā nedeva tāpēc, ka tām nebija pirmklasīga ciltskoka, — viņš teica Blumsberijam, iekams devās uz Greit-Rasel ielu. — Tagad noliktavām ir ciltskoks, un bez tam pašlaik notiek asa konkurences cīņa; tādā gadījumā ziņkāre par lētu preču izcelšanos stipri mazinās. Man būs jāsaka, ka noliktavas ir ļoti lētas, citādi viņi neticēs, ka es varēšu nopelnīt tik daudz, lai viņiem atdotu naudu, ko gribu aizņemties. Bet, lai es varētu viņiem piedāvāt nekaunīgo procentu likmi, ko viņi prasīs, man vajadzētu noliktavas krājumiem uzrādīt tik zemu iepirkuma cenu, ka viņi tomēr sāks interesēties par preču izcelšanos, vai arī man jāizturas kā muļķim, kas sevi izputina. Viņi mīl izmisušus cilvēkus. Jūs varat ticēt, Blumsberij, ka man šoreiz nav grūti izturēties kā izmisušam cilvēkam: es esmu izputināts.

Mekhīzs tātad neizturējās kā auksts veikalnieks, bet kā izputināts cilvēks. Ar bālu seju un sviedru lāsēm uz pieres viņš atzina, ka viņa spēki esot galā. Uzticības pilns viņš ar izstrādātu projektu griezies pie Nacionalās depozitu bankas, bet tā nekrietnā kārtā šo atklātību ļaunprātīgi izmantojusi. Šie cilvēki aukstasinīgi nozaguši viņa idejas un gājuši ar tām uz Krestona koncernu. Tagad viņam esot milzīgi krājumi, kurus viņš apņēmies pirkt un par kuriem CIS ik dienas aprēķinot milzīgus procentus, kā arī maksu par glabāšanu.

Viņam trūkstot naudas veikalu paplašināšanai un kreditēšanai. Krājumus varot apskatīt CIS noliktavās.

Apskate notika Apakšējā Bleksmita skvērā, un tajā patiešām konstatēja lielus krājumus. Par iepirkumiem uzrādīja kvītis un pavadzīmes, to starpā arī no dāņu un franču firmām.

Komercbankas direktoru sejas apskates laikā kļuva ievērojami laipnākas.

Bet, kad Mekhīzs un Blumsberijs otrā dienā atkal ieradās bankā, viņš pie Henrija un Zaķa Opera kungiem negaidīti sastapa kādu resnu kungu ar ļoti raksturīgiem ebreja vaibstiem. Tas bija /. Arona kungs, Arona veikalu tīkla īpašnieks, ar kuru Opera kungi, kā viņi paskaidroja, strādāja kopā.

—  Arona kungs, — laipni sacīja jaunākais Opers,

—  Arona kungs, ko jūs droši vien pazīstat, ļoti interesējas par jūsu idejām, mani kungi.

Mekhīzs bija visai izbrīnījies.

I. Āronam piederēja vismaz pusotra duča lielu veikalu pilsētas labākajos rajonos, un L-veikali, salīdzinot ar tiem, nebija nekas vairāk kā netīrs, utains plušķis, salīdzinot ar milzīgu koptu ņufaundlendieti.

īsu brīdi Mekhīzs apsvēra, vai nebūtu labāk nekavējoties atstāt istabu. Bet pietika uzmest skatienu Opera kungiem, lai saprastu, ka bez Arona tie neielaidīsies nekādās darīšanās. Viņam bija spilgta sajūta, ka atkal ir apvests ap stūri; šo sajūtu viņš vēlāk bieži atcerējās. Bet viņa stāvoklis vairs neļāva atkāpties. Bija vajadzīga nauda.

Mekhīzs atkārtoja savu stāstu, un lielais Ārons jautri sacīja, ka tas esot tieši tas, ko no B. Krestona varētu gaidīt. Pēc viņa domām, ko viņš izklāstīja ļoti asprātīgi, Krestons esot vēl samērā jauns cilvēks, kas peļņas kārē ejot pār līķiem. Neraugoties uz savu jaunību vai arī tieši šā apstākļa dēļ viņš esot tipisks tās jau mazliet novecojušās tirgotāju sugas pārstāvis, kuri visu cenšoties panākt, krāpjot pircējus. Viņš, Arons, neesot nekāds morālists, amoralums viņu pat uzjautrinot, bet veikalu darīšanās viņš to necienījot. Tas uz ilgāku laiku neatmaksājoties.

—  Jūsu ideja par vienotajām cenām nav slikta, — Arons sacīja labā omā, uzsizdams Mekhīzam uz ceļa,

—  bet jūsu krājumi, — un ar šiem vārdiem viņš griezās pie Blumsberija, kas pārstāvēja CIS, — ir gandrīz vēl labāki. Kā jūs saistījāties ar Mekhīza kungu? Jums vajadzēja uzreiz nākt pie manis! Bet es saprotu, Mekhīza kungu nevar apiet. Mazais L-veikalu brālis jāņem līdz.

Mekhīzs klausījās bez sevišķa prieka. Ārona joki viņam nelikās izdevušies. Nebija arī ne mazākās patikas dalīties ar to savos krājumos. Tikai ar lielu pašsavaldīšanos viņš turpināja tēlot mazo cilvēciņu, ko apvainojis lielais Krestons.

Ārons likās ļoti uzjautrināts, bet Mekhīzs it labi redzēja, ka ikreiz, kad minēja Krestona vārdu, Āronam pie deniņiem parādījās viegls sārtums. Viņam bija kaut kas pret Krestonu.

Krestons patiešām sāka pārāk izplesties. Arī Komercbankas kungi par to daudz domāja. Viņiem Nacionalā depozitu banka bija tas pats, kas Āronam Krestons. Tie Pusotra gadsimta līdz šim nodarbojās ar zemes gabaliem, ko viņi gribēja no mazumtirdzniecības? Sīks, garlaicīgs uzņēmums ar mazliet appelējušiem naudas skapjiem! Komercbanka bija pārāk liela, lai baidītos no konkurences, bet tā bija ļoti augstās domās par savu lomu mazumtirdzniecībā. Tā jutās kā šķīrējtiesnese visās lietās, kas saistītas ar šo nozari. Banka neuzskatīja, ka tai par katru cenu vajadzētu veikt ātras operācijās. Tās aicinājums bija sargāt morāli mazumtirdzniecībā.

Viņiem bija skaidrs, ka Mekhīza sugas cilvēkiem jāpieiet ļoti piesardzīgi, bet te patiešām likās, ka ar šo mazliet šaubīgo vīru citi apgājušies, mīksti izsakoties, nekorekti. Visi redzēja, ka viņa nervi streikoja. Viņš atstāja ārkārtīgi satriekta cilvēka iespaidu.

Varēja manīt, ka viņu apsēdusi doma, kā atriebties Nacionalajai depozitu bankai un Krestona koncernam. Viņam bija ļoti svarīgi šiem kungiem atmaksāt, kaut vai nesot personiskus upurus. Mekhīzs, it kā aizraudamies ar paša daiļrunību, savus krājumus par smieklīgi lētām cenām nodeva I. Ārona rīcībā, lai varētu Krestonu nesaudzīgi izkonkurēt. Vienīgais, ko Mekhīzs par to prasīja, bija, lai darījumā iesaistītu arī L-veikalus, pret kuriem viņam taču esot zināmi pienākumi, jo vairāk tāpēc, ka visi L-veikalu īpašnieki esot mazi cilvēciņi, kas dāvājuši viņam uzticību.

Iespēja izmantot L-veikalu Napoleona atriebības kāri — komerciālu neprātu, kas šķita pierādām viņa zemo izcelšanos, — pamudināja Komercbankas kungus, tāpat ari I. Arona kungu, sīkāk nodarboties ar šo projektu.

Mekhīza kungs saņēma no Komercbankas priekšsēdētāja Zaķa Opera kunga ielūgumu to nedēļas beigās apciemot Vorbornkāslē.

Vorbornkāsle veikalu nozarē bija tas pats, kas Dauningstrīts7 ārpolitikā un Ņujorkas Volstrīts citā tirdzniecības nozarē. Tur sanāca kopā visi «pavedieni».

Mekhīzs ļoti uztraukts ieradās CIS kantori, un Fannija tūliņ lika atsaukt Blumsberiju. Mekhīzs teica, viņam neesot ne mazākās jausmas, kā Vorbornkāslē jāēd zivis.

Viņi apspriedās, kā varētu panākt, lai ielūgumu attiecinātu arī uz Blumsberiju. Tas gan apgalvoja, ka ari nezinot, kā Vorbornkāslē ēd zivis. Operi tur dzīvojot tikai kopš neilga laika.

Fannija nokārtoja šo lietu, atklāti aprunājoties ar Zaķu Operu. Paņēmusi līdz portfeli, kas bija pilns ar dažādiem veikalu papīriem, viņa aizgāja uz Komercbanku un laupīja Operām jebkuras varbūtējas ilūzijas par sava šefa manierēm. Viņa aizrādīja, ka cilvēki, kas paraduši pilnām saujām grābt naudu, dažkārt tās arī izmantojot, lai sakrautu uz šķīvja gaļas gabalus. Ja ielūgšot ari Blumsberiju, tad tur būtu cilvēks, kas nebūtu tik ģeniāls kā Mekhīzs. Opers ielūdza Blumsberiju.

Tomēr viņa dēļ viss gandrīz izjuka. Tā kā lords no naudas lietām neko daudz nesaprata, tad par Operiem nebija tik augstās domās kā Mekhīzs un gribēja katrā ziņā paņemt līdz Ženiju. Tas viņam likās lielisks joks. Viņš gribēja pateikt, ka Ženija esot viņa māsa, un taisījās kopā ar to parādīt kādu jaunu, modernu deju. Lords bija pārliecināts, ka tas būšot ļoti amizanti.

Fannija viņu ar lielām pūlēm atrunāja.

Viņa rūpīgi pārbaudīja Mekhīza apģērbu un atņēma viņam spieķi ar zobenu.

— Tas tev tagad vairs nav vajadzīgs, — viņa teica.

Pēdējā brīdī viņš sev tomēr vēl nopirka vēršādas cimdus dabiskā krāsā un ar šuvēm pirksta biezumā, kurus Fannija vairs nedabūja redzēt. Blumberijs tos ievēroja ar labpatiku.

Ceļā uz Vorbornkāsli Blumsberijs pārliecināja Mekhlzu, ka esot absolūti nepieciešams paturēt ierastās manieres; citādi Operi Mekhlzu vairs neuzskatīšot par iznireli. Mazā runa, kurā Blumsberijs izteica šīs domas, bija viņa vienīgais ieguldījums darījumā, ko ievadīja Mekhīza ierašanās Vorbornkāslē.

Nedēļas beigas iznāca daudz patīkamākas, nekā Mekhīzs bija iedomājies.

Viņi staigāja pa rūpīgi koptu mauru, ēda medījumus un dzēra vecu portvīnu. Bibliotēkā oda pēc vecas, dārgas ādas, un Mekhīzs varēja izmantot zināšanas, ko viņam bija iekalusi Fannija, rādot tam pornogrāfiskus luksusizdevumus.

Bankas senioršefs, Zaks Opera kungs, nebija precējies un nodarbojās ar liumanitarām studijām, sevišķi ar Likurga biogrāfiju. Galvenais dzinējspēks uzņēmumā bija Henrijs Opers.

Blumsberijs izrādījās diezgan nevajadzīgs. Zivju problēmai nebija nekādas nozīmes.

Mekhīzs brīnījās, kā Vorbornkāslē runāja par darījumiem. Nauda vispār netika pieminēta. Lielais Arons, pēc Blumsberija domām, nebija ielūgts tikai tāpēc, ka pārāk daudz runāja par naudu. Zaks Opers naudu neieredzēja. Viņš sacīja: šī lieta kaut kā jānokārto, lai būtu iespējama daudzmaz ciešama dzīve. Vakarā pēc lieliskas maltītes viņš pie šā jautājuma atgriezās.

— Protams, lai dzīvotu, ir jāēd. Bet, ja esi paēdis, tas vēl nenozīmē, ka esi dzīvojis. Cilvēces īstais dzinulis ir tieksme izteikties, tas ir, iemīdot savu p e r s on i b u. Kā tas notiek un ar ko — ir gluži vienalga. Dzimis jātnieks sevi parāda jājot. Vai zirgs pieder viņam, tas absolūti nav svarīgi. Viņš grib jāt. Cits grib taisīt galdus. Viņš ir laimīgs, turot rokā mīļoto koka gabalu un ar saviem darba rīkiem ieslēdzoties istabā. Tāds ir viss ekonomikas noslēpums. Kas neko negrib, kas visu dara tikai naudas dēļ, tas katrā ziņā ir nabadzīgs, kaut ari šo naudu nopelnītu. Viņam trūkst puša būtiskākā. Viņš nekas nav un tāpēc ari neko negrib radīt.

Bez Henrija Opera Mekhīzani būtu grūti sarunu novirzīt uz veikalu tiklu un kreditiem.

Tikai vēlu, pēc kafijas, viņam radās iespēja izklāstīt, kāda nozīme ir viņa izvirzītajiem sīkīpašnieku patstāvības principiem. Aizrautībā viņš tūdaļ arī paskaidroja, kā savus principus, vismaz daļēji, pielietotu lielākos, piemēram, Arona veikalos.

Ļoti neatlaidīgi un šo domu atkal un atkal atkārtodams, viņš visiem pateica, ka uzskatīt pircēju par galveno peļņas avotu, protams, esot tīrā māņticība. īstais ienākumu avots esot un paliekot algotais darbinieks.

Klientūras vienīgais uzdevums īstenībā esot dot uzņēmējam iespēju gūt peļņu no saviem pārdevējiem un strādniekiem.

Bet pārdevēja stimuls esot visprastākais savtīgums. Kāda gan daļa, iesaucās Mekhīzs, pārdevējam gar firmas labklājību?! Kamēr vēl dabūjot savu algu, viņš vienaldzīgi noskatoties, kā pircējs aizskrien projām. Vienīgais glābiņš esot — iesaistīt viņu kā līdzdalībnieku. Bez lielas gudrošanas viņam esot kaut kas jāiegrūž rīklē.

—   Vai jūs domājat viņam dot daļu peļņas? — izbijies jautāja Opers.

—   Tieši tā.

—   Bet tas taču iznāk ļoti dārgi, — sacīja Opers.

—   Tam es nevaru pievienoties, — Mekhīzs atteica. — Pārdevēji, protams, piedalītos peļņā, saņemot bomis, kas realizējami pašu firmā. Tādējādi firma pārdevēju personā iegūtu jaunus pircējus.

Opera kungs kaut ko norūca. Bet Zaks, īsts grāmatu tārps, uzlūkoja Mekhīzu vērīgi un pētījoši.

Visā visumā vakars beidzās labi. Kungi samērā agri devās uz savām istabām. Meks vēl nevarēja aizmigt. Viņš Blumsberijam teica runu par augstāko slāņu trulumu.

—   Siem cilvēkiem, — viņš sacīja, ar «olaistiem bikšturiem skraidīdams šurp un turp, — trūkst nopietnības. Klausoties viņu vārdos, var domāt, ka viņi savu naudu nopelna tikai ar to saistīto uztraukumu dēļ. Tas ir tas pats, it kā dogs, nokļuvis atvara tuvumā, apgalvotu, ka peld uz krastu tikai sporta pēc. Viņi domā, es nesaprotu, ka Pusotra gadsimta iespiešanās mazumtirdzniecībā viņiem sagādā bezmiega naktis. Krestons dabūjis naudu, un tas nozīmē, ka arī Āronam vajadzīga nauda. Viņi mani ataicina šurp, it kā gribēdami iepazīties ar manu raksturu, bet patiesībā viņus interesē mani preču krājumi. Ja viņi paši to nezina, tad jo ļaunāk viņiem. Bez maniem krājumiem Arons savām dārgajām precēm nekad nevarētu pazemināt cenas. Un ar visu savu muldēšanu par Likurgu — vai kā tur to seno grieķi sauc — arī Zaks ļoti uzmanīgi ieklausījās, cik maksā manas preces. Kur es tās dabūju, to šie cilvēki jau vairs neprasa. Tāpēc pazīstamais izteiciens «kur ņemt bez zagšanas» jau sen novecojis, kopš zagšana maksā tik daudz naudas. Redzēsim, vai es no viņiem dabūšu šo naudu, ko viņi tik ļoti nicina.

Mekhīzs nosodīja 2aku daudz vairāk nekā Henriju; viņš nosauca to par stulbu, bet tai pašā laikā, kad Mekhīzs sarunā ar Blumsberiju dedzīgi izklāstīja savas domas, tas bija tieši Zaks Opers, kas, atpogādams bikšturus, brāli, kurš vēl joprojām svārstījās, centās pārliecināt, ka Mekhīzs nemaz neesot zemē metams.

— Šim vienkāršajam vīram ir idejas, — viņš sacīja, — un vēl vairāk: viņam ir instinkts. Viņa uzskati par pārdevēju sacensības nozīmi ir īsti grieķiski. Viņš neredz tikai vienkāršas izpārdošanas vien kā Arons; viņš savā garā redz četrjūgu ratu sacensību. Viņa bons faktiski ir lauri, ko saņem labākais. Visu to viņš nezina, bet jūt. Viņš pilnīgi pamatoti prasa, lai īstam pārdevējam būtu pilnīgi attīstīta harmoniska personība. Kalokagatija!8 Kad viņš to aprakstīja, es acu priekšā redzēju Alkibiadu 9 . Tas nav slikti.

Jaunākais Opers vēl pirms aizmigšanas redzēja, kā Arona pārdevēji vilka nogalinātos pircējus uz kasi tāpat kā Achillejs Hektoru.

Nākamajā nedēļā panāca vienošanos starp Komercbanku, Ārona veikalu tīklu un CIS. Tika nolīgts, ka Arons no CIS uz priekšu dabūs preces par tādām pašām cenām kā L-veikali.

Līgumi, ko Blumsberijs parakstīja CIS vārdā, bija satriecoši.

Mekhīzs neuzdrošinājās Blumsberijam skatīties acis.

Pēc tam, uz ielas, viņš sāka histēriski raudāt. Blumsberijs izbrīnījies un apmulsis aizveda viņu uz tuvāko tējnīcu. Tur viņi pasūtīja sviestmaizes. Tikai pamazām Mekhīzs atkal savaldījās.

— Par tām cenām, kādas maksā Ārons, — Mekhīzs teica Blumsberijam, atstājot tējnīcu, — mēs preces zagt nespējam. To ilgi nevar izturēt. Tā mēs augstākais sarīkosim reklāmās nedēļu kā Krestons, un tieši to brāļi grib. Viņi grib ar mums stāties sakaros uz iespējami īsāku laiku. Viņi ir pārāk smalki. Paskatieties uz šo māju, Blumsberij! Marmors un bronza. Es nekad neesmu sapratis, kāpēc ļaudis savu naudu nogulda tādās ēkās, kas izmaksājušas un joprojām izmaksā tik daudz naudas. Laikam domā, ka firmām, kas var atļauties marmoru un bronzu, nauda vairs nav vajadzīga un tātad viņu nauda tur ir drošībā!

Vecā, mazā Nacionalā depozitu banka vairāk atbilda viņa gaumei. Tās trūcīgie biroji likās sakām: «Mēs no saviem klientiem daudz nenopelnām.»

Ar skumjām Mekhīzs atcerējās Nacionalo depozitu banku, šo nodevīgo, veco abinieku. Bez Nacionālās nozīmēja pret Nacionalo. Bet Nacionalajā bija noguldīta viņa sievas pūra nauda. Mekhīzs, par to domādams, juta sarūgtinājumu. Bija skaidrs, ka tagad viņš cīnīsies pret šo pūru, ko viņam — tik dīvainā stāvoklī viņš pašlaik atradās — vajadzēja iznīcināt, lai tiktu cauri ar veselu ādu. Cīņa nepieļāva nekādu žēlastību. Tikai iznīcinot pretinieku, bija iespējams uzvarēt.

Mekhīzs paredzēja ilgstošu, grūtu darbu.

Lai padarītu CIS par pievilkšanas objektu, Komercbanka bija izdevusi lielas sumas, bet, ja Mekhīzs tagad varētu paplašināt savus trūcīgos L-veikalus, tad tie katrā ziņā tiktu lieliski apgādāti un pieredzētu brīnišķīgu uzplaukumu. Bet notika visļaunākais: viņš bija spiests iesaistīt Āronu, savu konkurentu, turklāt visvarenu konkurentu! Viņš bija izveidojis krājumus, lai dolu iespēju citiem tos nozagt! Tātad īstenībā atkal nebija ticis uz priekšu. Tikai laimes gadījums varēja viņu glābt. Viņš līdzinājās cilvēkam, kas basām kājām sffiv uz karsta pavarda, nemitīgi palēkdamies, lai mainītu vietu, kaut vai karstu vietu pret tikpat karstu, un juzdamies labi vienīgi tad, kad kājas atrodas gaisā.

Pagaidām Mekhīzs bija ieguvis nedaudz līdzekļu saviem Lveikaliem. Varēja palielināt to skaitu un piešķirt tiem jaunu kreditu. O'Haras «iepircējiem» izmaksāja algu, ko viņš bija parādā.

Ņūgeitā kopā sasauktajiem L-veikalu īpašniekiem Mekhīzs teica principiālu runu.

Vispirms viņš paziņoja, ka nodomājis visus savus spēkus tagad veltīt tikai viņiem — t. i., L-veikaliem. Lai sevi atslogotu, viņš esot tikpat kā atbrīvojies no rūpēm par preču iepirkšanu, to uzticot ļoti spēcīgai sabiedrībai — CIS, Sī sabiedrība piedāvājot lētas preces, tikai tās esot jāpērk lielos vairumos. Esot arī bijis svarīgi aizkavēt, lai šādus izdevīgus piedāvājumus no tās nesaņemtu citi veikali. Bet L-veikali vien nekad nebūtu varējuši CIS pilnīgi noslogot.

Viņš turpināja:

— Kā jūs jau varbūt esat dzirdējuši, Apvienotie L-veikali vakar stājušies ciešos komerciālos sakaros ar Ārona veikalu tīklu. Centrālā iepirkšanas sabiedrība, kas jūs turpmāk apgādās ar precēm, mani kungi, apgādās ari Arona veikalu koncernu. Ko nozīmē šis sensacionalais varenā Arona koncerna solis? Mani kungi, tas nozīmē L-veikalu uzvaru, pārliecinošu uzvaru. Un, kas ir vēl svarīgāk: L-veikalu idejas uzvaru. Kas tā ir par ideju? Mani kungi, tā ir ideja, ka modernās rūpniecības ražojumi jāpadara pieejami arī trūcīgajiem un pašiem trūcīgākajiem iedzīvotāju slāņiem. Pūļa cilvēks, vidusmēra cilvēks — tas neskan pagodinoši. Mani kungi, te galvenokārt vainojama nezināšana. Tieši masa izšķir. Veikalnieks, kas nicina grasi, strādnieka sūri nopelnīto grasi, izdara lielu kļūdu. Sis grasis nav sliktāks kā jebkura cita nauda. Un viens ducis ir divpadsmit

reiz viens. Tāda ir L-veikalu ideja. Un šī L-veikalu ideja, jūsu ideja, izcīnījusi pilnīgu uzvaru pār vareno Arona koncernu, kurā ietilpst desmitiem lielu veikalu. Ari Arona koncerns turpmāk atvērs vārtus nabadzīgākajiem slāņiem un līdz ar to kalpos lētuma un sociālā progresa idejai. Es zinu, ka viens otrs mazdūšīgais starp jums — visur taču ir gauduļi, tādi, kas visu redz drūmās krāsās, — pie sevis sacīs: kāpēc gan varenais Arona koncerns turpmāk grib strādāt kopā ar mums, mazajiem veikalniekiem? Un te jāsaka: ne jau Lēto veikalu skaisto acu dēļ! Lai ko mēs vērojam dabā, nekas nenotiek bez materiālām interesēm! Ja viens saka otram: es tev vēlu labu, strādāsim kopā… utt., tad tik skaties abām acīm! Jo cilvēki, lūk, ir cilvēcīgi un nav nekādi eņģeļi un vispirmām kārtām gādā par sevi! Aiz tīrās cilvēkmīlestības vien nekas nenotiek! Stiprākais uzvar vājāko, un tāpēc arī pie mums, sadarbojoties ar Arona koncernu, jautājums skanēs: mēs gan esam draugi, bet kurš te ir stiprāks? Tātad cīņa? Jā gan, mani kungi, cīņa! Bet miermīlīga ciņa! Cīņa, kalpojot idejai! Saprātīgi domājošs veikalnieks nebaidās no cīņas. No tās baidās tikai vārgulis, par kuru pāriet pāri v ē s tur e s r at s! Arona koncerns mums pievienojies ne jau tāpēc, ka tam Iepatikušās mūsu skaistās acis, bet tāpēc, ka tas bija spiests, tāpēc, ka tas cieni L-veikalu sīksto, neatlaidīgo un pašaizliedzīgo d a r b u, un tādēļ šie veikali jānostiprina. Mūsu spēks mīt centībā un pieticībā! Visi zina: mēs paši pieliekam roku! Un tāpēc ari esmu izšķīries turpmāk visus spēkus veltīt jums un L-velkallem — ne aiz materiālām interesēm, bet tāpēc, ka ticu idejai, un tāpēc, ka zinu: neatkarīgā mazumtirdzniecība ir tirdzniecības nervs vispār, un bez tam tā ir zeltabedre!

šo runu noklausījās kāds pussimts abu dzimumu personu, to starpā daži preses pārstāvji, un tā atstāja lielu iespaidu. Viņu vidū bija ne mazums slimīgu cilvēku vai tādu, kas izskatījās novārguši, bet šāds iedvesmojošs aicinājums, kā zināms, reti kad neatrod dzirdīgas ausis.

Mekhīzs ar panākumiem varēja būt apmierināts,

bet sēdi viņš atstāja kopā ar Fanniju Kraisleri, un kaut kādā veidā Pollija par to dabūja zināt.

Viņš to reiz diezgan vēlu vakarā sastapa Nanhedā pie savas mājas. Viņa kādā L-veikalā bija uzzinājusi Mekhīza adresi un jau pāris stundu sēdēja režģoto durvju priekšā. Pollija izskatījās visai nomākta un uzreiz pasacīja, ka bez viņa vairs neesot varējusi izturēt.

Kamēr Mekhīzs slēdza vaļā mājas durvis, viņš tai piesardzīgi pastāstīja par jauno dzīvokli, kur pagaidām esot iekārtota tikai viena istaba. Kāpēc atstājis lielo dzīvokli, to viņš tai pasacīja augšā, kad Pollija bija apsēdusies uz vienīgā krēsla, sev pie kājām nolikdama ceļasomu.

Mekhīzs nopietni sacīja, ka viņas tēva izturēšanās radījusi dažādas grūtības. Viņš atklāti atzīstoties, ka esot rēķinājies ar pūra naudu vai vismaz ar kredita uzlabošanos.

— Es ceru, — viņš teica, — ka tev tā nav nekāda vilšanās, ja tavs vīrs rēķinās ar katru peniju. Visu mūžu esmu sūri grūti strādājis; tagad, kad jau redzams krasts, man vajadzīga prāva suma, lai visu nokārtotu. Tāds cilvēks kā es nedrīkst precēties uz labu laimi. Ir jāprot savaldīties. Viņa sievai jābūt tādai, kas varētu viņam būt par palīgu. Kad manīju, ka neesmu vienaldzīgs pret tevi, es tomēr nezaudēju galvu un sev vēsi vaicāju: vai tā tev būs īstā sieva? Instinkts man sacīja: jā; un ziņas, ko slepeni un taktiski ievācu, pierādīja, ka instinkts mani nebija pievīlis. Jau Kipiings ir teicis: vājais mirst, bet stiprais cīnās. Tāpēc viņš, Mekhīzs, arī aukstasinīgi pieejot tagadējai situacijai.

Viņš tātad dzīvokli esot atkal pārdevis. Viņi iekārtošoties šeit, ja vien viņa labāk negribēšot atgriezties pie tēva, kura naidīgā attieksme minēto iemeslu dēļ viņam pašreiz nebūtu patīkama.

Pollija mazliet paraudāja un tad pastāstīja par Kouksa kunga uzmācību, pret kuru viņu neviens neaizsargājot. To Mekhīzs uzreiz saprata, un, kad viņa tam vēl paziņoja, ka jūtoties stāvoklī, ka zem sirds

nesot maziņu Mekhīzu, viņš sevi parādīja no labākās puses. Viņš tai tūliņ atļāva palikt.

Mekhīza tonis bija kļuvis citāds. Viņš pret Polliju tagad izturējās ar zināmu strupu pārākumu, kas viņai ļoti patika.

Laimīga viņa tam atzinās, ka visas naktis esot gaidījusi to ierodamies. Neesot tik grūti uzkāpt uz balkona. Nepatīkami pārsteigts viņš atbildēja, ka nevarot taču nakts laikā rāpties balkonā, lai tiktu pie paša sievas. Tas viņam izliekoties pavisam nepiedienīgi.

Pollija to atzina par pareizu.

Meks vēl ilgi gulēja nomodā viņai blakus, rokas salicis zem galvas, un raudzījās, kā caur logu aizkariem spīdēja blāva gaisma.

«Es viņu nosaukšu par Diku,» viņš sapņoja, «es mācīšu viņam visu, sacīšu visu, ko pats zinu. Es zinu daudz. Daudz ko, kas man bija jāapgūst ar lielu garīgu piepūli, viņš no manis vienkārši uzzinās bez jebkādām pūlēm. Es viņu saņemšu aiz mazās ,rociņas un pastāstīšu, kā vada koncernu un kā var kaut ko izspiest no cilvēkiem — no šiem neliešiem, uz kuriem nevar paļauties un kuri vairās no darba la tev kāds grib no šķīvja nozagt biezputru, tad sit tam ar karoti, es viņam sacīšu, un tik bieži, kamēr viņš to sapratis. Kur redzi atvērtu durvju spraugu, tur tūliņ iebāz kāju — un tad uz priekšu ar visu spēku! Jāpārvar mazdūšība! Nedrīkst gaidīt uz ceptiem baložiem! Visu to es viņam iemācīšu ar lielu pacietību, bet arī ar lielu stingrību. Tavs tēvs nebija skolots, bet neviens vispasaules vēstures profesors nebūtu varējis viņam mācīt, kā puišiem vilkt ādu pār acīm! Tu vari studēt, bet nekad neaizmirsti, kas tev devis šo iespēju. Nauda tavām studijām tēvam pa penijam bija jāvelk laukā no sīkstu zēnu kabatām. Vairo šo kapitalu! Vairo savas zināšanas, bet stiprini ari pamatu!

Viņš aizmiga ar dziļu grumbu pierē, bet tomēr ļoti apmierināts ar Polliju

Sākot ar otru rītu, viņa gāja uz piena veikalu pēc piena, iemācījās labi pagatavot jēra aknas — tā, kā tās viņam garšoja, un palīdzēja iekārtot pārējās istabas.

Par Fanniju Kraisleri viņa nerunāja — ne šai pirmajā nakti, ne ari vēlāk. Mekhīzs sākumā baidījās, ka Fannija, ar kuru attiecības pēdējā laikā bija kļuvušas intimākas, būs neapmierināta, bet viņam par atvieglojumu tās izturēšanās nemainījās, kad viņš turpmāk vakaros atkal devās uz mājām. Meks negribēja Fanniju sakaitināt, jo tā daudz palīdzēja CIS darbā. Viņš to bija iesaistījis šai darbā, domādams, ka tā viņam fiziski ļoti pieķērusies.

Fannija Mekhīzam bija vajadzīga.

Kādā sēdē, kas notika Komercbankas lielajā, ar mahagoniju panelētajā sēžu zālē, nolēma izšķīrēju kauju pret Krestonu izcīnīt trīs nedēļas pēc viņa ar lielu troksni pasludinātās reklāmās nedēļas un jau tagad izziņot Arona un L-veikalu reklāmās nedēju.

Devītā nodaļa

Ikvienam ir galva mums, Un lomēr tas par maz: No galvas, kas dota mums, Daža uts tik barojas. Dzīves cīņām grūtām Viltības mums nepieliek, Ļauno nesajūtam, Ko mums ceļā liek.

Jā, gudro vien kaut ko, Steidz sevi liesmu kurt; Un sagudro tad vēl kaut ko. Bet neliksi nekur.

Dzīves cīņām grūtām Ļaunuma mums nepieliek, Velti cēlām jūtām Cilvēks mosties liek.

Jā, steidzies laimi gūt, Bet viegli nav to tvert, Jo visi steidzas laimi gūt Un tomēr nenoķer. Dzīves cīņām grūtām Ļoti daudz kā vēl mums nepietiek, Tāpēc skaistām jūtām Sapņos jāpaliek.

Dziesma par cilvēka centienu uelligumu

VISAPKĀRT CĪŅAS

Arī Pīčema kungam bija jāizcīna grūtas cīņas. Viņš pūlējās dienu un nakti tikt vaļā no darījuma ar kuģiem, visiem spēkiem tiekdamies atpakaļ uz savu īsto specialitāti — liela mēroga ubagošanu.

Bažas, ka viņš varētu beigt savu dzīvi zem tilta, sajūta, ka viņu piekrāpis cilvēks, kurš bija viltīgāks, nežēlīgāks, dzīvotspējīgāks — tas viss viņā nostiprināja apņēmību paplašināt savu ubagošanas uzņēmumu, kas taču balstījās vienīgi uz apspiešanu un krāpšanu. Pīčems bija paradis izmantot arī paša bēdas.

Dažkārt viņš apstājās pagalmā pie suņu krātiņa un aprunājās ar Fjūkumbiju, it kā tas būtu viņa kompanjons. Vienkājis par to brīnījās, kamēr saprata, ka Pīčema kungs varbūt tikpat labi runāja ar suņiem, jo uz Fjūkumbiju nemaz neskatījās.

— Es lasu avīzēs, — viņš, piemēram, sacīja, — ka pēdējā laikā pārāk daudz ubagojot. Bet īstenībā ik uz pāris kilometriem redzams tikai viens ubags un vienmēr viens un tas pats. Spriežot pēc ubagu skaita, varētu domāt, ka vispār nav nekāda trūkuma. Es sev bieži jautāju: kur tad īsti ir tie trūcīgie? Atbilde skan: visur. Tie pazūd savā masā. Bez tam vēl ir veselas lielpilsētas, ko apdzīvo tikai tādi, bet tie savā ziņā noslēpjas šais pilsētās. Viņi nerādās tur, kur ir jauki, vairās no patīkamajām ielām. Parasti viņi strādā. Tā vislabāk var noslēpties. To, ka viņi nespēj neko nopirkt, lai remdinātu izsalkumu, nevar manīt, jo viņi nerādās veikalos, kur tik un tā neko nenopirktu. Tās ir veselas tautas, kas nīkst sētas namos. Modernais veids, kā tās tiek iznicinātas, ir gandrīz nemanāms (nemaz nerunājot par to, ka tas ir anonims!). Tās tiek iznicinātas, bet ši iznicināšana ilgst daudzus gadus. Uztura līdzekļu surogāti, un pat tie nepietiekamā daudzumā, baciļiem saindēti dzīvokļi, visu dzīvības funkciju apcirpšana — tas viss prasa daudz laika, kamēr cilvēks tiek pieveikts. Cilvēks ir neticami izturīgs. Viņš mirst tikai pavisam lēni, pa daļām. Ilgu laiku viņš vēl izskatās pēc cilvēka, tikai pašās beigās padodas un iznīkst. Sis īpatnējais bojā ejas veids neļauj tik viegli saskatīt neaptveramo masveida bojā eju. Es bieži esmu domājis par to, kā varētu izmantot šo postu, īsto postu. Tas būtu lielisks veikals! Bet tas nav iespējams. Kā lai savā labā izmanto mātes skatienu, ar kādu viņa, turot slimu bērnu uz rokām, redz ūdeni tekam pa istabas sienu, lai gan šis skats pats par sevi neapšaubāmi ir satricinošs!

Tādu māšu ir simtiem tūkstošu, bet ko lai ar viņām Iesāk? Nevar taču pa nabadzīgajiem kvartaliem sarīkot ekskursijas kā pa kaujas laukiem! Satriecošu iespaidu atstāj ari četrdesmit gadus vecs vīrietis, kas apzinās, ka izstājies no konkurences cīņas, tāpēc ka viņa spēki ir galā — ne jau viņš pats izšķiedis savus spēkus, tos izsūkusi vide; bet sabiedrība šo vīrieti nedabū redzēt. Tātad viņš, raugoties no komerciālā viedokļa, ir nederīgs. Tie ir tikai divi piemēri no tūkstošiem.

Pīčema kungam acīm redzot pēkšņi zuda patika runāt. Ar izklaidīgu žestu viņš lika Fjūkumbijam doties pie darba un aizgāja ar norūpējušos, nemierpilnu sejas izteiksmi.

Vai arī viņš sacīja tā:

—    Ubagošanas arods ir dīvaina lieta. It īpaši man sākumā bija grūti ticēt tā ienesīgumam. Bet tad es manīju, ka cilvēki aiz tām pašām bailēm, kuru dēļ viņi ņem, ir ar mieru arī dot. Netrūkst ari līdzjūtības, bet ar līdzjūtību nevar tikpat viegli tikt pie siltām pusdienām kā bez līdzjūtības. Man ir skaidrs, kāpēc ļaudis sīkāk nepārbauda ubagu fiziskos trūkumus, pirms kaut ko iedod. Viņi taču ir pārliecināti, ka paši cirtuši šis brūces! Vai gan tur, kur viņi ko nopelnījuši, nebūtu ari izputināto? Vai tad, rūpēdamies par savām ģimenēm, viņi nebūtu noveduši pie ubagu spieķa citas ģimenes? Visi jau tūlīt ir pārliecināti, ka viņu pašu dzīves veida dēļ itin visur rāpo apkārt smagi ievainoti un neizsakāmi trūcīgi cilvēki. Kāpēc tad. vēl pūlēties kaut ko pārbaudīt? To pāris peniju dēļ, ko viņi taisās dot!

Citu reizi viņš vienīgi sacīja:

—   Nedomājiet, ka es aiz cietsirdības neļauju uzbarot neredzīgo suņus; tikai tas kaitē veikalam, ja tie izskatās trekni.

Un kādu dienu viņš šādiem vārdiem nosodīja Fjūkumbija mierīgo sejas izteiksmi:

—   Jūs izskatāties pārāk apmierināts. Es saku visiem saviem puišiem, ka viņiem jāizskatās pēc iespējas nožēlojamākiem: lai izvairītos no šāda nepatīkama skata, ļaudis labprāt maksā.

Viņš nobītos ne pa jokam, ja apzinātos, ka tādas runas padoto klātbūtnē liecina par smagiem psichlskiem traucējumiem. Viņš taču zināja, ka slimajam nav ko cerēt uz saudzību.

Sagādāt naudu Kouksa Sautemptonas kuģu pirkšanai izrādījās diezgan sarežģīts uzdevums.

Millers no Depozitu bankas kategoriski noraidīja prasību piešķirt 50 000 mārciņu kreditu. Negribēdams aizvainot savu klientu, viņš norādīja, ka ir atbildīgs bankas septiņgadīgās īpašnieces priekšā. Viņš esot dziļi iestidzis darījumos ar lieliem koncerniem, konfidenciāli — ar Krestona koncernu. Par Pīčema kapitala trūkumu viņš likās ļoti izbijies un īstenībā bija vēl vairāk izbijies, nekā izlikās.

Pīčemam Nacionalajā depozitu bankā bija noguldīti ap desmit tūkstošu mārciņu. Bet šo naudu viņš nekādā gadījumā negribēja aiztikt. Bez tam ar to arī nebūtu pieticis.

Finnijs apgalvoja, ka beidzot viņam nepieciešama operācijā, un nemitīgi draudēja, ka otrā dienā došoties uz kliniku. Tikai Istmens cīnījās, tomēr neguva ievērojamus panākumus.

Tad viņi vēl saņēma ziņu, ka Heilam no Jūrlietu ministrijas draudot skandals.

Koukss īpaši atnāca pie Pīčema un gaidīja tā mazajā birojā aiz dzelzs durvīm, kamēr ieradās īstmens, kam aizgāja pakaļ.

Koukss stāstīja:

Heils kopš pāris dienām saņemot šantažas vēstules. Heila sieva pirms diviem gadiem policijas izdarītās kratīšanas laikā tikusi pārsteigta ar kādu no viņa draugiem apšaubāmas reputacijas viesnīcā. Izspiedējs apgalvojot, ka tā rokās esot šā drauga dienasgrāmata, no kuras izrietot, ka Heils, uzzinājis par šo lietu, tomēr neesot uz to attiecīgi reaģējis. Viņš ar šo draugu pat joprojām uzturot veikalnieciskus sakarus…

Mākleris skatījās Istmenam, kam viņš to galvenokārt stāstīja, cieši un ilgi acīs. īstmens pievērsa savu izmocīto seju Pīčemam.

Pīčems atkal izskatījās grūti slims.

—   Cik maksā dienasgrāmata? — viņš izdvesa, vairīdamies no Kouksa skatiena.

—   Tūkstoti, — viegli pateica Koukss.

—   Tik daudz viņam ir. TKIS fzmaksājusi tam deviņus tūkstošus.

To teica īstmens. Un Koukss sacīja pacietīgi.

—   Viņam nekā nav. Viņa sievai ir tualetes. Citādi viņai nebūtu draugu, pat ne apšaubāmas reputacijas viesnīcām. No TKIS saņemtās naudas atlikums viņam vajadzīgs, lai novērstu izmeklēšanu. Sā cilvēka stāvoklis ir traģisks.

—   Kas notiks, ja viņš nemaksās? — jautāja Pīčems.

—   Tad viņam jāiet. Cik šausmīgi, ka cilvēkiem, ar ko tev ir veikala darīšanas, arī vēl ir personiska dzīve. Heils savā nelaimē tūliņ griezās pie manis, jo es esmu viņa labākais draugs. Par palīdzību viņš negribēja ne dzirdēt. Tā ir tikai tava ierēdņa augstprātība, es viņam sacīju. Tava nelaime ir arī mana nelaime. Mani kungi, mums kaut kas jādara. Tāds cilvēks kā Heils nedrīkst šāda nieka dēļ aiziet bojā. To nedrīkst pieļaut no cilvēcības viedokļa. Bet mums Heilam jāpalīdz arī pavisam egoistisku apsvērumu dēļ.

Veikalā atvadīdamies, Koukss acumirkli vilcinājās.

—   Pollijas jaunkundze laikam vēl joprojām nav atgriezusies no Samonī? — viņš jautāja, piešķirdams savai Borzalino platmalei pārdrošu, uzņēmīgu izskatu.

—   Nē, — aizsmacis atbildēja Pīčems.

Kouksam bija samelots, ka Pollija esot Šveicē, lai

papildinātu savu izglītību. Pīčems jau apsvēra, vai nevajadzētu parūpēties par atklātnēm ar Samonī skatiem, lai ilūzija būtu jo pilnīgāka. Bet tas nebija ieteicams. Agri vai vēlu tik un tā vajadzēs Kouksam atzīties visā šai nejaukajā lietā, proti, kad tā būs nokārtota. Tādā gadījumā bija labāk melus nepārspīlēt,

Koukss nekad neaizmirsa apjautāties pēc Pollijas.

Pīčemam nākamajā pirmdienā bija jāsatiekas ar Heilu un Kouksu peldiestādē. Koukss savas darīšanas ar TKIS principā kārtoja tikai «Fetera vannu pirtī» un vienmēr tikai pirmdienās, vienalga, cik daudz laika tādēļ gāja zudumā.

Pusstundu pirms Pīčemam noliktā laika tur satikās Koukss un Heils.

Viņi bez steigas izģērbās, meitenes nebija klāt. Heils, resns vīrietis četrdesmitajos gados, teica:

—   Man nekad nav paticis tavs flirts ar Evelinu, to tu zini, Viljam! Tā tu viņu tikai atsvešināji no Renča. Es zinu, ka viņai tevis dēļ ar Renču bijušas ārkārtīgi nepatīkamas scēnas. To es esmu izbaudījis uz savas ādas. Sie pārdzīvojumi tai uz daudzām dienām laupa līdzsvaru. Bet es nu reiz nejūtos labi, kad viņai kaut kas kait. Es taču viņu cienu. Un tad vēl: tādā viesnīcā! Tā taču tev ir kāda slimīga tieksme. Es brīnos, ka viņa nav dabūjusi nātru drudzi. Tādā viesnīcā, kur veļu maina ik pēc divām stundām un tai katrā ziņā jābūt mitrai! Un galvenais — pati doma: tādā viesnīcā! Evelina ir visjūtīgākā būtne, ko es pazīstu. Tas droši vien viņai bijis īsti perverss kairinājums, šī veļa! Un parasti viņa izturas tik dabiski, kas ir pats jaukākais. To es tev nekad nepiedošu — un ne jau, dievs mans liecinieks, seku dēļ, par tām man ne silts, ne auksts, tāds es neesmu. Bet tagad man jāiet un jāizdiedelē no šiem bodniekiem tūkstoš mārciņu! Es to daru ļoti nelabprāt. Kāda gan viņiem daļa gar manu personisko dzīvi? Viņi pamatoti var sacīt: kungs, mums ar jums ir veikala darīšanas, bet mums nav jāmaksā par jūsu peldēm! Es vislabprātāk vēl tagad ietu projām. Galu galā es taču esmu ierēdnis.

Koukss palūkojās uz viņu un sacīja:

—  Jā, galu galā tu esi ierēdnis.

—   Es gribētu zināt, kur šis Gons dabūjis tavu dienasgrāmatu, — norūca Heils, uz soliņa sakārtodams savas zeķes.

Viņi iekāpa koka kublos.

Heils ņēma dūņu vannu, Kouksa kublā bija zināmas spēcinošas zāles.

—   Padomā, — Heils apgūlies bēdīgs turpināja, — cik pedantiski mēs, ierēdņi, turamies pie goda jēdziena! Mēs varam nodarboties vienīgi ar mazākiem veikaliem. Es negribu runāt par mūsu līdzšinējiem dalījumiem Jūrlietu ministrijā, Lielbritāniju es nevēlos aizskart, par to es nekā nezinu un kā anglis arī nekā negribu zināt. Bet padomā tikai, kādus veikalus tur otrā pusē taisa fon Bismarka kungsI Tas tikai ir virs! Viņš pats iegūst lielas bagātības, un ari viņa zemei neklājas slikti. Pie mums valstsvīrus ne vienmēr novērtē taisnīgi. Redz tikai vienu vai otru soli un pēc tā jau spriež. Bet ko par viņiem zina! Saka: šis vai tas diplomātiskais gājiens bijis nepareizs, bet tā tikai liekas, tāpēc ka spriež pēc ārējām sekām. Tas ir pavisam primitīvs domāšanas veids! Vai tad viņi zina, kāds bijis šā soļa mērķis? Kad vācu ķeizars sūtīja prezidentam Krigeram telegramu, kādas akcijas tad cēlās un kādas krita? Protams, tā jautā tikai komunisti. Starp mums runājot, ne tikai viņi, bet ari diplomāti. Tas gan ir primitivs domāšanas veids, bet īstenībai ļoti tuvs. Galvenais — iemācīties primitivi domāt. Primitīva domāšana — tā ir ievērojamo cilvēku domāšana. Politika ir veikalu turpināšana ar citiem līdzekļiem 10 . Tieši tāpēc mums jāraugās, lai uz mūsu personiskā goda nekristu ne vismazākā ēna. Ja uzzinās par viesnīcu, mani ar kaunu un negodu padzīs no ministrijas.

Pret tādām aizdomām nelīdz nekādi nopelni. Bet galu galā man taču ir goda jūtas, un ar tām nav savienojams, ka man jānokaujas ar šiem bodniekiem.

Sai mirklī viņu pārtrauca Pīčema ierašanās. Visi trīs kungi kopā sviedrējās.

Viņi gulēja uz nārām, lai atvēsinātos, zem galvas palikuši no tvaikiem slapjos palagus, kad iesāka runāt Pīčems. Viņš runāja klusu, kā slimnieks, kāds viņš arī bija.

—   Mūsu sadarbība, Heila kungs, nav dzimusi zem sevišķi laimīgas zvaigznes. Pretēji mūsu tālu ejošajām cerībām jūs, kā dzirdējām, nespējāt valdības vajadzībām nopirkt mūsu kuģus, — tas mums ir liels, pat milzīgs zaudējums.

Heils kaut ko norūca. Viņš gulēja izstiepies un ar mazajām, resnajām rokām plikšķināja savas mīkstās krūtis.

Pīčems turpināja, visu laiku runādams loti klusu un ar piepūli.

—     Mēs visi esam pavisam mazi veikalnieki. Mūsu nauda ir sūri nopelnīta. Es ceru, ka jūs esat darījis visu iespējamo?

Pīčems pagrieza galvu sānis un paskatījās uz valsts sekretāru. Tas tagad klusēja. Viņš neizskatījās sevišķi impozants. Demonstrēt viņu bez drēbēm no Kouksa puses bija kļūda. Kails viņš izskatījās kā trekns, neinteliģents cilvēks, nevis kā augsts ierēdnis. Un kaut kas pie viņa dūrās acīs ubagu draugam.

Pīčema runāšanas veids mainījās, kaut arī tikko manāmi.

—  Mēs dzirdējām no Kouksa kunga, ka jums esot personiskas dabas rūpes, kas jūs traucējot darbā. Ļoti žēl. Vai tas sekmētu jūsu darbu, ja mēs jūs no šīm rūpēm atbrīvotu?

Heils atkal kaut ko norūca. Viņš labprāt būtu paskatījies uz Kouksu. Saruna nenoritēja tā, kā viņš bija gaidījis.

—  Jūs zināt, — Pīčems turpināja, — ka mūs, sagādājot transporta kuģus, piemeklēja neveiksme. Kuģi izrādījās sliktāki, nekā mums sākumā stāstīja. Mēs arī dzirdējām, ka jums šo kuģu dēļ draudot nepatikšanas. Varam iedomāties, ka privātās dabas rūpes jums cīņu ar šīm nepatikšanām padara vēl grūtāku. Te man jāpiebilst — un arī tam ir privāts raksturs: Kouksa kungu es uzskatu par savu nākamo znotu.

Koukss laiski apgriezās un mazliet izbrīnījies paskatījās uz Pīčemu. Viņš pēkšņi atcerējās mirkli Pīčema veikalā, kad Pīčems viņam bija jautājis, par cik Koukss to atbrīvošot no darījuma ar kuģiem. Toreiz viņš no Pīčema bija guvis dīvainu iespaidu, ko vēlāk atkal aizmirsa.

—  Mums vajadzētu, — Pīčems pavisam mierīgi sacīja, — tomēr mēģināt izmantot pirmos kuģus.

Abi pārējie kungi klusēja. Pīčems tātad tagad zināja, ko Sautemptonā vēl nebija zinājis: kungi vēl joprojām cerēja izmantot vecos kuģus!

Koukss griezīgi iesmējās:

—  Ak tā, — viņš teica, — jūs par to nieka tūkstoti tagad, pašā pēdējā brīdī, vēl gribat valdībai iesmērēt savas vecās grabažas?

Tagad klusēja Pīčems.

— Vai tā ir TKIS prasība? — Koukss pēkšņi asi jautāja.

Pīčems tāpat guļus pagrieza galvu uz viņa pusi.

— Nē, — viņš atbildēja, — tā ir mana prasība.

Pāris minušu vēlāk Heils sāka žēloties par Londonas miglu, Pīčems viņam pievienojās. Viņi iegāja savās kabinēs, norunājuši pēc tam satikties pie peldiestādes. Koukss vairs neteica ne vārda.

Džonatans Džeremija Pīčems tagad, pēc vairāku mēnešu taustīšanās tumsā un briesmīgākajām bažām, beidzot visu redzēja pavisam skaidri.

Uzsākdams sarunu ar valsts sekretāru, viņš, protams, nevienu brīdi nebija domājis, ka varēs izvairīties no nepamatotu prasību apmierināšanas vai arī par to saņemt kaut vismazāko pretpakalpojumu. Tikai aiz veca ieraduma, kā veikalnieks, kura smadzenes nespēj aptvert, ka viņam kas jādod, neko nesaņemot pretī, viņš, kaut vai formas pēc, bija meklējis, ko varētu prasīt. Pavisam klaji dot naudu ne par ko viņam vienkārši šķita nepanesams pazemojums. Tāpat puslīdz rūdīts veikalnieks no sava izputējušā brāļa, kura bankrotu viņš sabiedriskās domas dēļ ir spiests novērst, cenšas vismaz vēl izdabūt tā dzīvības apdrošināšanas polisi vai arī liek ubagam par vecu maizes garozu dārzā vismaz izrakt bedri, ko nākamajam ubagam atkal liek aizbērt ciet. Bet Heila klusēšana Pīčemu bija ārkārtīgi uztraukuši. Viņš pēkšņi redzēja.

Viņš redzēja un cieta.

Valdībai tiks nodoti nevis jaunie Sautemptonas kuģi, kas viņu putināja laukā, bet vecie, jūras braucieniem nederīgie. Koukss un šis nelietīgais Heils no vajās, slimās, labsirdīgās Transporta kuģu sabiedrības nežēlīgi izspieda visu, kas tai vēl bija: vai viņi pirks jaunus kuģus vai nepirks, tas ne mazākā mērā neskāra darījumu ar valdību; Transporta kuģu izmantošanas sabiedrībai tie katrā ziņā būs jāsamaksā. Un tas viss tā bija plānots jau pašā sākumā!

Pīčemam radīja bažas vienīgi tas, ka Koukss viņu ņebija iepazīstinājis ar šo plānu. Citādi Koukss pret Viņu izturējās kā pret nākamo sievastēvu.

Reizē ar to Pīčems lai laikā visvairāk baidījās no tā, ka Koukss varētu kļūt nepacietīgs Pollijas dēļ. Bet Koukss neizrādīja nekādu nepacietību.

Kad Pīčems TKIS uzdevumā nodeva Kouksam Heilam domāto naudu, viņš bailīgi ieminējās par savu meitu. Koukss sākumā klusēja, bet tad teica, ka nedomājot Polliju steidzināt. Viņš gribot tikt mīlēts paša dēļ. Bet Pīčems lai neraizējoties. Lai kā arī Pollijas jaunkundze pret to izturētos, viņš, Pīčems, tam arvien būšot viņas tēvs. Viņš priecājoties, ka savā dzīvē, kurā esot daudz neglītu lappušu, reiz varot nest upurus kādu dziļāku un tīrāku jūtu labā.

Koukss piederēja pie tās izplatītās cilvēku sugas, kuri visu var dabūt pāri lūpām.

Pīčems klausījās ar nesatricināmi mierīgu sejas izteiksmi un tūkstošo reizi nosprieda, ka jāpanāk meitas precības ar Kouksu. Kouksa runas viņam likās pārāk eteriskas un viņa motivi pārāk skaisti, lai būtu pastāvīgi. Kā nekā Koukss jau transporta kuģu darījumā bija parādījis, ka neatteiksies no Pīčema kunga naudas.

Pēc vispusīgas apspriešanās Old-Ouk ielā nolēma izdarīt vēl vienu mēģinājumu. Varbūt varētu Alekhīza kungam radīt komerciālās grūtības.

Kādu dienu, tieši lielās pārdošanas kampaņas laikā, Mekhīzam paziņoja, ka viņa veikalos un arī to priekšā salasoties daudz ubagu. Viņi izvandīja visas preces un neskopojās ar kritiku. Skaļi lamādamies, tie visu izmētāja. Pa diviem un trim ubagi nostājās veikalu durvju priekšā un sarunājās par to draņķi, kas tur tiek pārdots. Tā kā vajadzēja spraukties viņiem cauri, lai tiktu veikalā, un ubagi bija ārkārtīgi netīri, daudzi pircēji vienkārši atkal aizgāja projām. Mekhīzs pie vairākiem veikaliem redzēja sievastēva sūtņus. Sākumā viņš gribēja griezties pie policijas, lai tā nodibina kārtību. Bet tad pārdomāja un lika veikalu īpašniekiem piektdienā, kad bija vislielākā rosība, virs skatlogiem piestiprināt ar roku zīmētas izkārtnes, uz kurām bija lasāms:

TE PAT UBAGI VAR PIRKT LABAS PRECES

Par to rakstīja avīzēs, un L-veikali kļuva populārāki nekā jebkad.

Pīčema kungs vēlreiz bija zaudētājs.

Bet, kaut arī viņa znots vēl redzēja daudz grūtību savā ceļā, vienu viņš tomēr neredzēja. Pīčema kunga tik vērtīgā sastapšanās ar kādu augstu Jūrlietu ministrijas ierēdni Fetera vannu pirtī kļuva Mekhīza kunga tālu ejošajiem plāniem ļoti liktenīga. Kopš šā brīža Pīčema kungs acu priekšā vienmēr redzēja trīs ar kareivjiem pilnas vecas, satrupējušas kastes peldam atklātā jūrā — fantastisks veikals!

IZPĀRDOŠANA

Mekhīzs dalīja savu laiku starp O'Haru un Fanniju. O'Haru viņš parasti satika zināmā frizētavā kopā ar diviem citiem Bleksmita skvēra vīriem — Fāzeru un Gruču, kas bija veci kramplauži. Kādā krogā viņi izstrādāja svarīgāko zādzību plānus.

Mekhīzam vēl joprojām bija labas idejas, un viņš bija nepārspējams organizators, bet sēdes kopā ar Fanniju CIS birojā viņam deva daudz vairāk iekšēja apmierinājuma. Bankrotējušu veikalu preču uzpirkšana prasīja tikpat daudz viltības un visumā bija modernāks paņēmiens.

Šai lietā viņš justos kā zivs ūdenī, ja viņam uz kakla nebūtu kontrakts ar Āronu.

Vairākas intimas sarunas CIS telpās starp Mekhīzu, Fanniju Kraisleri un O'Haru beidzās ar drūmu klusēšanu.

Uzmanīgi bija sākts piegādāt Arona veikaliem CIS preces. O'Hara drudžaini nodarbināja savus iepircējus, kas saņēma cietu algu. Bet jau tagad izrādījās, ka CIS būtu gan bijusi gandrīz neizsmeļams avots L-veikaliem, bet tik milzīga apjoma piegādēm, kādas prasīja reklāmās nedēļa kopā ar klāt nākušajiem, gandrīz divreiz lielākajiem Arona veikaliem, tās jauda ne tuvu neatbilda.

Jau pēc neilga laika ātri realizējamo preču krājumi stipri saruka.

Mekhīzs vairākas dienas jutās tik nomākts kā nekad. Viņš neizsakāmi baidījās Ārona un Operu kungiem atzīties, ka nemitīgi pārrunātā izšķīrēja kauja ar Krestonu vispār nevarēja notikt. Tad viņa galvā pamazām izveidojās pavisam neparasts, bīstams plāns.

Naktīs pie Pollijas sāniem viņš stundām ilgi pārdomāja savu apdraudēto stāvokli. Viņš domāja asāk un uztvēra vieglāk, dzirdēdams viņas mierīgo, uzticības pilno elpu. Tā radās viņa drosmīgākie lēmumi.

Kādu rītu viņš, Fannijai un O'Haram neko nesacīdams, aizgāja pie Ārona un teica:

— Mēs nedrīkstam likt visas cerības uz reklāmās nedēļu. Mums jāgādā par to, lai Krestonam sāktu pietrūkt gaisa jau pirms viņa paša reklāmās nedēļas Vislabāk būtu, ja mēs jau tagad sāktu pazemināt cenas. CIS var piegādāt preces tikpat labi tagad kā vēlāk, bet Krestona lētās preces vēl nav gatavas.

Arons sapņaini pavērās Mekhīzā. Kaut kas tam pie Mekhīza nepatika. Kā zaglis viņš izskatījās pārāk solīds, bet kā solidam veikalniekam viņam piemita pārāk daudz kas no zagļa. Uz rutkveida galvas Mekhīzam bija arī pārāk maz matu. Ārons šādiem novērojumiem piešķīra lielu nozīmi.

Bet tad viņš tomēr piekrita. Viņa sieva pēdējā laikā iepirkās kopā ar Mekhīza kundzi un par Mekhīzu laulāto pāri stāstīja tikai labu. Sādā ceļā Arons uzzināja, ka viņi tagad ļoti sašaurinot savus izdevumus. Mekhīzs vakaros pats pārbaudot saimniecības burtnīcu. Viņš aizstāvot viedokli, ka izšķirošais galu galā esot katrs penijs.

Bez tam Mekhīzs atrada atbalstu vecākajā Operā, kas pats bija piedalījies Ārona veikalu kadru politikas pārkārtošanā. Viņu bija apsēdusi grieķu sacensības ideja; par tās autoru viņš nesavtīgi slavēja Mekhīzu. Pārdevēji turpmāk saņēma peļņas daļu atkarībā no apgrozības un tādējādi bija tajā tāpat ieinteresēti kā veikalu īpašnieki. Sacensība zēla.

Reklāmu pastiprināja. Veikalus apgādāja ārkārtīgi bagātīgi, sortimentu paplašināja. Arī L-velkalu mazās

(.elpas bija bāztin piebāztas. Publika, pērkot vienu lietu, ieraudzīja citas. Lēto cenu pavedināta, tā stiepa projām, ko vien spēja nest. Lieli, krāsaini uzraksti uz iesaiņojamā papīra paskaidroja publikai, ka tagad tai esot vienreizēja izdevība iepirkties nevajadzīgas lietas un ka šādas izdevības vairs nekad nebūšot. Pircēji veikalu atstāja kā zagļi, slepeni baidīdamies, vai veikala īpašnieks tomēr pēkšņi neatģidīsies, ka šiliņu vietā prasījis tikai penijus.

Mekhīzs bija ļoti rosīgs. Pats personīgi gāja no viena veikala uz otru, palīdzēdams īpašniekiem gan ar padomiem, gan arī ar boniem un precēm. Galvenais, viņš gādāja milzīgus daudzumus ļoti lētu preču, pa daļai pat no Dānijas, Holandes un Francijas. Centrālā iepirkšanas sabiedrība O'Haras vadībā strādāja dienu un nakti.

Noskaidrojās, ka dažas preces ir zagtas. Ziņojums attiecās uz L-veikalu Melberija ielā, kura īpašniece saucās Mērija Sveijere. Denuncianti bija ubagi.

Mekhīzs izņēma šīs preces no apgrozības, nodeva tās arī no citiem veikaliem policijai un pat lika apcietināt dažus mazākus noziedzniekus.

Tomēr Mekhīzs kādu laiku nejutās mierīgs. Viņš nojauta, ka sievastēvs vēl nav teicis savu pēdējo vārdu. Droši vien tam līdz šim nebija gadījusies īstā izdevība.

—t Tava tēva naids, — Mekhīzs teica Pollijai, — nav dabisks. Viņa atkarība no šā Kouksa droši vien atkal kļuvusi lielāka. Viņš nebeidz mani vajāt. Par viņu domājot, man rodas nepatīkama sajūta. Es cerēju, ka viņš kādu dienu sāks rēķināties ar notikušajiem faktiem. Galu galā es tikai cenšos nodrošināt eksistenci mums abiem.

Bet notikumi drīz attīstījās arvien straujāk, un viņš šīs rūpes atkal pilnīgi aizmirsa.

Ārona koncerns un L-veikali izziņoja lielajās avīzēs, ka tie piešķirot atlaides karavīru piederīgajiem un došot arī priekšroku kritušo atraitnēm, kas pieprasīšot jaunus veikalus.

Šim solim bija liela atsaucība.

Cenas visādiem līdzekļiem tika nospiestas uz leju, un arī Krestona veikaliem, kas drīz vien sāka manīt neprātīgo konkurenci, bija jāpazemina cenas.

Nacionalā depozitu banka pielika apbrīnojamas pūles. Millers un Hotorns caurām naktīm kopā ar Krestonu sēdēja pie grāmatām. Kampaņa aprija milzīgas sumas. Pusotra gadsimta tikko uzdrošinājās viens otram skatīties acīs. Viņi ļoti stipri izjuta savu atbildību.

Lai viņus pamudinātu sasprindzināt visus spēkus līdz pēdējam, Mekhīzs ar starpnieku palīdzību atkal stājās ar viņiem sakaros. Tā viņš tos uzvedināja uz secinājumu, ka Komercbankai, kas finansēja Ārona un L-veikalus, pamazām apsīkst spēki un ka brāļi Operi neuzkrītoši meklē ceļu pie I. Krestona.

Viņi šo secinājumu arī izdarīja un atkal pazemināja cenas sīkajām precēm.

Tāpēc arī Aronam un Mekhīzam vajadzēja vēlreiz pazemināt cenas. Bet abu koncernu lielās reklāmās nedēļas stāvēja durvju priekšā!

Pircēji jau sen saprata, ka tā bija izšķīrēja kauja starp Aronu un Krestonu. Tie arī saprata, ka tagad var lēti iepirkties, un drosmīgi pirka, bet daudzas namamātes tomēr gaidīja vēl zemākas cenas. Viņas alkatīgi apstaigāja veikalus, salīdzinādamas preču cenas.

Arons jau uzsāka priekšdarbus jaunu cenu kategoriju ievešanai un šai laikā sāka cienīt savu jauno kompanjonu. Redzēdams tā rutka galvu, viņš vienmēr prātoja, vai šis vīrs prot ortogrāfiski pareizi uzrakstīt īsu vēstuli; bet galvas rēķinus tas neapšaubāmi prata. Drīz vien izrādījās, ka tas prot vēl vairāk.

Centralajai iepirkšanas sabiedrībai tagad būtu bijis jāsagatavo lielā reklāmās nedēļa, kurai vajadzēja aizēnot visu līdz šim redzēto. Visu laiku Arona veikali ar prieku pieņēma itin visas CIS preces un pat lāgā paldies nepateica. Peļņa gan nebija pārāk liela, jo cenas jau tagad bija zemākas par jebkuru īstu peļņas robežu, bet pagaidām vajadzēja tikai uz visiem laikiem izslēgt konkurenci. Kas attiecas uz lielo reklāmās nedēļu, tad Arons pilnīgi paļāvās uz brīnišķīgo CIS. Tās jaudai, likās, taču nav nekādu robežu.

Bet tā nebūt nebija.

Kad krājumi saruka arvien vairāk, Mekhīzam Fannijas veikalā uznāca smaga nervu lēkme. Viņš raudādams kliedza, ka tiekot aplaupīts, ka esot iekļuvis banditu rokās. Viņš darot, ko spējot, bet viņam gribot ādu pārvilkt pār acīm. Viņš šo dzīvi uz vulkānā vairs nevarot izturēt. No viņa nedrīkstot prasīt vairāk kā tik, cik vienam cilvēkam pa spēkam.

Tiešo iemeslu šai lēkmei deva saruna ar Zaķu Operu, kas lielo reklāmās nedēļu bija attēlojis kā olimpiādi. Henrijs Opers bija piešķīris fantastiskus līdzekļus sludinājumiem.

Fannija lika Mekhīzam kompreses un rīvēja tā krūtis ar arniku. Pusi nakts Meks raudāja un pārmeta Fannijai, ka arī viņa to uzskatot tikai par profesionālu bokseri, kam jāziedo sava veselība viņu visu labā.

Tāpat kā daudzi citi lieli vīri, viņš nobijās no paša lēmumiem, tiklīdz tie bija jārealizē. Tā arī Napoleons noģība ilgi plānotā valsts apvērsuma brīdī.

Sis noskaņojums mainījās ar citiem.

Dažkārt viņš bija labākā omā un uzaicināja Fanniju uz lepniem restorāniem Solio rajonā, kur viņi abi smējās par Ārona un Operu sejām, kādas tie droši vien rādīšot, ja viņa lielais plāns izdošoties.

Fannija smējās līdz, gan nezinādama, ko viņš domāja ar šo lielo plānu. Savus nodomus Mekhīzs jau sen vairs nevienam neizstāstīja, arī viņai ne.

Bet pārsvarā parasti bija drūms noskaņojums. O'Haras ļaudis sāka izmantot situāciju un uzstādīt prasības.

Kādā septembra dienā atnāca kāds no O'Haras puišiem un aicināja Mekhīzu uz Apakšējo Bleksmita skvēru. Tas bija kaut kas pavisam neparasts. Mekhīzs nekad nerādījās Apakšējā Bleksmita skvēra noliktavās. No visas bandas viņu no agrākiem laikiem kā Beketa kungu pazina vairs tikai O'Hara, Fāzers un Gručs.

Mekhīzs tomēr aizbrauca. Tur bija jābūt kaut kam sevišķam. O'Haru viņš salika frizētavā.

Klusēdami viņi kopā aizgāja uz tuvāko krogu.

O'Hara atvainojās par aicinājumu un pastāstīja, ka gribējis parunāt ar Mekhīzu bez Kraisleres ziņas.

Bandā notiekot visādas dīvainas lietas, un Fannijai tur esot diezgan šaubīga loma.

Bandai nepatīkot jaunā saimniekošana Cietās algas tai esot par mazām. Viņš, O'Hara, tūliņ sācis enerģiski rīkoties, bet Fannija viņam stājoties ceļā, kur vien varot, un izjaucot visus pasākumus. Viņa laikam esot uz vienu roku ar Gruču, kas viņai katrā ziņā centīgi palīdzot musināt bandu. Gručs arī dzīvojot atkal pie viņas Lambetā.

Mekhīzs bija ļoti pārsteigts. Viņš līdz šim domāja, ka Fannija ir pilnīgi viņa varā.

Tagad Fannija, kā stāstīja O'Hara, ar prēmijām no CIS līdzekļiem izlīdzinājusi algas, kas bandai tikušas samazinātas, kopš sācies konkurences karš ar Krestonu. Bet ar to bandai neesot pieticis. Apmēram kopš nedēļas tā jau vairs nestrādājot kā parasti. Notiekot sabotažas akti, un dažas vienības vispār vairs neierodoties darbā. O'Hara jautāja, vai L-veikali neesot iesnieguši reklamacijas sakarā ar piegādājamo preču daudzuma samazināšanos.

Mekhīzs par reklamācijām nekā nezināja. Gluži otrādi, L-veikalu ļaudis tieši tagad bija ļoti optimistiski noskaņoti.

— Tad Kraislere preces pērk citur, — uztraukts 1 teica O'Hara, — un jums viņa tātad vispār nekā nēsaka, kas te pie mums notiek?

Mekhīzs, iebāzis pirkstu uz galda izlietā alū, kaut ko zīmēja un ar savām ūdeņainajām acīm no sāniērņ paskatījās uz O'Haru. Viņš sev pasūtīja pāris stipru cigāru un jauno cilvēku aizsūtīja uz Raida ielu, kur, kā tas stāstīja, banda pašlaik noturēja apspriedi.

O'Hara par CIS likumīgajiem iepirkumiem nekā nezināja. Pēc Mekhīza domām, tā absolūti nebija viņa darīšana, ka CIS gādāja par dokumentiem.

Atgriezies O'Hara pastāstīja, ka tur neko nevarot darīt. Viņi esot teikuši, ka Kraislere zinot viņu prasības.

O'Hara atkal nez kuru reizi sūdzējās, ka Mekhīzs viņam esot atņēmis visu varu, atsacīdamies izdot nepaklausīgos bandas locekļus policijai. Viņi aizbrauca

kopā uz Vaterlo tiltu, bet Fannljas veikals jau bija slēgts. Viņi to satika Lambetā. Pie tās bija Gručs.

Notika asa vārdu maiņa, bet Mekhīzs atkal klusēja Viņš, no sāniem uzmezdams skatienu Gručam, ar kuru bija ļoti vēsi sasveicinājies, iegāja blakus istabā un izņēma no ampira lādītes kastīti ar cigāriem. Tas radīja iespaidu, ka viņš šo dzīvokli ļoti labi pazīst, un Fannija likās mazliet apmulsusi.

Vispār patiešām izrādījās, ka Fannija bandas prasības uzskatīja par pamatotām. Puiši vēlreiz gribēja panākt jaunus darba apstākļus. Lai atkal būtu tā, ka banda strādā uz savu risku un tai maksā par precēm.

—   Algas pārāk nospiestas uz leju, — secināja Fannija, — zēni vairs negrib strādāt.

—   Tas taču ir tikai uz īsu laiku, — Mekliīzam labpatika atbildēt, — precēm tagad jābūt lētām. Kad Krestons būs izkonkurēts, mēs atkal varēsim paaugstināt cenas un tātad arī algas.

O'Hara trieca dūri galdā.

—   Viņi tikai izmanto konjunkturu! Tur tas suns aprakts!

—   Operācijās pret Krestonu viņiem nevar izskaidrot, — Fannija palika pie sava, — un tā arī nav viņu darīšana. Viņi nezina, kam tās kalpo, un neuzzinās, kad tās būs beigušās. Viņi grib savu naudu.

—   Tas nav glīti, — sacīja Mekhīzs — kā likās, izklaidīgi. — Vispirms viņi grib cietas algas kā ierēdņi, tagad atkal grib patstāvīgus ienākumus. Tā nav vadoņu un vadīto likteņa kopība. Visu laiku viņi pārsviežas no vienas puses uz otru. Te grib vienu, te atkal ko citu. Vakar cietas algas, šodien piedalīšanās. Tas ne pie kā laba nevar novest. Tā nav nekāda prieka un bēdu dalīšana.

—   Nerunā taču visu laiku par prieku un bēdu dalīšanu, Mek! — sakaitināta sacīja Fannija. — Tur pārāk viegli varētu tev iznākt prieks, bet viņiem — bēdas.

—   Bet var nākt slikti laiki, — Mekhīzs ietiepās. — Kas tad nesīs atbildību?

—   To viņi darīs paši. Neesi nu pārāk smalkjūtīgs!

—     Labi, — pēkšņi strupi pateica Mekhīzs. — Viņi dabūs to, ko grib. Pasaki viņiem, ka par to var pateikties tev, Fannij!

Un viņš piecēlās.

Fannija pētījoši pavērās viņā.

—   Tātad viņi varēs atkal preces piegādāt brīvi?

—   Jā. Bet pēc mana pasūtījuma.

Priekšistabā viņš no drēbju pakaramā paņēma

O'Haras un Gruča platmales un ar izklaidīgu skatienu viņiem tās pasniedza. Gručs šķita mazliet izbrīnījies.

—   Man ar tevi vēl kas pārrunājams, — Mekhīzs nevērīgi sacīja Fannijai, un abi vīrieši saīguši aizgāja.

Fannija viņus pavadīja lejā, Kad viņa atkal uznāca augšā, Mekhīzs ar nenoteiktu sejas izteiksmi stāvēja pie loga. Viņš bija atbīdījis aizkaru un raudzījās lejup uz ielu.

—   Varbūt Gručs atgriežas, — viņš mierīgi teica, — lai paskatītos, vai vēl ir gaisma. Tāpēc labāk iesim guļamistabā.

Viņš tūlīt gāja pa priekšu. Guļamistaba atradās dzīvojamai istabai blakus, un arī tās logi bija ielas pusē. Mekhīzs gaidīja, kamēr ienāca Fannija, un tad nodzēsa gaismu dzīvojamā istabā.

—   Pietiek ar gaismu guļamistabā, — viņš teica, —• tev jābūt taupīgai. Prēmijas bandai nāks uz tava konta.

Viņš apsēdās uz gultas un norādīja uz puķotu atzveltnes krēslu. Fannija tajā apsēdās apvainota un satraukta. Parasti viņš tā nemēdza pasvītrot savas īpašnieka tiesības.

—   Vai tu esi greizsirdīga? — viņš pēkšņi vaicāja.

Fannija palūkojās uz viņu, nekā nesaprazdama. Tad

sāka smieties.

—   To es gribēju jautāt tev, Mek. Tu esi jocīgs.

—   Tad pasaki visu, ko tu zini par plānu, — viņš īgni norūca, — itin visu.

Fannija bija visai izbrīnījusies, jo par Mekhīza plānu nekā nezināja. Viņai rūpēja tikai tas, lai pret ļaudīm labi izturētos. Viņa necieta tračus un aizstāvēja viedokli — dzīvo un ļauj citiem dzīvot. Varbūt viņa šo viedokli aizstāvēja arī tāpēc, ka Gručs piederēja pie bandas.

Kad Mekhīzs izklāstīja savu plānu, Fannija tikai brīnījās.

Viņš ticēja, ka tā neesot nekā nojautusi, bet tagad aizrautībā visu izstāstīja. Viņa prata klausīties labāk par jebkuru citu cilvēku.

Krestona un Nacionalās depozitu bankas stāvoklī bija visādi vāji punkti. Seit viņš vēl saskatīja milzīgas iespējas. Kā nekā viens no Pusotra gadsimta galvenajiem klientiem bija Pīčems, un Pīčems kā nekā bija viņa sievastēvs. Bet vispirms viņš gribēja «tikt skaidrībā» ar saviem sabiedrotajiem — Āronu un lielo Komercbanku.

—   Es nevaru, kā gribētu, visiem spēkiem bez blakus domām cīnīties plecu pie pleca ar viņu, kamēr man ir sajūta, ka viņš mani piekrāpis. Tas mūsu starpā rada plaisu. Kad viņš man būs dabūjis redzēt velnu, tad mēs varbūt varēsim vieglāk nodibināt normālās attiecības.

Mekhīzs bija nodomājis tuvākajā laikā izbeigt preču piegādi Āronam un arī paša veikaliem. Ar šo manevru viņš gribēja Ārona un Komercbankas kungiem īsi pirms Krestona sakāves, «tā sakot, ar kumosu jau pa pusei mutē», radīt bezizejas stāvokli, kurā viņiem izšķīrējai cīņai vairs nebūtu preču. Tad viņi redzētu, cik liela ir viņu atkarība no Mekhīza. CIS tad varētu slēgt jaunus līgumus un diktēt citas cenas. Pašā konkurences cīņas mutulī, īsi pirms lielās reklāmās nedēļas, Ārons negribēšot palikt tukšām rokām. Bet, ja Ārons maksātu citas, piemērotākas cenas, tad varētu atteikties no līdzšinējā šaubīgā iepirkumu veida. Tāpēc Mekhīzam šāvakara jaunais nolīgums ar O'Haras ļaudīm bija pavisam necerēts laimes gadījums. Viņš ilgojās pēc nokārtota dzīves veida.

—   Jānodibina kārtīga ģimenes dzīve, — Meks vienkārši sacīja. — Man tuvojas tie gadi, kad cilvēkam vajadzīgs konts bankā.

Runājot viņš kļuva tīri jautrs un uzņēmīgi stampāja pa istabu, visu laiku dūšīgi kūpinādams cigāru.

Pūlēdamies viņai visu izskaidrot, Mekhīzs tiešām aizmirsa savu sapīkumu Gruča dēļ. Viņš arī bija domājis, ka Fannija kaut ko no viņa plāniem uzminējusi un tāpēc tik' enerģiski atbalsta bandas tieksmes pēc patstāvības.

Tagad viņa tik ļoti sajūsminājās, ka Mekhīzam bija grūti tikt projām.

Tikai atceļā uz Nanhedu viņam ienāca prātā Gručs un ka tas atkal dzīvoja pie Fannijas. Viņš nolēma, neraugoties uz visu, Fannijas rīcības brīvību mazliet ierobežot. Viņa bija kļuvusi pārāk patstāvīga.

VĒSTURISKA SĒDE

Pāris dienu vēlāk Mekhīza klātbūtnē notika CIS sēde.

To atklādams, Mekhīzs aicināja kungus apgādāties ar cigāriem; viņu rīcībā esot arī viskijs ar sodu, jo apspriede acīm redzot būšot nogurdinoša.

Tad viņš, nupat aizsmēķēto cigāru pa muti valstīdams, ar zināmu baudu nolika uz zaļi apvilktā galda aprēķinus, kurus kopā ar lielo Āronu bija sastādījis sakarā ar reklāmās nedēļu. Tie bija ļoti plaši un ārkārtīgi sīki.

—   Mēs pie tiem nostrādājām četras dienas. Pagājušajā svētdienā es tos parādīju Vorbonkāslē. 2aks Opers teica, ka tā būšot olimpiāde, kas Londonas veikalnieku aprindām vēl ilgi palikšot atmiņā.

Mekhīzs runāja lēnām un stiepti. Viņš atgāzās savā ar vaskadrānu pārvilktajā krēslā un jautāja Fannijai, vai CIS spēšot laikā sagādāt vajadzīgās preces. Viņa minētie skaitļi bija grandiozi.

Fannija pasmaidīja un, pievērsusies Blumsberijam, kas nekā nesaprata un apmulsis skatījās uz abiem advokatiem, sacīja:

—   Nekādā ziņā. Mūsu spēki ir galā. Mēs varētu piegādāt augstākais vienu trešo daļu. Kampaņa iesākta pārāk agri.

—   Tas ir slikti, — teica Mekhīzs, raudzīdamies griestos.

—   Bet trešo daļu mēs tomēr varētu dot, — drosmīgi ierosināja Fannija.

—   Sis priekšlikums neatbilst tik gigantiskam plānam. 2aks Opers saka, ka tādas lietas spējuši labākajā gadījumā senie grieķi savās sacīkstēs, — dziļdomīgi atbildēja Mekhīzs. — Viena trešā daļa! Es aizstāvu viedokli, ka saistības jāpilda vai nu pilnīgi, vai arī nemaz. Vai tās vispār ir saistības juridiskajā izpratnē, es domāju — ne tikai morāliskās, kādas mums, protams, mūsu draugu priekšā ir?

—   Mēs darījām visu, ko spējām, — Fannija īsi pateica.

—   Slikti, — sacīja Mekhīzs, atkal raudzīdamies griestos.

—   Beidziet, — iejaucās viens no advokatiem, Rigers, kam šī komēdija nesagādāja tik daudz prieka kā Mekhīzam. — Jūs tātad gribat Āronu atstāt uz sēkļa?

—   Ko nozīmē — es gribu? Es esmu spiests! Galu galā tas skar arī manus L-veikalus, — nosodoši sacīja Mekhīzs, — kurus tas ķers ārkārtīgi smagi. Es tiem nevaru radīt nekādu izņēmuma stāvokli. Krestons sarīkos savu reklāmās nedēļu un mēs ne, tas ir pietiekami nepatīkami. Bet mums vairs nekā nav. Ne velti es jums ieteicu apgādāties ar viskiju. Mūsu spēki ir galā, un mēs varam būt priecīgi, ja CIS šo krizi pārdzīvos. Ķersimies pie darba, es negribētu Aronam dot kādu pārāk asu paskaidrojumu. Preču straumei jāapsīkst pakāpeniski. Tas ir labi jānoorganizē. Ja jau mēs nespējam kārtīgi noorganizēt preču piegādi, tad vismaz labi noorganizēsim piegādes pārtraukšanu. Un vēl ko, mani kungi, nekad neaizmirstiet: vājais mirst, bet stiprais cīnās! Tā tas dzīvē mēdz būt!

fNokārtosim visu nepieciešamāko, — viņu strupi pārtrauca Rigers. Viņam nekas nebija sakāms, bet visa šī lieta tam ne visai patika.

Mekhīzs vēl nebija beidzis.

—   Mūsu draugiem L-veikalos tas ir smags pārbaudījums, — viņš lēnām turpināja, pārlikdams cigāru kreisajā rokā, lai ar labo varētu paņemt zīmuli, — un, diemžēl, nav mūsu varā viņiem to padarīt vieglāku. Daudzi no tiem nav nokārtojuši procentu maksājumus un norēķinājušies, bet tagad, kad tuvojas grūti laiki, mums katrs aizdotais penijs vajadzīgs pašiem. Viņiem jāsāk domāt par parādu atmaksu. Mēs viņiem palīdzējām, piešķirot kreditus, tagad viņiem jāpalīdz mums, tos atmaksājot; tas ir tikai taisnīgi. Alums vajadzīgas rezerves, lai tiktu pāri grūtajam laikam. Vēl jāņem vērā, ka viņi visi būtu pagalam, ja mēs bankrotētu.

Tagad pat Fannija nobijās. Viņa nebija domājusi, ka tas būs nepieciešams.

Kāpēc Mekhīzam bija vajadzīgas rezerves? Vai tad viņš ko iegūtu, ja viņa veikali bankrotētu? Āronam klātos grūti, bet tas izturētu; Krestons, ienaidnieks, izcīnītu spožu uzvaru, kaut arī, kā cerēja Meks, tikai uz īsu laiku, bet mazie veikali aizietu bojā kā vienas dienas mušas.

Mekhīzu bija pārņēmis darba drudzis. Viņš pieskribelēja visus papīrus, kas vien gadījās pie rokas. O'Hara jutās savā elementā.

Viņi piecatā sīki izplānoja, kā likt apsīkt preču plūsmai uz veikaliem, un Mekhīzs uzstāja, lai ari L-veikali, gluži tāpat kā Arona veikali, saņemtu mazāk. Viņam nebūtu patīkami, ja Arons un līdz ar to arī Komercbanka izvirzītu pamatotas sūdzības.

Tūliņ stājās pie šā lēmuma realizēšanas. Pašā pārdošanas kampaņā piegādāto preču straume sāka apsīkt.

Aklā uzticībā CĪS neizsmeļamajiem krājumiem Arons nebija noslēdzis jaunus, saistošus līgumus, kuros būtu paredzēti līgumsodi preču nepiegādāšanas gadījumā. Arons un viņa banka apmulsa un vispirms painteresējās, vai L-veikali tiek apgādāti labāk. Viņi uzzināja, ka tajos ir tāds pats preču bads.

Patiešām, L-veikalu īpašnieki skrēja uz CIS biroju Sitijā, kur Kraislera kundze vienmēr laipna viņiem ik dienas deva jaunus solījumus.

Atgriezušies mājās, viņi tur atrada Mekhīza kunga vēstuli ar lūgumu kārtot parādus.

Mekhīzs, kuru Komercbankas kungi ataicināja uz savu biroju, izlikās nepatīkami pārsteigts un neziņā, ko darīt.

Izņēmis no etvijas cigāru un, galvu kratīdams, to atkal atlicis atpakaļ, it kā viņam šajās dienās pat smēķēšana nesagādātu nekādu prieku, viņš teica:

—   Es jūtos vīlies galvenokārt kā cilvēks. Mani veikali ir ļoti grūtā stāvoklī. Nabaga cilvēki iztērējuši daudz līdzekļu iepriekšējai reklamai. Izkārtnes viņi galvenokārt zīmējuši paši, un tagad veikali stāv tukši kā peļu 'alas. Tie ir cilvēku pilni, bet plauktos — tukšums! īsi pirms pirmā oktobra, kad jāmaksā īre! Bez tam viņi izpārdošanai pieņēmuši palīgspēkus, bet par to es nemaz negribu runāt. Galu galā tie ir tikai materiali zaudējumi. Daudz sāpīgāk mani skar lietas cilvēciskā puse. Blumsberijs bija mans personisks draugs. To viņš gan nekad un nekādos apstākļos man nedrīkstēja nodarīt. Es to uzskatu par negodīgu nevis no komerciālā, bet gan no cilvēciskā viedokļa.

So līniju Mekhīzs ieturēja konsekventi un stingri. Viņš nebūt neslēpās no saviem draugiem L-veikalos, bet tāpat kā agrāk tos apciemoja. Ar nopietnu seju viņš tiem izskaidroja, kāpēc viņam vajadzīga nauda; bez aizspriedumiem sēdēja viņu istabiņās aiz veikala, sēdināja sev uz ceļiem bērnus un visādi centās izmisušos veikalu īpašniekus uzmundrināt ar savu paļāvību un «neraugoties uz visu» noskaņojumu.

Ar sievām viņš pārrunāja to bēdas un parādīja, ka vēl arvien var atrast jaunas iespējas taupīt, kuras tās nebija izmantojušas. Ar vīriem viņš runāja atsevišķi.

—   Es smagi ciešu, bet to slēpju, — viņš teica. — Sājos grūtajos laikos jums jābūt savai sievai par atbalstu.

Tā Alekhīzs sevi parādīja kā dzimušu vadoni, un pierādīja, ka cilvēks visu ko var pateikt, ja vien ir nesatricināms gribas spēks.

Viņš pazina šos mazos ļaudis. Sākumā drūmās sejas viņu nebaidīja. Tagad viņiem bija jābūt stipriem un jāiztur.

—   Tikai stiprie spēj Izturēt, — viņš sacīja, pētījoši lūkodamies viņu nedroši šaudīgajās acīs. So skatienu ilgi nevarēja aizmirst.

Viņš pazina šos mazos cilvēkus. Kā pierāda vēsture, tieši šiem slāņiem ir vājība uz tādiem pasaules uzskatiem, kas atzīst par labu, ja stiprais uzvar vājo.

Starp citu, šajās dienās Mekhīzs arī ar Polliju runāja tikai tādā tonī un prasīja no tās maksimalu taupību. Viņš gribot kopā ar saviem ļaudīm ciest badu, viņš tai nopietni sacīja. Mekhīzs pirka sliktākus cigārus un smēķēja mazāk. Viņš pat uzteica vienu avīzes abonementu.

— Uzticība pret uzticību, — viņš teica. — Es no viņiem prasu daudz, visu iespējamo. Tāpat kā spartieša māte sacīja savam dēlam, kas devās kaujā: vai nu ar vairogu, vai uz vairoga, — tā arī es saku saviem L-veikalu draugiem: vai nu ar veikala izkārtni, vai uz izkārtnes! 11 Bet tad ari man grūtos brīžos jābūt viņiem uzticīgam. Vai tagad tu saproti, kāpēc es tev samazinu saimniecības naudu?

Viņš gribēja aprunāties ar Zaķu Operu. Bet Opers dīvainā kārtā bija diezgan strups. Viņš sausi pateica, ka cilvēks, kam neesot laimes, viņam neeksistējot, tāpat kā tas, kam neesot prāta. Līdzjūtība pret neveiksminiekiem esot vājuma pazīme. •

Mekhīzam grieķu filozofija likās mazliet par nežēlīgu.

ZIEDOJUMI

Mekhīzam vēl bija lieli audekla un vilnas krājumi, īsi pirms CIS lēmuma pārtraukt preču piegādi veikaliem viņš pēc zādzības kādā Velsas tekstllfabrikā bija saņēmis ievērojamus audekla daudzumus. Viņš nezināja, kur tos likt.

Avīzes atkal daudz rakstīja par karu Dienvidafrikā.

Niknas kaujas notika ne tikai Londonā, bet arī Dienvidafrikā, un ne tikai interešu pretišķības Londonā sevišķi ļauni ietekmēja nemantīgos slāņus — atcerēsimies Tomus Smitus un Mērijas Sveijeres L-veikalos, kas šajās dienās izmisīgi meklēja preces, — bet arī interešu pretišķības Dienvidafrikā.

Te bija vajadzīga palīdzība.

Radās palīdzības komitejas. Labāko aprindu dāmas nāca talkā. Sacentās jaunas un vecas. Dižciltīgos namos un skolās skaistas rokas plucināja šarpiju ievainotajiem. Drošsirdīgajiem karotājiem šuva kreklus un adīja zeķes. Vārds upuris ieguva jaunu skanējumu.

Mekhīzs aizsūtīja Polliju uz vairākām komitejām un savam audeklam, tāpat arī vilnai, panāca labu noietu. Pollija pavadīja veselas pēcpusdienas improvizētās šūšanas darbnīcās, kur dāmas pie glāzes tējas šuva vīriešu kreklus. Visas sēdēja nopietnām sejām un sarunu moto bija upuris.

—   Kā gan viņi priecāsies, saņemot tik skaistus, baltus kreklus, — teica dāmas.

Ar īkšķa nagu nogludinādamas šuves, viņas tērzēja par Anglijas diženumu.

Jo vecākas bija dāmas, jo tās bija asinskārākas.

—  Ar šiem banditiem, kas uzglūn mūsu krietnajiem tommijiem un šauj tos nost no slēpņiem, pārāk maigi apietas, — sacīja kāda veca, dižciltīga dāma, kas sēdēja Pollijai blakus. — Viņus vajadzētu vienkārši saņemt ciet un nošaut, lai viņi jūt, ko nozīmē iesākt strīdu ar Angliju! Tie vispār nav nekādi cilvēki! Tie ir plēsīgi zvēri! Vai jūs esat dzirdējušas, ka viņi saindējot akās ūdeni? Tikai mūsējie vienmēr rīkojas godīgi, bet to viņiem nevajadzēja darīt, kad runa ir par tādiem salašņām! Vai ne, mana mīļā?

—  Mūsējie, — nopūtās kāda vecāka dāma ar lielām brillēm, — kā stāsta, ar nedzirdētu drosmi metas ugunī. Visbriesmīgākajā ložu krusā viņi dodas uz priekšu kā mācību laukumā. Viņiem ir pilnīgi vienalga, vai viņi krīt vai ne. Kādas avīzes korespondents sarīkoja aptauju. Viņi atbildēja visi vienu un to pašu: par mums nekas, ja tikai Anglija var būt uz mums lepna.

—   Viņi tikai pilda savu pienākumu, — pirmā stingri noteica, — tāpat kā mēs savējos!

Un viņas ņēmās šūt cītīgāk.

Divas jaunas meitenes sāka ķiķināties. Viņas pietvīka sarkanas kā bietes un centās neskatīties vtena uz otru, lai nebūtu atkal jāsprauslā. iMātes īgni t>ās norāja.

Kāda apmēram divdesmitgadīga mierīgi sacīja:

—   Kad lasa avīzē, kas tur notiek, un tad iedomājas glītos jaunos cilvēkus kareivju uniformās, tad vairs nav nekāda prieka par to.

Abām jaunajām meitenēm paspruka smiekli. Viņas nevienu mirkli nepārtrauca cīņu pret savu nenopietno raksturu, bet izmisīgi rīstījās, rādīja dziļi nopietnas sejas, kamēr viņu augumi kratījās no smiekliem.

Kāda jauna sieviete nāca tām palīgā.

—   Es gan, — viņa atsāka sarunu, — redzot mūsu krietnos tommijus sasvīdušajos, nodriskātajos formas svārkos un domājot par kaujām un grūtībām, ko viņi pārcietuši, varētu viņus uz vietas noskūpstīt tādus, kādi viņi ir — netīrus, sasvīdušus un asiņainus. Tik tiešām!

Pollija uzmeta viņai ašu skatienu.

«Manam tēvam taču ir taisnība,» viņa domāja, dziļāk noliekdama savu apaļo seju pār šuvekli, «pēc uzvarām ubagot jāsūta noskranduši, nožēlojami un ievainoti kareivji, bet pēc sakāvēm — glīti zēni, kas mirdzēt mirdz. Lūk, visa māksla!»

Saruna pievērsās ziedojumiem.

Dāmas sūtīja uz fronti mazas paciņas ar tabakas precēm, šokolādi un vēstulītēm. Tas viss bija apsiets ar glītām sārtām vai mēļām lentītēm.

—   Pie Arona Millera ielā par vienu šiliņu dabū visvairāk tabakas, — dedzīgi stāstīja viena no meitenēm. — Tā varbūt nav tik laba, bet viņi taču grib vairāk, kaut arī tā būtu sliktāka, to saka visi.

Kareivji pateicās ļoti cēlās vēstulēs, ko meitenes rādīja pārējām. Tajās bija ļoti uzjautrinošas pareizrakstības kļūdas.

—   Zēl, ka nedrīkst arī kreklus un zeķes sūtīt kopā ar vēstulītēm, — teica meitene, kas iepirkās Millera ielā, — tas būtu daudz patīkamāk.

Pēkšņi vecā ar brillēm griezās pie Pollijas un sacīja aiz dusmām drebošā balsī:

—   Kad iedomājos, ka šo tīro angļu audeklu drīz varbūt krāsos angļu zēnu asinis, es tādus slepkavas varētu nogalināt pati savām rokām.

Pollija izbijusies paskatījās uz veco dāmu, kuras izžuvusi roka ar adatu trīcēja gaisā un apakšžoklis nespēcīgi nokārās.

Pollijai kļuva nelabi, un tai vajadzēja iziet ārā.

Dāmas vaimanādamas sniedza viņai palīdzību.

—   Viņa ir uz grūtām kājām, — tās čukstēja cita citai.

Kad Pollija, vēl joprojām mazliet bāla, atkal ienāca istabā un klusu pievienojās asinskāro šuvēju korim, viena, kurai bija lielas, maigas govs acis, sacīja:

—   Cerēsim, ka būs zēns! Anglijai vajadzīgi vīrieši!

Tad sāka runāt par citu jautājumu. Resna, puķainā

zīda kleitā ģērbusies sieviete, kuras vīrs, kā visi zināja, bija admiralis, stāstīja:

—   Zemāko šķiru izturēšanos var vienīgi apbrīnot. Hs esmu vēl kādā citā komitejā, kur mēs plūcam šarpiju. Arī jums vajadzētu kādreiz tur aiziet. Tajā ir ļoti patīkami cilvēki. Uz turieni pagājušajā otrdienā atnāca vienkārša sieviete — varēja skaidri redzēt, ka' viņas mājās valda trūkums, — un nodeva tīri izmazgātu, daudzreiz lāpītu kreklu. «Manam vīram vēl ir divi,» viņa teica, «esmu lasījusi, ka tur gadoties tik briesmīgi ievainojumi.» Kad es pastāstīju to savam vīram, viņš teica: «Tā ir īsta angļu māte! No tās vēl varētu mācīties viena otra hercogiene!»

Viņa lepni paskatījās apkārt.

—   Katrs savā vietā un katrs pēc savām spējām! — noraidoši teica Pollijai blakus sēdošā sirmā aristokrate.

Pollija varēja savam vīram pastāstīt, ka saņēmusi vairākus ielūgumus apmeklēt dižciltīgas mājas. Viņš bija ļoti apmierināts, ka tik veiksmīgi ticis vaļā no saviem krājumiem, un skubināja sievu arī turpmāk piedalīties lielajā palīdzības akcijā par labu britu kareivjiem.

X KUNGS

Ikreiz, saticis Arona un Opera kungus, Mekhīzs sūdzējās par sava kādreizējā drauga Blumsberiļa nodevību, bet viņam bija tāda sajūta, ka šai situācijā vēl vairāk būtu jāpasvītro paša atkarība no Centrālās iepirkšanas sabiedrības. Sevišķi Komercbankas aizdomas nebija tik viegli izkliedējamas. Preču piegādes pēkšņas pārtraukšanas manevra dēļ tā pilnīgi atradās CIS rokās, un šīs rokas nekādā gadījumā nedrīkstēja pazīt kā Mekhīza rokas.

Tāpēc viņš sasauca vēl vienu pavisam slepenu CIS sēdi. Protokolā viņš figurēja kā X kungs. Viņš lika nolasīt Mekhīza kungam, Nanhedā, adresētas pieklājīgas, juridiski formulētas vēstules uzmetumu, kurā CIS korekti, bet noteikti aizrādīja, ka agrākie nolīgumi esot paredzējuši cenas, kas bijušas domātas tikai reklamai. CIS krājumi pašlaik esot mazliet samazinājušies, bet sabiedrība pēc iespējas drīz atkal atjaunošot piegādes lielākos vairumos, bet gan tikai par jaunām cenām.

Visiem par milzīgu pārsteigumu ap deviņiem vakarā, kad viss jau bija nokārtots, piecēlās Blumsberijs un stostīdamies jautāja, vai ar šo soli netikšot nodarīti zaudējumi L-veikalu īpašniekiem.

Blumsberija iebildums tiešām pārsteidza.

Bija kluss vakars, visi miermīlīgi sēdēja pie masivā galda. Tā kā bija silts, logi bija atvērti, un gāzes gaismā varēja redzēt ielas otrā pusē augošo kastaņu zaļās lapotnes.

Mekhīzs tūliņ nolika cigāru un teica mazu, galvenokārt savam draugam Blumsberijam domātu runu, kurā uzsvēra, ka L-veikalu īpašniekiem tas nozīmējot īslaicīgas grūtības, bet komerciāli panākumi un panākumi vispār esot saistīti ar spēju vajadzīgajā brīdī nest upurus. Vājais mirstot, bet stiprais cīnoties. Tā tas vienmēr esot bijis un vienmēr būšot. L-veikalu īpašnieku pienākums tagad esot — parādīt, kas viņi tādi ir. Mekhīzs, starp citu, Fannijai Kraislerei ieteica rūpīgi novērot, kuri tagad izturēšot un kuri ne. Šis liktenīgais jautājums attiecoties arī uz O'Haraā iepircējiem.

Viņš no savas puses uzņemoties visu atbildību. Katru L-velkalu īpašnieku, ko Fannija Kraislere Izlikšot uz ielas, būšot viņš izlicis uz ielas. Kas viņam neticot, tas nevarot ar viņu strādāt.

Bet tad, nepaskatījusies uz Mekhīzu, piecēlās Fannija un sausi pastāstīja par L-veikalu īpašnieku grūto stāvokli. Tas, ko darot ar viņiem, neesot nekas cits kā aukstasinīga nožņaugšana. Lielākā daļa varot noturēties vairs tikai nepilnu mēnesi. Viņa jautājot sev un citiem, vai sabiedrība izturēšot, ja L-veikali aiziešot bojā.

Fannija nobeidza ar vārdiem:

— Ja mēs vēl šodien pat šeit neizlemsim, kā palīdzēt, katastrofa vairs nav novēršama.

Mekhīzs vēsi un, kā likās, izbrīnījies teica: vispirms varētu aiziet bojā augstākais L-veikalu īpašnieki un nevis L-veikali, kas esot pavisam dažādas lielas, un arī pati sabiedrība neesot tik bagāta, lai varētu palīdzēt atraitnēm un bāriņiem. Bez tam viņa viedoklis esot: lai krīt, kas krīt, respektivi, kas krīt, tas vēl jāpagrūž.

Ar to sēde beidzās. Tā notika divdesmitajā septembrī, kādā sestdienas vakarā.

Iedams projām, O'Hara vēl bija sapīcis par gala vārdu, tāpat kā viņu vienmēr kaitināja Mekhīza tieksme pozēl. Kāpēc viņam vajadzēja šā Blumsberija dēļ uzvesties tā, it kā pats ticētu saviem vārdiem? Bet Meks, pat runādams divatā, neatteicās no šās maskas. Viņš neieredzēja ciniskas runas un par visšaubīgākajām lietām runāja solidā, lietišķā tonī. O'Haram, to dzirdot, ikreiz bija neērti.

Viņš tomēr visu precizi izdarīja tā, kā bija norunāts, un ieņēma stingru nostāju pret iepircējiem, kuriem jau atkal vajadzēja pāris nedēļu būt bez darba, un proti, šoreiz jau uz sava rēķina. Preču straume tagad apsīka pilnīgi. Un CIS vēstule, ko Mekhīzs klusēdams pasniedza Komercbankai, atstāja milzīgu iespaidu.

Pēc nedaudz dienām mazos L-veikalu īpašniekus jau pārņēma ārkārtīgs uztraukums. Viņiem visiem bija saistības pret namīpašniekiem, bez tam viņiem visur apgrozībā atradās vekseļi — gan par precēm, gan par iekārtu. Ļoti īsā laikā bija ticis atvērts kāds pusducis jaunu L-veikalu, kas vēl nebija lāgā nostādīti uz kājām. Tagad viņi, dabiski, domāja, ka ir nodoti lielo veikalu līklam. Viņu izmisums bija neaprakstāms

Sākot ar šo brīdi, Pīčema kunga darbinieki ielās dažkārt noķēra L-veikalu īpašniekus vai to ģimenes locekļus, kad tie mēģināja ubagot.

Tā kā Mekhīza kunga aģenti viņus izlika no veikala, viņu patstāvība vēl vairāk palielinājās. Viņu

neatkarība jau sasniedza gandrīz vai neiedomājamus apmērus — viņi pat vairs nebija saistīti ar noteiktu dzīves vietu. Pašu centības dēļ viņi bija nokritušies līdz 100 mārciņu miesas svaram.

Pīčemam neviens no viņiem nederēja, jo vēl vajadzēja vismaz divus mēnešus, kamēr tie būs pārvarējuši savu lepnumu.

Ārons un Operi atradās mīklas priekšā. Viņu tonis pret Blumsberiju sākumā bija ļoti ass, bet īsi pirms reklāmās nedēļas kļuva neparasti maigs. Ārona veikali tagad pie CIS lētajām precēm bija pieraduši kā pie kokaina. Viņi vairs nevarēja bez tām iztikt.

Mekhīzs nebija Komercbankā, kad tur ieradās Blumsberijs. Sarunā ar Āronu viņš bija palicis pie apgalvojuma, ka ar Blumsberiju esot pilnīgi pārtraucis sakarus un jau vairākas nedēļas neesot bijis CIS telpās. Arons un abi Operi, kas, kā likās, ar Āronu vairs nebija tik sirsnīgās attiecībās kā pirms neilga laika, izturējās ļoti laipni pret lordu, kas, resnu importa cigāru mazajā mutītē viļādams, domāja par Ženiju un apsolīja darīt visu, lai likvidētu «domstarpības». Nolēma pagaidām lielo reklāmās nedēļu neatsaukt. Blumsberijs apsolīja, ka CIS drīz vien atkal būšot uz pekām un piegādāšot preces. Kungi šķīrās, cits citam sirsnīgi kratīdami rokas. Visiem bija tāda sajūta, ka viņi atraduši kopīgu valodu. Bija arī jau ticis runāts par augstākām cenām.

Starp citu, Zaks Opers pat ielūdza Mekhīzu uz nedēļas beigām pie sevis Vorbornkāslē.

Šoreiz Mekhīzs paņēma līdz Polliju. Fannijai bija jāizlieto visas savas pārliecināšanas spējas, lai Pollijas tualetes noturētu vidējā līmenī. . Mekhīzs gribēja viņu uzpost kā hercogieni; tas būtu bijis ļaunāk nekā pirms pāris nedēļām Blumsberija plāns — paņemt līdzi Ženiju. Opera kundze uzņēma Polliju ļoti laipni.

Pollija runāja ne par daudz un ne par maz, vienīgi brīnījās, ka Operi ēdot tik stipri šmakstināja.

Pie bankas scnioršefa Zaķa Opera kunga viņai alkal bija sevišķi panākumi — kā vienmēr pie vecākiem kungiem.

2aks Opers un Mekhīzs pastaigājās pa parku, un baņķieris, norādīdams uz ļoti veciem, siekstainiem ozoliem, starp kuriem auga svaiga zāle, teica:

— Redziet, mīļais Mekhīz, tie visi aug atsevišķi, tālu cits no cita. Tiem ir labi, vai ne? Ziniet, manas simpātijās bauda veiksmīgi cilvēki. Šiem kokiem veicas. Lai neviens nesaka, ka tas nav pašu koku nopelns, bet dārznieks tos rūpīgi iestādījis: tie izskatās lieliski.

Mekhīzs klusēdams gāja viņam blakus un nolēma k|flt veiksmīgs cilvēks.

Diemžēl, šai harmoniskajā notikumu norisē radās disonanse: Mekhīzs saņēma no galvenā inspektora Brauna paziņojumu, ka tam vairs neesot iespējams novērst drauga apcietināšanu. Uz jautājumu, par ko, Mekhīzs — starp citu, ar negaidītām grūtībām — dabūja atbildi: par sīktirgotājas Mērijas Sveijeres noslepkavošanu.

Desmitā nodaļa

Mani kungi, šodien jūs redzat mani glāzes mazgājam, Es uz gultas jums palagus klāju, Un jūs man peniju dodat, un es jums pateicos, Jūs šo viesnīcu redzat un manus kankarus šos, Un jūs nezināt, kas ar jums sarunājas. Bet kādu vakaru ostā būs dzirdams kliedziens, Un ļaudis tad jautās, kas tur kliegdams skrej. Un, ieraugot mani smaidām pie savām glāzēm, Sāks vaicāt: — Ķāpēc viņa tā smej?' — Un kāds kuģis ar burām Un ar piecdesmit stobriem Pie krasta tad stās.

Kāds sacīs: — Ej nomazgā glāzes, mans bērns/ — Un tad peniju pasviedis man. Naudu paņemšu es, Gulta uzklāta būs, Bet šai nakti tur gulēt nespēsit jūs, Un, kas es esmu, to nezināsit jūs gan. Bet kādu vakaru ostā būs sadzirdams troksnis, Un ļaudis jautās: — Kas tur dun līdz pat pamalei? — Un, ieraugot mani smaidot stāvam pie loga, Jautās: — Kāpēc viņa tik ļauni smej? — Un kāds kuģis ar burām Un piecdesmit stobriem Sāks uz pilsētu šaut.

Mani kungi, tad varēsit īsti jūs izsmieties, Jo nami tai nakti sāks brukt un krist, Visa pilsēta gruvešos pārvērsta kļūs, Tikai šī viesnīca neskarta būs, Ļaudis jautās, kas šeitan ir dzīvojis. Un šai nakti ap viesnīcu cilvēki kliegs Un tad vaicās, kādēļ šis nams nav skarts. Un, ieraugot mani no rīta pie durvīm, It visu mutēs būs beidzot mans vārds. Un kāds kuģis ar burām Un piecdesmit stobriem Karogu mastā cels.

Un ap pusdienu viru simts krastā nāks, Un kā ēnas būs viņu stāvi, Un tie satvers ikvienu, lai kur kāds bēgi, Un tad vedis pie manis un važās slēgs, Un man jautās: — Kam jāsaņem nāve? — Un šai pusdienā viss būs ostā apklusis, Kad man jautās, kam jāmirst tūlit. Un jūs dzirdēsit, ka es sacīšu: — Visiem/ — Un, kad galvas sāks ripot, es saukšu: — Hoplā! — Un kāds kuģis ar burām Un ar piecdesmit stobriem Mani paņems sev lidz.

Virtuves meitenes sapņi

VĒLREIZ 20. SEPTEMBRIS

Mērijas Sveijeres trikotāžu veikals atradās Melberija ielā, netālu no Vaterlo tilta. Kad Fjūkumbijs Mēriju apciemoja, viņš sastapa to kopā ar abiem bērniem mazajā ūķī aiz veikala telpas, kādā dzīvoja lielākā daļa L-veikalu īpašnieku. Veikala telpa bija mazliet lielāka, nekā parasti šādu veikalu telpas mēdza būt, un aizkars to sadalīja divās vienādās daļās. Priekšā, ielas pusē, bija lete; aiz aizkara pie gāzes lampas strādāja divas pusauga šuvējas. Dzīvojamā istabā gaisma ieplūda pa gluži mazu lodziņu sētas pusē. Šūšanas telpai šās gaismas nepielika, lai gan durvis, kas to savienoja ar dzīvojamo istabu, siltuma dēļ vienmēr bija atvērtas.

Mērijai neklājās labi. Vīrs viņai no Mefikingas gandrīz neko nesūtīja. Pirms laulības ar Mēriju viņš jau reiz bija precējies, un, tā kā bija šķīries Mērijas dēļ, viņa alga tika sadalīta divās daļās.

Veikalam bija lieli parādi. Ar Meka čeku nekas daudz nebija līdzēts. Mērija bija arī mazliet nolaidīga un lāgā neprata veikalu vadīt. Šuvējām viņa gandrīz neko nemaksāja, un viņu darbs ari nebija daudz vērts, bet Mērija tām pārāk centās izpatikt, tāpēc, kad meitenes izvilka savas ar plānu margarina kārtu apziestās maizītes un strādājot stundām ilgi grauza, viņa tām katrreiz deva paēst. Mērija vienmēr centās visiem patikt un gribēja, lai apbrīno viņas plašo vērienu. Viņa aizdeva pat naudu.

Šķērsām pār veikala skatlogu bija uzlīmēts papīrs ar uzrakstu: šo veikalu vada fronti nieka s i e v a. Viņa ari labprāt stāstīja pircējiem par savu vīru Mefikingā vai rādīja tiem no «Times» izgrieztas stratēģiskas skices, kur bija redzams šās ielenktās pilsētas stāvoklis. Mērija aiz savas letes izskatījās glīta, nelaime tikai tā, ka tieši viņas preces parasti pirka sievietes un nevis vīrieši. Citādi varbūt būtu labāk veicies. Bet arī tad viņai nevajadzētu aiz pārskatīšanās vai aiz vienaldzības viena apakšbikšu pāra vietā iesaiņot divus. Tādas lietas grauj pircēju uzticību.

Fjūkumbijs atnāca pāris reižu vakaros pēc veikala slēgšanas, kad bērni bija aizgājuši gulēt, un sēdēfa, kamēr viņa sakārtoja veikalu.

Mērija pastāstīja kareivim, ka uzraksts uz skatloga viņai sagādājot daudz nepatikšanu. Veikalnieki kaimiņos sūdzoties par negodīgu konkurenci. Viņi sakot, tam, ka vīrs frontē, neesot nekāda sakara ar viņas zeķēm, kas jau tā kā tā esot pārāk lētas. Sādi uzraksti neesot vēlami arī aiz patriotiskiem apsvērumiem. Neizskatoties labi, ka angļu karavīru sievām tādā veidā jāmodina pircējos žēlsirdība. Tam pievienojās arī Fjūkumbijs.

Par Aleku Sveijere daudz neko nerunāja. Galu alā viņa to gadiem ilgi nebija tā īsti redzējusi. Pēc ollijas viņa gandrīz nemaz neapjautājās.

Kopš tai bija šuvējas, viņai klājās mazliet labāk. Veikals nedaudz uzplauka.

Bet tad nāca dienas, kad apstājās preču piegāde. Viņa jau visai uztraukta bija pārnākusi no sapulces, kurā Mekhīzs paziņoja par L-veikalu apvienošanu ar Ārona veikaliem. Tas taču atkal nozīmēja tikai to, ka cenas vēl vairāk pazemināsies un L-veikalos preces vairs nebūs lētākas kā Arona veikalos. Viņai par Londonas trūkumcietējiem nebija nekādas intereses. Meka runas māksla Mērijai bija tikpat vienaldzīga cik mākoņu snigšanas māksla ziemā vai arī tikpat, cik vienaldzīga kuģim ir bangu māksla sadragāt.

Visi veikali tagad nemitīgi pazemināja cenas. Arī Krestona veikali pārdeva savas preces pusparvelti. Un tieši pašreiz, rudenī, kad cilvēki būtu pie viņas pirkuši vilnu un diegus, viņai izbeidzās vilnas un diegu krājumi. Mērijai piesūtīja iespiestu rakstu, lai viņa preču krājumus izmantojot taupīgi; tik drīz jaunus nesaņemšot. Jau pašā sākumā viņa pilnīgi zaudēja galvu.

Viņai vairs nebija pretošanās spēju. Rūpes un neveselīgais dzīves veids bija iedragājis viņas spēkus. Mērija pārāk jauna bija sākusi strādāt, un ari biežie, nemākulīgi izdarītie aborti tai nenāca par labu. Cilvēkiem trešā gadu desmita sākumā pēc dabas likumiem iestājas labākie gadi, bet tikai ne tiem, kam pieder L-veikals Soho rajonā. Tādu vīriešu un sieviešu kā viņa Londonā un citur bija daudz.

Vispirms Mērija mēģināja satikt Meku, bet, protams, netika klāt, neraugoties uz Fannijas Kraisleres daudzkārtējiem solījumiem. Beidzot viņa piedraudēja aiziet pie «Spoguļa» ļaudīm, ja Mekhīzs ar viņu vismaz neparunāšot. Arī tad viņš nebija runājams, un tā viņa kādu vakaru kopā ar Fjūkumbiju aizgāja uz «Spoguļa» redakciju.

Redakcijas ļaudis pret Mēriju bija laipni. Viņi tai apsolīja naudu par materialu pret L-veikalu Napoleonu, vēlēdamies kaut ko uzzināt par preču avotiem. Bet par tiem viņa nekā nezināja. Preces vienkārši nāca no Centrālās iepirkšanas sabiedrības Toties viņa pastāstīja, ka Mekhīzs esot «Nazis». Redakcijas ļaudis noskatījās uz viņu, mutes atpletuši, un tad sāka homeriski smieties; kad Sveijere apmulsusi teica, ka viņš esot nožmiedzis Ediju Bleķu, viņi tai, labsirdīgi jokodami, uzsita pa muguru un uzaicināja vakariņās.

Viņa izmisusi devās projām. Fjūkumbijs visu izstāstīja Pīčemam. Sis bija pirmais gadījums, par ko viņš varēja ziņot.

Pičems ar katliņu galvā stāvēja savā mazajā, tumšajā kantorī un domādams skatījās uz viņu. Resno cerberu viņš bija izraidījis ārā. Šis Mekhīzs galu galā skaitījās viņa znots.

No šās lietas neko nevarēja iegūt. Baumas, ka Mekhīzs esot «Nazis», jau bija pienesuši viņa ubagi. Viņš, protams, nebija tik vientiesīgs, lai dotos uz policijas prezidiju. Tur par viņu vienkārši būtu smējušies. Ka šis cilvēks nāca no sabiedrības padibenēm, droši vien bija taisnība, bet, ka viņš varētu būt pats «Nazis», tas pat Pīčemam likās par traku. Arī tad, ja viņš būtu bijis «Nazis», tas nevienu neinteresētu. Pārbaudīt neticamas patiesības, ar to savu laiku lai šķiež citi! Patiesība nav nekas, ticamība — viss!

—    Visi zina— bieži sacīja Pīčems,—ka mantīgo noziegumus visvairāk sargā to neticamiba. Politiķi vispār var ņemt kukuļus tikai tāpēc, ka visi iedomājas viņu koruptumu smalkāku un garīgāku, nekā tas patieslbā'ir. Ja kāds tos attēlotu tādus, kādi tie ir, proti, pavisam prastus, tad ikviens iesauktos: kas par prastu zelli! Un ar to domātu stāstītāju. Un tomēr iedarbojas tikai prastais, tieši tāpēc, ka tas ir neticams! Gledstons 12 varētu pavisam mierīgi aizdedzināt Vestminsteru13 un apgalvot, ka to darījuši konservatīvie. Neviens, protams, tam neticētu, jo tiem, pēc visu cilvēku domām, ir daudz smalkāki līdzekļi, lai dabūtu to, ko grib, bet nevienam ari nekad neienāktu prātā vainot Gledstona kungu. Ministrs taču neskraidīs apkārt ar petrolejas kannām! Mantīgie, saka mazie cilvēki, citiem, protams, neizvelk naudu vienkārši no kabatas! Un patiešām, ir taču atšķirība starp to veidu, kā Rotšilds iegūst savā īpašumā banku, un prastu ielaušanās zādzību bankā. To taču visi zina! Bet es zinu: tie, kuri izdara liela mēroga noziegumus, ir gandrīz vienīgie, kas var nesodīti izdarīt arī mazus, un šo iespēju tie bagātīgi izmanto.

Pīčems lika Fjūkumbijam arī uz priekšu satikties ar Sveijeri un mēģināt uzzināt kaut ko noderīgāku.

Tāpēc kareivis šajās dienās bieži kavējās pie viņas. Veselus vakarus viņš sarunājās ar Mēriju. Viņai bija neskaidra sajūta, ka augstākās sfērās kaut kas noticis, kas viņu iznīcinās.

Mekhīzs bija pierunājis to ieguldīt savu naudiņu veikalā un tagad vairs nepalīdzēja. Sākumā taču bija licies, ka viņš tai palīdzēs. Tas, ka veikals vairs nesaņēma nekādas preces, Mērijai nelikās tik svarīgi, jo preču vienkārši nebija. Bet tad Mekhīzam vajadzēja viņai palīdzēt, ja viņa vairs nevarēja samaksāt īri.

—   Es esmu šā cilvēka upuris, — viņa teica.— Pret savu likteni ir veltīgi cīnīties, Fjūkumbij. Mans liktenis •.;uicas Mekhīza kungs un dzīvo Nanhedā. Dažreiz ninii gribas viņam sist ar abām dūrēm — un tikai pa ftlmi vien. Tas man būtu tik ārkārtīgi nepieciešami. Vismaz sapnī gribētos redzēt, kā es viņu sodu par viņa nelietību. Es vienmēr grību tieši to nosapņot, bet nekad neizdodas. Es naktī esmu pārāk nogurusi.

Citu reizi viņa žēlojās:

—   Es taču skaitu katru grasi. Ļaudis runā, ka es dodot pārāk daudz uz kredita. Es esot pārāk labsirdīga. Bet tas taču ir pavisam nepelnīts pārmetums. Ja es nedodu uz kredita, pircēji nenāk. Pie manis iopērkas tikai mazie ļautiņi. Pārējie iet uz lieliem veikaliem, kur plašāka izvēle. Visļaunākais ir tas, ka A'lekhīzs Klaita ielā licis atvērt jaunu L-veikalu. Ar lo viņš man devis pēdējo triecienu. Tas ir par daudz.

Pie šā veikala viņa atgriezās atkal un atkal. Viņa to domās redzēja dienu un nakti. Arvien biežāk viņa runāja par slīcināšanos.

Fjūkumbijs sēdēja pie Mērijas, kamēr viņa kārbas novietoja plauktos, pie kam viņai aizvien vajadzēja mazliet pacelties pirkstgalos. Viņš sēdēja uz krēsla pašas maliņas, kuram bija caurumains salmu pinums un tikai trīs kājas, un starp viņa muguru un atzveltni atradās vēl dažas kartona kārbas. Bet kareivis pīpēja savu īso pīpi, ko bija paspējis izglābt no turienes, kur viņam bija jāatstāj sava kāja, un teica gudras runas.

—   Tev nav talanta, — viņš lēni sacīja, — tev nekas vairs nav pārdodams. Tavs augums un svaigā āda tika ātri izpārdoti. Un tu atdevi tos pārāk leti, bet varbūt ari vairāk par tiem nevarēja dabūt. Prasības tagad ir ļoti lielas. Ir cilvēki, kas atnāk, apkrāvušies ar vidgli pārdodamiem talantiem, viņi visu to nemaz nevar pastiept, ap viņiem tikai jāuzceļ pāris sienu, un veikals ir gatavs. Pie tiem tu nepiederi un ari es ne. Tādi cilvēki kā tu un es jūras krastā mēģina pārdot sālsūdeni. Mums ir tikpat daudz talantu, cik vistai zobu. Es tomēr esmu atradis patvērumu, bet arī tur nevaru palikt mūžīgi. Tā vairāk ir nejaušība. Es vēl joprojām īsti nezinu, kāpēc mani tur baro. Vienmēr meklēju ko, lai kļūtu viņiem neaizstājams. Es domāju, ka tam varētu būt kāds sakars ar suņiem. Bet tos taču var kopt kurš katrs. Būtu vajadzīgs kaut kas tāds, lai visi sacītu: «Kur tad ir Fjūkumbijs? Lai viņš tūliņ ierodas, bez viņa nevar iztikt. Viss darbs taču apstājies, paldies dievam, tur viņš nāk!» Es ilgi kaut ko tādu meklēju, bet nekā neesmu atradis. Kad nav talantu, tad jo sevišķi jācenšas. Tad jākjūst divkārt un trīskārt noderīgam!

Kad Fjūkumbijs bija ticis tik tālu, viņš sāka krēslā nemierīgi grozīties un atkal nedeva Mērijai mieru, to iztaujādams par šo Mekhīzu, par kuru viņam vajadzēja uzzināt kaut ko sīkāk, ja negribēja tikt atlaists.

Bet viņš vienīgi padarīja Mēriju aizdomīgu, un viņa neko nepasacīja. Viņa gandrīz vienmēr runāja tikai pavisam vispārīgās frāzēs.

Reiz Mērija ar kādu vecu sievieti, kam tāpat piederēja L-veikals un ar ko viņa bija iepazinusies sēdē, kurā Mekhīzs runāja par apvienošanos ar Arona koncernu, aizgāja pie kāršu licējas. Mērija Fjūkumbijam vairākas reizes stāstīja, kā viņai tur gājis.

Tā nebija nekāda dārgā kāršu licēja.

—  Tāpēc, — sacīja Mērija, — viņa laikam arī nebija tik laba kā dārgās.

Viņa dzīvoja kādas sētas mājas piektajā stāvā un kārtis lika virtuvē. To darot, viņa pat neapsēdās.

Ļoti ātri «un it kā to iemācījusies no galvas» viņa bija noskaitījusi kādu pantiņu, «kārtis vēl nemaz nebija īsti izliktas», bet varbūt viņa arī zīlēja tikai no rokas.

—   Jūs esat dzīves vētrās rūdīta, — viņa bija sacījusi vecajai sievietei, kas bija atnākusi šurp aiz rūpēm par veikalu. — Jūs esat paradusi visiem uzspiest savu gribu. Jūs esat Mežāzis. Savu dzīvi jūs veidojat enerģiski un droši un beigās ari uzvarēsit. Bet jums jāsargās no divām kaislībām, kas jūsos mutuļo; jūs nedrīkstat pārāk uzticēties dāmai, kuras vārds sākas ar L. Viņa varētu stāties ceļā jūsu laimei. Nākamgada jūnijā jums jāuzmanās, tad Šīrijs stājas Svaru zīmē, tas jums nav izdevīgi. Bet tās patiesībā arī ir vienīgās briesmas, ko es varu saskatīt. Tas maksā vienu šiliņu — par katru dāmu.

Merija šos vārdus zināja no galvas, pat pasmējās I'.h licrn. Viņa ari sev būtu ļāvusi izlikt kārtis, ja vecnļ/ii sievietei nekļūtu nelabi, tāpēc ka tā nekā pamalli;aka nebija ēdusi.

-Gribas taču tomēr zināt, — viņa teica, — un luīr gan var kaut ko uzzināt?

Pēc neveiksmīgā mēģinājuma «Spogulī» Mērija kadā piektdienas pēcpusdienā atkal aizskrēja uz Fannijas Kraisleres antiko lietu veikalu. Fannija šausmiiKijās par viņas izskatu un aizturēja Mēriju visu priekšpusdienu pie sevis, domādama, ka atnāks A'lekliizs. Bet Mekhīzs neatnāca, un tā abas sievietes pusdienas laikā aizgāja uz Mekhīza dzīvokli Nanhedā, lai gan Fannija zināja, ka viņam tas ļoti nepatiks.

Pollija viņas saņēma diezgan laipni, ieaicināja zālē un aizskrēja uz virtuvi uzvārīt tēju. Vispirms viņa apsēja priekšautu un visu darīja ar jauno namamāšu veiklo darbīgumu, kuru rosīšanās ar vārāmajiem katliem vēl ir kaut kas seksuāli pievilcīgs.

Fannija bija Mērijai stingri noliegusi runāt par veikaliem. Viņas tikai gribēja sagaidīt Meku Bet, kad Firziķis atnesa tēju, Mērija jau sāka raudāt. Viņa vairs ne uz ko nespēja ilgi gaidīt.

Viņa izstāstīja visu, kas stāstāms, protams, neko neminēdama par bezjēdzīgajām apsūdzībām, par kurām jau «Spogulis» aiz smiekliem gandrīz vai bija pušu plīsis, bet tomēr visu, no kā izrietēja Meka saistības pret viņu.

Pollija ziņkāri raudzījās Mērijā. Viņa pat vēl nebija paspējusi apsēsties un visu laiku turēja rokās tējas traukus.

Lietas apstākļi bija pavisam skaidri: Mekhīzs šo sievieti bija ievilinājis vienā no saviem lētajiem veikaliem un tagad ļāva viņai tur aiziet bojā. Viņš būtu rīkojies augstsirdīgāk, ja būtu Mēriju nositis ar miesnieka cirvi, kad tā viņam bija apnikusi.

Tējas trauki mazliet trīcēja Pollijas rokās, kad viņa atbildēja Mērijai. Viņa runāja apmēram šādi:

Kas attiecoties uz veikaliem, tad par to viņa nevarot spriest. Tas, ka viņas virs (mans virs) būtu «ievilinājis» Mēriju kādā L-veikalā, viņai neliekoties gluži ticami. Viņš laikam to būšot Mērijai uzdāvinājis. Ka viņš tai ļaujot tur aiziet bojā, taču esot smieklīga apsūdzība, pret kuru viņai kā sievai vīrs jāaizstāv. Sveijere neesot vienīgā, kam piederot L-veikals. Un Meks taču negribēšot, lai visi šie daudzie L-veikalu īpašnieki «aizietu bojā». Tas izklausoties mazliet neticami. Kas attiecoties uz pārējo, tad viņa sakot kā sieviete sievietei: ko Meks darījis pirms laulības, tā, pēc viņas domām, neesot viņas darīšana. Bet arī šeit viņai esot jāpiebilst, un proti, kā sievietei: ja kāda sieviete ielaižoties ar vīrieti, tad viņa parasti zinot, kāpēc. Viņa pati pār savu rīcību atbildot. No attiecīgā vīrieša taču nevarot prasīt, lai tas visu mūžu viņu apgādā. Citādi vīrietim, kam vēl nav trīsdesmit gadu, jau būtu pusducis ģimeņu. Ne jau vienmēr vainīgi citi, ja kādam slikti klājoties.

To pateikusi, viņa traukus diezgan enerģiski nolika uz galda, un iestājās klusuma brīdis. Sveijere vairs neraudāja un tukšu skatienu raudzījās jaunajā sievietē. Arī Fannija brīnījās. Viņa strauji piecēlās. •

Mērija, kas bija sēdējusi saknupusi, izslējās un tāpat piecēlās, kaut arī lēnāk. Viņa gausi un nedrošām rokām sataustīja uz galda savu somiņu.

Pa to laiku Pollija atkal paņēma tējas kannu un sāka liet tasēs tēju. Viņa vēl turēja rokā kannu, kad abas sievietes jau bija projām.

Fannija aicināja Mēriju sev līdzi, bet tā tikai pakratīja galvu un iekāpa garām braucošā tramvajā. Viņai bija izklaidīga sejas izteiksme, un, kā Fannija tūliņ pēc tam pamanīja, viņa nebrauca sava veikala virzienā. Tas atradās Melberija ielā. Mērija vairs neprata pietiekami precizi domāt. Viņai bija lemts dzīvot vairs tikai 27 (divdesmit septiņas) stundas.

Visu dienas atlikušo daļu Fannija meklēja Mekhīzu. Viņa to dabūja rokā tikai nākamajā priekšpusdienā, kad tas uz īsu brīdi iegriezās viņas veikalā, sašutis par abu sieviešu apciemojumu, par ko tam bija pastāstījusi sieva, un ncmierīgs.Viņš Fannijai uzkliedza un gribēja zināt, kas noticis. Fannija viņam gluži mierīgi visu izstāstīja. Viņai ļoti nebija patikusi Pollijas izturēšanās, vairāk, nekā viņa uzdrošinājās teikt. Fannija pēkšņi bija izjutusi, ka arī viņa ir tikai kalpotāja. Arī Meka izturēšanās viņai nepatika.

Viņa sāka runāt par jauno veikalu Klalta ielā uri teica, ka Mērija esot tuvu sabrukumam. Tā nepārtraukti runājot par slīcināšanos.

Meks tikai nikni paskatījās uz Fanniju, kad tā pateica, ka Mērija viņu gaidot Melberija ielā. Tad viņš aizskrēja projām. Tai dienā vajadzēja notikt CIS valdes otrajai sēdei. Pirms tam viņam vēl daudz kas bija jānokārto.

Pāris stundu vēlāk viņš aizsūtīja cilvēku pie Mērijas ar zīmīti, lai tā ap pulksten septiņiem viņu gaidot kādā krogā Rietumindijas doku tuvumā. Viņam laikam bija ienācis prātā, ka tā pārāk daudz zina.

Kad Fannija ap pieciem aizgāja uz Melberija ielu, viņa atviegloti uzelpoja, atradusi veikalu vēl atvērtu. Mērija sēdēja aiz letes un, saņemot paziņojumu, pamāja ar galvu. Veikalā bija vēl kāds vīrietis ar koka kāju.

Tieši pulksten sešos Mērija slēdza, veikalu, atlaida šuvējas uz mājām un drīz pēc tam noguldīja bērnus. Tad viņa kopā ar Fjūkumbiju aizgāja uz Rietumindijas dokiem. Tā dzīves pēdējās stundās vienmēr kāds vēl bija viņas tuvumā. Kareivis pa ceļam mēģināja no Mērijas kaut ko dabūt zināt, bet viņa palika nerunīga. Pie kroga viņa to aizsūtīja prom. Viņš to velti bija pavadījis. Un viņa, kā domāja Fjūkumbijs, taču tik viegli būtu varējusi ko pastāstīt, kas viņam būtu palīdzējis uzlabot savu stāvokli Pīčema kunga acīs.

Kā vēlāk noskaidrojās ar krodzinieka liecību, Sveijere gaidīja traktierī, kas šai laikā bija tukšs, kādas divas stundas. Nesagaidījusi MekhT zu, viņa devās doku virzienā. Krodziniekam viņa sacīja, ka gribot' aiziet pretī kungam, ar ko viņai norunāts satikties. Bet viņa nevienam un nekam vairs neaizgāja pretī.

Jau nedaudz stundu vēlāk kāds policists un divi ostas strādnieki viņu izvilka no ūdens.

PIČEMA KUNGS SASKATA IZEJU

Tā kā Sveijere Fjūkumbijam bija lūgusi atceļā vē! apraudzīt bērnus un iedevusi arī atslēgas, viņš tur palika pa nakti. Citādi viņa netiktu iekšā.

No rīta viņu atnesa. Veikalā ātri sapulcējās visādi kaimiņos dzīvojoši cilvēki, un kareivis nemanīts aizgāja. Līķi nolika uz letes, jo gulta istabā bija piekrauta ar trikotažas preču kārbām.

No Fjūkumbija Pīčems ļoti ātri uzzināja par Mērijas Sveijeres nāvi un varēja tūliņ ķerties pie vajadzīgajiem pasākumiem. Pirmais bija faktisko apstākļu noskaidrošana.

Viņš izsūtīja ne mazāk kā trīsdesmit ubagu, kas uzsāka noskaidrošanas darbu Rietumindijas doku rajonā, kā arī Melberija ielā, Fannijas Kraisleres antiko lietu veikalā un Nanhedā.

Jau tad, kad policija ievāca pirmās ziņas Melberija Ielā, klāt bija arī Pīčema ļaudis.

Viņš uzzināja, ka ostas strādnieki ap pulksten deviņiem doku tuvumā redzējuši sievieti, kas ātri devusies krastmalas virzienā. Pēcpusdienā, kad Fjūkumbijs aizgāja uz Melberija ielu, lai aizvestu bērnus pie Fannijas Kraisleres, viņi atnesa zīmīti ar Mekhīza aicinājumu. Viens no bērniem to bija sācis zelēt. Jau pēcpusdienā Pīčemam bija skaidrs, ka tā ir pašnāvība.

Lai būtu pavisam drošs, Pīčems vēl divas dienas ievāca ziņas par Mekhīzu. Lai gan nevarēja noskaidrot, kur Mekhīzs uzturējies attiecīgajā laikā, tomēr bija skaidrs, ka Mēriju Sveijeri viņš tovakar vairs nebija saticis. Tomēr tas, ka viņš gribējis to salikt, ļaunākajā gadījumā bija pietiekami, lai viņu apsūdzētu.

Bija nepieciešama absolūta pārliecība, ka Mekhīzarn tiešām nav nekāds sakars ar Sveijeres nāvi, jo citādi viņam, protams, būtu lielisks alibi. Varbūt arī tagad viņam tāds bija, bet šo risku vajadzēja uzņemties. Nekādā ziņā viņš alibi nebija sagatavojis. Un dabisks alibi vienmēr bija mazāk ticams un pārliecinošs.

Tāpēc Pīčems paņēma labu advokatu, kam bija jāiesniedz Sveijeres bez apgādnieka palikušo bērnu

Makus sūdzība un kas nodeva materialu prokuratūrai. Tā Pīčems varēja rīkoties, jo bija nabagu kurators.

Advokāts, vārdā Vollijs, pilnīgi pievienojās Pīčema kunga uzskatiem par Mekhīza kunga alibi. Viņš teica:

— Pēc visa tā, ko mēs zinām, arī es uzskatu par neiespējamu, ka jūsu znota kungam būtu kāds sakars ar Sveijeres nāvi. Tāpēc ir pavisam neticami, ka viņam ir alibi. Viņš kaut ko melsīs par «sēdēšanu restorānā» vai «teatra apmeklējumu» vai pat par «nevaru dāmu kompromitēt». Pēdējais, ievērojot lietas apstākļus, jums laikam būtu sevišķi patīkami. īsts alibi jāsagatavo, un to sagatavo tikai tad, ja ir nodoms pastrādāt noziegumu. Alibi ir paša noziedzīgā akta daļa, un proti, ļoti svarīga daļa. Padomājiet taču par politiku! Kad taisās uzsākt karu, tad vienmēr ir sagatavots alibi! Par valsts apvērsumiem nemaz nerunājot! Vainīgs vienmēr ir tas, kam ticis uzbrukts. Uzbrucējam ir alibi!

Materials sastāvēja no paša Mekhīza rakstītās zīmītes, bijušā kareivja Džordža Fjūkumbija liecības, kā arī no divu ubagu liecībām, kuri bija ar mieru zvērēt, ka sestdienas vakarā ap pulksten deviņiem Rietumindijas doku rajonā redzējuši Mekhīzu kopā ar Sveijeri, kuras līķis viņiem bija ticis parādīts.

MEKHĪZA KUNGS NEVĒLAS ATSTĀT LONDONU

Mekhīzu apcietināja tikai nākamajā ceturtdienā. Saņēmis Brauna paziņojumu, viņš ataicināja savu sievu uz kādu viesnīcu pilsētas austrumdaļā. O'Hara aizbrauca tai pakaļ, un viņi trijatā vakariņoja. O'Hara bija ievācis ziņas par Sveijeres lietu, bet, diemžēl, par to uzzinājis pārāk vēlu. Fannija Kraislere dīvainā kārtā bija klusējusi, īstenībā viņai, jādomā, vajadzēja zināt par Sveijeres nāvi.

O'Hara pats bija ticies ar Braunu. Arī tas pārāk vēlu saskatījis, ka lieta attiecas uz Mekhīzu. Pirmo izmeklēšanu vadījis Bīčers no Skotlendjarda, pavisam dulls okšķeris, kas, reiz ticis uz pēdām, vairs nevarēja savaldīties. Bīčers bija domājis vispirms par pašnāvību; arī no citiem L-veikalu īpašniekiem ievāktā informācijā kopā ar zināmiem rakstiem «Spogulī» par Mekhīza pēdējām operācijām, kuru dēļ L-veikaliem esot radušās grūtības, bija devusi pietiekami daudz dabisku motivu pašnāvībai. Bet pēc Pīčema sīkā un pārliecinošā ziņojuma, ko viņa vārdā bija iesniedzis advokats Vollijs, Bīčers lietai pievienoja nepabeigtu Sveijeres vēstuli, kas bija atrasta pie nelaiķes. Sajā vēstulē Mērija atzinās, ka anonimi piesūtījusi avīžu izgriezumus, kas attiecās uz «Nazi», un jautāja, vai adresats tomēr negribētu būt pret viņu mazliet «godīgāks». Vēstule iesākās ar vārdiem «Mīļais Mek»!

O'Hara arī precizi zināja laiku, kad Mērija gāja bojā: tam vajadzēja būt ap pulksten deviņiem vakarā. Kad viņš to pateica, Mekhīzs viņam aši paskatījās acīs. Deviņi bija ļoti neizdevīgs laiks. Pulksten deviņos Mekhīzs bija atradies CIS valdes sēdē. Bet nekādā ziņā nedrīkstēja pieļaut, lai kļūtu zināms šo sarunu saturs un pat Mekhīza atrašanās CIS telpās, citādi visi pēdējā laika pasākumi būtu bijuši pilnīgi velti. Blumsberijs bija labsirdīgs kucēns, bet tiesas priekšā viņš diez vai melotu un teiktu, piemēram, ka kungi spēlējuši bridžu.

Tāpēc Mekhīzam katrā ziņā bija jāpazūd un slepeni jāuzturas ārzemēs vismaz tik ilgi, kamēr Brauns būs izbeidzis izmeklēšanu vai kamēr būs noslēgts darījums ar Komercbanku. O'Hara uzstāja, lai Mekhīzs tagad kopā ar Gruču un Fanniju dotos uz Zviedriju un tur vienlaikus noorganizētu «iepirkumus».

Kas attiecas uz veikaliem, tad O'Hara vēlējās saņemt pilnvaru, bet Mekhīzs to labāk gribēja dot Pollijai. Viņi vēl mazliet pastrīdējās, tad O'Hara aizgāja.

Pollija gluži bāla klusēdama klausījās. Viņa saprata, ka tas viss bija tikai tēva akcija pret Mekhīzu. Par Sveijeri viņa bija pārliecināta, ka tā noslīcinājusies, vienīgi lai atriebtos Mekhīzam. Bet galvenais — viņa nekādā ziņā negribēja pieļaut, ka Meks brauktu ar Fanniju Kraisleri uz Zviedriju.

Pēc vakariņām viņi klusēdami gāja uz mājām. Kad Pollija, jau izģērbdamās, pikti sāka runāt par brau

cienu kopā ar Fanniju, Meks smējās un tūlīt apsolīja Kraisleri atstāt Londonā. Viņš apgalvoja, ka tai esot kaut kas ar Gruču. Pollija tomēr bija aizdomīgi noskaņota. Viņa vīram ticēja visu, tikai ne to, kam bija kāds sakars ar sievietēm. Vēlu naktī Meku pamodināja sievas raudas. Viņa teica gan šo, gan to, bet tad — pēc tam kad viņi bija vienojušies, ka viņš nedusmosies, — atzinās, ka redzējusi muļķīgu sapni, apmēram pirms kādas nedēļas. Viņa esot sapņojusi, ka viņai bijuši intimi sakari ar O'Haru. Šņukstēdama viņa jautāja, vai tas esot ļoti ļauni, kamēr Meks kā sastindzis gulēja viņai blakus.

— Redzi, — Pollija teica, — tagad tu dusmojies. Man tev neko nevajadzēja stāstīt, vispār nekad nekas nav jāstāsta. Es taču neesmu vainīga, ja redzu sapņus. Tas arī bija tikai pavisam īsu laiciņu, un nebija nemaz tik skaidrs, ka tas ir O'Hara. Varbūt tas nebija viņš. Pamostoties man tikai tā izlikās, un tad es nobijos. Es taču ne ar vienu citu negribu gulēt kā tikai ar tevi. Bet par saviem sapņiem es nevaru atbildēt. Es uzreiz iedomājos: ko lai daru? Pateikšu Mekām, tad viss būs labi. Bet tad es domāju, ka tu to nesapratīsi un varbūt domāsi, ka man O'Hara patīk, bet tas tiešām tā nav. Viņš man nemaz nepatīk. Saki taču, ka tur nekā ļauna nav, Mek! Es esmu tik nelaimīga, ka to sapņoju. Ja tev tagad nevajadzētu aizbraukt, es tev vispār neko nebūtusacījusi. Kopš tās reizes es tādas muļķības arī vairs neesmu sapņojusi, ne mazdrusciņ ne! Vai arī tikai par tevi!

Meks labu brīdi neko neatbildēja. Tad, gulēdams pavisam nekustīgi un neievērodams Pollijas mēģinājumus tam pieglausties, viņš sāka to aizsmakušā balsī aprautiem teikumiem izjautāt. Kā tas esot bijis, kad tas noticis? Sīki. Vai tas bijis gultā? Vai viņi īpaši tāpēc likušies gultā? Vai viņš to vienkārši tāpat apkampis vai arī esot vēl kas noticis? Vai viņa pati piedalījusies? Vai viņa tūliņ zinājusi, ka tas ir O'Hara? Kāpēc viņa neesot izbeiguši, kad tai, kā viņa sakot, tas pašās beigās kļuvis skaidrs? Vai viņai tas bijis patīkami? Kāpēc viņa, ja viņai tas neesot bijis sevišķi patīkami, neesot tūliņ izbeiguši, kad pazinusi O'Haru? Ko viņa saprotot

ar «ne sevišķi patīkami»? Un tā joprojām, kamēr Pollija no raudāšanas bija tik ļoti piekususi, ka aizmiga.

Beigas viņi, protams, no jauna atrada viens otru, un Mekhīzs tagad priecājās, ka viņa atkal vētraini prasīja no viņa solījumu nebraukt kopā ar Fanniju Kraisleri. Viņš centās Polliju pierunāt atgriezties pie vecākiem. Meks pamatoja šo priekšlikumu ar to, ka tur viņa spēšot tam vislabāk palīdzēt. Viņa varēšot visu paziņot, ko tēvs pret viņu plānojot. Nomierinājušies abi aizmiga.

Viņi atvadījās jau otrā rītā. Aizejot Mekām bija atkal vēršādas cimdi, bet arī vecais spieķis ar zobenu. Vilciens gāja tikai vēlu vakarā, bet viņam vēl bija daudz darīšanu. O'Haras ļaudis laikam nebija sevišķi labā omā, un vajadzēja vēl aiziet pie Ārona un viena no Operiem.

Bet vispirms Mekhīzs aizgāja pie Gona, kam viņš savā laikā bija nodevis materialu pret mākleri Kouksu, Pīčema kompanjonu. Materials vēl joprojām nekur nebija publicēts. Gons nebija mājās. Sacīja, ka viņš esot «Korespondentā». Pie viņa sēdēja daži avīžnieki un gribēja izdabūt prognozes zirgu skriešanas sacīkstēm. Mekhīzam ienākot, iestājās dīvains klusums.

— Ā, — diezgan laipni teica kāds no puišiem, — Mekhīzs! Jūs laikam gribat pie mums protestēt pret Savu apcietināšanu? Vai tā notiks šeit? Tas ir krietni no jums!

Gons, kas, košļādams pusmārciņu gumijas, smaidīgs sēdēja viņu vidū, tūlīt saprata, ka Afekhīzs vēl nekā nezina, un izvilka no krūšu kabatas avīzi.

Mekhīzs jau tika meklēts. Viņa fotogrāfijā un vārds jau bija ievietoti rīta avīzēs. Bīčers bija sniedzis interviju un pastāstījis par noslepkavotās nepabeigto vēstuli. Gons paņēma Mekhīzu zem rokas un aizveda projām.

Viņi aizgāja uz kādu krogu.

Materials pret Kouksu, paskaidroja Gons, īstenībā esot materials pret Heilu no Jūrlietu ministrijas, jo runa tur esot par tā sievu. Kampaņa sākšoties tuvākajās dienās.

Viņš noklusēja, ka uzticēto materialu izmantojis

tikai pamatīgai izspiešanai. Plčema kungam tas bija izmaksājis krietnu žūksni naudas. Pollijas pūrs ar to nek|uva lielāks.

Mekhlzs viņam vēlreiz paskaidroja, ka tam neesot vajadzīgs atklāts skandals, bet gan tikai Kouksa sabiedrības pamatīga iebaidīšana. Gons apsolīja darīt visu, kas būšot viņa spēkos, un lūdza tikai interviju.

Viņi to kopā uzmeta.

Intervija parādījās jau vakara izdevumā. Lieltirgotājs Mekhīzs par policijas apsūdzībām bija |oti izbrīnījies.

«Es esmu tirgotājs,» tur bija sacīts, «nevis noziedznieks. Man ir daži ienaidnieki. Tos sagādājuši manu L-veikalu nedzirdētie panākumi un uzplaukums. Bet es nemēdzu tiem uzbrukt ar nazi rokā. Es cenšos tos pieveikt, nenogurstoši apkalpojot savus pircējus. Visas aizdomas, kas tiek vērstas pret mani, pēc pāris dienām vērsīsies pret tiem, kuri tās izplata. Es ceru, ka starp maniem draugiem mazumtirgotāju aprindās, kuru labklājība man rūp, nav neviena, kas man neuzticas. Sveijere man personīgi visai maz pazīstama. Viņai, cik man zināms, piederēja viens no mazajiem L-veikaliem Melberija ielā. Man ar viņu nebija vairāk darīšanu kā ar pāris desmitiem citu veikalu īpašnieku. Liekas, ka viņa izdarījusi pašnāvību. To es tāpat kā jebkurš cits godīgs veikalnieks uzskatu par bēdīgu faktu. Pašlaik netrūkst pamata depresijai, to vislabāk zina veikalnieki. Sveijeres kundzes apstākļi, liekas, bijuši sevišķi grūti.»

Pēc šās intervijas Mekhīzs aizbrauca uz Komercbanku. Tur viņš sastapa Henriju Operu.

Rīta avīzes sensacionālā ietērpā jau bija minējušas viņa vārdu, un Opers likās ļoti uztraukts. Viņš klusēdams uzklausīja Mekhīzu un tad teica: — Jūs nekādā ziņā nedrīkstat nokļūt cietumā! Vainīgs vai nevainīgs: cietumā cilvēks nedrīkst būt bijis. Brauciet uz ārzemēm! Savas darīšanas jūs varat kārtot no turienes. Centralajā iepirkšanas sabiedrībā taču ir jūsu draugi, arī mēs, ja jūs to vēlaties, sekosim, lai viss būtu kārtībā. Bet brauciet nekavējoties! Arī Ārons jau bija atnācis. Viņš ir ārkārtīgi uztraukts.

Mekhīzs aizgāja ļoti domīgs. Viņam nepatika, ka

Opers tik ļoti pūlējās viņu pierunāt braukt projām. Viņš aizbrauca uz Apakšējo Bleksmita skvēru un tur iegāja kādā netīrā frizētavā. Trūcīgajā telpā, kur oda pēc aukstiem dūmiem, valdīja dzīva rosība. Seit apgrozījās liela daļa no Londonas padibenēm. Nekur citur nevarēja dabūt dzirdēt tik daudz kā šeit.

Bārdas skujamie krēsli bija aizņemti. Mekhīzs apsēdās uz sola pie citiem gaidītājiem. Viņiem priekšā zemē bija nolikts liels misiņa trauks, kurā gaidītāji varēja iespļaut papirosu galus un košļājamo gumiju.

Mekhīzs neredzēja nevienu pazīstamu seju.

Neizskatīgs maza auguma cilvēks diezgan skaļā balsī stāstīja par muitas grūtībām kādā Dānijas ostā.

—   Viņi negrib, lai ieved lētas mantas, — viņš žēlojās, — viņi negrib, lai mazais cilvēks varētu pirkt briljantus. Tā ir nekrietnība! Ogles un kartupeļi cilvēkam ir nepieciešami, bet, ja viņam, pērkot briljantus, met tādus sprunguļus riteņos, tad viņš beigu beigās pateiks: nu, paldies par kūkām!

Mekhīzs šo cilvēku centās paturēt prātā: tas viņam bija iepaticies!

Frizieris, bezveida koloss ar pavisam mazu galvu, uz kuras tomēr atradās vesela frizieru mākslas izstāde, uzmeta Mekhīzam tikko manāmu viltīgu skatienu, kad tas apsēdās. Viņiem bija norunāts, Mekhīzam parādoties, uzvedināt valodas uz viņu, un tagad frizieris to darīja. Frizētavā sāka runāt par Sveijeres noslepkavošanu.

Visi domāja, ka lieltirgotājam ar Sveijeres nāvi nav nekāda sakara.

—   Tas cilvēks nedarīs tādas lietas! — ar pārākuma apziņu sacīja kontrabandists. — Viņam ir citas darīšanas. Vai jūs maz varat iedomāties, kas tādam vīram vienā darba dienā viss jāpadara? Viņa tam esot draudējusi. Ar ko tāda viņam var draudēt? Ja tāda kaut ko saka, tad vienīgās sekas var būt tās, ka viņu pašu nekavējoties apcietina par majestates apvainošanu un par nepieļaujamu muļķību!

—   Un viņam neesot alibi! Viņš droši vien apsolījis desmit mārciņas katram, kas apliecinās, ka attiecīgajā laikā viņu nav redzējis. Nē, tas augstākais grib kādu laiciņu pavērot ar binokli, kurš priecāsies, ja viņš sevi |aus apcietināt, tā tas ir!

Neko vairāk arī nevarēja izzināt.

Mekhīzs negaidīja, kamēr pienāca viņa kārta. Savu resno spieķi padusē iespiedis, viņš gāja pa divām trim ieliņām, kamēr nonāca pie kādas vecas vienstāva mājas, kurā atradās ogļu tirgotava. Uz melnas tāfeles tirgotājs ar krītu bija uzrakstījis ogļu cenas.

Mekhīzs blakus antracitam ieraudzīja skaitli 23 un devās tālāk. Pieklaudzinājis ar spieķi pie durvīm, viņš iegāja namā Nr. 23. Dažreiz antracits maksāja 23, dažreiz arī 27 vai pat 29 — atkarībā no tā, kur attiecīgajā brīdī atradās bandas štābs. īstās ogļu cenas, tā Mekhīzs kādreiz bija teicis O'Haram, arī esot atkarīgas no daudziem apstākļiem, kam īstenībā ar oglēm neesot nekāda sakara. Un ogļtirgotājs arī nemaz netirgojās a'r antracitu.

Mekhīzs skanīgiem soļiem izgāja cauri diviem pagalmiem, ko veidoja noliktavu šķūņi, un no trešā pagālma iegāja birojā, kas atradās pirmajā stāvā.

Gručs un Fāzers sēdēja uz mahagonija galdiem, blakus nolikuši alus pudeles, un Gručs jaunai meičai glītā tērpā diktēja vēstuli. Blakus teipās krāva kastēs preces.

Šefam ienākot, Gručs piecēlās, Fāzers palika sēžam.

— Labi, ka jūs kādreiz te parādāties, šef! — Fāzers īdzīgi teica. — Vairs nekas lāgā neiet uz priekšu. Visapkārt tikai nemiers un nepatika.

Mekhīzs klusēdams paņēma no vienkārša plaukta pie sienas biezu foliantu un apsēdās ar to uz ampira stila krēsla atzveltnes, kurš bija redzējis labākas dienas un smalkāku sabiedrību. CIS oficialais kantoris atradās Sitijā. Seit bija noliktava. Sakarus starp abām vietām uzturēja vienīgi ar daudzu dažādu starpposmu palīdzību.

Kamēr Fāzers sēdēja uz galda, Mekhīzs negribēja sākt runāt. Tāpēc ziņoja Gručs.

Bezdarbībai bija ļoti nelabvēlīgas sekas. Šķūņi pa daļai vēl bija pilni ar precēm. OTIara atļāva ļaudīm strādāt uz savu roku, kamēr būs atkal vajadzīgas jaunas preces, bet darba rīkus neizsniedza. Tie piederēja sabiedrībai. Bet ar vecajiem, primitīvajiem darbarīkiem O'Haras speciālisti vairs negribēja un arī nevarēja strādāt. Pat veikalu apzagšanai bija vajadzīgi vismaz kravas rati. Un galvenais — precizi sadarbības plāni. Tāpēc puiši bija novesti strupceļā. Viņi sēdēja bez darba un savā starpā ecējās.

Mekhīzs smējās.

—   Man liekas, viņi sevi uzskatīja par pārāk labiem ierēdņu dzīvei ar nodrošinātām algām. Viņi taču atkal gribēja doties plašajā jūrā, gribēja būt nesaistīti un brīvi, — viņš nevērīgi teica. — Viņi vienmēr ir neapmierināti un nekad nebrīnās, kad panāk to, ko gribējuši. Kad man izdodas dabūt cauri savas prasības, tad es vienmēr baidos no visļaunākā.

—   Viņi nekurnētu, ja būtu rīki, — rupji pateica Fāzers.

—  Jā gan, ja … — Mekhīzs vienaldzīgi atbildēja.

Fāzers vēlreiz devās uzbrukumā:

—   Kvaits grib no mums nopirkt jauno urbi. Viņš saka, ka nauda viņam esot, un viņš ir vienīgais, kas prot ar to apieties.

—   Es netirgojos ar darba rīkiem, — noskaities atteica Mekhīzs. — Starp citu, mani galdi nav domāti sēdēšanai.

Viņš paņēma rokā uz kartona rūpīgi uzrasēto noliktavu plānu un ar galvas mājienu izsūtīja meiteni laukā.

—   Kāpēc šķūņi vēl ir pilni? Tika nolemts tos atbrīvot, atskaitot 23.

Gručs paskatījās uz Fāzeru, kas ņurdēdams bija piecēlies.

—   Par to O'Hara nav teicis ne pušplēsta vārda, — skatienu no Fāzera nenovērsdams, viņš atbildēja.

Mekhīzs centās neizrādīt pārsteigumu. Lai iegūtu laiku, viņš izšķirstīja kādu no katalogiem. Tad mierīgi turpināja:

—   Noliktavas 29. numurā jāatbrīvo. Iespējams, ka O'Haram tuvākajā laikā būs jārāda, ka noliktavas ir tukšas.

—   Kur lai liek preces? Tur galvenokārt ir tabaka un skujampiederumi, bet tie noteikti vēl jāatstāj noliktavā, jo ir pārāk svaigi. Ari Birmingemas mantas ir tur. Par to avīzes visu laiku vēl raksta kilometriem garus rakstus. Un tad tur ir ādas un vilna, ko L-veikali varētu labi izlietot.

—   Tam visam jāpazūd. Neko nedrīkst laist pārdošanā. Vislabāk jūs tās varētu izkūpināt gaisā. Noliktavas taču ir apdrošinātas.

Gručs bija pavisam nopietni izbijies.

—   Bet vai tad puiši tās nevarētu izlietot paši? Tas taču radīs ārkārtīgu nemieru, ja viņiem mantas atkal būs jāgādā prom. Galu galā viņi tās ir savākuši.

Mekhīzs garlaikojās.

—   Man liekas, par to viņiem ir samaksāts. Un par aizgādāšanu es arī maksāšu stundu atalgojumu. Es negribu, lai šīs mantas nāktu apgrozībā. Bez tam viņiem sava tabaka pašiem jāpērk, piemēram, L-veikalos. Un vēl: dokumentus parakstīs mana sieva, nevis O'Hara. Skaidrs?

Viņš piecēlās un uzvilka cimdus. Gručs viņu vēl aizturēja.

—   Honimeikers mums nedod miera. Viņš ir gatavs uzņemties jebkuru darbu. Lieta ar drošības atslēgu nav izdevusies.

—   Vai atslēga bija nedroša vai pārāk droša?

—   Viss bija kārtībā, bet fabrika viņu piešmaukusi ar patentu.

Mekhīzs atkal smējās. Honimeikers šai nozarē savā laikā bija viens no labākajiem speciālistiem, pirmklasīgs kramplauzis. Kad viņam pasliktinājās veselība, — toreiz ar sportu vēl nemēdza nodarboties, — viņš metās uz izgudrošanu un izgudroja drošības atslēgu. Viņš izmantoja visu savu pieredzi, darbīgas, uzņēmīgas un studijām bagātas dzīves pieredzi. Tagad pazīstamā atslēgu fabrika, kurai Honimeikers piedāvāja savu mantu, viņu bija piekrāpusi.

—   Viņš var dabūt kādu L-veikalu, — teica Mekhīzs un, ņirdzīgi smiedamies, aizgāja. Bet viņam nemaz nebija priecīgs prāts.

Lēmumi netika izpildīti. Kuru katru dienu Aronam varēja ienākt prātā pieprasīt, lai parāda noliktavas Fannija, pārliecināta, ka tās saskaņā ar norunu ir tukšas, neredzēs nekāda iemesla to nedarīt, un tad izrādīsies, ka tās vēl ir bāztin piebāztas ar precēm.

Nokļuvis atkal uz ielas, Mekhīzs kādu brīdi pārdomāja, vai pie Fannijas Kraisleres aiziet tūliņ vai vispirms doties uz Tanbridžu pie Leksera kundzes. Tā bija viņa ceturtdiena.

Viņš nosprieda, ka Fanniju vēl varēs noķert stacijā, kur tā viņu gaidīs, un ka Tanbridžā viņš laikam saliks Braunu, kas tāpat kā viņš tur bija katru ceturtdienu. Tur viņi parasti spēlēja partiju dambretes.

Mekhīza sakariem ar Tanbridžas dāmām Leksera kundzes mājā, pēc viņa paša domām, bija vajadzīgs attaisnojums, bet par tādu noderēja viņa veikalu īpatnējais raksturs. Seit viņš labāk nekā jebkur citur varēja visu uzzināt par bandas privatajiem apstākļiem. Veikalu darīšanas viņš šad tad bija izmantojis izklaidēšanās nolūkiem, uz ko viņam kā vecpuisim zināmā mērā arī bijušas tiesības; tomēr, kas attiecas uz šo intimo pusi, Mekhīzs, kā viņš bieži izteicās, savus regulāros un pedantiski precizi ievērotos apciemojumus vienā un tai pašā Tanbridžas kafejnīcā augstu vērtēja galvenokārt tāpēc, ka tie bija ieradumi, kuru ievērošana un turpināšana ir gandrīz vai ikkatra solida pilsoņa dzīves galvenais mērķis. Savas seksuālās prasības viņš — pēc dažiem jaunības maldiem — vislabāk apmierināja tur, kur to varēja apvienot ar zināmām komerciālām interesēm vai mājas dzīves ērtībām, tātad pie sievietēm, kas nebija gluži trūcīgas vai kas ar viņu atradās veikala attiecībās, kā, piemēram, Fannija.

Mekhīzs ļoti labi zināja, ka laulība tam bija kaitējusi aprindās, kas saistītas ar iepirkumiem. Mērijas Sveijeres nāve zināmiem cilvēkiem noteikti nepatika. Tagad viņi droši vien kaut kur sēdēja un runāja: Meks aptaukojas; viņš droši vien domā, ka jau ir uz zaļa zara.

Diez vai atrastos kāds, kas būtu varējis godīgi apzvērēt, ka viņa vārds vienmēr bijis Mekhīzs, bet nebija arī neviena, kas būtu varējis pierādīt, ka Mekhīzs ar tādu un tādu vārdu tur un tur gājis skolā, tur un tur bijis ostas strādnieks vai kantorists, tur un tur dzīvojis mēbelētā istabā. Tomēr kuru katru dienu varēja uzklīst baumas, ka viņš ir pavisam parasts mietpilsonis, un tad būtu nepieciešama ļoti dārga un bīstama lielāka mēroga asinspirts, lai atjaunotu to mijkrēsli, kurā iespējams aptaukoties. Un viņš patiešām jau bija mazliet korpulents un derēja vairs tikai garīgam darbam.

Tāpēc viņš devās uz Tanbridžu, lai kaut ko uzzinātu un satiktu Braunu.

Viņš negāja uz telpām apakšstāvā, bet pa nedrošām kāpnēm uzkāpa virtuvē. Tur dīki sēdēja pāris meiteņu un dzēra kafiju. Kāda resna sieva, izmetusies biksēs, gludināja veļu. Pie loga spēlēja «dzirnavas». Tieva skuķe plakanu degunu lāpīja veselu kaudzi zeķu. Meitenes bija viegli ģērbušās, tikai viena apvilkusi puķainu rītakleitu.

Mehīzam ienākot, sacēlās liela kņada. Sievietes bija lasījušas laikrakstus, arī avīze, kurā bija intervija ar Gonu, atradās uz gludināmā dēļa. Tas, ka Mekhīzs bija tomēr atnācis tāpat kā katru ceturtdienu, visām imponēja.

Brauns vēl nebija ieradies.

Mekhīzs dabūja savu kafiju un, nenovilcis cimdus, nevērīgi sniedzās pēc avīzes.

—   Šovakar es braucu projām, — viņš lasīdams teica un uzreiz iedomājās: cik muļķīgi, ka šodien tieši mana ceturtdiena. Briesmīgi, ja cilvēks ir savu ieradumu vergs. Bet es taču nevaru šo haizivju dēļ atmesf savus senos ieradumus. Citādi jau būtu aizbraucis pusdienas laikā. Kur tad īsti kavējas Brauns?

Vienā no istabām ieskanējās zvans. Resnā sieva nolika gludekli uz maza dzelzs paliktņa, uzmeta sev katūna rītasvārku un izgāja ārā, lai apkalpotu kādu apmeklētāju. Pēc piecām minūtēm viņa atgriezās, saslapinājusi pirkstu, pārbaudīja gludekli, vai tas vē! karsts, un turpināja gludināšanu.

—   Tā lieta ar Sveijeri taču nav tavs daitbs, — viņa sacīja — kā Mekhīzam likās — nicinoši.

—   Ak tā, — viņš noteica un vērīgi palūkojās viņā.

—   Nu, mēs domājam, ka tu esi kļuvis pārāk smalks tādām lietām.

—   Kas tā domā? — ieinteresēts jautāja Mekhīzs.

Resnule viņu mierināja:

— Tikai mieru, Alek. Melšas jau par visiem.

Mekām bija smalks deguns. Gaiss nebija tfrs. Viņu pēkšņi pārņēma kaut kas pretīgumam līdzīgs.

Sēdēdams netīrajā virtuvē un vērodams gludinātāju, viņš klusībā pārdomāja savu stāvokli rūpīgāk, nekā tas viņam jau ilgāku laiku bija bijis iespējams.

Pamats, uz kura viņš vienmēr stāvēja un cīnījās, sāka ļodzīties. Sie salašņas, kam bija jākārto viņa iepirkumi, negribēja uz visiem laikiem pakļauties augstākajai vadībai. Mekhīzam uzreiz iešāvās prātā daudzi sīkumi, kas tam iepriekšējās nedēļās nemaz nebija dūrušies acīs. Vienā otrā gadījumā kategoriskas un labi pārdomātas pavēles netika vairs gluži precizi izpildītas, un pēc tam organizācijās virsotne tādas nolaidības no viņa bija slēpusi. It sevišķi kopš lielās «iepirkumu» pārtraukšanas viņš, piemēram, no Gruča bija dabūjis daudz ko dzirdēt par «neapmierinātību» bandā. Sie salašņas liela mēroga operācijās nespēja novest līdz galam. Un tagad viņš bija atklājis, ka O'Hara vienkārši ignorēja ārkārtīgi svarīgas pavēles!

O'Haraš izturēšanās jau sen vairs nebija tāda kā agrāk. Šodien viņš bija gribējis pilnvaru, bet, kad to saņēma Pollija, neko daudz nepretojās. Kāpēc gan ne?

Pēkšņi Mekhīzu pārņēma karsts aizdomu vilnis.

«Pollija!» viņš domāja. Kas gan īsti bija noticis starp Polliju un O'Haru? Tagad pilnvara atradās viņas rokās. Ko viņa ar to darīs? Un tad viņš uzreiz saprata, kāpēc viņu no sākta gala tā bija urdījis gadījums atceļā no piknika pie Temzas.

«Sieviete, kas pieļauj tādas lietas, turklāt pēc tik paviršas pazīšanās,» viņš sev dusmīgi teica, «taču vispār nevar iedvest pārliecību, ka ir vīrietim īsta dzīvesbiedre. Viņa ir pārāk jutekliska. Un tas neattiecas uz erotiku vien, bet, kā izrādās, pirmām kārtām skar veikala jautājumus! Ko viņa iesāks ar laulātā vīra pilnvaru rokā, ja nevar valdīt pati par savām kājām? Tikai te ir sievas uzticības dziļākā jēga!»

Cik ātri abi bija piekrituši viņa aizbraukšanai! Tur nebija nekāda «bet ko es darīšu bez tevis?». Viņa ir pārāk saprātīga. Paldies par tādu saprātību!

Mekhīzs sarūgtināts piecēlās un gausi aizgāja uz biroja telpām. Tās bija diezgan lielas istabas ar vienkāršām kantora mēbelēm, maziem galdiņiem ar rakstāmmapēm un parastiem dīvāniem. Varēja ari dabūt istabas bez dīvāniem; tādā gadījumā izmantoja galdus ar zaļu dzēšampapīruL Biia sevišķi ērti, ka šajā mājā varēja vienlaikus nokārtot savu korespondenci.

Visas meitenes prata labi stenografēt. Māju apmeklēja galvenokārt veikalnieki.

Mekhīzs labprāt būtu nodiktējis pāris vēstuļu, bet tikai Ženija zināja viņa saraksti un ieradumus. Vajadzības gadījumā viņai pietika ar pāris piezīmēm vēstulei.

Bet Ženijas nebija. Viņa kopā ar Blumsberiju bija aizbraukusi uz jūrmalu. Acīm redzot nevienam neskauda viņas karjera.

Mekhīzs, stāvēdams kājās, attaisīja novērošanas lodziņu tapetēs un noklausījās diktātu blakus istabā.

«… tāpat nevaram saprast jūsu viedokli. Vai nu jūs piegādāsit kafiju par 85 Vs franko Antverpene, vai arī pazemināsit pašu par sevi nepieņemamo cenu, nepieņemamo pasvītrot, pēdējā gadījumā mēs segsim muitas izdevumus.»

Mekhīzs saīdzis atkal atgriezās virtuvē un tur apsēdās.

Viņš vēl joprojām gaidīja Braunu. Atkarībā no šās sarunas viņš gribēja izlemt jautājumu, vai atstāt Londonu vai ne. Bēgšanai viss bija sagatavots. Gručs gaidīšot stacijā, cerams, ar Fanniju. Bet pagāja pusstunda, jau satumsa un vajadzēja iedegt gāzes gaismu. Mājā pamazām sākās rosība; Brauns nenāca. Par Mekhīzu vairs neviens nelikās ne zinis. Viņš sadrūmis sēdēja istabā un snauduļoja.

Šādos apstākļos viņš nevarēja braukt projām.

Viņam bija atkal pilnīgi jāsaņem rokās CIS un tad jālikvidē tā. Vai tas bija drošs eksistences pamats — nevarēja pat mierīgi aizbraukt, kad policija jau uz pēdām!

Arī lielās komerciālās transakcijas ar Komercbanku viņš, kam visapkārt bija tikai neuzticami cilvēki un blēži, varēja labāk nokārtot cietumā nekā ārzemēs. Viņu pārņēma neviltotas alkas pēc soliduma. Lielākās operācijās tomēr bija nepieciešams zināms godīgums un līgumu ievērošana — vienkārši cilvēciska uzticamība! Kāpēc tad, viņš sev jautāja, tā cienī godīgumu, ja varētu iztikt bez tā? Visa buržuāzijā taču galu galā uz to balstās. No saviem padotajiem vajadzēja izspiest, ko vien varēja, un tad godīgi un kārtīgi sākt taisīt veikalus. Ja pat savam kompanjonam nevarēja uzticēties, kā tad bija iespējams koncentrēties darbā?

Beidzot, ap septiņiem, atnāca Brauns.

Seit viņiem vienmēr bija vislabākā tikšanās vieta. Sai iestādījumā Braunam neokšķerēja pakaļ. Izsekot Skotlendjarda ierēdnim līdz šejienei nebūtu bijis pieklājīgi. Personiskā dzīve galu galā bija neaizskarama!

Brauns viņu tūdaļ apbēra ar pārmetumiem.

—   Kā tu vēl uzdrošinies būt šeit! — viņš kliedza, skraidīdams pa istabu kā sagūstīts tīģeris. — Es taču tev liku pateikt, ka tavas lietas stāvoklis ir slikts! Izmeklēšanu vada Bīčers, un tas ir mans visneuzticamākais ierēdnis. Kad tas uzož pēdas, tad vairs nav valdāms un aizmirst jebkuru disciplinu. Viņš varētu pat savu skāta partneri apcietināt. Šodien pēcpusdienā tiesas eksperti izdarīja sekciju. Pēc tam, kad runāja Bīčers, tika atzīts, ka notikusi slepkavība. Galvenās aizdomas vēršas pret tevi. Visļaunākais ir Sveijeres šantažas vēstule; tajā viņa tev tieši piedraud, ka publicēšot atklājumus par «Nazi». Ko viņa par to zināja?

—   Neko, — atbildēja Mekhīzs, kas sēdēja uz dīvānā, nolicis sev priekšā vakara laikrakstus, — viņai bija vienīgi aizdomas.

—   Un šis Fjūkumbijs?

—   Tas ir mana sievastēva kalpotājs, atvaļināts kareivis. Viņš pēdējā laikā acīm redzot piecirta Sveijerei.

Brauns sev kaut ko atzīmēja uz aproces.

—   O'Hara teica, ka tev esot alibi, bet nedrīkstot to minēt.

—   Jā. Tas ir tās valdes sēdes protokols, kura jāuzskata par nenotikušu.

—   Vienīgais labums ir tas, ka abi ostas strādnieki, kas satikuši Sveijeri, nav redzējuši nevienu pavadoni. Bet lava zīmīte, ar kuru tu viņu ataicināji vakarā, ir satriecoša un pievienota lietai.

Brauns atkal sāka kliegt, ka Mekhīzam esot jāpazūd, turklāt nekavējoties, Meks pārmetoši uz viņu paskatījās,

— Es gaidīju ko citu, — viņš teica sentimentāli,

— gaidīju no tevis citu attieksmi, kad es, vajāts un visu nodots, uzticības pilns griežos pie tevis, Fredij. j Ievērojot mūsu attiecības, man bija pamats cerēt, ka tu I man teiksi: šeit, Mek, tev ir patvērums. Apmeties te! •ia jau tu esi zaudējis godu, es t'ev vismaz došu iespēju glābt tavu kapitalu.

—   Ko tas nozīmē? — Brauns viņam uzbrēca.

Mekhīzs skumji paskatījās uz viņu.

—   Es taču nevaru, atrazdamies ārzemēs, turpināt savu lietu kārtošanu. Kā tu to iedomājies? Opers saka, mana reputācijā esot pagalam, ja es iešot cietumā; bet es saprotu, ka viņi mani aplaupīs, ja atstāšu Angliju. Man jāpaliek uz posteņa. Man jāiet pie tevis cietumā un atkal jāķeras pie sava darba. Es esmu cilvēks, kas mirst uz sava posteņa, Fredij!

—   Tas nav iespējams, — norūca Brauns, bet viņš, likās, bija kļuvis svārstīgs.

—   Apdomā taču, — atgādināja Mekhīzs klusinātā balsī, — ka daudzi, mazie cilvēki man uzticējuši savu likteni. Arī tu esi viens no tiem. Arī tava nauda ir pagalam, ja es atstāju Londonu. Nu labi, pieņemsim, ka tu tam tiksi pāri; bet ir citi, kas būs izputināti!

Brauns atkal kaut ko rūca.

—   Tur vainīgs mans sievastēvs, — žēlojās Mekhīzs. — Viņš mani nevar ieredzēt. Es viņa naidam nekad neesmu īsti pievērsis uzmanību. Tā tas arī mēdz būt ar pukstošu zobu. Sākumā to neievēro. Cer, ka tas varbūt atkal pāries. Par to negrib domāt. Un kādu rītu vaigs uzbildis kā pankūku mīkla.

, Viņi sēdēja kopā vairāk nekā stundu, un Brauns norūpējies pastāstīja, ko zināja par Pīčema kungu, visa ļaunuma sakni.

Dž. Dž. Pīčema kungs nebija bez grēka, policijai viņš bija it labi pazīstams. Viņa instrumentu veikals policijas prezidijā jau vairākkārt atradies nopietnu sarunu degpunktā — pirmo reizi pirms apmēram divpadsmit gadiem. Toreiz gribēja viņa uzņēmumu slēgt, bet nekas neiznāca. Brauns Mekām šo lietu izstāstīja:

— Mēs par viņa instrumentu veikalu bijām pilnīgi lietas kursā, un viņš zināja, ka gatavojamies triecienam. Ieradies prezidijā, viņš teica viltīgu un nekaunīgu runu par nabadzības tiesībām smirdēt un tamlīdzīgi. Mēs viņu, protams, izmetām laukā un akciju turpinājām. Bet drīz vien manījām, ka viņam ir kaut kas aiz ādas. Vaitčeplā, visnabadzīgākajos kvartalos, tieši tai laikā taisījās atklāt pieminekli kādam tur filantropam, kas šajā rajonā bija nodarbojies ar visādām blēņām, cīnoties pret alkoholismu; man liekas, tas ar jaunu, kaut kādā veidā izglābtu meiteņu palīdzību izdāļāja limonādi. Uz pieminekļa — liela, balta akmens bluķa — atklāšanu bija jāierodas karalienei. Mēs mazliet uzposām apkārtni. Tādā, kāda tā izskatījās un iedzīvotājus bija ierosinājusi uz alkohola lietošanu, karaliene parādīties nevarēja. Pāris simtu litru baltas krāsas darīja brīnumus. 5o mēslu bedri mēs pārvērtām par kaut ko līdzīgu dārzu ielai. Atkritumu izgāztuves kļuva par bērnu rotaļu laukumiem, pussagruvuši īres nami ieguva mājīgu izskatu, briesmīgākās vietas aizklājām ar vītnēm. No ūķiem, kuros dzīvoja divpadsmit līdz piecpadsmit cilvēku, tika izkārti astoņus metrus gari karogi; es vēl atceros, kā iedzīvotāji par to sūdzējās, jo karogu kāts aizņēma pārāk daudz telpas; šie cilvēki pat nekaunas par tām alām, kurās viņi ielien! No kāda atklātā nama mēs padzinām iemītnieces un piestiprinājām plāksni «MĪTNE KRITUŠAM MEITENĒM», kā tas īstenībā arī bija. Vārdu sakot, mēs darījām visu, kas bija mūsu spēkos, lai radītu glītu, cilvēku cienīgu un nomierinošu skatu. Kad pats premjerministrs ieradās jau iepriekš, lai visu apskatītu, notika skandals. Starp nupat iestādītām puķēm un svaigi izbalsinātām namu fasadēm parādījās Pīčema kunga profesionālo ubagu pazīstamie, pretīgie purni. Viņu tur bija neskaitāmi daudz. Un, kad premjerministrs brauca garām, viņi dziedāja valsts himnu! Mēs nemaz nemēģinājām kaut cik nomaskēt kvartālā bērnus; šai ziņā jebkurš maldināšanas mēģinājums ir bezcerīgs; rachitiķu tievos locekļus ar samta uzvalkiem neapslēpsi! Un ko līdz i/lietot policistu bērnus, ja slarp importētajiem bērniem kontrabandas ceļā pēkšņi parādās kāds īsts un uz resnā, sārtā premjerministra jautājumu, cik viņam gadu, piecu gadu vietā, kā būtu jādomā pēc auguma, atbild sešpadsmit? Pavisam tuvu piemineklim stāvēja pusaudži, no kuru acīm ņirdza pretim visas pasaules netikumi. Viņi, sūkādami konfektes, bariņos nāca ar baloniem rokās tieši no bordeļa. Tā apskate beidzās ar krasu disonansi, un mēs Pīčema kungam izdevām koncesiju. Mēs negribējām ar viņu stāties nekādās darīšanās. Un šis vīrs ir tavs sievastēvs. Tas nav nekāds sīkums!

Brauns bija nobažījies ne pa jokam. Viņš gaidīja f^rūtu cīņu. Lai gan viņam netrūka sliktu īpašību, viņš tomēr bija labs biedrs. Kopā ar Meku viņš bija dienējis Indijā. Uz viņa uzticību Meks varēja paļauties.

— Uzticība, — tā vistuvāko cilvēku sabiedrībā bieži sacīja policijas prezidents, vecs karavīrs, — uzticība atrodama tikai pie karavīriem. Kāpēc tā? Atbilde ļoti vienkārša: karavīrs ir atkarīgs no uzticības. Par uzticamu cilvēku saka: ar viņu kopā var iet zirgus zagt. Tā tas ir. Karavīram jābūt tādam, lai viņš kopā ar savu biedru varētu zagt zirgus. Kur nezog zirgus, tur nav uzticības. Skaidrs? Kad jādodas durkļu triecienā — parasti bez īsta iemesla, — kad uz visām pusēm, jācērt, jādur un jāžņaudz, tad ir jāzina, ka tev līdzās atrodas īsti biedri, durklis, kas tavā vietā dur, cērt un žņaudz. Tikai tādos apstākļos attīstās šie visaugstākie likumi. Karavīram uzticība vispār cieši saistīta ar viņa arodu. Viņš nav tikai kādam noteiktam draugam vien uzticīgs; viņam nav iespējams pašam izvēlēties savu nodaļu. Tāpēc viņam jābūt uzticīgam vispār. Civilists to nesaprot. Viņš nevar saprast, kā, piemēram, ģenerālis var būt uzticīgs savam monarcham un tad republikai, kā, piemēram, maršals Makmahons M . Makmahons vienmēr būs uzticīgs. Ja gāztu republiku, viņš atkal būtu uzticīgs monarcham. Un tā tālāk līdz bezgalībai! Tikai tā ir uzticība.

Kad Mekhīzs viņu atstāja, Brauns visumā bija samierinājies ar drauga lēmumu iet cietumā. Atviegloti uzelpodams, viņš vēl pasteidzās nodiktēt vēstuli cietuma direktoram.

Viņi bija norunājuši, ka Mekhlzs pats pieteiksies prezidijā. Bet, iekāpjot omnibusā, Meku nodarbināja domas, kas attiecās uz Polliju un kas viņam kopš vairākām stundām nedeva mieru. Viņš mainīja savu plānu un devās uz Nanhedu.

Viņš tur ieradās ap astoņiem. Izbrīnījies viņš augšā, Pollijas istabā, ieraudzīja gaismu. Viņai jau sen vajadzēja būt pie vecākiem.

Dārziņa priekšā pavisam atklāti pastaigājās pāris kriminalierēdņu.

Tagad iedegās gaisma citā logā. Pollija laikam rosījās virtuvē. Tātad viņa domāja nakti vēl pavadīt šeit.

Mekhlzs enerģiskiem soļiem tuvojās mājas durvīm. Pie dārza vārtiņiem viņu aizturēja. Kad tam no mugurpuses uzlika roku uz pleca, viņš tikai pamāja ar galvu. Ierēdņi atļāva viņam parunāt ar sievu.

Pollija tiešām stāvēja pie pavarda. Viņa uzreiz saprata, kas tie par vīriešiem, kas tur nāca kopā ar Meku, bet brīnījās, ka viņš palicis Londonā.

—   Vai tu vēl neesi aizgājusi uz mājām? — viņš dusmīgi jautāja, stāvēdams virtuves durvīs.

—   Nē, — viņa mierīgi atbildēja, — es biju pie Fannijas Kraisleres.

—  Un?

—  Viņa brauc uz Zviedriju.

—   Bet es ne, — viņš drūmi teica. — Saliec man mazliet veļas! '

Viņš devās uz cietumu ļoti nemierīgs, proti, Pollijas dēļ.

Otrā rītā viņu Pīčema uzdevumā apmeklēja Vollijs. Tas runāja par laulības šķiršanu un ļāva noprast, Īsa šādā gadījumā varbūt atradīšoties attaisnojošs materials.

—   Kam jums vajadzīga šī prāva? — vaicāja advokats. — Jūsu veikali zeļ. Sķirieties, un prāva nenoliks. Pierādījumi ir mūsu rokās. Pīčema kungs grib dabūt atpakaļ savu meitu. Tas ir viss.

Mekhīzs viņu strupi noraidīja, uzsvērdams, ka apprecējies aiz mīlestības.

Vienpadsmitā nodaļa

Ļaudis labi, nav ko liegties, Ja tos tikai nepieķer, Kad tie sāk pēc mantām tiekties, Kuras pašiem nepieder.

Policijas priekšnieka dziesma

LAPAS DZELTĒ

Kādu rītu Pollija Pīčema, tagad Mekhīza kundze, atkal atgriezās mājās. Lai gan bija vēl agrs, viņai tomēr laimējās sadabūt ormani. Braukdama garām pilsētas parkam, viņa redzēja, ka ozoliem jau ir dzeltenas lapas.

Lejā, veikalā, Pollija ievēroja lielu kņadu. Māte stāvēja neizgulējušos šuvēju vidū un strīdējās ar Bīriju. Firziķim viņa tikko pievērsa uzmanību. Kāds uznesa augšā mantas un pēc brītiņa atnesa arī rīta kafiju.

Gaidīja kratīšanu un jau veselas septiņas stundas šo to novāca pie malas. Aizveda projām kruķus, ko cilvēki ar vienu kāju gan nevarētu izlietot, zināmus ratus ar apslēptām nodaļām, kur ielikt kājas, bet vispirmām kārtām kareivju formas tērpus. Kartotēkas noglabāja grūti pieejamās pagraba telpās.

Kopš pusnakts ubagus apstaigāja kurjeri, brīdinādami, lai tie no rīta neierastos savās darba vietās.

Frizētavas iekārta tikko bija nogādāta kaimiņu namā, kad ap pusdienas laiku ieradās kriminālpolicijā.

Tā galvenokārt meklēja kareivi Fjūkumbiju, kas no rīta nebija pieteicies policijā, lai gan ticis aicināts.

Bet kareivi neatrada. P'īčema kungs paskaidroja, ka esot to iepriekšējā vakarā atlaidis nepaklausības dēļ.

15 — Trlsgrašu romāns 225

Pīčema jpāja, pareizāk, trīs mājas, atgādinot lapsas alu, ziņoja Bīčers; tur atrodoties galdnieku un drēbnieku darbnīcas; viss tas domāts ubagiem, un apmēri esot pārsteidzoši.

Fjūkumbijs patiešām uz pāris dienām bija pārvācies uz kādu ostas viesnīcu. Viņš nedrīkstēja atstāt savu istabu, bet viņam bija līdz Britu enciklopēdijas sējums.

Gādību par suņiem uzņēmās Firziķis, kas bija priecīga, ka tai ir kāda nodarbošanās. Savu tēvu viņa redzēja tikai otrā dienā pusdienu laikā.

Viņš izturējās tā, it kā viņa nekad nebūtu bijusi projām.

Bet pēc pusdienām atnāca Koukss, lai parunātu ar Pīčema kungu. Kad Koukss pēc tam iznāca no kantora un ieraudzīja Polliju priekšistabā liekam galvā cepuri, lai dotos projām, viņš to dziļi saviļņots sveicināja.

— Patiešām, — viņš patētiski teica, — Firziķis uzziedējis! Tas ir dienvidu nopelns!

Koukss satvēra viņas abas rokas un lūdza, lai tā viņam nospēlē kādu klavieru gabalu.

Aiz viņa pie dzelzs durvīm stāvēja Pīčema kungs, un Pollija ievēroja tā lūdzošo skatienu. Viņa klusēdama uzgāja ar mākleri augšā un nospēlēja «Klostera zvanus».

Kad mākleris bija projām un arī Pollija taisījās iet, viņa ieraudzīja tēvu sēžam otrā stāva dzīvojamā istabā. Viņš sēdēja pavisam klusu un skatījās necaurspīdīgajā logā.

Koukss viņam bija paziņojis, ka darījums ar kuģiem divu nedēļu laikā esot jānoved līdz galam.

Pirmoreiz viņš bija ļāvis noprast savas domas. Pīčemam vispirms jāsagādā pilna suma; attiecības starp Pīčemu un Kouksu pēc tam tikšot nokārtotas ar laulības līgumu. Tā Pīčems atgūšot zaudējumus, bet Koukss aprobežošoties ar savu peļņu, kas būšot Pollijas pūra nauda.

Vispirms gādāt visu sumu! Tas bija drausmīgi!

Kad Pīčema kundze pārnāca mājās, viņai vajadzēja vīru noguldīt gultā. Viņš tikko varēja parunāt un tikai ar lielām pūlēm spēja uzkāpt pa kāpnēm augšā. Naktī

viņam šķita, ka gals klāt. Sievai vajadzēja viņam sirds apvidū uzliet puspudeli arnikas. Viņš pat domāja aicināt ārstu!

Nākamajā priekšpusdienā Pīčems gurdeni apstaigāja pagalmus, kur viņš bija maksājis par katru akmeni, kurus viņam tagad vajadzēja atdot par šīm satrupējušajām koka kastēm, kas krāpšanas nolūkā dokos tika krāsotas par viņa naudu. Fantastiska pelņa — tiem, kas to ieguva!

Rokas bikšu kabatās sabāzis un cepuri pakausī atgrūdis, viņš no piecu soļu attāluma ar izklaidīgu skatienu vēroja savu meitu, kas starp diviem kropliem kociņiem, kuru lapas jau bija pavisam dzeltenas, apkopa suņus.

Vai viņš varēs no Pollijas iegūt lielo peļņu un novērst galīgo sabrukumu? Kaut tikai meita būtu atkal brīva, lai to izprecinātu Kouksam! Vienīgi būdams saistīts ar visciešākajām ģimenes saitēm, šis paklīdušais, noziedzīgais, neķītrais nelaimes mākleris ļaus viņam piedalīties peļņā. Tikai viņa pretīgā miesas kārība viņu varbūt spēja uz to pamudināt. Varbūt!

Un šis Mekhīzs drīzāk gāja cietumā, riskēdams ar bīstamu prāvu, nekā atteicās no sava laupījuma.

Viņš lauzīja galvu, kā varētu piedabūt Mekhīzu šķirties.

Ja nu viņš, piemēram, pats aizietu un sacītu:

«Vai jūs zināt, ka esat aplaupījis nabaga viru? Jūs droši vien domājat: nabaga vīrs, jo labāk! Ar tādu var darīt, ko grib. Bet jūs maldāties, kungs! Nevērtējiet nabago varu pārāk zemu! Jūs varbūt nezināt, ka iiem mūsu valstī ir tādas pašas tiesības kā bagātajiem? Ka vājākam ir jāpalīdz, jo citādi viņš aiziet bojā? Padomājiet taču: viņiem nav nekā cita kā tikai šīs vienlīdzīgās tiesības!»

Stundām ilgi viņš izdomāja tamlīdzīgas runas, bet neatrada nekā pārliecinoša. Viņš saprata, ka nekas, atskaitot rupju spēku, itin nekas nevarētu pamudināt puslīdz saprātīgu cilvēku atdot to, kas ir viņa rokās.

Visu priekšpusdienu Pīčems cīnījās ar sevi. Tad aiz izmisuma un nevarības dzima doma, ka jādara kas ārkārtējs — jāpiedāvā znotam nauda.

Viņa vārdā pie Mekhīza ieradās neliela auguma nosmulējies kungs — kaktu advokats no pilsētas austrumu dajas.

Jau otrajā teikumā viņš Mekhīzam bez aplinkiem piesolīja naudu, ja tas piekritīšot laulības šķiršanas ievadīšanai.

—   Cik daudz? — jautāja Mekhīzs, neticīgi smaidīdams.

Advokats kaut ko nomurmināja par pāris simtiem mārciņu.

—   Pasakiet manam sievastēvam, — teica Mekhīza kungs, uzlūkodams viņu kā kādu interesantu rāpuli, — ka es pārāk augstu cienīju savas sievas tēvu, lai varētu visā nopietnībā no viņa sagaidīt tādu piedāvājumu. Mans sievastēvs diez vai domā, ka viņa meita varētu savu sirdi dāvāt vīrietim, kas būtu ar mieru to pārdot par piecsimt mārciņām.

Advokats apmulsis paklanījās un aizgāja.

Pāris dienu vēlāk Mekhīza kungs nokļuva situācijā, kurā viņš pret šāda veida piedāvājumiem — gan ar noteikumu, ka tos divkāršotu — būtu izturējies ar lielāku respektu.

Bet nelielā auguma smulīgais kungs vairs nenāca. Sādi piedāvājumi dzīvē reti kad tiek atkārtoti.

DOMA IR BRĪVA

Alckhīzs bija ievietots kamerā, kas atradās tai cietuma daļā, kura nebija apdzīvota. Agrāk tā kalpoja par palatu vairākiem slimniekiem; telpa bija liela un ar augstiem griestiem. Tā kā tur bija divi īsti logi, tajā netrūka gaismas.

Brauns bija licis atvest biezu, sarkanu paklāju. Pie sienas pat karājās karalienes Viktorijas ģīmetne. Mekhīzs drīkstēja arī saņemt laikrakstus, bet lasīja tos nelabprāt; tie bija pilni ar sentimentāliem aprakstiem par Sveijeri, par kuras skaistumu atkal un atkal stāstīja lasītājiem. Vēl kaitīgākas bija reportāžās par veikalu un trūcīgo dzīvokli, kur viņa mitinājusies pēdējo pusgadu.

Par Mekhīzu pašu rakstīja tikai nenopietnākie laikraksti, gan vairoties no tiešām apsūdzībām. Pārsvarā bija neskaidri norādījumi.

Grāmatas Mekhīzs varēja saņemt, cik vien vēlējās, izņemot pornogrāfiskās. Tās nebija atjautas, jo šad tad ieradās cietuma mācītājs. Bībeli tomēr izsniedza.

Apmeklējumu skaits bija neliels, bet ne tāpēc, ka cietuma administrācijā tos nebūtu atļāvusi. O'Hara pret šo namu juta dziļu antipatiju. Viņam ļoti nepatika satikt paziņas. Tam bija lemts vēlāk līdzīgā namā vēl pavadīt pāris gadu. Arī Fannija Kraislere rādījās reti.

Kas attiecas uz bandas darbību un apstākļiem L-veikalos, tad Mekhīzs bija atkarīgs no Pollijas informācijās. Viņa strādāja kopā ar O'Haru, parasti pēcpusdienās, Meka darba istabā Nanhedā. Arests, izrādījās, Mekhīzam tomēr stipri saistīja rokas.

Visvairāk Mekhīzu nomāca tas, ka Arons nelikās ne zinis. Galu galā viņi taču bija kompanjoni. Viņš laūzīja galvu, kas gan lielajam Aronam varētu būt pret viņu. Tas vien, ka Mekhīzs atradās iepriekšējās izmeklēšanas ieslodzījumā, nevarēja būt tam par iemeslu. Veikalnieku aprindās notika ļaunākas lietas.

Pamazām viņš sāka saprast, ka jārēķinās ar lielām grūtībām no Arona un Operu puses. Prāva, par ko viņam bija jāpateicas sievastēvam, varēja nozīmēt galu komerciālajiem sakariem ar šiem vīriem. Ja viņam vajadzētu atklāt savu alibi, tad viņš savu kompanjonu priekšā parādītos visā kailumā kā «neitrālās» CIŠ galvenais rīkotājs.

Klusajās naktīs kamerā Mekhīzs meklēja jaunus ceļus. Viņa domas arvien vairāk pievērsās Krestonam. Vai nevarētu dabūt savās rokās Krestonu vai vismaz apvienoties ar to?

«Mans kompanjons Arons,» viņš domāja, «neuzskata par vajadzīgu mani apciemot, kad man klājas tik grūti. Es viņu uzskatīju par savu draugu —zināmas mazas nesaprašanās, kas radās mūsu starpā, ar laiku būtu likušas novērstas, — un Krestons bija mans ienaidnieks. Bet tā ir veca patiesība, ka tad, kad starp draugiem sākas atsvešināšanās, īstā laikā jādod trieciens, lai aizsteigtos otram priekšā. Cīņā vienmēr vajag būt elastīgam; nedrīkst domāt, ka viens kptrā ziņā ir sabiedrotais un otrs — ienaidnieks, tas var būt liktenīgi, tāpat kā visi aizspriedumi. Varbūt mans īstais, dabas dotais sabiedrotais ir Krestons un mans ienaidnieks — Arons? Tas, tā sakot, veikalu norisē var izrādīties kuru katru brīdi! Protams, tas ir briesmīgi, ka pastāvīgi jāpieņem tādi tālejoši lēmumi!»

Ar rūgtumu viņš domāja, ka tikai tāpēc, ka Pollijai nebija pūra naudas, viņam vajadzēja iet šo rūpju pilno ceļu.

Domās viņš kameras kaktā redzēja Polliju. Vai tomēr nebija vel iespējams viņu izmantot lielajai veiksmei?

Lēnām viņa galvā sāka veidoties jauns plāns.

Mekhīzam braucot pie izmeklēšanas tiesneša, Pollija vfņu dažreiz pavadīja.

—   Visļaunākais ir tas, — viņš teica vienā tādā braucienā, kad viņi vecajos divjūga ratos ar diviem policistiem aizmugurē kratījās pa miglainajām ielām, — ka O'Hara vairs lāgā nestrādā. Viņš par spīti stingrai pavēlei neiztukšo noliktavas. Vai tu nezini, kas viņam noticis?

—   Nē, — viņa mazliet nobijusies atbildēja.

—   Vai tu nevarētu no tā kaut ko uzzināt? — viņš jautāja un, reizumis paspīdot kādai gaismas strēlei, mēģināja saskatīt viņas seju. Viņam atkal iešāvās prātā cits brauciens ar Polliju, un, tā kā viņš domāja par O'Haru, šī doma viņam bija nepatīkama. Nepatīkami bija arī tas, ka Pollija uz viņa jautājumu vienkārši neatbildēja.

Mekhīzam bija zināmas šaubas par viņas uzticību. Bet viņš sev atkal un atkal atkārtoja.

«Viņa noteikti ir uzticīga, jau tāpēc vien, ka ir stāvoklī. Ķaut ko tādu viņa nedarītu. Tas būtu pārāk neglīti un, galvenais, neprātīgi. Es taču to noteikti uzzinātu, un ko viņa tad iesāktu? Tātad viņa to nedarīs arī aiz piesardzības. Viņa zina, ka es viņu satriektu, jā, sadragātu, ja notiktu kaut vismazākais sīkums. Es aizietu tiktāl, ka nosauktu viņu paf ielasmeitu. Ko, es teiktu, 'es te sēžu, un tu nevari gaidīt trīs nedēļas? Tu esi ielasmeita un nekas cits! Viņai būtu jāsabrūk. Nesaki to, viņa kauktu, tas taču nevar būt, ka es tāda esmu. Ielasmeita tu esi, es teiktu. Ar bērnu zem sirds piekopt netiklību? Tas ir pats pēdīgais! To nedara pat neviena prostitūta ostā! Mani pārņem fizisks riebums, par tevi domājot. Visu to viņai vajadzētu uzklausīt. Tādu risku neuzņemas neviena sieviete. Patiešām: es varētu visā nopietnībā nesamierināties ar to, ja viņa pītos ar citiem. Viņa kā sieviete taču ir vasks vīriešu rokās. Tāds akts atstāj dziļu iespaidu uz psichi. Pēc tam viņa man būtu galīgi nelietojama. Kurš katrs vīrietis varētu visu ko no viņas prasīt. Viņa mani vienkārši nodotu, un man taču nepieciešams, lai uz viņu varētu paļauties, tieši tagad. Tāpēc ir labi, ka viņai no manis būs bērns. Tagad viņa nevar skraidīt apkārt, cik grib. Viņa to vienkārši nevar. Es viņai esmu fiziski vajadzīgs. Tādā stāvokli sieviete nelaiž klāt nevienu citu vīrieti, jau aiz bioloģiskiem iemesliem vien. Bioloģiskie iemesli vienmēr ir tie labākie.

Sajās nedēļās Pollija tiešām bija ļoti maiga pret viņu un vairs nerunāja par Fanniju Kraisleri un braucienu uz Zviedriju. Viņš Fāzeram lika Polliju nepārtraukti novērot un apspieda visas mokošās domas, ka Fāzers varētu būt uz vienu roku ar O'Haru, ko Mekhlzs pirmām kārtām turēja aizdomās. Pollija un O'Hara viņam bija vajadzīgi, jo tagad sākās izšķīrēja cīņa. Un galvenie triecieni viņam bija jāraida no cietuma.

Viņa stāvoklis bija neapskaužams, par to nevarēja šaubīties. Viņam bija pavisam skaidrs, ka viss personiskais jāatstāj pie malas, kamēr nebūs nokārtoti veikali.

Viņam vajadzēja ar Pollijas palīdzību izjaukt Nacionālās depozitu bankas un Krestona koncerna sadarbību. Netālu no cietuma viņš Pollijai ātri izskaidroja, kas tai jādara.

Viņai būšot jāaiziet uz Nacionalo depozitu banku pie Millera, jānodod tam sveiciens no tēva un tad mazliet jāpaminstinās, it kā lāgā negribētu tālāk runāt; tad viņai vajadzēšot izplūst asarās un pavaicāt vecajam vīram, ko darīt: viņas vīrs griboj tuvākajā laikā izņemt no bankas tēva noguldījumu, viņas pūra naudu, lai to visu ieguldītu savā mazo veikalu uzņēmumā. Tēvs jau tuvākajās dienās atnākšot uz banku. Millers droši vien došot padomu vienkārši griezties pie tēva un to ļoti lūgt neizsniegt pūra naudu. Tad viņai būšot jāatbild, ka tēvs uz vīru kā uzburts, un raudot jāiet projām.

Pollija tūlīt bija ar mieru, un tāpēc Mekhīzs mazliet aizkustināts viņai pat izstāstīja šā soļa iemeslu.

Viņš tai paskaidroja, ka banka šai gadījumā laikam tūliņ centīšoties ar viņu stāties sakaros. Tad viņš varēšot prasīt, lai banka savas attiecības ar Krestonu izveido mazliet atturīgākas. Tad, jādomā, atviiksies Krestons, kas jau tāpat niknās konkurences cīņas dēļ droši vien esot ļoti grūtā stāvoklī.

Tas, kā Meks runāja par veikaliem, atstāja uz Polliju dziļu iespaidu.

Tā skaidri saprata, ka viņš cenšas nodrošināt viņu abu nākotni.

«Es neesmu viņam laba sieva,» viņa domāja. «Viņš manis dēļ cinās, un es dauzos apkārt. Lai gan tur nav nekā nopietna un tam nav nekāda sakara ar manām dziļākajām jūtām, ka es šad un tad guļu ar citiem vīriešiem, tāpēc ka nevaru izturēt, kad man skūpsta delnas iekšpusi, un lai gan es viņam neko neatņemu, jo viņš mani pēc tam atrod tikpat burvīgu, un kaut ari man tas ir patīkami, sevišķi ar O'Haru, un nevienam tur nav nekādas daļas, tad tas tomēr nav labi, un ar laiku to varēs arī redzēt no mana izskata, ka es esmu tāda, jo no tā rodas šīs dziļās grumbas.»

Viņa aizgrābta aizgāja un deva sev solījumu tūliņ pārtraukt sakarus ar O'IIaru, ar kuru viņu galu galā vienoja tikai juteklības saites, jo vairāk tāpēc, ka viņš pēdējā laikā par Meku tiešām bija nelabi runājis un ļāvis noprast, ka viņam ir plāni kļūt patstāvīgam.

Viņa to pateica O'Haram tai pašā vakarā restorānā, kur viņi parasti satikās. Viņš sāka smieties un ierosināja veikala darīšanas kārtot viņa dzīvoklī; viņai atkal bija jāparaksta dažas uzteikuma vēstules.

— Labi, — viņš teica, — izbeigsim. Tu esi pilnīgi brīva un vari darīt, kā gribi. Neviens nevar tevi piespiest darīt to, ko tu nevēlies. Man ne prātā nenāk piespiest kādu sievieti mani mīlēt. Tur nekas labs nevar iznākt. Kad rodas kaut vismazākais sīkums, kas runā pret to, 'tad vislabāk tūlīt izbeigt. Bet tu taču tomēr vari nākt līdz un nokārtot veikala darīšanas. Kāds tam sakars ar mūsu attiecībām? Vai divi pieauguši cilvēki nevar būt kopā vienā istabā, neklūpot viens otram virsū? Psichiski un ētiski motivi ir pret mūsu dzimumsakariem, tāpēc mēs tos nepiekopsim. Tas ir ļoti vienkārši. Vai tad tiešām taisnība būs mietpilsoņu neglītajai neuzticībai un neķītrajām aizdomām? Mēs esam divi brīvi cilvēki.

Viņš bija mācījies ģimnāzijā un prata loti labi runāt. Pollija aizgāja pie viņa, un viņi nokārtoja veikala darīšanas. Tad viņi kopā gulēja, jo pret to gan runāja psichiski un ētiski motivi, bet par to — seksuāli. Tomēr tā uz ilgu laiku bija pēdējā reize.

Otrā rītā Firziķis devās pie Millera uz Nacionalo depozitu banku.

Viņa izskatījās svaiga un spirgta un bija lieliskā omā. Pēc grēkošanas viņa nekad nejuta sirdsapziņas pārmetumus, vienmēr tikai pirms.

Milīers to pieņēma savā privatajā kantorī. Viņa nodeva sveicienu no tēva, mazliet paminstinājās, it kā negribēdama tālāk runāt, tad izplūda asarās un pateica visu, ko Meks tai bija iekalis galvā.

— Meks, — viņa šņukstēja, — ir tik godkārīgs. Viņš vienmēr grib būt pirmais. Tāpēc viņam, protams, vajadzīga nauda un atkal nauda. Viņš palīdz tik daudziem cilvēkiem. Arī šai Sveijerei viņš palīdzēja. Tā bija vienkārši nelietība, ka viņa Mekhīzu tā apmeloja. Es viņam ari nevaru likt šķēršļus ceļā, kad viņš prasa manu pūra naudu, viņam ir tik plašs vēriens.

Millers nobijās vairāk, nekā viņa bija gaidījusi. Vecā vīra seja kļuva pavisam pelēka, kad viņš dzirdēja, ka tikšot pieprasīts Pīčema noguldījums. Viņš stostīdamies kaut ko pateica par Hotornu un iegāja blakus istabā. Pēc ceturtdaļstundas viņa, to nesagaidījusi, aizgāja.

Jau pēcpusdienā Pusotra gadsimta sēdēja Mekhīza kamerā. Meks bija uzvilcis savu parasto uzvalku, lika viņiem atnest krēslus un piedāvāja cigārus.

Kamera nebija zemē metama sarunu vieta. Sarkano paklāju gan vairs neredzēja. Kāds laikraksts bija ziņojis par komfortu, ko cietumos baudot lieltirgotāji. Tad divi policisti paklāju saritināja un aiznesa projām. Bet karalienes ģīmetne palika.

Brauns joprojām bija tik pretimnākošs, cik vien varēja. Viņš savu gratifikāciju no Mekhīza vienmēr saņēma laikā un pēc dabas bija pateicīgs cilvēks. Viņš nebija nekāds politiķis: viņš mēdza ievērot norunas.

—  Ari cietumā cilvēks var būt brīvs, — Mekhīzs tāpēc teica Hotornam, apmierināts skatīdamies visapkārt. — Briviba ir kaut kas garīgs. Ja tā kādam pieder, to nekad un nekādos apstākļos nevar atņemt. Ķā tad saka dzejnieks? Važās un tomēr brīvs! ir cilvēki, kas nav brīvi arī ārpus cietuma. Miesu var iekalt važās, garu ne. Doma ir brīva!

—  Mani kungi, — Mekhīzs beidzot uzsāka sarunas, staigādams pa kameru šurpu turpu. — Jūsu apciemojums mani tiešām pārsteidz. Dzīves nejaušības, tās mūžīgais viļņojums mūs pirms neilga laika izšķīra. Mēs izšķīrāmies kā biedri, kas viens otram saka: līdz šai vietai esam gājuši kopā, te ceļi katram iet uz savu pusi. Neskumsim. Teiksim drošu prātu: uz redzēšanos! Jūs, kā dzirdēju, aizgājāt pie Krestona, es pievērsos Aronam. Katrs no mums veica savu darbu, kura mērķis bija arvien labāk kalpot publikai. Vai man nav taisnība?

Mekhīzs nokrekšķinājās, un Hotorns, kas izskatījās sakrities, izmantoja doto izdevību.

—  Mekhīza kungs, — viņš klusu teica, — tas, kā jūs uztverat notikušo, dara jums godu. Viens otrs toreiz būtu varējis mūs nepareizi saprast, kad mēs pēc rūpīgām pārdomām izšķīrāmies par Krestonu. Nacionalā depozitu banka pieder bērnam. Mēs aizstāvam tā intereses un nevaram klausīt savu sirdsbalsi kā citi, patstāvīgāki ļaudis. Mēs dzirdējām, ka jūs vēlaties izņemt zināmas sutrias, ko jūsu sievastēva kungs uzticējis mūsu iestādei.

—    Pilnīgi pareizi, — atbildēja Mekhīzs, — man šī nauda nepieciešama, lai veiktu zināmas komerciālās operācijās ko maniem veikaliem uzspiež konkurences cīņa.

Hotorns un Millers saskatījās.

—   Vai tas ir Krestona koncerns, kas spiež jūs veikt šādas operācijās? — jautāja Hotorns, tikko kustinādams lūpas.

—   Varbūt, — teica Mekhīzs.

—   Mums loti žēl, — teica Hotorns, un Millers pamāja ar galvu.

—   To es ticu, — atzina Mekhīzs.

Hotorns bija mazliet satraukts.

—   No kāda augstāka redzes viedokļa, Mekhīza kungs, — viņš teica, — tas ir gandrīz dabiski, ka stiprākie uzņēmumi aprij vājākos. Tā tas notiek arī dabā. Man tas jums nav jāsaka.

—   Nē, — sacīja Mekhīzs.

—   Kad jūs pirms kāda laika ar mums atkal stājāties sakaros, mums likās, ka pienācis brīdis, kad mēs jums varētu piedāvāt savu palidzību.

Mekhīzs priecājās.

—   Es zinu, jūs divkāršojāt pūles. Jūs vēl žigli ieguldījāt Krestona uzņēmumā visu naudu, kas bija jūsu rīcībā, un arī to, kas nebija jūsu rīcībā.

Mekhīzs apstājās. Pēdējo teikumu viņš bija norunājis pavisam klusu, nemaz nepadomādams. Tomēr viņš tagad gaidīja protestu un pēkšņi augstākā mērā izbrīnījies redzēja, ka nekāds protests nesekoja.

Viens skatiens uz Pusotru gadsimtu, un viņš saprata visu.

Viņi bija aiztikuši noguldījumus!

Mekhīza runā nemanīja gandrīz nekādu pārtraukumu, un viņš labā omā turpināja:

—   Jūs, tā sakot, pārdevāt savu un, diemžēl, arī citu cilvēku pēdējo kreklu. Vai nav tiesa?

Hotorns nodūra galvu, Millers neredzošu skatienu raudzījās augšā uz kameras «aci»;

—   Ko jūs prasāt? — aizsmakušā balsī izdvesa Hotorns.

—   Visu, — jautri teica Mekhīzs. — Gandrīz visu, (ātad ne sevišķi daudz. Man šī lieta jāaplūko no sava redzes viedokļa. Pagaidiet, paskatīsimies, kas tur iznāk!

Viņš kastītē rūpīgi izmeklēja resnu, lielu importa olgaru, nokoda galu, izpūta cigaram cauri, valstīja parocīgo, resno smēķi starp biezajām lūpām un to aizdedzināja. Tas bija jauks, svētīts mirklis viņa dzīvē, mirklis, kas atlīdzināja daudzus nejaukākus. No viņa mutes kāpa zils dūmu mākonis.

—   Pagaidiet, — viņš teica, — jūs esat piesavinājies mana sievastēva naudu. Jūs ar saviem simt 6iecdesmlt gadiem uzlauzāt seifu. Ar šo naudu tad Krestons to varēja izturēt — pārdot savas preces zem pašizmaksas. Tā bija domāts iznīcināt Aronu un manus L-veikalus. Tātad vispirms laupīšana un tad slepkavība. Uz lielceļa ir otrādi. Tur papriekšu slepkavo. Protams, ja mēs būtu beigti, jūs mūs aprītu. Tpū! Patiešām, Hotorna kungs, tur jau ir par daudz tās dabas!

—   Ko jūs prasāt? — atkārtoja Hotorns, tagad raudzīdamies savā pretiniekā zilām, bezbailīgām acīm.

«Tie ir pirmie godīgie cilvēki, ko es jebkad esmu redzējis,» domāja Mekhīzs. «Vienīgie.»

—   Redziet, — viņš stiepti teica, — es varētu prasīt daudz, bet esmu nolēmis daudz piedāvāt. Tāds nu reiz esmu. Es jūs neiznīcināšu, bet jums palīdzēšu. Šādā nolūkā būtu vislabāk, ja es iestātos jūsu bankā, teiksim, kā direktors rīkotājs, un pirms tam mēs izdarīsim vēl kaut ko: mēs vispirms atteiksimies no Krestona, tāpēc ka viņš, raugoties no augstāka redzes viedokļa, pēc dabas ir vājāks. Laiks Izbeigt bezjēdzīgo un amoralo sūri iegūtās naudas izšķiešanu. Mēs prasīsim atpakaļ naudu, lai viņš dabū just savu vājumu. Tad viņš droši vien sajutīs ilgas pēc spēcīgas vadības. Vai tas ir labs priekšlikums?

Mlllers bija piecēlies. Hotorns skatījās uz viņu no apakšas. Millers uzmeta tam īsu, izbrīnījušos skatienu, bet Hotorns joprojām palika sēžot. Tas Millera acīs daudz ko grozīja.

Viņš bija sācis novecot. Viņa mugura salīka, zobi izkrita, mati kļuva plānāki un gudrība pieņēmās.

—  Tas ir firmas labā, — viņš murmināja, — ja es atsakos.

—  Tā tas ir, — teica Mekhīzs,

Pusotra gadsimta noskumuši aizgāja. Viņi bija apsolījuši sagatavot dokumentus, kas nepieciešami lieltirgotājam Mekhīzam, iestājoties Nacionalajā depozitu bankā. Pēc tam viņi bija apņēmušies Krestonam uzteikt kreditus.

Pāris dienu Mekhīzs gaidīja Krestonu, kuram katrā ziņā vajadzēja atvilkties šurp, jo viņš taču nevarēja bez savas bankas atbalsta sarīkot reklāmās nedēju, kas stāvēja pašā durvju priekšā. Pēc pēdējo nedēju saasinājušās konkurences cīņas viņa krājumiem bija jābūt izsmeltiem.

Bet Krestons pie Mekhīza neatnāca.

Pa to laiku Centralajā iepirkšanas sabiedrībā norisinājos tumšas un nesaprotamas lietas.

Tikai nedaudz nenoteiktu ziņu no Apakšējā Bleksmita skvēra nokļuva izmeklēšanas cietumā. O'Hara vēl joprojām nerādījās. Mekhīza pavēles acīm redzot vispār vairs netika izpildītas.

Arī Pollija viņam nekā noteikta nevarēja pateikt. Viņa vairākkārt aizgāja uz turieni, bet nekad nedabūja skaidrību. O'Hara apgalvoja, ka nodarbojoties ar inventarizāciju, bet tai, likās, nebija gala.

Kad Pollija, kas tagad pati jau bija ļoti uztraukta, vēlreiz aizgāja uz turieni, viņa redzēja, ka kravas ratos pašlaik veda projām kastes ar precēm — zirgi viņu gandrīz samina tumšajā, šaurajā vārtu telpā. O'Hara nebija uz vietas, un Gručs izskatījās ļoti samulsis. Uz kurieni kastes tika sūtītas, viņš nezināja pateikt.

Pollija satraukta devās mājās. Ar O'Haru viņa jau sen bija galīgi sastrīdējusies, jo nevarēja pieļaut, ka tas kaitē Meka interesēm. Otrā dienā viņa, atnākusi pie vīra, šķendējās par O'Haru un kliedza, ka tas esot negodīgs, zogot preces, lai tās slepeni pārdotu, un arī esot jau mēģinājis no viņas izdabūt atslēgas ielaušanās rīkiem; viņš acīm redzot gribot ar daļu no puišiem turpināt darbu uz savu roku.

Mekhīzs viņu nomierināja. Viņš lūdza to aiziet pie Miflera.

Pollijai ļoti glaimoja, ka Mekhīzs viņu tik lielā mērā iesaistīja savos veikalos. Viņa ieradās bankā, it kā tikai pastaigas laikā garām iedama; kamēr Millers 2ļiņoja, viņa, rokas ar somiņu aiz muguras aizlikusi, pastaigājās pa istabu un apskatīja vara grebumus pie sienām.

Viņa uzzināja, ka Krestons par kredita uzteikumu esot sākumā ļoti nobijies, bet tagad cerot iztikt bez tālākiem kreditiem. Viņš nesen esot saņēmis lielākas preču partijas par pārsteidzoši zemām cenām un cerot reklāmās nedējā gūt labu pelņu.

Mekhīzam šī ziņa nepatika.

Viņa uzdevumā Pollija vēlreiz aizgāja uz banku un prasīja, lai Millers pirms vekse|u pagarināšanas personīgi apskatot šos tik lētos krājumus.

Apskatē Milleru pavadīja Fannija Kraislere, ko Mekhīzs atkal bija nolēmis sev ciešāk piesaistīt. Viņa konstatēja, ka par pārsteidzoši zemām cenām iegūtās jaunās partijas, ko Krestons gatavojās laist pārdošanā savā reklāmās nedēļā, nāk no Apakšējā Bleksmita skvēra krājumiem.

Sēdēdama Mekhīza kamerā viņam pretim, Fannija tikko uzdrošinājās to pateikt. Viņa tik ilgi runāja par citām lietām, kamēr Meks viņai uzkliedza. Viņš saprata visu, vēl iekāms tā bija pabeigusi pirmo teikumu.

O'Hara bija atradis ienesīgu veidu, kā atbrīvot noliktavas. Viņš ar precēm bija barojis konkurenci.

Mekhīzu pārņēma niknums.

— Tā ir nodevība kaujas priekšvakarā! — viņš kliedza. — Un tas notiek, kamēr es šeit sēžu ar saistītām rokām un kājām! Un kāpēc es šeit sēžu? Kāpēc es paciešu šīs neķītrās aizdomas? Pietiktu ar vienu manu vārdu, un es varētu brīvs no šejienes aiziet. Kāpēc es nesaku šo vārdu? Tāpēc, ka pienākuma apziņa man liek šo operāciju novest līdz galam un liedz nodot karogu ienaidniekam! Tāpēc, ka es domāju par tiem cilvēkiem, kas būtu iznīcināti, ja es runātu! Tāpēc, ka es saku: uzticību pret uzticību! Un ar mani tā apietas! Ko man tagad atbildēt L-veikalu mazajam cilvēkam, kad tas jautās, kurp es viņu vedu? Viņš sēž pustukšās alās, par kurām jau sen bija jāsamaksā īre, bez precēm, pie skatloga vēl karājoties paziņojumiem par lēto izpārdošanu, ar izsalkušu ģimeni, bez izejmateriālā! Viņš tomēr vienmēr tur galvu augšā un cīņā nepagurst; uzticēdamies man un lielās, kopīgās idejas iejūsmināts, viņš ir cerību pilns. Un tāds nelietis mums uzbrūk no mugurpuses! Es viņu sadriskāšu lupatu lēveros!

Mekhīzs noskrēja pa savu kameru daudz kilometru, bet otrā rītā pret O'Haru tomēr neko neuzsāka.

—   Tā ir viņa parastā nenoteiktība, — Fannija teica Gručam. — Slikti, ka viņš ir tāds garastāvokļa cilvēks. Kad viņš jūtas vīlies citos, tad nedēļām ilgi nav spējīgs skaidri spriest un pilnīgi ļaujas savām pasaules sāpēm. Tikai pēc tam viņš savas idejas ietekmē pamazām atkal atspirgst.

—   Vai viņam vispār ir kāda ideja, — šaubīdamies jautāja Gručs, — tas ir, īsti plāni, ne tikai iedomas? Dažkārt es baidos: tiklīdz Mekhīzam vairs neienāks prātā nekas neparasts, viņam vienkārši būs beigas.

—   Vajag viņam ticēt, — Fannija mierīgi sacīja.

Transporti no Raida ielas visu laiku turpinājās.

Mekhīzs nedarīja nekā, lai tos pārtrauktu.

Tā vietā viņš nolika apspriedi ar abiem advokatiem un Fanniju CIS valdē un uzstāja, lai enerģiski tiktu iealizēti divdesmitā septembra lēmumi, saskaņā ar kuriem nekavējoties bija jāpiedzen L-veikalu parādi Centralajai iepirkšanas sabiedrībai. Mekhīzs acīm redzot bija izdomājis jaunu plānu.

Viņš centās sadabūt cik vien iespējams vairāk skaidras naudas; Fannija Kraislere viņam šajā ziņā palīdzēja CIS kantorī. Sai sievietei bija sociālās tieksmes, un L-veikalu organizācijās izputināšana tai it nemaz nebija pa prātam. Bet viņa saprata, ka jautājums tagad bija: būt vai nebūt. No mazajiem veikalu īpašniekiem viņa spieda ārā visu, ko varēja. Tikai ļoti vēlu Fannija aptvēra, kādas tam ir sekas.

Kādu vakaru viņa, nogurusi no kantora darba, uz mirkli aizgāja uz savu antiko lietu veikalu. Lai gan veikals jau bija slēgts, viņa redzēja, ka tas pilnīgi apgaismots. Veikalā atradās vairāki kungi, to starpā arī advokāts Rigers. Fannijas vietniece viņiem pašreiz uzrādīja grāmatas.

Rigera kungs tai sausi paziņoja, ka Mekhīza kungs vēloties veikalu pārdot. Viņš acīm redzami brīnījās, ka Fannija par to nekā nezina. Viņai uznāca raudu lēkme. Mekhīzs tiešām bija aizmirsis viņai to pateikt. Viņš par Fanniju bija tik ļoti pārliecināts, ka viņam nebūtu nācies grūti tai tā starp citu pateikt, ka tagad vajadzīga veikalā ieguldītā nauda. Tā bija viena no viņa galvenajām rezervēm. Diemžēl, pēcpusdienā, kad Fannija Meku apmeklēja, viņš par to vēl nebija sacījis nevienu vārdu.

Viņa aizgāja mājās pavisam satriekta.

Kad Fannija vairākas dienas neatnāca, nereaģēdama arī uz aicinājumiem, Mekhīzs viņai aizrakstīja rupju vēstuli. Viņš, protams, varēja iedomāties, kā tā jutās, bet arī tagad neatvainojās. Viņam bija citas rūpes. Nenāca par ļaunu, ja viņa šādos gadījumos manīja, ka vēl joprojām ir tam padota.

Alekhīzs attīstīja plaša vēriena darbību. Cietuma režims gan atkal bija kļuvis stingrāks. Vairākas dienas pie viņas pieteicās visādi cilvēki, kas, saņēmuši apmeklēšanas atļauju, to neizmantoja un no uzgaidāmās istabas atkal aizgāja projām. Tad «Spogulī» sensacionālā ietērpā parādījās raksts, cik daudz cilvēku bija dabūjuši atļauju. Tāpēc Braunam apciemojumus vajadzēja ierobežot. Tā šad un tad lika sevi manīt Pīčema kungs.

Bet Mekhīza komerciālās operācijās necieta nekādus ierobežojumus.

Viņam iesāpējās zobi, un Brauns atļāva griezties pie zobārsta. Pieņemšanas istabai bija divas ieejas. Kamēr policisti gaidīja priekšistabā un uzgaidāmajā telpā, Mekhīzs pieņēma dažādus cilvēkus, ar kuriem viņam bija steidzami jārunā.

Sēdēdams uz zobārsta krēsla ar servjeti ap kaklu — gadījumam, ja ienāktu policists, — viņš sarunājās ar daudzām sievietēm un meitenēm. Viņas visas smējās.

Arī Pollija ārstēja savus zobus; Kamēr zobārsts brokastoja, viņa sēdēja pie tā rakstāmgalda un pierakstīja piezīmju grāmatiņā apmeklētāju uzvārdus un naudas sumas, ko Mekhīzs tām iedeva. Naudu Pollija izņēma no līdzatnestās nelielās somas. Tā bija L-veikalos iegūtā raža. Vairāki tiesas izpildītāji bija palīdzējuši naudu savākt.

Pirms aiziešanas sievietes parakstījās uz mazas kvīts. Viņas visas smējās. Arī Pollija smējās. Lieta bija ļoti jocīga.

«Spogulī» gan atkal parādījās liels virsraksts: Sitijas haizivis labo z o b u s. Bet tad jau viss, kas jādara, bija padarīts.

Mekhīzs bija ļoti labā omā.'

Viņš ataicināja Gruču no Apakšējā Bleksmita skvēra un, smēķēdams cigāru, viņu izjautāja — starp citu, tāpat pie zobārsta, —cik daudziem no CIS ļaudīm, pēc Gruča domām, apnicis viņu darbs. Viņš esot nodomājis dot tiem kādu jaunu iespēju.

Viņam vēl esot vajadzīgi tik un tik daudz cilvēku, pēc iespējas arī sievietes, kam noteiktā dienā būšot viņam šis tas jānopērk. Tuvākas ziņas viņi vēl saņemšot, Kas sevi parādīšot no labās puses, tas varot rēķināties, ka ar sevišķi izdevīgiem noteikumiem saņems kādu L-veikalu. CIS tuvākajā laikā diez vai došot kādus pasūtījumus un arī neņemšot pretī preces, kuru izcelšanās nebūtu pavisam nevainojama. L-veikalos, ko gaidot liels uzplaukums, viņi varēšot uzsākt jaunu dzīvi; viņš priecāšoties, ja varēšot vairākiem spējīgiem cilvēkiem (citi viņu neinteresējot) dot iespēju strādāt sociāli vērtīgāku darbu.

Tad viņš, pārsteigtajam Gručam uzmanīgi klausoties, teica runu.

— Gruč, — viņš sacīja, — jūs esat vecs kramplauzis. Tas ir jūsu arods. Es negribu teikt, ka tas pēc savas iekšējās būtības jau ir novecojis, tas būtu par daudz teikts. Tikai pēc savs formas, Gruč, tas ir atpalicis. Jās esat siks amatnieks, ar to viss pateikts. Tas Ir slānis, kas lemls bojā ejai, to jūs neapstrīdēsit. Kas tad ir mūķīzeris, salīdzinot ar akciju? Kas ir ielauša nās bankā, salīdzinot ar bankas dibināšanu? Kas, mans mīļais Gruč, ir cilvēka noslepkavošana, salīdzinot ar cilvēka pieņemšanu darbā? Redziet, vēl pirms pāris gadiem mēs nozagām veselu ietu; tā sastāvēja no koka klucīšiem, mēs tos izcēlām, iekrāvām un aizvedām projām. Mēs iedomājāmies diez ko paveikuši. Patiesībā mēs padarījām nevajadzīgu darbu un uzņēmāmies risku. Neilgi pēc tam es dzirdēju, ka pietiek ar to, ka kļūst par pilsētas padomnieku un šai amatā mazliet parūpējas par pasūtījumu sadali. Tad tādu ielu dabū kā pasūtījumu un peļņas pietiek, lai kādu laiku varētu dzīvot bez rūpēm, un viss tas bez jebkāda riska. Citu reizi es pārdevu māju, kas man nepiederēja; tā tieši stāvēja tukša. Es pieliku uzrakstu: «Māja pārdodama, tuvākas ziņas pie N. N.!» Tāds es biju. Blēņas/ Tas ir īstais amoralums, proti, nelikumīgu ceļu un līdzekļu izmantošana bez vajadzības/ Pietiek taču ar to, ka par kaut kādu naudu uzceļ nederīgu ģimenes māju sēriju, tās pārdod uz nomaksu un gaida, kamēr pircējiem aptrūks naudasl Tad mājas ir atfial rokā, un to var atkārtot vairākas reizes. Arī policijai tur nav nekādas daļas' Ņemsim tagad mūsu uzņēmumu; nakts melnumā mēs ielaužamies veikalos un zogam preces, ko gribam pārdot. Kāpēc? Ja veikali, pārāk dārgi strādājot, bankrotē, mēs taču varam preces dabūt tāpat, tās pavisam likumīgi pērkot par cenu, kas ir vēl zemāka nekā zādzības pašizmaksa! Un, ja jums tas ir svarīgi, mēs tad tāpat būsim zaguši, kā kaut kur ielaužoties, jo preces, kas atrodas bankrotējušajos veikalos, ari jau ir atņemtas cilvēkiem, kas tās izgatavojuši un kam ticis teikts: darbaspēku vai dzīvību! Jāstrādā legāli. Tas ir tikpat labs sports! Ari es pāris reižu, atgriezdamies no Beļģijas, uz kuģa kāpnēm pagāju gatām dažiem kungiem ar mīkstām platmalēm, uzlīmējis uz deguna plāksteri, — nekas taču tā nepārveido fizionomiju, — bet kas tad tas ir pret spēlīti ar CIS? Bērnišķīga izprieca! Mūsu dienās lieto miermīlīgākas metodes. Rupjas varmācības laiki ir pagājuši. Kā jau teikts, nesūta vairs slepkavas, ja var sūtīt tiesas izpildītāju. Mums jāceļ, nevis jānoārda, tas ir, mums peļņa jāiegūst ceļot.

Piemiedzis acis, Mekhīzs vēroja Gruču. To piesaistot, viņš cerēja atkal pielabināt Fanniju.

— Es biju domājis, — viņš turpināja, — likvidēt

iepirkšanas sabiedrību un atlaist visus cilvēkus bez izņēmuma, arī jūs. Bet pēdējais varbūt nebūs vajadzīgs. Un, kas attiecas uz pārējiem, cik no viņiem, pēc jūsu domām, varētu sadabūt tik daudz kapitala, lai iegūtu vienu vai otru no L-veikaliem, kas tagad sāk lielākā skaitā atbrīvoties? Sastādiet man sarakstu! Liekas, ka arī tādā veidā es no puišiem varēšu kaut ko izspiest. Nevajag taču viņus uzreiz izmest uz ielas. Starp citu, jūs varat pajautāt Fannijai, kurus viņa uzskata par uzticamiem, — viņa taču šiem zēniem pieķērusies. Jūs saprotat, Gruč, es gribu pārsviesties uz citu pusi. Es ataicināju jūs šurp, tāpēc ka esat apķērīgs; ir taču arī tādi, kuri neizprot laika zīmes un kuriem tāpēc pāries pāri vēstures rats.

Grucs mierīgi klausījās un redzami pūlējās izprast laika zīmes. Tad viņš arī kaut ko nomurmināja par O'Haru.

— O'Hara? — Mekhīzs ar nožēlu vaicāja. — Tam galvā mūžīgi ir sievietes! Esmu pārliecināts, ka viņa dokumenti par precēm nav tik priekšzīmīgā kārtībā, kādā tiem vajadzētu būt. Vienā jaukā dienā par to painteresēsies policija, un ko tad?

Viņš ar Gruču vienojās. Nākamajos gados Gručs kārtīgi un godīgi pārzināja iepirkumus Londonas dienviddaļas veikaliem.

KREsTONA REKLĀMĀS NEDĒĻA

Kādā saulainā rudens dienā Krestons atklāja savu reklāmās nedēļu ar vienotām cenām.

Jau agri no rīta, pulksten septiņos, divas stundas pirms veikalu atvēršanas, to aizsargrežģu priekšā bija salasījies liels daudzums pircēju. Nekas pie viņiem nelikās neparasts, varbūt vienīgi samērā lielais skaits vīriešu.

Uz atklāšanu bija ieradušies Hotorna un Millera kungi no Nacionalās depozitu bankas. Viņi kopā ar Krestonu, kalsnu, muskuļainu gara auguma vīrieti,

gaidīja galvenā veikala kantori. Vecie vīri bija augstākā mērā nervozi. Krestons likās pilnīgi mierīgs^ Viņš sagatavošanos bija veicis ļoti rūpīgi. Darbinieki bija strādājuši līdz vēlai naktij, lai veiktu cenu pārkārtošanu četrās kategorijās. Precizi pulksten deviņos atvēra durvis, un publika spiedās iekšā.

Jau pašā sākumā visos Krestona veikalos vienlaikus bija novērojami ārkārtīgi dīvaini un nepatīkami starpgadījumi. Publika izturējās neparasti.

Tikko ielaista iekšā, tā sāka pirkt kā neprātīga. Neviens neko neizmeklēja. Iepirkšanās sākās pie tuvākajām letēm un tad pārgāja uz nākošajām. Ļaudis, neko neapskatoties, sagrāba lielus vienādu preču daudzumus, sastūķēja tās ceļasomās vai pat maisos, maksājot ar diezgan lielām naudas zīmēm, un steigšus devās projām, lai jau pēc pāris minūtēm atkal atgrieztos.

Krestons visai drīz ievēroja, kas notiek. Tie nebija nekādi īsti pircēji, nebija tie neuzticīgie, izvēlīgie, naidīgie ļaudis, kas ilgi izvēlējās, pirms saistījās uz mūžu 15 . Viņi enerģiski strādāja ar elkoņiem un, pielietojot īstu teroru, brutāli atspieda izvēlīgos pircējus no letēm. Pārdevēji, kas šai dienā piedalījās apgrozībā — tas bija jauninājums, — pūlējās vaiga sviedros apmierināt pieprasījumu. Ar lāstiem viņiem preces izrāva no rokām. Tikai pie kases publika bija ļoti pedantiska. Tā pieprasīja apzīmogotas kvītis, kur uzrādīta preces cena.

Krestons atsauca policiju. Tā ieradās, pārliecinājās par publikas ārkārtīgi dzīvo pieprasījumu un arī konstatēja, ka starp pircējiem ir vairāki policijai pazīstami šaubīgi elementi, bet, pamatojoties vienīgi uz šiem faktiem, nedrīkstēja iejaukties. Nevarēja taču ar gumijas pipku atturēt publiku no pirkšanas veikalā par skaidru naudu.

Krestons, kas pa to laiku bija arī aizbraucis uz saviem pārējiem veikaliem un tur redzējis tādu pašu ainu, uz pāris stundām veikalus slēdza. Bet, kad laikrakstu reportieri viņam par to prasīja paskaidrojumus, viņš tos atkal atvēra.

Priekšpusdienā un pēcpusdienā līdz pašam vakaram Pollija un Gručs kādā nelielā traktierī iegrāmatoja iepirkto krājumu pavadzīmes. Krājumi bija ļoti ievērojami.

Krestons lasīja vakara laikrakstos, ka viņa reklāmās nedēļai esot bijuši vētraini panākumi un publika bagātīgos krājumus izpirkuši vienā dienā.

Patiešām, viņa veikalu telpas izskatījās kā pēc niknas kaujas. Likās, it kā milzīgs siseņu bars būtu visu līdz pēdējam aprijis. Krestons nezināja, kā izskaidrot Šādu konkurences triku.

Pret vakaru, kad nopirktās preces rokas stumjamos ratiņos un kravas ratos ripoja uz Apakšējā Bleksmita skvēra noliktavu pusi, Mekhīzs savā kamerā pieņēma O'Haru.

—   Man patīk patstāvība un iniciatīva, — viņš tam mierīgi teica. — Tā bija lieliska ideja no tavas puses — grūti pārdodamās mantas piedāvāt Krestonam. Mēs no tām nekad nebūtu tikuši vaļā, tā pilnīgi bez dokumentiem. Tagad man dokumenti ir, jo es liku preces atkal atpirkt. Kur ir nauda?

OTIara bija pārsteigts un daudz netaisnojās. No Krestona viņš bija dabūjis vekseļus, ko nodeva Mekbīzam. Dokumentus par preču izcelšanos Krestons nebija ne saņēmis, ne prasījis.

Pēc tam kad Mekhīza mazā runa šo lietu bija noskaidrojusi, O'Hara vairs nepūlējās to tālāk noskaidrot. Viņš bija atkarīgs no Mekhīza, un tas bija atkarīgs no viņa. Gadījuma pēc Mekhīzs sāka par to runāt pirmais, varbūt citādi to būtu darījis O'Hara. Neviens nevarēja pierādīt pretējo. Būtu bijis neglīti domāt savādāk. Tiešām, tas būtu bijis ļoti neglīti.

Kad O'Hara aizgāja, — viņš vēl kādu laiciņu bija klusēdams sēdējis, — Mekhīzs palūdza pie sevis Braunu.

Viņi dzēra groku un pīpēja. Mekhīzs saknupis sēdēja uz nāras un ar kājas pirkstgaliem pacēla paklāju, ko Brauns bija atkal licis atvest. Mekhīzam nācās grūti iesākt. Tad viņš to darīja aplinkus.

—   Vai tu vēl atceries, ko man teici vasarā, kad runājām par Liverpūles instrumentiem? Tu man parādīji ceļu. No tā brīža es tevi sapratu arvien labāk. Man jāatbrīvojas no pagātnes paliekām; tas man kļūst arvien skaidrāks. Bezmiega naktis es domāju par taviem vārdiem un cīnos ar savu sliktāko Es.

Viņš iespaidīgi klusēja. Brauns izskatījās diezgan nobijies.

—   Neaizmirsti, ka es tev arī izpalīdzēju ar naudu, kas vēl nav atdota, — viņš satraukti teica.

—   Es negribētu tagad runāt par šo naudu, Braun, — atbildēja Mekhīzs sāpīgi aizskarts. — Tā tev ir droša, tik tiešām kā mani sauc par Mekhīzu!

—   Un es gribētu, lai tu atmet šos jokus, Mek! — pukojās Brauns.

Uz Mekhīzu tas neatstāja nekādu iespaidu. Viņš turpināja:

—   Es atceros tavus toreizējos vārdus, it kā tu tos tikai vakar būtu teicis. Tev jāatbrīvojas no šā O'Haras, tu teici. Tev jātiek citos apstākļos, tu devi man laiku. Tā, nu es esmu tiktāl.

Viņš stingri un nopietni paskatījās uz Braunu.

—   Manā iepirkšanas sabiedrībā ir notikušas nekārtības. Aizdomas vēršas pret manu darbinieku O'Haru. Tu viņu pazīsti.

—   Vai tevi pieķēruši?

—   Nē, ne tieši. Bet preces, kas piegādātas maniem veikaliem un pēdējā laikā arī Ārona koncernam, acīm redzot ir no visai šaubīgiem avotiem. Trūkst veselas rindas dokumentu. Man šī lieta jāizmeklē, citādi to darīs Ārons, un tad izmeklēšana vērsīsies pret mani. Vai tu saproti?

—   Es saprotu. Bet šis O'Hara ir draņķīgs zellis. Viņš diez vai atstās tevi ārpus spēles.

—   Varbūt tomēr, — Mekhīzs sapņaini teica, — varbūt viņš mani tomēr atstās ārpus spēles. Dažiem posteņiem viņam taču ir dokumenti, tikai ne visiem. Tie dokumenti, kas viņam ir, atrodas Centralajā iepirkšanas sabiedrībā. Tur tie ir Fannijas rokās.

—   Ak tā, — nomurmināja Brauns.

—   Jā, — apmierināts sacīja Mekhīzs.

—   Un ko es lai daru šai lietā? — Brauns vaicāja mierīgāk.

—   Varbūt tu atradīsi vēl kaut ko citu par viņu. Tam vajadzētu būt kaut kam tādam, pie kā varētu pieķerties un no kā varētu ari atteikties atkarībā no tā, vai viņš izrādīsies prātīgs vai ne.

—   Tas, protams, būtu iespējams, — teica Brauns, — arī es nemīlu nodevējus.

—   Viņa dzīves veids ir tik pretīgs, — vēl piemetināja Mekhīzs. — Es ilgi vēroju, kā viņš darījās ar sievietēm. Vienmēr atcerējos viņa nopelnus, bet uz viņa mājām nekad negribēju iet. Tagad manai pacietībai pienācis gals.

Viņi vēl kādu laiciņu pasēdēja un pīpēja.

Tad Brauns aizgāja.

Mekhīzs lēnām devās pie miera. Viņš bija norūpējies.

Divpadsmitā nodaļa

Kur noslīcis kumeļš, Tur bijis ūdens.

Vecs sakāmvārds

VAI MĒRIJA SVEIJERE IR UZ MEKHĪZA KUNGA SIRDSAPZIŅAS?

Sveijeres lieta Mekhīzam sagādāja arvien vairāk galvas sāpju.

Pīčema advokats Vollijs bija sabungojis visu L'-veikalu īpašnieku sapulci. Viņi kopā sēdējuši kādā ceturtās šķiras restorānā un perinājuši nelaimi.

Prāva visai sabiedrībai atsedza apstākļus L-veikalos. Resnais Vollijs aicināja nodibināt cietušo sīktirgotāju biedrību. Viņš pastāstīja, ka lieltirgotājs, pret kuru vērsās aizdomas par slepkavību, dzīvojot izmeklēšanas cietumā ķēnišķīgā telpā ar persiešu paklājiem.

Kāds gara auguma diloņslims kurpnieks norādīja uz lieltirgotāja dīvaino «draudzību» ar noslepkavoto un sašutis prasīja izmeklēt attiecības starp darba devēju un sieviešu dzimuma kalpotājiem. Šeit, viņš iesaucās, darba attiecības tiek ļaunprātīgi izmantotas.

Daži mierīgāki cilvēki aicināja būt mēreniem.

Kāda veca sieva ierosināja visus norēķinus ar Mekhīza kungu atlikt līdz spriedumam un mēģināt vigam uzvelt visu oktobra īru kārtošanu. Viņai atradās tikai viens piekritējs, kas šo soli atzina par labu tāpēc, ka tas «parādītu Mekhīza kungam, ka viņš zaudējis mūsu uzticību».

Bet mērenākā virziena pārstāvji ātri guva virsroku. Tika pieņemts lēmums nepieskarties saimnieciskiem jautājumiem, jo tiem neesot nekāda sakara ar pašu lietu un tie varot tikai nelabvēlīgi ietekmēt klātesošo augsto tikumisko viedokli.

So lēmumu pieņēma vienbalsīgi. Arī vecā sieviete tam pievienojās.

Tāpēc par saimnieciskiem jautājumiem vairs nerunāja.

Mazajiem cilvēkiem ļoti patīk savu sabrukumu aplūkot no augsta redzes viedokļa.

Nolēma vienīgi protestēt pret sīktirgotāju neaizsargāto stāvokli un prasīt enerģiskus soļus pret slepkavu, «vienalga, pie kādām aprindām viņš piederētu».

Tomēr šās sapulces sekas Mekhīzam bija nelabvēlīgas. Naidīgais noskaņojums pret viņu visur pieauga.

Laikraksti ievietoja Šveijeres bērnu ģīmetnes. Uz vienas fotogrāfijās bija redzams skatloga uzraksts: «So veikalu pārzina frontinieka sieva.»

Vistrakāko numuru atļāvās Pīčems, novietodams pie vairākiem L-veikaliem ubagus, izkāmējušus subjektus, kam ap kaklu bija plakati ar uzrakstu: «Pērkot šeit, jūs pērkat manā veikalā.»

Veikalu īpašnieki pret viņiem neko neuzsāka, un avīzes nofotografēja arī tos.

Laikrakstos retinātiem burtiem bija iespiests jautājums: VAI MEKHĪZS NOGALINĀJIS SVEIJERI?

Un tomēr Mekhīzam vajadzēja panākt, lai lieta tiktu izbeigta, neatklājot viņa alibi.

Viss bija atkarīgs no tā, vai izdosies padarīt ti. camu Šveijeres pašnāvību.

Viņš bija pieveicis Pusotru gadsimtu, un viņam bifa materials pret Krestonu. Bet formalitātes sakarā ar viņa iestāšanos bankā prasīja laiku, un materialu pret Krestonu viņš varētu visā pilnībā izmantot vienīgi tad, kad būtu viens no bankas direktoriem.

Bet alibi atklāšanu bija iespējams novērst tikai tad, ja būtu ticama Šveijeres pašnāvība, bet, no otras puses, tā meta ļoti drūmu gaismu uz veikaliem.

Naktī pirms izmeklēšanas Lielajā žūrijā 1B atnāca Brauns un satriekts paziņoja Mekhīzam, ka ostas strādnieki, kas Mēriju īsi pirms tās nāves bija redzējuši vienu, esot kā ūdenī iekrituši. Brauns darījis visu, lai viņus atrastu. Tos droši vien kāds bija nogādājis pie malas. Vollijs ņirdzīgi izsacījies policijas šefam, ķa abi strādnieki acīm redzot esot policijā nepatiesi liecinājuši un tagad baidoties, ka būšot spiesti dot nepatiesu zvērestu. Mekhīzs tātad varot iedomāties, kas nogādājis pie malas lieciniekus. Viņi laikam dzīvojot tai pašā viesnīcā, kur Fjūkumbijs.

— Ak, — Mekhīzs sacīja Braunam, kas satriekts viņā klausījās, — ko gan līdz lava uzticība, kad svarīga ir prasme! Tu man atgādini labo, veco SkilleruL kam arī bija ļoti laba griba un kas tomēr visā savā mūžā nenožmiedza nevienu cilvēku, tāpēc ka viņam trūka spēļu. Viņš bija gatavs ikkuru ienaidnieku samalt miltos, tikai savus ienaidniekus nekad nepazina, kamēr nebija par vēlu; viņu nebaidīja ari četri bankas naktssargi, bet viņš, diemžēl, aizmirsa mājās ielaušanās rīkus! Arī tu esi tāds. Atceroties mūsu kopīgo dienesta laiku, tu nevienu mirkli nevilcinies sadedzināt krāsnī aktis, kas man nav labvēlīgas. Bet es, diemžēl, nevaru būt drošs, ka tu neaizmirsīsi dažas lappuses! Tie ir lieli trūkumi, Fredij! Jūs, ierēdņi, esat valstij un tiem, kas valstij ir svarīgi, ļoti uzticīgi, bet nelaime tā, ka pēc valsts dienesta parasti tiecas tikai lādi, kam trūkst spēju atklātajā darba tirgū aizstāvēt savas pozīcijas! Tā, piemēram, rodas visi šie tiesneši, ko iedvesmo vislabākā griba, bet kam tomēr mazliet pietrūkst prāta. Viņi pilnīgi gatavi izlietot likumus pret plikadīdām un komunistiem, bet viņiem tikai reti kad izdodas tos pamatīgi iegāzt, tiem, kā nākas, aizbāzt muti, īsi sakot, tos likvidēt! No otras puses, viņi ļoti labi redz, ka šis vai tas apsūdzētais pieder pie viņu aprindām, un arī tam simpatizē, bet aiz tīras nespējas pielietot liluimu un to iztulkot tā, kā tas ir domāts, dažkārt tikai aiz pedantiskas, trulas burta kalpības ir pilnīgi nespējīgi šo cilvēku izglābt, un, ja to izglābj, tad mūsu tiesas mašīna viņu neveiklības dēļ pēc tam izskatās pavisam sabojāta un sadauzīta. Bet šī mašīna īstenībā ir lieliska, absolūti mērķtiecīga un tikai prasmīgi un loģiski jāiedarbina, tad tā nevienam no mums nekā ļauna nepadarīs. Lai kādu mūsu kārtas cilvēku atstātu mierā, nav vajadzīga nekāda nepareiza likumu iztulkošana, šim nolūkam, pilnīgi pietiek ar likumu pielietošanu! Ak Fredij, tu pret mani izturies augstākā mērā godīgi, es to zinu, bet tu neesi sevišķi spējīgs!

Viņi tonakt ilgi palika nomodā un atsvaidzināja daudzas skaistas atmiņas par kopā veiktajiem darbiem. Tikai īsi pirms aiziešanas Brauns uzdrošinājās savam draugam izstāstīt, ka pat Mekhīza darbiniece Fannija Kraislere tiesneša priekšā liecināšot pret viņu. Iepriekšējā izmeklēšanā tā atzinusies, ka tās veikalā bijusi saruna starp Mekhīzu un Mēriju.

Lielās žūrijas sēde notika patīkamā, gaišā telpā. Tiesnesis bija vidēja auguma kalsns kungs ar lielām, zilām acīm, kas ļoti labi saderēja ar gaišo, saulaino istabu, ar tās baltajiem aizkariem un izbalsinātajām sienām.

Tiesas ārsta un kriminalierēdņu liecības neprasīja daudz laika. Procedūra drīz pievērsās Mekhīzam, pret kuru bija nopietnas aizdomas, ka viņš noslepkavojis sīktirgotāju Sveijeri.

Pičema apmaksātais Vollijs kā blakus sūdzētājs aizstāvēja Sveijeres bērnu intereses. Mekhīzu aizstāvēja Rigers un Vaits. Jautāts pēc savas nodarbošanās, viņš atbildēja, ka esot lieltirgotājs.

Mekhīzs izdarīja mazu kļūdu, kad viņam jautāja, vai esot kādreiz sodīts. Viņš neapzinājās, ka kādreiz būtu sodīts, un teica:

—   Neesmu.

Vollijs tūliņ iejaucās.

—   Apsūdzētais, vai jūs pirms trim gadiem neesat sodīts ar naudas sodu vienas mārciņas apmērā?

—   Nevaru atcerēties, — Mekhīzs atbildēja, nepatīkami aizskarts.

—   Tā. Jūs nevarat atcerēties. Jūs nevarat atcerēties, ka pārkāpāt policijas stundu? Jūs to pārkāpāt, bet nevarat atcerēties. Atļaujiet man tādā gadījumā jums atgādināt: jūs esat sodīts.

Rigers dzēlīgi iesmējās.

—   Tātad iepriekš sodīts par policijas stundas pārkāpšanu! Tas arī būs vienīgais sods, ko jūs jebkad dabūsit, Mekhīz!

Vollijs jau atkal bija piecēlies:

—   Te nav svarīgs pats pārkāpums, bet gan dīvainais fakts, ka apsūdzētais cenšas to un saņemto sodu slēpt. Tieši visa šā fakta niecīgums pierāda, ka Mekhlzam tādu momentu slēpšana, kuri viņu varētu kompromitēt sabiedrības priekšā, ir kļuvusi par otru dabu. To vēl skaidri parādīs lietas izmeklēšana.

Rigers protestēja pret šādu tiesas ietekmēšanu, bet Vaits viņu aiz piedurknes pavilka atpakaļ. Tas bija resns vīrs, un tam par Mekhīza aizstāvēšanu bija sava teorija, par kuru nebija varējis vienoties ar Rigeru. Viņš gribēja operēt ar to, ka Sveijere izdarījusi pašnāvību, bet Rigers — ka to noslepkavojušas nepazīstamas personas. Alekhīzs savu alibi nekādā gadījumā negribēja atklāt.

Kā jau parādīja priekšspēle, Vollijs, diemžēl, acīm redzot bija saņēmis norādījumu prāvā rīkoties ar maksimalu enerģiju.

Abi ostas strādnieki, kas ap pulksten deviņiem vakarā bija redzējuši kādu sievieti vienatnē ejam uz krastmalas pusi, protams, neieradās, bet ubagi, kas tur redzējuši apsūdzēto kopā ar nelaiķi, bija klāt. Viens no viņiem, vecis, vārdā Stouns, liecināja šādi:

—   Es ļoti labi atceros vīru, kas bija kopā ar meiteni. Tas jau ir tas pats, kas tur sēž. Mēs cilvēkus labi pazīstam. Tas tur pieder pie tiem, kas savas kabatas trīs reizes apgriezīs apkārt, iekams atmetīs kādu peniju. Viņi vispār to dara tikai tad, kad ir dāmu sabiedrībā. Viņš tik ilgi meklēja pēc pietiekami maza naudas gabala, ka es viņam pateicu, varbūt labāk papriekšu aizbrauciet uz mājām un tur visu apgrieziet apkārt. Ir tak iespējams, ka tur kāds viltots puspenijs aizkritis aiz dīvana, kungs! Es vēl atceros kā vakar, ka viņam tā pateicu; likās, ka viņam kabatā bija tikai pavisam liela nauda, tam kungam. Bet tad tomēr atradās viens penijs.

Zāle smējās. Rigers izņēma no saviem aklu vākiem laikrakstu un pasniedza to zvērinātajiem. Tas bija skatloga uzņēmums, kur redzams uzraksts, ka kara dalībnieku piederīgie L-veikalos saņemot atlaidi.

—   Šo uzņēmumu publicējuši mūsu pretinieki, —

Rigers sakaitināts teica_. — Es jums jautāju, vai tā rīkojas cilvēks, kam trūkst sociālu jūtu?

Vollijs sev paturēja tiesības vēlāk vēl apgaismot Mekhīza kunga sociālās jūtas un par lietas būtību tikai konstatēja to, ka Stouna kungs pēc minētā sīkā rakstura vilciena katrā ziņā pazīstot apsūdzēto. Protams, tam kā miljonaram juridiski esot tiesības ubagiem dāvināt arī bikšu pogas; varbūt tikai neesot vienalga, kur viņš tās ņemot.

Tas bija pirmais pret Mekhīza veikalu metodēm vērstais trieciens, un viņš kļuva ļoti nemierīgs.

Viņš asi pateica: pogas ražojot fabrikās.

Jautājfims esot, teica Vollijs, nevērīgi pamādams ar roku, vai ražotāji par tām arī saņemot pilnu cenu.

Tagad Rigers uzlēca kājās un jautāja, vai tiesa cietīšot komunistisku propagandu.

Tiesnesis puses nomierināja. Būtisks liecinieka dotajā liecībā esot tikai tas, ka viņš apsūdzētajā pazinis kungu, kas slepkavības vakarā krastmalā pavadījis Sveijeri.

Rigers apsolīja vēl atgriezties pie liecinieka un atgādināja, ka tā liecība esot pretrunā ar ostas strādnieku doto. Viņš vērsās pie kriminalkomisara, kas bija nopratinājis abus neieradušos ostas strādniekus. Viņi, izrādījās, tiešām runājuši par kādu sievieti, kas bijusi viena.

—   Par kādu sievieti? — vaicāja Vollijs.

Komisārs atzinās: ostas strādniekiem nebija tikusi

parādīta noslepkavotās ģīmetne.

Vollijs triumfējoši piecēlās.

—   Lieliski liecinieki! — viņš ķērca. — Viņi dokos redzējuši kādu vientuļu sievieti! It kā tur būtu tikai viena!

No liecinieku istabas pēc viņa mājiena iznāca sieviete, kas acīm redzami piederēja pie zemākajiem slāņiem. Viņa liecināja, ka esot prostitūta, viņas rajons esot doki. Tai sestdienas vakarā viņa gājusi uz krastmalu, bet nav gadījies neviens klients. Rajons neesot nekāds labais. Viņa tur strādājot tikai tāpēc, ka ostas apkārtne esot slikti apgaismota, jo viņai esot galvas roze.

Rigers viņai jautāja, vai šis rajons tur bieži sastopamo šaubīgo elementu dēļ vientuļām sievietēm neesot loti nedrošs.

Viņa atbildēja:

—  Mums ne.

—   Tādas sievietes, — paskaidroja Vollijs, — nenēsā līdz nekādas bagātības. ,

Esot arī seksualslepkavas, palika pie sava Rigers.

—   Tādi mūsu aroda sievietēm iespējami visur, — lieciniece mierīgi teica.

Kā esot ar prostitutu konkurences cīņu, gribēja zināt Rigers. Vai starp tām neesot liels maizes naids klientu dēļ? Galu galā vīrieši, lai kādi tumši nodomi tiem arī būtu, šīm meičām taču esot peļņas objekts.

—   Mums ir savi rajoni, — paskaidroja lieciniece.

—   Bez tam jums taču ir aizstāvji?

—   Man tāda nav.

—   Kāpēc ne?

—   Tāpēc, ka pārāk maz nopelnu.

—   Kas par to, ari sīklopi dod mēslus. Nemēģiniet mums te kaut ko iestāstīt. Un aizstāvji domāti ne tikai pret klientiem, bet arī pret tām prostitūtām, kas zvejo citā «rajonā». Tā tas ir, vai ne?

—   Varbūt, — teica lieciniece.

—   Es to konstatēju tāpēc, — Rigers uzpūties paskaidroja zvērinātajiem, — ka uzskatu par iespējamu, ka Sveijere aizgājusi bojā tādā veidā, kā to var izlobīt no liecinieces liecības.

Vaits viņam nodevīgi uzbruka no mugurpuses.

—   Mēs taču zinām, — viņš murmināja, pārliecies pār savām aktīm, — kā Sveijere gājusi bojā. Atmetiet taču to!

Liecinieci atbrīvoja. Visiem bija jāpiekrīt, ka viņa tīri labi varēja būt «vientuļā sieviete», ko redzējuši ostas strādnieki. Un tad Sveijere varēja būt Mekhīza sabiedrībā, kā to apgalvoja ubagi.

Preses ļaudis sakustējās, kad Vollijs izsauca Fjūkumbiju, kas pēc savas pirmās liecības bija pazudis.

Rigers viņam uzreiz jautāja, kur viņš esot bijis.

Vollijs atbildēja viņa vietā:

—   Viņš atradās īpašā apsardzībā. Mēs negribējām, lai ar viņu kaut kas notiek. Galu galā arī ar Sveijera kundzi kaut kas ir noticis.

Fjūkumbijs mierīgā balsī pastāstīja par saviem piedzīvojumiem ar nelaiķi. Mekhīzs viņu bija ataicinājis. Viņa palikusi to gaidīt, kad viņš, Fjūkumbijs, Sveijeri atstājis. Tā laikam gribējusi panākt, lai Mekhīzs tai finansiali palīdz; iespējams, ka tā arī gribējusi viņam draudēt, jo droši vien par viņu kaut ko zinājusi.

Rigers piecēlās.

—   Vai Sveijera kundze baidījās no apsūdzētā?

—   Kā tas saprotams?

—   Vai tā baidījās, ka viņš tai varētu kaut ko padarīt, piemēram, iegrūst ūdenī?

—   Diez vai, citādi tā nebūtu ar viņu tur lejā satikusies.

—   Pilnīgi pareizi, Fjūkumbij, citādi tā nebūtu ar viņu satikusies. Tātad viņa neko neminēja par bailēm.

—   Nē.

Tagad piecēlās resnais Vaits. Savā augstajā falselā viņš jautāja, vai Sveijera kundze it nemaz neesot baidījusies no Mekhīza. Vai viņa, piemēram, neesot baidījusies no zināmiem pret viņu vērstiem komerciāliem pasākumiem.

Bijušais kareivis vilcinājās ar atbildi. Tad mierīgi teica:

—   Viņa gan domāja, ka Mekhīzs finansiali ar viņas interesēm sevišķi nerēķināšoties. Sai ziņā tā no viņa baidījās.

—   Pilnīgi pareizi, — sacīja Vaits un ar aplombu apsēdās.

Vollijs smīnēdams bija klausījies. Tagad viņš teica:

—   Nu redziet, ir vēl trešā iespēja. Viņas vēlēšanās saņemt finansialu pabalstu, viņas trūkums varbūt bija vēl lielāks par bailēm fiziski kaut ko riskēt! Jūs taču iepriekš dzirdējāt, cik maz, piemēram, prostitūtām iespējams rēķināties ar bailēm no visļaunākā veida uzbrukumiem! Es te stāvu kā divu bāreņu pilnvarotais. No Fjūkumbija kunga liecības izriet, ka šī māte neizrādīja nekādas bailes, kad bērniem bija jāgādā maize.

Tad Mekhīzs pēc attiecīgā jautājuma apstiprināja, ka zīmīti, ar kuru ataicināta Sveijere, rakstījis viņš. Viņš teica, ka nepazīstot Sveijeres rokrakstu. Mekhīzs to tiešām nepazina; citādi būtu laikā atklājis tās vēstules rakstītāju, kurā bija runa par «Nazi» un kuru viņš tik ilgi nēsāja līdz.

Priekšsēdētājs pasludināja pusdienas pārtraukumu. Pollija aizgāja pie sava vīra uz istabu, kur bez viņa bija vēl tikai advokati. Tie kādā kaktā strīdējās par aizstāvēšanas metodi.

Meks un Pollija apēda kādu sviestmaizīti. Viņš par lietas gaitu bija ļoti nomākts. Starp citu viņš jautāja, ko Vollijs esot domājis ar savu muļķīgo piezīmi: jautājums esot, vai ražotāji arī saņemot pilnu cenu?

— Tas taču ir neticami nekaunīgi, — teica Meks — Viņš ar to, protams, gribēja sacīt, ka manas preces ir zagtas. Pieņemsim, ka es tirgojos ar pogām. Pieņemsim, ka es tās, piemēram, pērku no bankrotējušām mazām firmām. Rezultāts ir tas pats,, ka tās zogot: netiek samaksāta pilna cena. Un ja es mazajām firmām arī samaksāju pilnu cenu! Arī tās nav ražotājas! Pogas nozagtas ražotājiem, tas ir, podziniekiem, arī ja viņiem par darbu ticis samaksāts. Viņi, protams, nesaņem pilnu cenu. No kurienes tad citādi lai nāk peļņa0 Man jāsaka, starp zagšanu un «pirkšanu» nav atšķirības. Par to man šis Vollijs samaksās; tā ir neslavas celšana!

Pollija viņam pievienojās.

Viņa bija kļuvusi vēl skaistāka. Visu vasaru viņa daudz peldējās un sauļojās, protams, drošās vietās, sava stāvokļa dēļ. Viņas rokas vēl bija mazliet iedegušas, bet virspus elkoņiem tās bija baltas; to varēja redzēt, blūzes platajām, īsajām piedurknēm atkrītot atpakaļ. Tas izskatījās ļoti pievilcīgi; viņā to zināja.

Pēc Vollija prasības lietas izskatīšanu turpināja, nopratinot Fanniju Kraisleri.

Fannija bija nervoza, zem acīm tai ēnojās zili riņķi. Anliko lietu veikala atņemšana viņai ļoti ķērās pie sirds.

Viņa liecināja vienīgi to, ka nelaiķe, pamatojoties uz kādreizējām draudzīgām attiecībām, lūgusi Mekhīza kungam aizdevumu.

—   Bet viņa taču draudēja, ka par apsūdzēto kaut ko zinot?

—   Viņa laikam ar to domāja savas apprecēšanās apstākļus, — lieciniece ātri atbildēja, — tur Mekhīza kungam bijusi tāda loma, ko viņš varbūt negribēja redzēt cilātu sabiedrībā.

—   Ko jūs zināt par «Nazi»? — Vollijs pēkšņi jautāja.

Fannija zem plīvura manāmi nobālēja.

—   Neko, — viņa ar pūlēm teica. — Tikai to, kas rakstīts avīzēs.

—   Bet Sveijere apsūdzētajam draudēja ar atklājumiem un pie tam runāja par «Nazi».

Fannija atkal bija savaldījusies. Viņa vienaldzīgi atbildēja:

—   To es vairs neatceros. Viņa sarunāja daudz muļķību, jo bija ļoti uztraukta, uzskatīdama, ka viņai nodarīts pāri. Mekhīzam tikai droši vien bija nepatīkami, ka viņa taisījās atklātībā runāt par savām attiecībām ar to.

Vaits pēkšņi gribēja zināt, kāds bijis nelaiķes saimnieciskais stāvoklis.

—   Tas nebija labs, bet ne sliktāks kā citiem veikalu īpašniekiem. Pašlaik visiem veikaliem klājas grūti.

—   Vai jūs esat apsūdzētā padotā? — Vollijs stiepti jautāja.

—   Jā.

—   Varbūt aizstāvība labāk pieaicinās savus lieciniekus par Mekhīza veikalu metodēm, — Vollijs ironiski teica, — cilvēkus, kas viņam nav padoti.

Vaits saskaitās.

—   Šķiet, kolēģis domā, — viņš svarīgi teica, — ka Anglijā vairs nav cilvēku, kas runā patiesību, nerēķinoties ar saimnieciskām interesēm. Man jāsaka, tas ir ļoti bēdīgi.

—   Kas ir ļoti bēdīgi? — jautāja Vollijs ne bez

*

patikas, — ka vairs nav tādu cilvēku vai ka es tā domāju?

Bet tiesnesis noraidoši pamāja ar roku. Vollijs tagad pratināja kādu no «Spogu|a» redaktoriem.

Kad tas bez aplinkiem pastāstīja, ka nelaiķe teikusi, Mekhīza kungs esot pazīstamais noziedznieks «Nazis», Rigers atviegloti uzelpoja.

—   Tas taču rāda katram prātīgam cilvēkam, tas ir, katram, kas nelasa avīzi, cik nožēlojami vājš pamats ir apsūdzībai! — viņš iesaucās. — Mekhīza kungs esot «Nazis»! Mūsu lieltirgotāji skraidot apkārt ar kabatas baterijām un uzlaužot naudas skapjus! A4ani kungi, mēs zinām, uz ko spējīga nenovīdība. Bet visam ir savas robežas! Visa apsūdzība pamatojas uz to, ka Mekhīza kungs, viens no mūsu pazīstamākajiem veikalniekiem, īstenībā nav nekāds veikalnieks, bet gan noziedznieks, slepkava! Citādi apsūdzībai nebūtu nekādas jēgas. Ja Mekhīzs nav nekāds slepkava, bet visiem pazīstamais L-veikalu īpašnieks, tad viņam taču nebija iemesla baidīties no šās personas «atklājumiem», par kuras morāli mēs negribam sacīt nekā slikta, tāpēc ka viņa nav starp dzīvajiem! Kāds absurds!

Viņš ar troksni apsēdās,

Vollijs pievērsās apsūdzētajam.

—   Mekhīza kungs, kā jūs izskaidrojat pret jums vērstos nelaiķes draudus?

Mekhīzs lēnām piecēlās. Viņš izskatījās redzami apmulsis.

—   Mani kungi, — viņš teica zvērinātajiem, tos pēc kārtas uzlūkodams, — man ir mazliet neērti par to runāt. Es to varu tikai kā vīrietis vīriešiem. Kā tādam man jāatzīstas, ka nejūtos gluži bez vainas. Jūs varbūt varat par sevi sacīt, ka savās attiecībās ar sievietēm vienmēr esat rīkojušies pilnīgi korekti, nekad neesat nodarījuši pārestību vai sagādājuši sāpes, kaut vai neapzināti. Es par sevi to nevaru sacīt. Man nebija nekādu «attiecību», kā to mēdz saukt, ar nabaga radījumu, ko sauca par Mēriju Sveijeri un ko nogalinājusi nelieša roka vai kas pati pacēlusi pret sevi roku, kā to domā mans aizstāvis Vaita kungs.

Bet varbūt viņai bija attiecības ar mani? Runājot prozaiskiem vārdiem — es biju viņas šefs; agrāk es ar viņu varbūt pāris reižu satikos, varbūt arī modināju kādas cerības. Mani kungi, kurš no mums, vīriešiem, apjauš, ko viņš šai ziņā varbūt kādreiz nodara, to nemaz neapzinādamies. Jūs droši vien zināt tikpat labi kā es, cik grūti dažreiz šefam ieturēt pareizu distanci pret saviem sieviešu dzimuma padotajiem. Kas gan varētu visā nopietnībā šīm nabaga meitenēm, kam lielāko tiesu grūti jāstrādā un kam dzīvē maz prieka, ņemt ļaunā, ja viņas mazliet iemīlas savos šefos, augstākās šķiras pārstāvjos, kas ir kulturālāki nekā viņu parastā sabiedrība? Un no šejienes ir tikai viens solis uz slepenām cerībām un no tām atkal uz vissāpīgāko vilšanos. Atļaujiet man vairs nekā nepiebilst!

Gandrīz visi vakara laikraksti iespieda šo runu retinātiem burtiem. L-veikalu īpašnieka «cilvēciski pieklājīgā» stāja visur sastapa simpātiju. Tikai viena proletāriskā avīze L-veikalu Napoleonu apmētāja ar dubļiem. Bet šo avīzi nevarēja ņemt nopietni, jo tā, nerēķinoties ar sporta garu, pretiniekam pārmeta cilvēciskā godīguma trūkumu un vispār sev par mērķi bija spraudusi visas sabiedriskās iekārtas varmācīgu gāšanu.

Ar Mekhīza kunga mazo runu lietas izskatīšana vēl neizbeidzās.

—   Pēc liecinieces Kraisleres liecības, jūs taču pats esot skatījies uz savām attiecībām tik nopietni, ka Sveijerei devāt pat naudu? — jautāja Vollijs, uzmetot tiesnesim apmierinātu skatienu.

Tiesnesis bija mazs, izkāmējis kungs, un tam patika izlikties vienaldzīgam pret iespaidīgām runām.

Mekhīzs tūdaļ atbildēja:

—   Mani kungi, es varētu sacīt, ka zināmos apstākļos dod naudu arī bez draudiem vai pat par spīti draudiem, ja lūdzējs liekas nokļuvis grūtībās Es to nedarīšu. Pateikšu tikai, ka man bija svarīgi novērst tādus starpgadījumus kā nelaimīgās apciemojumu «Spogulī», kas vēlāk tomēr notika. Veikalniekam jāsargās pat no vismazākās aizdomu ēnas. Kādu

nozīmi es piešķiru šiem draudiem, var redzēt no tā, ka es tos atstāju bez ievērības un neaizgāju uz «Cepto Zivi».

—   Bet Sveijeri jūs tomēr ataicinājāt uz turieni?

—   Tas notika aiz līdzjūtības. Aiz līdzjūtības es būtu arī aizgājis, bet tad mani aizkavēja veikalnieciska rakstura apspriedes. Ja man tas būtu licies pietiekami svarīgi, mani, protams, tādas veikala darīšanas neatturētu.

Vollijs kļuva mundrāks.

—   Kas tās par veikalnieciska rakstura apspriedēm? Ja jums bija tādas apspriedes, jums taču ir arī alibi?

Mekhīzs, palūkojies uz saviem aizstāvjiem, teica:

—   Aiz komerciālās dabas apsvērumiem es par šo apspriedi nekā negribētu izpaust, ja tas nav nepieciešami.

—   Tas varbūt ir nepieciešami, — sausi atbildēja tiesnesis.

Bet Rigers un Vaits kratīja galvu un kā liecinieku, kas varētu liecināt par labu apsūdzētajam, raidīja cīņā «Ceptās Zivs» krodzinieku.

Tas pastāstīja, ka nelaiķe viņa traktierī sēdējusi viena, esot ilgi gaidījusi, kļuvusi arvien nemierīgāka un aiziedama neesot uzlikusi cepuri, bet paņēmusi to rokā. Neviens pēc viņas neesot vaicājis.

Vollijs jautāja, vai viņa traktierī varot ieskatīties no ielas.

Atbilde skanēja: jā.

Vai esot vēl kādi citi ceļi, pa kuriem no viņa traktiera varēja aiziet projām, vai arī tikai ceļš uz krastmalu un Defsa ielu, kur cilvēkam, kas nāktu par vēlu, viņa bija jāsatiek.

Atbilde skanēja: nē.

Vollijs rezumēja: apsūdzētais varēja savu upuri satikt pie «Ceptās Zivs» vai atceļā.

Iededzināja lielās, lodveidīgās gāzes lampas, jo bija jau vēls rudens un agri satumsa.

Vollijs pagaidīja, kamēr šī procedūra beidzās, un tad turpināja:

—     Pirmīt ar lielu humoru tika jautāts, ar ko gan šī mazā veikala īpašniece būtu varējusi draudēt lieltirgotājam Mekhīzam. Es gribētu sakarā ar to nopratināt vienu liecinieku.

Uz priekšu iznāca kāds svētdienīgi ģērbies cilvēks ar garām, ļenganām rokām. Tas bija kurpnieks, kas dzīvoja mājā iepretim Sveijeres veikalam. Viņš liecināja, ka nelaiķe viņam esot kādreiz izteikusies, viņa zinot gan, no kurienes nākot preces viņas veikaliem. To viņa teikusi tādā tonī, kas viņam licis domāt, ka preču izcelšanās ir visai šaubīga, tāda, kurai jābīstas no dienas gaismas.

Mekhīzs piecēlās. Viņš gribēja tūliņ atbildēt, bet Rigers pavilka viņu aiz piedurknes un kaut ko pačukstēja. Mekhīzs apsēdās, un Rigers lūdza priekšsēdētāju pasludināt nelielu pārtraukumu. Viņam bija apnikusi visa šī nebeidzamā runāšana, un viņš gribēja klientu pierunāt tomēr atklāt savu alibi.

Tiesnesis piekrita.

Bet gaitenī Mekhīzs saviem aizstāvjiem ļoti enerģiski pateica, ka savu alibi vēl nevarot publiski atklāt.

Abi sacīja — tādā gadījumā izmeklēšana laikam atzīšot, ka aizdomām ir nopietns pamats un ka viņam esot jārēķinās ar apsūdzību slepkavībā. Vaits tomēr gribēja vēlreiz mēģināt ieskaidrot tiesai, ka Sveijere izdarījusi pašnāvību. Rigeram vairs nebija drosmes tam pretoties.

Sēdi atkal turpināja pēc ceturtdaļstundas pārtraukuma.

Mekhīza aizstāvji paziņoja tiesai, ka viņu klients, diemžēl, nevarot atklāt savu atrašanās vietu Sveijeres nāves brīdī. Viņa klusēšanai esot tīri komerciālās dabas iemesls. Tiesnesis šo motivējumu uzklausīja visai vēsi. Tad Vaits paskaidroja — viņš esot pārliecināts, ka Sveijere vispār neesot slepkavības upuris, bet esot pati pret sevi pacēlusi roku. Viņš mēģināšot to tiesai pierādīt.

Vaits izsauca savus lieciniekus un tos nopratināja. Tie bija L-veikalu īpašnieki, kurus viņš lūdza raksturot savus veikalus.

Viņi to darīja. Visi apliecināja, ka viņu stāvoklis esot bezcerīgs. Kāda sieviete teica, ka neesot ko brīnīties, ja viens otrs pakaroties. Sevišķi, kopš pēkšņi apsīkusi preču piegāde, viņi neesot zinājuši, ko iesākt. Vaits pateicās un izsauca Sveijeres kaimiņus no Melberija ielas. Viņš tiem jautāja:

—   Vai jūs kaut ko zināt par nelaiķes Sveijera kundzes darba metodēm?

—  Jā, tik, cik nu kaimiņš var zināt.

—   Vai viņa kā tirgotāja bija ļoti izdarīga?

—   Viņa bija centīga.

—   Vai viņa kārtīgi apgājās ar naudu?

—   Ne visai. Ja kādam bija tukša kabata, viņa preces deva arī tāpat.

—   Tātad viņa nebija kārtīga vārda parastajā izpratnē?

—   Ja kāds viņai parādīja savas saplīsušās zeķes, viņa tam ietieva jaunas. Vajadzēja tikai aiziet pie viņas mitrā laikā.

—   Tātad viņa nebija no tā saucamajām pedantiskajām tirgotājām?

Liecinieks klusēja.

—   Mani kungi, — teica Vaits, — jūs redzat: ja nelaimīgā sieviete tiešām pati būtu devusies nāvē, kā mēs domājam, tad nupat dzirdētā liecība pierādītu, pie kā noved labsirdība un labdarība.

Tiesnesis pasmaidīja.

Pie liecinieku sola pienāca kāda veca sieviete.

—   Pastāstiet, — viņu uzaicināja Vaita kungs, — ko jums nelaiķe stāstīja' par to, kā tikusi pie veikala!

Vecā sieviete tūļīgi šņauca degunu, it kā gribēdama parādīt savu sarkano kabatas lakatiņu.

—   Viņai tas esot tikpat kā uzdāvināts.

—   Man liekas, ka viņa piemaksāja,

—   Loti maz. Daudz taču viņai nebija. Viņas vīrs ir armijā.

—   Bet kaut kas tomēr bija? Un to viņa piemaksāja?

—  Tā viņa vismaz sacīja.

—   Vai viņa jums pateica, cik liela bija šī suma?

—   Laikam kādas astoņpadsmit vai deviņpadsmit mārciņas. Vairāk viņai nekādā ziņā nebija. Noteikti.

—  Bet tik daudz viņai bija. Un to viņa ieguldīja veikalā, vai ne?

—   Bērnu dēļ viņa gribēja, lai dzīvojamā istaba būtu tīrāka. Tas pilnīgi izskatās pēc Sveijeres, ka viņa par kaut ko tādu izdeva savu vienīgo naudu, par kaut ko ārišķīgu, kāda bija viņa pati.

—  Un vai viņa tās zaudētu, šīs astoņpadsmit vai deviņpadsmit mārciņas, ja nesamaksātu preču vai īres dēļ veikals būtu jāatstāj?

—  Tas ir skaidrs. To jūs taču pats varat iedomāties.

—   Ko viņa tad vēl būtu varējusi iesākt?

—  Neko daudz.

Vecā sieviete visu laiku turēja kabatas lakatiņu rokās, it kā kuru katru brīdi gaidīdama šķavas. Tagad viņa to salocīja.

Sēde gausi turpinājās. Noskaidroja atsevišķas detaļas. Nekas jauns vairs netika cilāts. Uz jautājumu, ko viņi zinot par savu veikalu pagrimumu, vairāki veikalu īpašnieki vienprātīgi izteicās: visur esot kritušās cenas. Arī Krestons pārdodot zem pašizmaksas. Tur velti meklēt kādu iemeslu. To noteikt esot tikpat grūti kā atrast iemeslu tam, kāpēc kādu gadu līstot daudz vai maz. Slikti klājies, kad tika pārtraukta piegāde, bet tas laikam esot izskaidrojams ar to, ka lētas preces vairs neesot bijušas sadabūjamas. Mekhīza kungs pats ļoti pūlējies sagādāt preces, jo viņš taču esot bijis tas, kas Sveijeri pamudinājis pieņemt jaunu darbaspēku un taisīt sevišķu reklāmu, kuras dēļ krājumi tik ātri izbeigušies. Bet viņš neko neesot varējis sameklēt, un viņa iepirkšanas sabiedrība to pametusi uz sēkļa.

Beidzot Vaits — Rigers bija kļuvis dīvaini kluss — rezumēja visu, kas varēja pašnāvību padarīt ticamu.

Mazais veikals, kurā Sveijera kundze bija ieguldījusi savus ietaupījumus, nebija glābjams. Tas galu galā deva pietiekamu iemeslu pašnāvībai.

—  Mērijai Sveijerei, mani kungi, — iesaucās advokats, — nebija vajadzīgs nekāds slepkava! Cilvēkam, kam zināmi apstākļi, kādos viņa bija spiesta dzīvot, viņas nāve nav nekāda neatminama mīkla. Kas pazīst šo dzīvi, šo nožēlojamākās sugas sīktirgotājas dzīvi, tam jāatzīst: ja cilvēks spiests dzīvot tādu dzīvi, tad visai viegli var ienākt prātā kādreiz pateikt: jādara gals! Nebija vajadzīga nekāda sevišķa apņēmība, lai aizsviestu projām šo dzīvi. Si parādu sagandētā dzīve bez jebkādām perspektīvām, tāpat kā daudzu citu cilvēku dzīve, vairs nelikās diez cik pievilcīga. Apskatieties šās sievietes mitekli (es tīšām nesaku «dzīvokli»! Arī jūs neiedrošinātos to saukt par dzīvokli)! Paskatieties uz šās sievietes bērniem! Nē, neskatieties uz tiem, tikai nosveriet tos! Piedalieties šādas būtnes ikdienā, tikai nedomājiet, ka viņiem ir ari svētdienas! Un arī šai caurumā viņa vēl i,r apdraudēta! Pie šīm durvīm vēl klaudzina kreditori! Nē, Mērijai Sveijerei nebija vajadzīgs, lai viņu noslepkavo Mekhīza kungs — Mērija, Sveijere pati pret sevi pacēla roku.

Ja gribētu iebilst, ka Sveijere bijusi ļoti dzīvespriecīga, tad uz to varētu atbildēt, ka šo dzīvesprieku viņai laupījis sliktais veikala stāvoklis, varbūt arī personiskas dabas vilšanās, ka Mekhīza kungs nepalīdzēja. Ka viņa par vainīgu uzskatījusi Mekhīza kungu, droši vien ar pilnīgu pārliecību sirdī, tas neesot nekāds brīnums. Mazie; veikalnieki nepārzinot sevišķi labi likumību, kas valdot tirdzniecībā. Kad iestājoties krizes, viņi parasti vienkārši vainojot lielākos uzņēmējus. Ka šie lielie savukārt arī atkarīgi no pilnīgi noteiktiem, likumsakarīgiem ekonomiskas dabas procesiem, kas, starp citu, maz pakļaujoties aprēķiniem, to mazie nenojaušot. Esot vienkārši iestājusies krize, un mazie, vājie uzņēmumi aizejot bojā.

Vollijs viņu pārtrauca tieši tai brīdī, kad Vaitam vairs nebija ko teikt.

Viņam esot atkal jāatkārto savs iepriekšējais jautājums, pēc kura Mekliīza kungs pirms stundas kādu īsu brīdi izrādījis vēlēšanos tomēr atklāt savu interesanto alibi.

Siiijā cirkulējot baumas, ka L-veikalu preču izcelšanās esot visai tumša lieta. Mekhīza kungs, cik viņam zināms, apgalvojot, ka tās nākot no kādas CIS (Centrālās iepirkšanas sabiedrības); vai Mekhīzs vēloties par šo sabiedrību izteikties?

—   Nē, — atbildēja Rigers pēc īsas, klusas sarunas ar Mekhīzu, — to Mekhīza kungs nevēlas.

CIS katrā ziņā esot kārtīgi reģistrēta firma, kuras valdē ietilpstot viens augstākās aristokratijas pārstāvis un divi advokati. Taisnība, pēdējā laikā tā neesot pildījusi savas saistības pret Mekhīza kungu. Tomēr tas skarot tikai viņu un sabiedrību un neattiecoties uz tiesu. Viņš šim jautājumam pieskaroties tikai tāpēc, lai nerastos iespaids, ka Mekhīza kungs pats esot vainojams pie Mērijas Sveijeres saimnieciskā sabrukuma.

Viņa kolēģis Vaits L-veikalu stāvokli raksturojis kā ļoti sliktu. Tas, bez šaubām, pēdējā laikā bijis slikts, tomēr ne Mekhīza kunga, bet gan CIS vainas dēļ, kura pēkšņi pārtraukusi preču piegādi.

Viņš piedāvāja lieciniekus, kas varot apliecināt, ka Mekhīza kungs kritiskajā laikā veikalos, kreklā izmeties, pats darbā pielicis roku!

Arī Mekhīzs vēlreiz lūdza vārdu.

—    Šeit runāja par to, — viņš paskaidroja, — ka Sveijera kundzes dzīve esot bijusi ļoti grūta. Tāpēc neesot izslēgts, ka notikusi pašnāvība. Es te gribētu piezīmēt, ka mēs L-veikalos tiešām aizejam līdz savu iespēju robežai. Nemitīgi cenzdamies kalpot publikai, mēs sev uzliekam ierobežojumus, ko iztur tikai visstiprākie no mums. Mēs pārdodam pārāk lēti. Mūsu peļņa ir tik niecīga, ka paši ciešam trūkumu. Mēs esam varbūt pārāk fanatiski savos centienos dot mazajam pircējam labu mantu par pieejamām cenām. Atklāti atzīšos, ka pēdējās dienās, kad man bija iespēja visu labi pārdomāt, es sev uzstādīju jautājumu, vai mēs to varam izturēt. Varbūt mums tomēr atkal vajadzēs paaugstināt cenas. Jūs varat man mierīgi ticēt, ka manas koleģes nāve mani dziļi satriekusi.

Tiesnesis, vēsi paskatījies uz žurnālistiem, kas cītīgi rakstīja, Mekhīzam vēlreiz jautāja, vai viņš tomēr negribot pateikt savu alibi, un, saņēmis noraidošu atbildi, lika zvērinātajiem stāties pie apspriešanas.

Pēc nepilnām desmit minūtēm viņi atgriezās un pasludināja iznākumu:

Mērija Sveijere, pēc žūrijas domām, esot noslepkavota, un pietiekami pamatotas aizdomas vēršoties pret lieltirgotāju Mekhīzu.

Vakara laikraksti bija pilni ar «Mekhīza» lietu.

Trekniem burtiem iespiestie virsraksti skanēja: Mērijas S v e i j e r e s nāves mīkla tuvojas atrisinājumam. Un: kādā noslēpumainā sabiedrībā atradās lieltirgotājs tai laikā, kad nomira viņa kādreizējā draudzene?

Nākamajā nedēļā pēc prāvas Mekhīzs saņēma ziņu arī par Āronu. Fannija Kraislere pirmo reizi kopš viņa apcietināšanas ieradās cietumā, lai pastāstītu, ka Ārons un Komercbanka pret CĪS izturoties pavisam dīvaini rezervēti.

Apciemojuma laikā Ārons esot kaut ko murminājis par «sakaru starp šās sievietes noslepkavošanu un preču piegādes pārtraukšanu». Raida ielā kādi aizdomīgi tipi, laikam detektivu biroja darbinieki, esot apjautājušies pēc CIS noliktavām.

Vakar viņu ataicinājis 2aks Opers, Komercbankas prezidents, un bez aplinkiem prasījis uzrādīt dokumentus par pēdējām Arona koncernam piegādātajām preču partijām.

Mekhīzs kļuva ļoti drūms. Mazliet padomājis, viņš Fannijai uzdeva gādāt par jauniem dokumentiem un drošības pēc arī iepirkties uz kredita Beļģijā.

Aizejot viņa sacīja:

— Ja tava prāva vēl ievilksies, tad visa tā lieta vairs nav noturama; to tu, cerams, zini!

Par savām personiskajām attiecībām viņi nerunāja.

Bija oktobra pēdējā nedēļa. Pīčema un Mekhīza kunga lietas tuvojās atrisinājumam.

«Skaistā Anna», «Jaunais jūrnieks» un «Optimists», grimēti un ietērpti korsetēs, gaidīja brīdi, kad varēs savas vecās miesas atkal uzticēt okeanam, — «Optimists» ar sajūtu, ka tās ir viņa dzīves pēdējās nedē|as. Pīčems redzēja sayu meitu līgavas plīvurā ar mākleri dodamies pie altara. Mekhīzs viņu redzēja citā stāvoklī un vidē. L-veikali, atmetuši cerības, pieņēmās gudrībā un īstenības izpratnē. Alaklerim Kouksam vairs nebija lemts pierakstīt ar dīvainām zīmēm pārāk daudz savas dienasgrāmatas lappušu. Aktis par sīktirgotājas Mērijas Sveijeres slepkavu bija rakstītas velti un drīz apsīka. Un kareivim Fjūkumbijam bija palikušas vēl apmēram 65 dienas, ko dzīvot.

TREŠĀ GRĀMATA Kas pārticis, tām dzīvē labi iet!

Ir dažiem sirds pie pienākuma sieta, Tie godam cenšas dzīvot gadu skrejā (Tāds cildenums ir bieži minēts dzejā), Šie ļaudis tomēr netiek ne no vietas. Ar sviedriem vaigā, nesakot neko, Tie lepni sausu maizes donu lauž Un, cienot savu bausli septīto, Ka gaļa garšīgāka, nenojauž. Ko dod mums pieticība, — pasakiet! Kas pārticis, tam dzīvē labi iet.

Nemaz nav pejami it visu dienu Pēc zemes labumiem un augļiem plēsties, Tad nomazgāties, ieņemt lāsi vienu Un pēdīgi pie pilna galda sēsties. Jūs raucat pieri: ko nu runāt sāks — Tas cilvēks nav, kas grūti nestrādā . Es atzīšos, ka nedomāju tā, Jo, paldies dievam, esmu vienkāršāks. Mans laimes likums gluži parasts šķiet: Kas pārticis, tam dzīvē labi iet.

Balade par labu dzīvi

Trīspadsmitā nodala

Ultima ratio regis [3]

Uzraksts uz prūšu lielgabaliem

SVARĪGI NOTIKUMI

Pīčema kungu diez vai kāds īpaši būtu ievērojis kopā ar pieciem sešiem citiem veikalniekiem vienā istabā. Tā kā viņš bija spiests sīki jo sīki norēķināties ar katru, kas nāca ar viņu saskarē, tad savai tuvākajai apkārtnei parādījās ar savu noteiktu seju, cieta un grūti piekrāpjama veikalnieka seju. Bet, ja kāds visus uzskata par krāpniekiem, tad tas vēl nekādā ziņā nenozīmē, ka tādam ir pašapziņa. Pīčema kungs nebūt nebija stingra rakstura personība. Lielas, varbūt pārspīlētas bailes no visu cilvēku dzīves apstākļu nepastāvības, dziļi iespiedies priekšstats par to, ka pilsēta, kurā viņš dzīvo (tāpat kā visas citas pilsētas), ir ļauna un nepielūdzama, mudināja viņu ar sevišķu steigu piemēroties visām jaunajām viņa vides prasībām. Londonieši Pīčemu varēja iedomāties tikai kā «Dž. Dž. Pīčema Ubagu apģērbu» īpašnieku, bet viņš būtu ar mieru kurā katrā brīdī atvērt jebkuru citu uzņēmumu, ja tas izrādītos ienesīgāks, ne tik bīstams vai kaut mazliet drošāks pastāvēšanas ilguma ziņā. Viņš bija mazs, sīks, nožēlojama izskata vīrelis, bet arī tas, tā sakot, nebija nekas galīgs. Ja rastos komerciālā konjunktura, kurā maziem, sīkiem nožēlojama izskata cilvēkiem vairs nebūtu nekādu izredžu, mēs Pīčema kungu noteikti redzētu iegrimušu dzi|ās pārdomās, prātojot, kā gan varētu pārvērsties par vidēja auguma optimistisku resnīti. Proti, viņa mazais, sīkais augums un nožēlojamais izskats no viņa puses bija tikai priekšlikums, nesaistošs piedāvājums, ko ikkurā brīdī varēja atsaukt. Sai apstāklī bija kaut kas nožēlojams, bet reizē ar to tas bija arī pamatā visiem viņa ievērojamiem pasākumiem. Viņš pelnījās ar nožēlojamību, arī ar savu paša nožēlojamību. No otras puses, tādas briesmas kā tās, ar kurām viņam tagad bija jāsaskaras cīņā par eksistenci, lika viņa spēkiem neizmērojami izaugt. Kad viņam, no vienas puses, draudēja briesmas zaudēt savu eksistenci un viņu, no otras puses, urdīja izredzes uz lielu pe|ņu, tad viņš nedaudz nedējās pārvērtās par tīģeri, ari ārēji. Tais dienās, kad viņš Kouksa uzdevumā noveda līdz galam TKIS lietas, viņam bija miesīgs un brutāls izskats.

Izmeties kreklā, rokas bikšu kabatās sabāzis, viņš pieņēma Heilu, kas atnāca aizņemties simt mārciņas, ko bija pazaudējis spēlē. Pīčems viņam neiedeva nevienu peniju.

Sabiedrība bija atklātas agonijas stadijā.

Pīčems to pēc sarunas ar Heilu sasauca vēlreiz. Ieradās visi. Citkārt tik klusais Mfins protestēja pret sēdes noturēšanu vannu pirtī. Viņš bija ieradies pirms noliktā laika un pārējos pa vienam aizturēja pie ieejas, vēl uz ielas uztraukts kliegdams, ka viņam šī nekārtība apnikusi. Tā sabiedrības pēdējā sēde notika kādā tuvējā restorānā.

Pīčems ziņoja par Heila izspiešanas manevriem, uzsvēra nepieciešamību piekāpties to priekšā un neslēpa, ka arī uz priekšu esot jārēķinās ar tamlīdzīgiem mēģinājumiem izdabūt naudu. Kas attiecoties uz viņu, Pīčemu, tad viņa pacietības mērs esot izsmelts. Viņš lūdzot pilnvaru, kas pēc nekavējoties uzsākamas galīgas norēķināšanās par to, cik katram jāmaksā, viņam dotu tiesības operāciju novest līdz galam vienam pašam. Viņš galvojot par gludu norisi, ja neviens vairs neiejaukšoties viņa darīšanās.

Priekšlikumu pieņēma.

Noteikto zaudējumu koeficientu iekasēšanu Pīčems veica ar ārkārtīgu stingrību.

No baroneta viņš izplēsa vekseļus, kas to uz visiem laikiem vai vismaz uz dažiem mēnešiem piespieda dalīt amerikānietes gultu. Baroneta pēdējo aizbildinājumu, ka viņš esot homoseksuāls, Pīčems nepieņēma.

īstmens maksāja samērā labprātīgi; viņš to varēja, jo nesen bija paaugstinājis īres savās pilsētas ziemeļdaļas blokmājās, kur lielākoties dzīvoja strādnieki, kam pārkravāšanās uz citu dzīvokli iznāca pārāk dārga.

Mūnu pārsteidzošā kārtā pirms maksāšanas vajadzēja īpaši apstrādāt. Viņš bija bukmeikers, un tikai tad, kad nemitīgi pieaugošs ubagu bars iebruka viņa derību birojā un nostājās Mūna priekšā, daži ar plakatiem «Kas noslēdz derības — tam ir, kam ir — tas var dot!» un «Šeit arī es noslēdzu derības», viņam labpatika iemaksāt 800 mārciņu skaidrā naudā un dot nodrošinājumu par pārējo.

Toties pēdējā brīdī atkrita Krauls.

Kādu priekšpusdienu viņš ieradās Old-Ouk ielā un jautāja pēc Pīčema. Abi kopā iztirzāja Kraula stāvokli. Krauls teica: — Tādā gadījumā man atliek ielaist sev lodi galvā. — Pīčems viņam iedeva Kouksa kantora adresi. Viņam likās, ka Kouksam būs pamācoši redzēt, pie kā novedusi viņa cilvēku spīdzināšana.

Restorānā īpašnieks tai pašā priekšpusdienā ielauzās birojā, kas atradās Sitijā, un pateica mašīnrakstītājai, ka viņam esot noruna ar mākleri un ka viņš gribot to sagaidīt. Viņš gaidīja vairāk nekā divas stundas, bet Koukss neatnāca. Kā vēlāk izrādījās, tas par norunu neko nebija zinājis. Kad meitene gatavojās biroju slēgt, Krauls, kaut ko nesaprotamu murminādams, pagriezās pret sienu, kur stāvēja lietussargu statnis, un iešāva sev lodi mutē. Viņa sieva atrada mājās uz galda vēstuli slēgtā aploksnē ar uzrakstu: «Manai sievai. Atplēšama tikai pulksten astoņos vakarā neatgriešanās gadījumā.»

Vēstulē bija rakstīts: «Mani dārgie, mani izputinājuši nelietīgi noziedznieki. Piedodiet man, es gribēju tikai vislabāko. Alberts Krauls, restorānā īpašnieks.»

Visvairāk grutību beigās radīja Finnijs.

Uzzinājis par Kraula pašnāvību, viņš nolēma nekavējoties operēties, bet Pīčems to vēl laikā saoda un tūliņ aizskrēja uz Finnija dzīvokli, bet Finnijs jau bija aizgājis uz kliniku. Pīčemam gandrīz vajadzēja lietot fizisku spēku, lai no viņa saimniecības vadītājas uzzinātu klinikas adresi. Viņš sastapa tur Finniju pusstundu pirms operācijās.

Pīčema dusmām nebija robežu, bet arī Finnijs izskatījās pavisam zaļš aiz niknuma un tūliņ nolēma atlaist savu saimnieci. Pīčems tā kliedza, ka saskrēja visas klinikas māsas. Viņš pateica virsmāsai:

— Sis cilvēks nesamaksās pat par savu spļaujamtrauku. Viņš vispār ļaujas operēties tikai tādēļ, ka viņam jāizdara lielāki maksājumi. Te, manā krūšu kabatā, ir avīze, kurā rakstīts par restorānā īpašnieka Kraula pašnāvību, kurš gluži tāpat kā šis glaunais kungs gribēja atbrīvoties no savām līguma saistībām. Laikraksti brīnīsies, uz ko ir spējīgs jūsu ķirurgs! Bet var jau arī gadīties, ka tādā kārtā viņš iegūs plašu klienturu no pašnāvnieku aprindām!

Finnijs nespēja turēties pretī tādai nelietībai un samaksāja, pirms viņu aizveda uz operāciju zāli.

Nepilnas nedēļas laikā Pīčems ieguva diezgan precizu priekšstatu par to, kādas sumas varēja izspiest no TKIS.

Kraula gadījums Mekhīzam bija trauksmes signāls.

Fannija viņam atnesa rīta laikrakstus ar ziņu par restorānā īpašnieka pašnāvību maklera Kouksa birojā.

Mekhīzs kopš kāda laika bija Fannijai licis novērot Pīčcmu. Sievastēva operācijā ar transporta kuģiem viņu interesēja arvien vairāk. Pollija viņam bija izstāstījusi tēva atzīšanos, ka viņš Kouksa dēļ esot tuvu bankrotam. Kraula pašnāvība meta zināmu gaismu uz šās operācijās aizkulisēm.

No Pollijas Mekhīzs uzzināja, ka attiecīgajā vakarā Koukss bija ieradies pie viņas tēva un birojā veselu pusstundu bļaustījies. Viņš apvainojis Pīčemu, ka tas pret viņu esot kaut ko uzsācis. Bija skaidri redzams, ka Pīčems un Koukss izcīnīja pašlaik cīņu uz dzīvību un nāvi, tikai nebija noskaidrojams, vai viens pret otru vai abi kopā pret kādu citu.

Ap pusdienas laiku Fannija atnāca vēlreiz. Viņa jau bija aizgājusi uz pašnāvnieka dzīvokli.

Fannija atnesa daudz jaunu ziņu. Kraula atraitne esot neglīta, asarās mirkstoša sieviete, kas neprotot savaldīties. Piecu minušu laikā viņa paspējusi par bijušā restorānā īpašnieka nāvi darīt atbildīgu gan dievu, gan visu pasauli.

Fannija sašutusi pastāstīja, ka atraitne sava vecā tēva klātbūtnē esot kliegusi: — Ko man tagad iesākt ar šo vraku? Arī viņa vecuma apdrošinājums pagalam, un viņš taču jau laiž biksēs!

Mekhīzs kratīja galvu par tādu takta trūkumu. Bet prāts viņam bija ārkārtīgi nemierīgs.

Fannija bija uzzinājusi, ka TKIS, ko tagad acīm redzot vadot Pīčems, atrodoties ļoti grūtā stāvoklī. Liekoties, ka Pīčems pilnīgi esot Kouksa varā, — apmēram tā kā Hotorns tavējā, — viņa piebilda. Vistuvākajā laikā sabiedrībai būšot vajadzīgi lielāki naudas līdzekļi; īstenībā tādi tai esot vajadzīgi jau kopš pāris nedēļām. Pīčems gan, kā liekoties, kaut ko plānojot, kā tikt vaļā no šiem izdevumiem, kuri viņam diez vai esot pa spēkam. Tikai tā varot izskaidrot faktu, ka viņš vēl joprojām neesot izņēmis savu noguldījumu Nacionalajā depozitu bankā.

Mekhīzs zināja, ka Pīčems bija cerējis dabūt atpakaļ savu meitu, lai to izprecinātu māklerim. Tā kā tas neizdevās, viņam tagad droši vien jācieš lieli finansiali zaudējumi. Tāpēc ik brīdi varēja gaidīt viņa apciemojumu Nacionalajā depozitu bankā.

Mekhīzs pats vēl arvien nebija šās bankas direktors, bet formalitātes bija jau gandrīz nokārtotas. Viss bija atkarīgs no tā, vai viņam izdosies iegūt laiku; tagad jāturas pie pūra un jāziedo sieva, vismaz uz kādu laiku. Pollija viņam tad tomēr nebūs zudusi.

Galu galā tā gaidīja no viņa bērnu, tas Polliju saistīs pie viņa.

Viņam bija jāpaveic savs darbs. Vēl tai pašā vakarā viņš ataicināja Pīčema advokātu Volliju un deva piekrišanu šķiršanās ievadīšanai.

Koukss tāpat kā agrāk bieži ciemojās Pīčema mājās; pēdējā laikā viņš pat vienmēr ņēma līdz savu māsu, un abu ģimeņu attiecības nemaz nevarēja būt sirsnīgākas. Kouksa jaunkundze par Pīčama kundzi un tās meitu bija sajūsmā. Vecākās dāmas salonā spēlēja vistu, bet Poliija klusi strādāja pie izšuvuma, kas attēloja lordu Nelsonu Trafalgaras kaujas laikā. Vakarā mākleris atnāca pakaļ savai māsai un uz pāris minūtēm vēl apsēdās pie dāmām. Viņš kā parasti lūdza Pollijai nospēlēt kādu klaviergabalu. To viņa prata ļoti labi. Viņai bija arī jauka balss, un spēlējot atslīdēja atpakaļ tila piedurknes, tā ka kļuva redzamas viņas apaļās rokas.

Vērodams Pollijas klavierspēli, Koukss vēl arvien varēja saprast, kāpēc bija pat domājis viņu apprecēt. Viņai bija ļoti labas īpašības. .

«Vai tas tiešām ir tik svarigi,» viņš ierakstīja savā dienasgrāmatā, «ka meitene tev jau reiz piederējusi? Ko gan nozīmē šī pirmā reize, no kuras visai maz prieka? Gribot negribot jādomā, ka vīrietim piemīt kāds iekšējs kungu instinkts, kas galveno baudu atrod sievietes pakļaušanā, tās uzvarēšanā. Kā gan citādi būtu izskaidrojama šāda vienaldzība pēc tās iegūšanas? Tā ir novērojama pat gadījumos, kur nav notikusi nekāda jaunavības laupīšana! Jeb vai paliesi saimnieciskas dabas apsvērumiem būtu tāda nozīme dvēseles dzīvē? Vai tad tiešām mani iekšēji, sirdi, varētu ietekmēt tas, ka par Polliju Pīčemu kā partiju diez vai būtu vērts nopietni domāt, kad viņas tēvarn ir bijuši tik lieli zaudējumi? Galu galā šos zaudējumus viņam taču nodarīju es… Bet instinkts varbūt nemaz nevaicā, kas tur vainīgs, bet turas pie paša fakta … Lai būtu kā būdams, man no savas puses jākonstatē pilnīga atsvešināšanās.»

Tādas jūtas no Pīčema bija jāslēpj. Koukss tās ari slēpa. Viņa sūtītie neļķu pušķi kļuva lielāki.

Septembra beigās viņš uzzināja, ka Pīčema kunga meita jau kopš pusgada precējusies ar kādu Mekhīzu. Viņš brīnījās, klusēja un glabāja šo ziņu savā sirdī.

Tad nāca Kraula pašnāvība, un Kouksam bija labs oficiāls iegansts būt saīgušam. Un patiešām, viņam tāpēc radās zināmas grūtības. Aiz komerciālām interesēm viņš skaitījās kāda aristokrātiska kluba biedrs un pēc notikuma viņa kantorī bija spiests no tā izstāties. Vēl nepatīkamāk bija tas, ka gadījumā, ja iznāktu atklāts skandals kuģu dēļ, viņa vārdu tagad nesaraujami saistītu ar šo lietu.

Gadījums ar Kraulu deva Kouksam iespēju ignorēt Pīčemu. Bet viņš arī uz priekšu kopā ar māsu apciemoja Pīčema kundzi un Polliju. Tas likās pietiekami, lai Pīčemu nomierinātu attiecībā uz Kouksa nākotnes nodomiem. Kad izcēlās dokeru streiks, abi kopīgajā darbā atkal satuvinājās kā cilvēki.

Pīčems ar dažādām machinacijām bija vairākkārt samazinājis kuģu būvētavas strādnieku algas. Kādā jaukā rītā darbā ieradās vairs tikai pieci strādnieki no apmēram diviem simtiem. Pārējie nostājās pie vārtiem, lai neļautu citiem strādniekiem piedāvāt savus pakalpojumus.

Tas bija nepatīkami, pat bīstami. Varētu, protams, novilcināt kuģu galīgo nodošanu valdībai, aizbildinoties ar streiku. Bet inlimajā noskaņojumā, kas kopīgajās grūtībās arī vēl tagad bija radies abu kompanjonu starpā, Koukss pastāstīja, ka valdības vēlēšanās saņemt no TKIS kuģus karaspēka pārvadāšanai nemaz neesot tik dedzīga. Tās rīcībā atradās pietiekami daudz transporta līdzekļu. Tas bija Heils, kas konstatējis, ka augstākās instances arī neceltu iebildumus pret vēl kādu transporta līdzekļu iegūšanu. Kad līgums bija noslēgts, Heils, galvenokārt lai izvairītos no nepatīkamiem jautājumiem, lika saviem draugiem armijas virspavēlniecībā ierosināt neliela karaspēka transporta sakomplektēšanu jauniegūtajiem kuģiem So karaspēku varēja, protams, pārvadāt arī ar citiem kuģiem, bet drīz bija jānotek termiņam Kouksa orderim uz Sautemptonas rezerves kuģiem, kuriem tomēr vajadzēja palikt sabiedrības rīcībā līdz riskantās operācijās beigām. Uz Heilu vairs it nemaz nevarēja paļauties, un kuru katru dienu bija gaidāmi izspiešanas mēģinājumi. Pīčems darīja visu iespējamo, lai darbs atkal tiktu atjaunots. Viņš pirmām kārtām saistījās ar sabiedriskajām organizācijām, runādams par «strādniecības šantažu tādā brīdī, kad nacija atrodas grūtā stāvoklī». Viņam bija padomā izmantot karaspēku.

Pīčems savās darbnīcās lika steidzami pagatavot uniformas. Viņš vispirms plānoja kara invalidu lielu demonstrāciju pret streikotājiem. Ja vecie kara invalidi aizstāvētu visas nācijās intereses, tam vajadzētu radīt dziļu iespaidu, sevišķi, ja par to rakstītu avīzēs.

Tā noņemdamies, viņš uzzināja no Vollija, ka Mekhīzs tagad tomēr esot ar mieru šķirties. Tagad, likās, bija kritis briesmīgais šķērslis, kas Pīčemu kavēja galīgi iegūt Kouksa labvēlību un tā panākt laimīgu lūzumu liktenīgajā operācijā, kura jau vairāk par gada ceturksni prasīja visus viņa spēkus.

Kad viņa meita, uzzinājusi no tēva mutes par gaidāmo šķiršanos, kliedza viņam acīs: — Es esmu stāvoklī! — Pīčema dusmām nebija robežu.

— Tu tomēr šķirsies, — viņš kliedza pretim. — Tu šķirsies un iesi pie ārsta! Nedomā, ka tevis dēļ sevi izputināšu! Galu galā arī man ir nervi, un es neļaušu sevi mīdīt kājām. Ja jūs pārāk daudz ārdīsities, es likšos gultā, pagriezīšos pret sienu un atmetīšu visam ar roku; tad varēsit iet nabagmājā, jūs salašņas!

Sajās dienās Pīčems neskatījās ne pa labi, ne pa kreisi, kā asinssuns izsekodams pēdas.

Viņš zināja pārāk maz.

Ja viņš būtu nojautis, ka māklerim jau sen zināmas Pollijas liktenīgās precības, ja viņam būtu kaut mazākā jausma par to, kas noticis, kad viņa meita pēdējo reizi bija aizgājusi uz Kouksa dzīvokli, tad rīkotos citādi.

Pollija vēl tai pašā vakarā aizgāja pie vīra uz cietumu.

Viņš tai, protams, tūlīt pateica, ka tas viss esot tikai «formas pēc». Šķiršanās prasot zināmu laiku. Galu galā tikai vajagot uzdot kādu nepatiesu šķiršanās iemeslu, un tad pēdējā brīdi viss vēl esot atsaucams. Bez šķiršanās sūdzības iesniegšanas nevarot iztikt, jo tēvs, kura varā viņš atrodoties, uz viņu izdarot pārāk stipru spiedienu.

— Viņš mani var likt pakārt un to arī darīs, tu taču viņu pazīsti!

Pollija tūliņ pateica, ka tādā gadījumā viņai vajagot iet pie ārsta, lai likvidētu bērnu. Viņa uztraukumā atzinusies, ka esot stāvoklī.

Mekhīzs nobijās. Ar to viņš nebija rēķinājies. Aizsmakušā balsī, sievai acīs neskatīdamies, viņš teica, ka tas, protams, neesot iespējams un ka savu bērnu ziedot viņš nevarot, vismaz kamēr nebūšot ārkārtīga nepieciešamība.

Kad Pollija noraudājusies aizgāja, Mekhīzs savā kamerā tiešām par šo lietu domāja līdz vēlai naktij. Viņam bija ģimenes jūtas, un viņš tā priecājās par gaidāmo dēlu. Sāpīgā saviļņojumā domādams par to, viņš pirms aizmigšanas sāka ticēt, ka tieši doma par mazo dēlu pamudinājusi viņu uzsākt komerciālās operācijās.

«Ak,» Mekhīzs prātoja, «ko līdz visas šis mokas, ja mums pēkšņi var pienākt gals un nav neviena, kas tacl visu to pārņem? Ķāpēc es sēžu šai kamerā, ja ne sava bērna dēļ? Kur tad es smeltos spēku, lai visu to pārvarētu? Viņa mazo rociņu saņēmis savējā, es staigāšu ar viņu pa veikaliem, kas kādreiz piederēs viņam, un teikšu: «Mans dēls, tas ir prasījis daudz pūļu un centības, neaizmirsti to! Par to, lai tas viss fev būtu, tavs tēvs ir lējis savas asinis. Viņš nav strādājis tikai sevis dēļ; viņš neprasa nekādu pateicību, nē, to viņš nedara. Bet viņš tomēr tev to saka, lai tu redzētu, ka mūs, tavu tēvu un tevi, daudz kas saista. Tavs tēvs nomirs, kad būs pienākusi viņa pēdējā stunda. Tad tu turpināsi darbu, atcerēdamies viņu, kas tavā labā… jā gan, tavā labā strādāja.» Tā es viņam pateikšu, un viņš to sapratīs. Es viņu nosaukšu par Diku.»

Pollijas paziņojums uz viņu tiešām bija atstājis lielu iespaidu. Tikai otrā dienā pusdienu laikā viņš lika Pollijai pateikt, lai tā tomēr ejot pie ārsta, tas esot vajadzīgs. Viņš rēķinājās ar to, ka Pollija, cik vien ilgi iespējams, vilcināsies, vismaz divas vai trīs dienas. Līdz tam viņš cerēja kaut ko panākt, kas operāciju aizkavētu. Bet tai katrā ziņā vajadzēja ar operāciju rēķināties, un nekādā gadījumā tā nedrīkstēja dot tēvam iemeslu kļūt aizdomīgam.

Mekhīzs tiešām nevarēja atteikties no atelpas, ko, piekrizdams laulības šķiršanai, bija sev sagādājis, lai spētu Nacionalajai depozitu bankai dot izšķirošo triecienu.

Viņš atkal skubināja Hotornu un Milleru paātrināt bankas reorganizāciju.

Viņiem papriekšu vajadzēja pusstundu gaidīt uzgaidāmajā istabā. Mekhīzs to bija tā noteicis. Ārkārtīgi nomākti viņi sēdēja starp cietumnieku tuviniekiem — abu dzimumu personām, kas bija vai nu norūpējušās, vai paklīdušas, vai arī norūpējušās un paklīdušas.

Mekhīzs viņiem uzkliedza, ka viss velkoties pārāk ilgi; viņš nevarot saprast, kādēļ viņam tik ilgi esot jāgaida, lai varētu iestāties pilnīgi koruptā uzņēmumā.

Tad viņš ar tiem pārrunāja Krestona jautājumu.

Krestons bija sarīkojis izpārdošanu bez jauniem kreditiem. Viņš vēl joprojām brīnījās par konkurenci, kas izpirkuši visas viņa preces. Cenas gan bijušas stipri zem vidējā līmeņa. Viņam sagādāja raizes Ārona un L-veikalu ar lielu troksni izsludinātā reklāmās nedēļa, ko publika ļoti gaidīja. Par to, ka Mekhīzs gatavojas pārņemt banku, viņš vēl neko nezināja.

Tad Mekhīzs lika viņam paziņot, ka dažas preču partijas, ko viņš pārdevis savā reklāmās nedēļā, esot aizdomīgas. Uz tām varot attiecināt Birmingemā nozagtu preču aprakstu. Viņš lūdzot piestādīt pirkšanas dokumentus.

Drīz ieradās Krestons.

Viņš bija metru deviņdesmit centimetrus garš kalsns kungs, kam bija antipatija pret gaļas ēdieniem, garīdzniekiem un I. Āronu. Viņš likās |oti nobijies.

— Krestona kungs, — Mekhīzs viņu pieņēma ļotī rezervēti, — jūs atvedis pie manis nepatīkams gadījums. Man jums jāsaka, es neticēju savām ausīm, kad dzirdēju, ka jūsu izpārdošanas laikā publikai pārdoti lielāki nezināmas izcelšanās posteņi. Es ceru, ka jums ir dokumenti.

Krestona kungam dokumentu nebija.

Attiecīgos posteņus viņš bija nopircis, tāpēc ka tie bija lēti un viņam pēc asās konkurences cīņas vajadzēja preces. Dokumentus viņš nebija saņēmis. Krestons izskatījās tā, it kā pret savu dziļāko pārliecību būtu apēdis tikko ceptu kotleti un ticis pieķerts.

Mekhīzs ar viņu rīkojās stingri. Svinīgā balsī viņš runāja par godīgumu konkurences cīņā un par likuma gudrību, kurš zagtas mantas slēpēju un tālākpārdevēju soda tāpat kā zagli. Ja viņš, Mekhīzs, tagad savā reklāmās nedēļā attiecīgos posteņus pārdošot, tad viņam esot dokumenti, proti, Krestona kvītis, bet Krestonam dokumentu neesot. Tad Mekhīzs Krestonam strupi un brutāli paskaidroja, ka tuvākajā laikā kļūšot par Nacionalās depozitu bankas direktoru. Pēc tam viņš tam nosauca noteikumus, ar kādiem Krestona veikali varot iestāties Mekhīza kunga vadītajā apvienībā, ko ar precēm apgādāšot CIS.

Garais Krestona kungs jutās pavisam satriekts, uzzinājis, ka konkurents iestājies bankā, no kuras viņš bija pilnīgi atkarīgs. Savu stāvokli viņš aptvēra visai ātri.

Kungi lika cietumsargam atnest papīru un zīmuļus, rakstīja skaitļus un ar cigāriem rādīja uz tiem. Pie kameras sienas Mekhīzs bija piestiprinājis zili zaļu Londonas plānu; visu laiku kūpinādams stiprus importa cigārus, viņš ar treknu sarkanu svītru apvilka noteiktus pilsētas kvartalus, pasvītroja laukumu nosaukumus, pārklāja visu pilsētu un tās priekšpilsētas ar komplicētu līniju schemu. Tā bija KL (Krestona un Lēto) veikalu sadales schema.

Dažus no Krestona veikaliem vajadzēja slēgt, apvienot, pārvērst skaidrā naudā. Mekhīzs tos ar savu sarkano zīmuli neželīgi iznīcināja. Viņa bankai bija vajadzīga «to» nauda.

—   Neaizmirstiet, — Mekhīzs teica Krestonam, — ka banka pieder bērnam! Šis kapitals līdz šim ticis bezatbildīgi šķiests pa kreisi un pa labi. Arī citi kapitali jau ir aiztikti. Tam jādara gals. Man jābūt spējīgam nest atbildību nepilngadīgās īpašnieces priekšā. Es neesmu sentimentāls, tomēr negribu, lai par mani saka, ka es aplaupu bērnus. Bērni ir Anglijas nākotne, to mēs nevienu brīdi neaizmirsīsim.

Cenas pamazām atkal būšot jāpaaugstina. Reklāmās esot jāievieš vārdiņš «kvalitate».

Mekhīzs Fannijai attēloja sarunu ar Krestonu un raksturoja viņu pašu.

—   Tas savā ziņā bija mēms dialogs mūsu starpā. Es viņam jautāju: «Vai jūs varat atbildēt par to, ko esat darījis?» Viņš bez kavēšanās teica: «Nē.» — «Ak tā, jūs nevēlaties aizstāvēt savu patstāvību — par katru cenu?» es viņam jautāju tālāk. «Par katru cenu ne,» viņš sacīja. «Tātad, jūs labāk gribat atzīties par uzvarētu un noliekt savu galvu zem manas kājas?» — «Jā gan,» bija viņa atbilde, «tas iznāk lētāk.» Viņš nav no tiem, ko sauc par liela vēriena raksturiem. Viņš ir gluži prātīgs. Ķ(ūt par personību — tas mūsu dienās maz ko dod.

Mekhīzam atkal bija jāsāpina Millers un Ilotorns. Viņš teica, ka esot spiests prasīt no Millera, lai tas paraksta paskaidrojumu, ka uz paša atbildību, arī Hotornam nezinot, spekulācijās nolūkos esot aizticis Pīčema noguldījumus. Pati banka nedrīkstot tikt kompromitēta.

Millers pilnīgi sabruka. Viņš nolieca savu veco galvu pret krēsla atzveltni un raudāja. Tad saņēmās, piecēlās un klusas cieņas pilns teica:

—   To es nevaru, Mekhīza kungs. Es nekad nevarētu parakstīt, ka esmu bankai uzticētu naudu ļaunprātīgi izmantojis spekulācijām. Vai jūs zināt, kas tas ir: uzticēts? Jūs savu sūri nopelnīto naudu nodevāt manās rokās. Jūs teicāt: «Millera kungs, te ir mans kapitals, viss, kas man pieder. Es to nododu jūsu uzticamajās rokās. Paņemiet to un rīkojieties ar to pēc labakās sirdsapziņas! Es jums uzticos! Es esmu goda vīrs, un jūs esat goda vīrs.» Un tagad man jāsaka: naudas nav. Es vēl esmu te, bet naudas nav. Nekad! Klausieties, Mekhīza kungs, to es nekad nevarēšu pateikt.

—   Bet jūs taču esat te, un naudas taču nav!

—   Jā, — sacīja Millera kungs un apsēdās ar tādu sejas izteiksmi, kāda mēdz būt bērniem, kad tie ir izbrīnījušies.

Kad viņi, nerunādami vairs ne vārda, vēl bija sēdējuši vairāk nekā piecas minūtes, viņš izgāja laukā, nemitīgi kratīdams galvu un kaut ko murminādams.

Divas stundas vēlāk vecais Hotorns atnesa prasīto rakstu.

To bija parakstījis Millers — lieliem un viegli salasāmiem burtiem, it kā tos būtu rakstījis skolnieks.

Hotorns ar aizkustinājumu balsī vēl palūdza Mekhīzam, lai tas pagaidām atļaujot Milleram palikt pie sava rakstāmgalda bankā — protams, bez atalgojuma, — jo vecais vīrs nezinot, ko teikt sievai un kaimiņiem. Mekhīzs šo lūgumu ievēroja.

Tai pašā dienā Mekhīzs iestājās Nacionalajā depozitu bankā.

Ar to viņam it kā akmens novēlās no sirds. Tagad Āroni un Operi drīkstēja zināt, ka CIS priekšsēdētāja vārds bija Mekhīzs, jo tagad arī Nacionalās depozitu bankas direktora vārds bija Mekhīzs. Un arī Krestona veikalu partnera vārds bija Mekhīzs.

Pollija pēc pusdienām aizgāja pie Kraula kundzes. Viņu sūtīja tēvs. Pollija tam jau sen palīdzēja nabagu kuratora darbā. Kraula kundze bija ļoti aizkustināta par Pollijas atnesto groziņu ar ēdamo un pudeli ābolu vīna. Viņa ļoti žēlojās par TKIS, kas bija likusi apķīlāt visas mēbeles, kuras tai nebija «nepieciešami» vajadzīgas, un par savu tēvu, kas melancholiski klausījās.

—   Ko man tagad iesākt ar šo veci, — Kraula kundze žēlojās, — ar viņu ir grūtāk nekā ar bērniem, tie vismaz neķēzās istabā. Tagad mans vīrs spekulācijās zaudējis tēva pensiju un mums vispār nekā vairs nav.

—  Ja jūs spētu vismaz kaut ko sadabūt, Kraula kundze, — Poliija līdzjūtīgi teica, — tad es varbūt varētu savu vīru pierunāt, lai viņš jums uztic kādu no saviem mazajiem L-veikaliem. Tad jūs vismaz būtu patstāvīga, savs kungs. Bet arī tur sākumā ir vajadzīgs neliels kapitals.

Poliija pret Kraula kundzi bija ļoti laipna. Drūmā istaba kļuva gaišāka, kamēr viņa tur sēdēja, smaidīdama un tukšo groziņu klēpī turēdama.

Kraula kundze vilcinājās. Viņas gurdais skatiens, neapstādamies pie vecā vīra, pārslīdēja pār nožēlojamām mēbelēm. Tad viņa pēkšņi sacīja:

—  Viena iespēja man vēl būtu. Viņam ir māsa, tā varbūt varētu tādā pilnīgi drošā pasākumā ieguldīt nelielu sumu — vairāk viņai arī nav…

Un vaicāja, pievērsdamās vecajam vīram:

—   Ko tu par to domā?

Vecais neatbildēja. Viņš laikam nekā nebija sapratis. Likās, ka viņam galvā vairs viss nav kārtībā.

Abas sievietes vēl pāris minūtes pārrunāja šo jautājumu. Kad Poliija piecēlās, viņa noteikti apsolīja palūgt vīram, lai tas Kraula kundzei uztic veikalu. Tiesa, jau uz kāpnēm viņa atkal to aizmirsa. Viņa visur gribēja būt iemīļota — tā bija viņas kaislība.

Kad Poliija pārnāca mājās, viņu iesauca tēva kantorī. Viņš tai skopiem vārdiem paziņoja, ka tās vīrs devis piekrišanu abortam. Tas esot atsūtījis kādu Gruču, kas šo paziņojumu nodevis tieši viņam. Viņai pašai esot atsūtīta zīmīte, kas atrodoties viņas istabā uz galda.

Poliija izlasīja šo zīmīti un bija dziļi satriekta. Vai Mekām viņa dēls tik maz nozīmēja? Viņa acīs tas taču bija paša dēls, jo par Smailsu viņš nekā nezināja! Tas bija pretīgi! Viņa uztraukumā pateica mātei, ka vēl tai pašā pēcpusdienā iešot pie ārsta — viņa zinot kādu, tas maksājot piecpadsmit mārciņas.

Pīčema kundze gribēja vispirms izmēģināt chininu.

Pirmajā dienā Poliija ieņēma trīs tabletes, otrajā — četras un tā joprojām līdz septiņām. Vairāk nedrīkstēja, bet nedrīkstēja arī šo draņķi izspļaut un pārtraukt tablešu lietošanu, kad uznāca džinkstēšana ausīs, sirds klauvēs un nelabums.

Tad Pīčema kundze uzzināja, ka tas vairs nebija pirmais mēnesis; tādējādi vienīgā iespēja palika ārsts.

Viņas aizgāja pie tā tūliņ pēc tējas. Ārsts likās Firziķi vairs nepazīstam; viņa prakse laikam bija pārāk liela. Bez tam viņš šoreiz runāja ar māti, un pacienti viņam bija tie, ar kuriem viņš runāja par honorāru. Viņš sēdēja starp saviem ieročiem, braucīja savu skaisto, mīksto bārdu, kas nebija gluži brīva no baktērijām, un teica:

—   Cienītā kundze, es jums taču drīkstu aizrādīt, ka tas, ko jūs vēlaties, nesaskan ar likumu.

Viņš tā prata modulēt balsi, ka minētā nesaskaņa pārvērtās par kaut ko līdzīgu debesu mūzikai. Bet Pīčema kundze viņu sausi pārtrauca, teikdama:

—  Jā, es zinu, tas maksā piecpadsmit mārciņu.

Trīsdesmit pie vīra sāniem pavadītie gadi un bagātīgā reibinošu dzērienu lietošana viņai bija iemācījuši pazīt cilvēkus.

—   Runa nav par piecpadsmit mārciņām — starp citu, nezinu, kāpēc jūs minat tieši šādu sumu, operācijā maksā mazliet vairāk, — svinīgā balsī noraidoši sacīja ārsts, — bet tas ir sirdsapziņas jautājums.

—  Jūs sakāt, operācijā maksā vairāk? Cik tad? — vaicāja Pīčema kundze.

—   Nu, teiksim, divdesmit piecas mārciņas, cienītā kundze, bet vispirms jums jāizšķir grūtais jautājums, vai jūs tiešām gribat iznīcināt dīgstošu dzīvību, tas ir, vai tā tiešām ir absolūta, neizbēgama nepieciešamība, kā, piemēram, manām nabagajām pacientēm, kuras vienkārši nevar uzturēt bērnus, — tas gan operāciju kā tādu neattaisno, bet no cilvēciskā viedokļa to tomēr padara saprotamu, vai ne?

Pīčema kundze vērīgi paskatījās uz viņu. Tad sacīja:

—   Tieši par tādu nepieciešamību ir runa, daktera kungs.

—   Tad tā, protams, ir cita lieta, — teica ārsts un, lā kā Pičema kundze un viņas meita bija piecēlušās, piebilda: — Es jūs palūgšu atnākt rīt pēcpusdienā pulksten trijos. Honorārs samaksājams uzreiz, lai jums uz mājām netiktu piesūtīti nekādi rēķini, cienītā kundze. Uz redzēšanos!

Abas sievietes iegāja kādā konditorejā ēst kūkas. Bija vēl par agru, lai dotos mājās, un viņas aizgāja uz kino.

Tas bija viens no tiem mazajiem, nabadzīgajiem kinoteātriem, kur filmas izrādīja nepārtraukti. Tam bija gara dvieļa forma. Ekrāns bija pavisam maziņš. Pār kadriem līņāja nemitīgs lietus, un cilvēki kustējās, it kā tiem būtu Vita deja.

Izrādīja filmu «Māt, tavs bērns tevi saucf».

Sākumā kāda smalka, vēl jauna dāma ģērbās vakara viesībām. Ar apteksnes palīdzību viņa aplika metru garu korseti un iekāra kaklā un ausīs pāris mārciņu smagus dimantus. Dāma apbrīnoja sevi sienas spogulī un tad iegāja pie sava bērna, kas atradās gultiņā. Tā bija apmēram trīs gadus veca meitenīte, kas pašreiz gulēja slima. Ārsts, nopietns, bārdains vīrs, stāvēja pie gultiņas un taustīja bērnam pulsu. Viņš jaunajai mātei pateica dažus, kā likās, ļoti nopietnus vārdus, bet tā vieglprātīgi iesmējās, bērnu tikai ātri apkampa un izspurdza ārā.

Ejas vidū stāvēja komentētājs, resns kungs.

—   Vieglprātība un baudkāre, — viņš teica mazliet skarbā basā, — liek jaunajai mātei atstāt savu grūti slimo bērnu, lai mestos skaļās izpriecās.

Tagad bija redzams ārkārtīgi lepni un grezni iekārtots salons, kurā prāvāka sabiedrība nodevās deju priekiem.

—   Augstākā sabiedrība izpriecu skurbumā, — vienlaikus paskaidroja bass.

Ienāca jaunā māte. Viņu pieteica sulainis, tērpies biksēs līdz ceļgaliem. Kungi uzlēca kājās. Tika pasūtīts šampanietis. Jaunā māte sēdēja uz mīksta samta dīvana starp diviem kavalieriem. Šad un tad viņa piecēlās, lai dejotu, un lidoja no rokas rokā.

—   Nemanot aizsteidzas stundas, — komentētājs informēja publiku.

Tad atkal rādīja bērnistabu mājās. Mazajai acīm redzami klājās daudz sliktāk. Meitenīte piecēlās gultiņā sēdus, izstiepa rociņas pēc māmiņas un pēkšņi atkrita atpakaļ.

—   Ak, — tfeica bass, — viņa mirst, ak, viņa slīgst atpakaļ! Viņa ir mirusi!

Atkal bija redzama balles zāle. Māte, atliekusi galvu, pašlaik tukšoja šampanieša glāzi. Pēkšņi salona dibensiena kļuva caurspīdīga; parādījās bērnistaba; mazā mirusī meitenīte, kas tāpat izskatījās caurspīdīga, lēnām cēlās savā gultiņā augšā, kamēr stāvēja pavisam taisna. Tai pie pleciem redzēja spārniņus, jo tagad tā bija eņģelītis. Viņa aizlaidās pie savas jaunās mātes uz balles zāli, tas ir, izlidoja no salona dibensienas un atlaidās pie marmora galda, pie kura uzdzīvodama sēdēja vieglprātīgā, savu pienākumu aizmirsusi māte; tieši pie galda meitenīte nolaidās zemē un izgaisa.

—   Sajā vizijā, — dārdēja bass, — šausmu pārņemtā māte redz savu bērnu jau mirušu. Kā eņģelītis, ak, tik aizkustinoši, tas no viņas šķiras uz mūžu!

Jaunā māte noģība. Pēc tam to vēl pāris sekundes redzēja garderobē. — Ak, kaut nebūtu par vēlu! — visa drebēdama, čukst nelaimīgā un uzmet sev kaut ko uz pleciem.

Tad atkal parādījās bērnistaba, un māte ieskrēja tajā. Viņa noslīga pie gultiņas ceļos, apkampa mirušo meitiņu un lauzīja rokas. Visi centās viņu mierināt, bet viņa acīm redzot nespēja apslāpēt sāpes un sirdsapziņas pārmetumus.

Bass beidza no asarām aizsmakušā balsī:

—   Par vēlu, par vēlu! Laime zudusi! Nedz sāpes, nedz nožēla tev vairs to neatdos!

Abas sievietes izrādes laikā aizgrābtas sēdēja skatītāju vidū. Viņas pie kases bija nopirkušas šokolādi, bet jau tūlīt pēc melodrāmās sākuma visu apēdušas. Filma viņas aizrāva.

Kad mazā, vieglprātīgās mātes pamestā meitenīte vientuļi nomira, Pollija juta krūtīs smeldzošas sāpes. Viņa tumsā tvēra pēc mātes rokas; abām sievietēm bija asaras acīs, kad mirusī gaišsprogainā meitenīte, izstiepusi rociņas, iclidinājās balles zālē. Sā mākslas darba dziļi aizkustinātas, viņas atstāja kinoteātri.

—   Es tevi rit pēcpusdienā uz turieni nevedīšu! — Pīčema kundze uz ielas teica klusinātā balsī. Arī Pollija vairs nevarēja saprast, ka bija gribējusi savu bērnu ziedot. Vai tad viņa nelīdzinājās vieglprātīgajai mātei balles zālē?

Tikai naktī abas sievietes attapās no mākslas iedarbības. Pīčema kundze kokvilnas zeķēs ienāca Pollijas istabā un, apsēdusies uz gultas malas, sacīja:

—   Tu rīt pusdienās neko nedrīksti ēst. Citādi tev pēc narkozes būs jāvemj.

Pollijai visu nakti rādījās ārsta ieroču kolekcija.

Pīčema kungs bija ļoti aizņemts.

Viņš tai vakarā pieņēma advokatu Vaitu un Fanniju Kraisleri. Pīčems prasīja, lai znots nekavējoties nosauc sievieti, kas tiesā apzvērēs laulības pārkāpšanu. Viņš nedrīkstēja riskēt.

Mekhīzs bija ieteicis kādu meiteni no Leksera kundzes atklātā nama Tanbridžā, un resnais Vaits to aizveda uz Old-Ouk ielu. Viņa izteicās joti vaļsirdīgi, bet Pīčema kungam tas nepatika, un viņš šo liecinieci noraidīja, sacīdams, ka nekādā gadījumā nedomājot savu meitu visas pasaules priekšā tā pazemot; patiesībā viņš laikam baidījās, ka tiesa varētu prostitūtas liecību apstrīdēt.

Mekhīzam uznāca dusmu lēkme.

— Ar cik sievietēm man, pēc mana sievastēva domām, galu galā vēl bija jāuztur dzimumattiecības? — viņš kliedza.

Tad viņš tomēr piekrita Fannijas Kraisleres nosaukšanai. Mekhīzs gan tagad bija bankas direktors, bet Pīčema bankrots viņam vēl aizvien nebija vēlams: viņš to uzskatīja par klientu. Ja šis klients varētu tikt ar savu pretinieku galā, neizņemot naudu no bankas, tas būtu tai daudz izdevīgāk.

Doma šķirties pa īstam no Pollijas šais dienās Mekhīzam ne vienreiz vien iešāvās prātā. Sarunā ar Gruču, ar ko viņš, netaktisks kā vienmēr, pārrunāja

Fannijas Kraisleres uzdošanu par liecinieci, Mekhīzs izteicās šādi:

—   Ir iespējami notikumi, kas mani varētu izšķirt ar sievu. No manas puses tādā gadījumā attiecību pārtraukšana būtu visprātīgākais, bet, ja es tagad atzīstos sakaros ar Fanniju, tad tas nekādā ziņā vēl nenozīmē attiecību pārtraukšanu ar sievu. Kā nekā Pollija no manis ir stāvoklī, un tādos apstākļos viņa nedrīkst ļauties jebkuram garastāvoklim un aizskriet projām katra sīkuma dēĻ Tikai loti nopietni iemesli varētu sievieti šādā stāvoklī pamudināt atteikties no vīra. Tā ir grūtniecības priekšrocība. Tad viņas redz, ko viņām nozīmē virs. Daba, Gruč, ir viltīga, tā panāk visu, ko vēlas.

Gručs saknupis sēdēja uz matrača, pīpēja un lēnām māja ar galvu.

—  Ir tikai viens gadījums, kur mana sieva to varētu pret mani izmantot, — Mekhīzs domīgi turpināja. — Tas būtu tad, ja viņa tiešām atteiktos no sava vēl nedzimušā bērna. Bet no viņas puses tas būtu tāds cinisms, ka man tad arī būtu vienalga, ja mēs izšķirtos pavisam. Es viņai devu iespēju pašai izlemt šo jautājumu. Es nekā neteicu ne par, ne pret. Ar to es jāvu viņai noprast, ka viss atkarīgs no viņas. Tas viņai ir nopietns pārbaudījums, pamatīgs pārbaudījums. Es, atklāti sakot, nezinu, kā viņa to izturēs. Es pat nezinu, vai viss jau nav izšķiries. Šobrīd es nezinu, vai viņai bērns vēl ir zem sirds vai nav. Es tīšuprāt nejautāju, izliekos, it kā mani tas nemaz neinteresē. Bet pienāks laiks, kad es prasīšu: kur ir tavs bērns? Kā tu pret viņu esi izturējusies? Vai viņš tev nozīmēja tik daudz, ka tur neparko negribēji no viņa šķirties, vai ari tā nebija? Sis mirklis izšķirs visu.

Gručs atkal pamāja ar galvu, un Mekhīzs šai brīdī tiešām ticēja tam, ko runāja. Tas bija pilnīgi viņa dabā — vispirms dot kategoriskus rīkojumus un tad bez žēlastības uzbrukt tiem, kas tos izpildīja. Tagad Vaits aizveda Fanniju Kraisleri pie Pīčema. Tas pieņēma abus savā mazajā birojā, stāvēdams kājās.

Fannija izturējās ļoti nepiespiesti un kā vienmēr atstāja dāmas iespaidu. Viņa sacīja, ka gribot Mekhīza kungam izpalīdzēt, jo esot pilnīgi brīva un par ļaužu valodām neraizējoties.

—   Pagaidiet! — Pīčems viņu strupi pārtrauca.

—   Vai man tas jāsaprot tā, ka jūs gribat nepatiesi zvērēt, lai Mekhīza kungam izdarītu pakalpojumu? Ar to mums nekādā ziņā nebūtu līdzēts.

Fannija pārsteigta paskatījās uz advokātu, kas stīvu skatienu apmulsis raudzījās trūcīgās istabas kaktā.

—   Jūs domājat, — teica Fannija — viņa vienīgā no visiem trim sēdēja un tagad aizdedza cigareti,

—   lai es jums saku, vai ar jūsu znotu tiešām esmu gulējusi?

—   Tieši tā, — apstiprināja Pīčema kungs.

Viņa iesmējās, bet tas neatstāja nepatīkamu iespaidu. Tad griezās pie Vaita:

—   Es nezinu, vai Mekhīza kungam tas būs pa prātam, Vait, ja es runāšu par tādām lietām.

Fannija tīšuprāt uzrunā izlaida vārdu «kungs», lai parādītu, ka sabiedriski stāv uz vienas pakāpes ar Vaitu, tas ir, ka tā arī pieder pie viņa klientiem.

—   Vai tas Mekhīza kungam būs pa prātam vai ne, — Pīčems saniknots teica, — katrā ziņā man tas ir jāzina. Un arī manai sievai tas ir jāzina, ja jums nekas nav pretī. Tas nav nekāds joks.

Viņš atvēra dzelzs durvis un skaļi sauca savu sievu.

Pīčema kundze acīm redzot neatradās nekur tālu projām, jo bija tūlīt klāt. Rokas uz vēdera salikusi, viņa ziņkārīgi lūkojās apmeklētājā. Viņa nebija nekāda dāma.

—   Tā ir Kraislera jaunkundze, — Pīčems stādīja sievai priekšā dāmu, kas cigarešu iemuti tūliņ nolika nost, bet atstāja vienu kāju pārliktu pār otru un vēl joprojām nenoteikti smaidīja. — Kraislera jaunkundze atnākusi man pateikt, ka viņa ar Mekhīza kungu līdz pat pēdējam laikam, tātad arī pēc viņa apprecēšanās, uzturējusi intimas attiecības. Tā taču ir?

—   Pilnīgi pareizi, — sacīja Kraislera jaunkundze pavisam nopietni. Un aiz pieklājības pret svešo sievieti viegli piemetināja: — Es pārzinu kādu no Mekhīza kunga veikaliem un pastāvīgi strādāju ar viņu kopā.

Tad viņa piecēlās, ielika cigarešu iemuti somā, pamāja ar galvu un izgāja ārā. Vaits, neveikli smaidīdams, atvēra tai durvis.

Tonakt Pīčems pirmo reizi pēc daudziem mēnešiem mierīgi gulēja.

Otrā rītā vajadzēja notikt izšķīrējai sarunai ar Kouksu. Viņš tam gribēja atzīties Pollijas pārkāpumā un vienlaikus parādīt Mekhīza piekrišanu ievadīt šķir Š'anos. Sautemptonas kuģi nebija jāpērk; atskaitot Pīčema daļu, visa nauda bija savākta.

Bet no rīta, kad viņš pašlaik skuvās, lai dotos pie Kouksa, tas ieskrēja pie viņa, vicinādams vēstuli un kliegdams:

—  Kungs! Ko jūs ar mani darāt? Jūs cenšaties iestāstīt, lai es precu jūsu meitu. Mēnešiem ilgi jūs man liekat ar viņu tikties. Tādā kārtā jūs nodrošināt sev īpašu stāvokli mūsu darījumā un neļaujat man pret jums rīkoties tāpat kā pret pārējiem krāpniekiem, pie kuriem piederat. Šorīt es uzzinu, ka jūsu meita sen precējusies, ka tā ievadījusi šķiršanās prāvu un viņas vīrs esot noziedznieks, kas sēžot cietumā. Vai jūs esat traks, mans kungs?

Pīčems putām klātu seju, roku ar bārdas nazi pacēlis, stāvēja mazā spoguļa priekšā, ko bija pakāris pie palodzes roktura. Bikšturi vilkās pa zemi. Viņš dobji ievaidējās.

—  Vai tā ir jūsu atbilde, kungs? — Koukss ledaini turpināja. — Vai nekas cits jums nav sakāms? Jūs tikai rūcat? Jums ir drosme, cienītais kungs!

Pīčems nolaida nazi. Viņam bija vulgārā seja, bet tagad tajā atspoguļojās tik lielas sāpes, ka tā izskatījās gandrīz patīkama.

—  Kouks, — viņš dobji teica, — Kouks! Kā jūs varat tā runāt!

Un sāpju izteiksme bija tik īsta, ka Koukss vairs pateica tikai pašu nepieciešamāko.

—  Jūs divu stundu laikā, divu stundu laikā nodosit naudu Transporta kuģu izmantošanas sabiedrībai, un proti, manā birojā, un pēc tam vairs nerādīsities, citādi pēc piecām stundām sēdēsit cietumā pie sava lieliskā znota kunga!

Izslējies taisns, viņš izgāja ārā un uzskrēja virsū Pollijai un viņas mātei, kas bija atsteigušās, dzirdot šo troksni. Ejot viņām garām, Koukss asi teica:

—   Labdien, Mekhīza kundze!

Pīčema kundze tūliņ devās uz kantori. Ieraudzījusi savu vīru bālu kā līķi stāvam pie loga, viņa visu saprata.

—  Ar ārstu mēs vēl mazliet uzgaidīsim, Pollij, — viņa sacīja meitai pusstundu vēlāk.

Pīčems jutās satriekts. Viņš bija tik noteikti rēķinājies ar maklera iekāri. Tā viņam, puritānim, šķita tik droša tāpēc, ka likās pārāk neķītra. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka Koukss materialās intereses ziedos savai miesas kārībai, un to tāpēc nicināja. Pīčems bija novērtējis mākleri pārāk zemu …

Pēc Kouksa šacha gājiena notikumi attīstījās ļoti strauji. Kad Pīčems, aizgājis uz banku, gribēja izņemt savu noguldījumu, viņš dabūja dzirdēt visādus aizbildinājumus. Viņam radās aizdomas, un viņš prasīja pēc Miīlera. Kad lika uzgaidīt, viņš ielauzās tā istabā. Tieši tai brīdī pa otrām durvīm ārkārtīgā steigā ienāca Hotorns. Viens Pusotram gadsimtam uzmests skatiens, un Pīčems zināja visu — vai gandrīz visu.

īsa saruna radīja pilnīgu skaidrību.

Pīčemam vajadzēja runāt ar Mekhīza kungu, ja viņš gribēja tikt pie savas naudas. Mekhīza kungs kopš vakardienas bija direktors rīkotājs un, starp citu, atradās cietumā.

Pīčems atstāja vecos vīrus un aizskrēja uz Kouksa biroju. Pulkstenis jau bija vienpadsmit.

Koukss klusēdams uzklausīja viņa ziņojumu. Tad sausi teica:

—   Es jums dodu laiku līdz rītdienai, līdz pusdienai. Sai laikā jūs sagādāsit naudu vai nodrošinājumu. Kā jūs sakāt, jūsu znots ir bankas direktors. Tūliņ pat jūs man iedosit līgumu ar valdību un dokumentu, kurā Krauls un baronets atzīstas savos un līdz ar to arī visu pārējo pārkāpumos.

Pīčems aizgāja vēlreiz un atnesa Kouksa pieprasītos dokumentus. Viņš rīkojās kā transā. Tad atkal aizgāja uz mājām un ieslēdzās savā birojā. Viņš neko neēda. Ap pulksten diviem viņš no viesnīcas atsauca Fjūkumbiju.

Bijušais kareivis izskatījās uzbarojies, seja likās gandrīz tukla. Tikai sejas krāsa tam bija neveselīga. Kamēr Pīčems ar viņu runāja, kā parasti pagriezies pret nespodro logu kaktā, vienkājis nekustīgi stāvēja pie dzelzs durvīm, turēdams cepuri savās lielajās rokās.

Pīčems kareivim īsumā pateica, ka pret viņa fabriku tikuši vērsti vairāki uzbrukumi, tāpēc viņam uzņēmums esot ievērojami jāsašaurina un daļa darbinieku jāatlaiž. To starpā būšot arī Fjūkumbijs.

Ilgāku laiku Plčema kungs runāja par briesmīgo bezdarba problēmu.

—  Es ļoti labi apzinos, ko tas nozīmē — attaisi savus darbiniekus. Sevišķi briesmīgas ir šās parādības morālās sekas. Tipiskais bezdarbnieks parasti visai driz zaudē jebkuru morālo pamatu. Cīņā ar badu un aukstumu viņš tikai ļoti reti spēj saglabāt savus morālos principus. Viņa pašapziņa sabrūk. Viņš sāk saprast, ka kļūst citiem par nastu. Sādā noskaņojumā viņš pārāk viegli kļūst par bezatbildīgu kūdītāju upuri, kuri grib viņu padarīt par pastāvošās kārtības ienaidnieku. Visu to es zinu, bet ko man darīt?

Tomēr esot iespēja izvairīties no vienas daļas darbinieku, to starpā arī Fjūkumbija, tūlītējas atlai šanas. Londonā skraidot apkārt kāds Viljams Kouksa kungs, kam krūšu kabatā atrodoties dokuments, uz kuru viņam neesot nekādu tiesību. Šis Koukss esot jālikvidē, un proti, līdz rītam. Tam, kas uzņemšoties šo uzdevumu, lai novērstu tik un tik daudz darbinieku atlaišanu, esot nodrošināts alibi. Attiecīgajam cilvē kam pēc tam vienkārši esot jāaiziet uz kādu zināmu vietu un tur jāpaliek pa nakti,

—  Tas ir veikala jautājums, — filozofiski beidza Pīčema kungs. — Tas ir darījuma turpinājums ar ci tiem līdzekļiem,17 Padomājiet par karu, jūs esat kam virs: kad veikalnieks vairs nezina padomu, tad n«l< karavīrs. Tiesa, veikalu dzīvē parasti lieto citādas, miermīlīgas metodes. Bet tas tikai nozīmē, ka šodien var izmantot citas iespējas nekā spēcīgu nazi, lai sasniegtu gribēto. Diemžēl, ir arī izņēmumi.

Kareivis mākleri Kouksu pazina. Sad tad viņš tam bija aiznesis pa kādai vēstulei.

Pēc šās sarunas Pīčema kundze Fjūkumbiju vēl ieraudzīja pagalmā. Tā bija pēdējā reize, kad viņa to redzēja; vēlāk viņa mēdza stāstīt, ka tas viņai licies baismīgs. Kareivis esot ilgāku laiku stāvējis pie izžautās veļas un raudzījies uz suņiem. Tomēr viņš neesot tiem piegājis klāt, lai gan tie aiz izsalkuma smilkstējuši.

—   Dievs zina, kādas asiņainas domas tam bija prātā, kad tur tā stāvēja, — viņa nopūzdamās sacīja.

Patiesībā Fjūkumbijs droši vien neko nedomāja, bet varbūt arī aprēķināja, cik bija vērta pret mitrumu, bet ne pret aukstumu aizsargātā vieta ar jumta papi pārklātajā nojumē, kur viņš bija atradis patvērumu. Viņam bija lemts šeit pavadīt tikai īsu laiku. Ar enciklopēdijas pussējumu viņš nebija ticis galā.

Atstājot instrumentu veikalu Old-Ouk ielā, viņam labajā pakaļējā bikšu kabatā bija nazis; neko nolēmis viņš vēl nebija.

Gandrīz tai pašā laikā Pollijai Mekhīza kundzei bija saruna ar O'Haras kungu. Tā notika viņa dzīvoklī.

Mekhīza kundze lielā uztraukumā pastāstīja, ka nupat savā istabā esot atradusi vēstuli, kurā vīrs rakstot, ka viņai vairs neesot jāuztraucas. Laulības šķiršana nekad nenotikšot («nekad» bija pasvītrots); viņš izdevīgā brīdī vienkārši apsūdzēšot Kouksu laulības pārkāpšanā ar Polliju. Viņam esot materials, kas Kouksu atmaskojot kā izvirtuli. Tas Kouksam, kaut arī viņš šajā gadījumā esot pilnīgi nevainīgs, laupīšot jebkuru interesi par laulības šķiršanas prāvu.

Viņa parādīja zīmīti; tā bija rakstīta lielā steigā, ar zīmuli.

O'Hara nelikās sevišķi satriekts.

—   Koukss tiks aicināts par liecinieku! — atkārtoja Pollija, vairs nevaldīdama pār sevi.

—   Nu, un kas par to? — jautāja O'Hara, pat nepieceldamies no dīvana, jo nupat bija paēdis pusdienas un lasīja «Times» sporta nodaļu.

—   Kā — kas par to! Es to nevēlos!

—   Vai tu ar viņu esi pārkāpusi laulību?

—   Nē, protams.

—   Kāpēc tad tu nevēlies, lai viņš liecina?

—   Tāpēc, ka es to nevēlos. Vai ar to nepietiek? Es to nevēlos, un tāpēc viņam pirms tiesas jāpazūd.

—   Ja es tevi pareizi saprotu, tu tātad vēlies, lai viņš tiklu nokniebts.

—   Nē, to es, protams, nevēlos.

Uz brīdi iestājās klusums. O'Hara atkal paņēma savu avīzi.

—   Nu, ko? — vaicāja Pollija. — Liec nost avīzi! Kā tu ar mani apejies? Es taču tev kaut ko jautāju!

—   Ak tā? — teica O'Hara. — Pareizi. Viņam jāpazūd. Starp citu, kas noliks, ja viņš nepazudīs?

—   Tad es pati uzdošu liecinieku, ar ko esmu pārkāpusi laulību, — Pollija lēni un pārdomāti atbildēja.

—   Ak tā? Tad tu pati uzdosi liecinieku?

—   Tev nemaz nav ko .ņirgt. Tu to nevari saprast. Fs nekad nenostāšos ar tik smieklīgu personu kā šis Koukss atklātas liesas priekšā. Ja jau esmu laulību pārkāpusi, tad lai tas būtu noticis ar daudzmaz ciešamu vīrieti. Vai tu šo Kouksu esi kādreiz redzējis? Tas ir vecs buks, bet ne vīrietis, ar ko pārkāpj laulību. No tevis arī nav nekas prātīgs, bet tu vismaz esi kaut cik izskatīgs. Katrā ziņā tiesai ar to pietiks.

O'Hara jutās ārkārtīgi nepatīkami aizskarts. No savas visai lielās pieredzes ar sievietēm viņš saprata, ka Pollijas minētais iemesls, kura dēļ viņa vajadzības gadījumā, tas ir, gadījumā, ja mākleris Koukss nel)ūs pazudis, nosaukšot viņu, O'Haru, bija pavisam nopietns. Bet tas nozīmētu priekšlaicīgu attiecību pārtraukšanu ar viņa šefu Mekhīzu, viņa plānu izjukšanu un varbūt vēl ko ļaunāku. O'Hara pazina Mekliizu no tiem laikiem, kad viņš vēl saucās Bekets. Ne vienmēr viņš bija tik resns un miermīlīgs.

Rūpīgi salocījis laikrakstu, O'Hara piecēlās sēdus.

— Turi muti, — viņš rupji pateica, — tu esi diezgan pļāpājusi. Nu tu vari iet.

Viņš saprata, ka tagad viņam būs jāsamaksā. Lai viņu nekaitinātu, Pollija aizgāja. Viņa pēc tā laika modes valkāja cepuri riteņa lielumā, ar krāsotām spalvām, gāzes plīvuru, saulessargu un korseti, kas izcēla sēžamvietu. Viņa bija rūpīgi ģērbusies un aplūkoja sevi ikkatrā skatlogā. Tā viņa varēja arī ieraudzīt tos vīriešus, kas atskatījās vai skrēja viņai pakaļ. Pollija gāja pie sava vīra uz cietumu.

Pret Meku viņa izturējās apburoši. Koķeti sēdēdama uz nāras, pārlikusi vienu kāju pār otru, un ar saulessargu bakstīdama gaisā caurumus, viņa uzslavēja Meku, ka viņš gribot nosaukt Kouksu un tādējādi visa prāva izjukšot. Viņa tiesā parādīšot ar saulessargu uz mākleri un teikšot: «Ar šo kungu es esot bijusi gultā?» Un vienkārši smiešoties. Attēlodama šo skatu, viņa ļoti smējās.

Meks palika drūms. Pie viņa bija atnācis Millers no Nacionalās depozitu bankas un uztraukts pastāstījis par Pīčema apciemojumu. Sis Koukss Pīčemam un viņa kapitalam nozīmēja lielas briesmas. Tas, kā likās, negribēja apmierināties ar Polliju vien. Bet, ja Pīčems ar Kouksu netiks galā, banka, par kuras direktoru kļūt bija maksājis tik daudz pūļu, uzsprāgs gaisā. Viņš sāpīgi izjuta sava un sievastēva likteņa kopību un arī zināmas ilgas ar viņu aprunāties, tāpat kā citi znoti runā ar saviem sievastēviem, kad ir apdraudēta ģimenes labklājība.

Viņš bija pārāk nervozs, lai Polliju ilgāk paturētu pie sevis, un aizsūtīja viņu drīz mājās. Viņa negāja projām, iekams viņš to nebija noskūpstījis.

Tūlīt pēc tam viņam par Kouksu bija nopietna saruna ar Rīdiju. Tas bija viņa labākais slepkava.

VĀJAIS MIRST

Pa to laiku Koukss gāja pa Herrou ielu lejup uz Rietumindijas dokiem. Pičems tam bija teicis, ka gribot saviem ļaudīm likt demonstrēt pret streiku. Karavīru uniformās tērptiem, tiem bija jāpauž veterānu neapmierinātība ar to, ka dokeru naudas kāres dēļ britu karavīri nevar nokļūt frontē. Old-Ouk ielā tika uzzīmēti plakati ar uzrakstiem: «Jūs atturat mūsu biedrus no cīņas!» un «Paskatieties, ko mēs esam ziedojuši!».

Mākleris gribēja paskatīties šo trādirīdi. Pīčems bija teicis, ka tas nebūšot diez cik liels, bet galvenais esot noruna ar laikrakstiem kaut ko iztaisīt no tā.

Pie Laimhauzas krastmalas mākleris satika Bīriju, kas likās ļoti sakarsis un paziņoja, ka Pīčems demonstrāciju priekšpusdienā atcēlis, bet pēcpusdienā atkal nolicis; tomēr neesot bijis iespējams laikā sameklēt visus dalībniekus, tā ka tagad laikam notikšot diezgan smieklīga vienas daļas demonstrācijā. Bīrijs nomākts aizskrēja, lai glābtu, kas vēl glābjams. Koukss uzsvilpoja. Tātad Pīčems bija streikojis un tagad jau atkal strādāja.

Jo tuvāk viņš nāca dokiem, jo vairāk cilvēku redzēja. Daudzi stāvēja uz ielu stūriem, bet daudzi arī, tāpat kā viņš, devās uz doku pusi. Likās, ka šie cilvēki kaut ko gaidīja vai arī jau bija ko redzējuši. Uz savu jautājumu Koukss saņēma atbildi, ka pie dokiem notiekot kara invalidu demonstrācijā.

Drūzma kļuva arvien lielāka.

Bija tieši laiks, kad darbā stājās jauna maiņa. Strādniekiem, kas vēl strādāja, doki bija jāatstāj. Tā kā līdz šim nekādas sadursmes nebija notikušas, streiklaužus no darba vietas neveda projām ar laivām. Tāpēc tiem vajadzēja iziet cauri streikotāju pūlim, kuri bija nostājušies gar abām pusēm.

No krastmalas rajona tiešām atskanēja diezgan liels troksnis.

Dažas ielas tālāk mākleris atkal satika Bīriju. Tas izspraucās cauri ļaužu straumei, kas plūda uz krastmalas pusi.

Abi vīri, nevarēdami tikt uz priekšu, stāvēja pāris minūtes kopā.

—Tomēr iznākusi paprāva demonstrācijā, — uztraukti pastāstīja veikalvedis. — No musu ļaudim ieradusies tikai apmēram viena trešdaļa, bet — tas ir gandrīz neticami — atnākuši īsti invalidi. Visas Ielas tur priekšā ir pilnas ar kara invalidiem, turklāt īstiem. Ar to mēs, protams, nevarējām rēķināties. Mūsu cilvēkiem maksā par demonstrēšanu, tāpēc to var saprast, ka viņi demonstrē. Bez tam viņi no kara nekā nav redzējuši. Bet tie, kas tagad piedalās, ir īsti kareivji. Viņi tiešām apsūdz dokerus, ka tie negribot pietiekami dauclz ziedot nācijās labā! Paklausieties tikai, kā viņi rēc! Tie nav vis strādnieki, kas vēršas pret streiklaužiem, bet kareivji, un proti, sakropļotie, kas vēršas pret streikojošiem strādniekiem! Sākumā mēs gribējām algot īstus invalidus. Pičema kungs domāja, ka viņi saņemot tik mazu pensiju un dzīvojot tādā trūkumā, ka par pāris penijiem darīšot visu, pat demonstrēšot par karu. Bet tad mēs šo domu atmetām, jo mūsu cilvēki likās uzticamāki. Tagad skaidri redzams, cik nepareizi būtu bijis viņiem kaut ko maksāt! Viņi to dara par velti! Mēs nekad pietiekami nenovērtējam cilvēku muļķību! Sie cilvēki bez rokām un kājām un bez acīm vēl joprojām ir par karu! Si lielgabalu gaļa patiešām uzskata sevi par nāciju! Tas ir fantastiski! Ar tiem vēl daudz ko var iesākt, ticiet man! Mums arī ir viens tāds, vārdā Fjūkumbijs, viņam ir tikai viena kāja. Bet mēs nekad nebūtu varējuši iedomāties, ka viņš varētu dabūt gatavu kaut ko tamlīdzīgu. Viņš gan jau ir iepazinies ar mieru, bet tie tur priekšā acīm redzot vēl ne! Te vai jāplīst no smiekliem! Bet es vienmēr saku: lai tik karo, tad rodas milzīgas peļņas iespējas; karā atklājas tādi instinkti, ko neviens nekad nebūtu gaidījis un ko tikai jāprot izmantot. Tad iespējams jebkurš darījums bez kapitala! Tas ir lieliski!

Pūlis viņus izšķīra.

Rindās pa astoņi un pa desmit sastājušies, demonstranti, aizņemdami visu ielu un atspiezdami pie namu sienām nejauši līdz aizrautos gājējus, soļoja neatlaidīgi uz priekšu un dziedāja patriotiskas dziesmas. Viņi visi lielākā vai mazākā mērā bija invalidi. Daži vēl visai neveikli kliboja uz kruķiem, jo to darīja tikai loopš neilga laika; tukšā bikšu stara plivinājās vējā. Daži nēsāja roku pakārtu kaklā, žaketi uzmetuši uz pleciem; vakara krēslā netīri baltie pārsēji izskatījās pēc karogiem. Sajā neprātīgajā gājienā piedalījās pat aklie, kas redzi bija zaudējuši karā; viņus veda tādi, kas iedomājās redzam. Ļaudis radīja uz viņiem kā uz iegūtām trofejām. Citi upuri ripoja līdz mazos ratos, jo savas kājas bija atstajuši uz tēvzemes altara. Uz ietvēm stāvošie māja viņiem ar rokām un labsirdīgi zobojās par viņu kroplībām; invalidi atbildēja ar smiekliem. Jo briesmīgāki bija šie vraki, jo vairāk viņu patriotisms sajūsmināja skatītājus. Viņi savā ziņā cits ar citu negodīgā kārtā konkurēja, jo kā, piemēram, cilvēks ar vienu roku varēja līdzināties vīram, kas bija zaudējis abas kājas!

Visi šie kropļi dziedādami brida līdz ceļiem pa Poplaras dubļiem un pēdējiem spēkiem centās sasniegt Laimhauzas atbaidīgos nabagu kvartalus; viņi kliedza kara dziesmas un saindēja gaisu ar karbolu un izsalkušu cilvēku elpu.

Starp uniformās tērptajiem kopsolī soļoja arī vīrieši civildrēbēs, lielākoties eleganti ģērbušies jauni kundziņi, kas katrā ziņā gribēja piedalīties demonstrācijā.

Bet visi vēlējās, lai kuģi pēc iespējas ātrāk būtu gatavi, lai tajos varētu iekraut svaigu gaļu, nesakropļotus cilvēkus ar divām rokām un divām kājām un veselām acīm. Sie invalidi, šie nelietojamie, izstumtie cilvēki, ļoti vēlējās vairoties un it sevišķi to novēlēja citiem. Nelaimei raksturīgs ļoti spēcīgs vairošanās instinkts.

Runāja, ka demonstranti tagad dodoties uz pilsētas parlamentu, lai pieprasītu aktivu policijas iejaukšanos pret streikotājiem.

Koukss devās mājup. Bija jau pavisam tumšs. Rudens lika sevi manīt.

Ļaudis vēl stāvēja pulciņos un pārrunāja notikumus. Visumā šo kvartalu iedzīvotāji, protams, bija strādnieku pusē un apmēram nojauta patiesos lietas apstākļus. Acīm redzot viņi nepiederēja pie tās «Londonas tautas», par kuru rakstīja lielās avīzes.

Mākleris pielika soli. Viņš jutās mazliet satraukts — kā vienmēr, kad atradās šādā ļaužu burzmā vai dzirdēja par tādu. Iegājis kādā no mazajiem, netīrajiem krogiem, viņš izdzēra glāzi viskija. Tas likās riebīgs, un viņš iedomājās, kāda gan šiem cilvēkiem briesmīga gaume.

Iznācis uz ielas, viņš sadūrās ar kādu vīrieti, kas kaut ko nomurmināja un aizklumburoja projām; viņam bija koka kāja.

Šī sadursme Kouksu sabaidīja. Iešāvās prātā, ka viņam varētu uzbrukt — pārāk labo drēbju dēļ.

«īstenībā nemaz nav saprotams,» viņš domāja, «kāpēc mūs satiekot vienkārši nesit nost. Galu galā mūsējo nemaz nav tik daudz. Ja es būtu atkarīgs no Pīčema aizstāvības, tad man labi neklātos. Nu, arī es labprāt nelietu savas asinis viņa dēļ. Visļaunākais ir tas, ka salašņām, kas dzīvo šajos kvartalos, nav ne mazākās bijības pret cilvēku dzīvību. Viņi domā, ka katrai dzīvībai ir tikpat maza vērtība kā viņu pašu dzīvībai. Turklāt viņi katru labāk situētu cilvēku jau automātiski ienīst, tāpēc ka viņš ir garīgi pārāks par tiem.

Uz nākamā stūra Koukss izdzirdēja sekojam steidzīgus soļus; pagriezies viņš dabūja smagu sitienu pa galvu. Tad klusu saļima.

Mākleris pakrita uz bruģa, parāpās uz nama pusi, tad dabūja otru sitienu un palika guļam, kamēr viņu atrada kāda policijas patruļa. Policisti līķi pacēla un aiznesa uz iecirkni. No turienes mirušo aizveda uz morgu, kur pēc trim dienām to atrada māsa. Viņa to apglabāja Betersī kapos, un kapu greznoja kapa akmens salauztas kolonas veidā. Uz tās bija lasāms uzraksts «Viljams Koukss, 1850,—1902.».

Fjūkumbijs visu pēcpusdienu sekoja māklerim. Viņš to redzēja pēc diendusas iznākam no dzīvokļa, kā to bija sacījis Pīčems. Loti drīz Fjūkumbijs ievēroja, ka māklerim seko vēl daži.

Viņam nebija nekāda noteikta plāna. Saņemtais uzdevums it nemaz nelikās patīkams. Bet kareivim bija pavēlēts soļot, un viņš soļoja.

Pāris mēnešu samērā mierīgas dzīves Old-Ouk ielā un vēl jo vairāk ostas viesnīcā pavadītās dienas viņu bija samaitājušas. Viņš vairs negribēja atgriezties auksto ielu tukšumā, no kura bija nācis, sevišķi tagad, kad tuvojās ziema.

Drūzmā viņš māklerim vairākkārt atradās pavisam tuvu, bet roka necēlās tam ko padarīt.

Kamēr mākleris bija krogā, Fjūkumbijs pat nozaudēja nazi. Atspiedies pret koka margām, viņš tās graizelēja, līdz nazis iekrita grāvī. Viņš gribēja nokāpt pēc tā, bet tad ieraudzīja, ka mākleris vairs nestāv pie letes, un pārskrēja pāri ielai.

Saskrējies ar Kouksu pie kroga, kareivis nobijās, it kā viņam draudētu kādas briesmas no maklera un nevis otrādi.

Vajāšana sākās no jauna.

Fjūkumbijs redzēja, ka tajā piedalījās vismaz vēl divi. Viņi gāja zināmā atstatumā viens aiz otra un parādījās ikreiz, kad iela bija tukšāka.

Pēc tam kad Fjūkumbijs bija pazaudējis savu nazi, viņam vairs nebija nekādas izredzes nogalināt mākleri, bet par to viņš arī nedomāja. Viņš soļoja, sarunādamies pats ar sevi:

«Fjūkumbij, man jūs jāatlaiž,» viņš sevi uzrunāja, «jūs man vairs neesat vajadzīgs. Jūs jautāsit: ko man tad iesākt? Man jums jāsaka: to es nezinu. Jūsu Izredzes ir loti niecīgas. Pirms atnācāt pie manis, jūs mēģinājāt kļūt par ubagu. Jūs sev teicāt: esmu pazaudējis savu kāju; bez šās kājas es nevaru strādāt un nopelnīt sev uzturu. Jūs gaidījāt, ka visi šie mūrniekzelfl. krāvēji, izsūtāmie, ormaņi un, kas zina, vēl kādi, citiem vārdiem, visi garāmgājēji, būs dziļi apbēdināti, ka jūs vairs nevarat strādāt mūrnieka darbus, kraut mēbeles, vadīt zirgus un ka viņi, satriekti par jūsu likteni, dalīs ar jums savu maizes kumosu. Kādi maldi/ Vai jūs zināt, ko šie cilvēki sacītu, ja viņiem vispār pietiktu laika vai nekaunības kaut ko pateikt par jūsu likteni? Viņi sacītu: viņš iziet no ierindas? Kāds tur izstājas? Liela muiža, ja kāds atkrīt un tūkstotis paliek! No tā taču nekfūst vieglāk! Jā, ja atkristu tūkstotis! Ja mūsu maizes devējiem vajadzētu visur taujāt, kur ir kāds cilvēks, kas viņiem varētu nest mēbeles! — Vai jūs arī zināt, kas viss netiek darīts, lai cilvēkus izsviestu no darba? Daudz kas no tā, Fjūkumbtj, kas vispār tiek darīts' Tas Ir cilvēku lielākās daļas galvenais darbs Cilvēks taču nedzīvo no tā, Јa grib stiept mēbeles, bet gan no tā, ka tās negrib stiept, un viņu tāpēc vajag pievilināt, lūgt> samaksāt. Bet, lai tas tā būtu, mums katrā ziņā vajadzētu būt mazākumā. Kad mūsu ir pietiekami daudz, tad sākas nemiers un visādas cūcibas. Tagad tu esi uz ielas, draugs. Tādā gadījumā tu rīkojies pareizi, cenzdamies atkal mazliet piemēroties. .Jūs, domājams, baudāt vispārējas simpātijās tādā mērā, Fjūkumbij, ka neviens jūs tieši nevajātu, ja jūs izturētos mierīgi. Mūsu apstākļos tas jau ir loti daudz. Bet jūs domājat, ka jums vajadzētu just līdz? Kāda vientiesība! Cilvēki, kas iet pār Betersī tiltu, lai jūs žēlo! Sie daudz ko pieredzējušie, norūdītie Betersī cilvēki, kas panes jebkuru postu, arī jūsējo! Cik, pēc jūsu domām, maksā īsta pieredze, daudzmaz pietiekams rūdījums? No dzimšanas tās taču nevienam nav, tā jāiegūst! Cilvēks taču nepiedzimst kā miesnieks! Apskatiet šos zobus, kaut savējos, ja gribat, spogulī! Es jums saku, ceturtās daļas no tiem pietiktu, lai sakošļātu barību. Bet pirms sakošļāšanas jānokož, un cik no šiem zobiem, pēc jūsu domām, ir pietiekami stipri, lai izdarītu šo svarīgo, izšķirošo kodienu, kas upuri iznīcina, nogalina? Tādu ir maz, kungs, loti maz. Jums nav kājas, kungs! Vairāk jūs neko nevarat piedāvāt? Jums gribas ēst! Vai tas ir viss? Kāda nekaunība: tas ir tas pats, ja kāds mēģinātu sev uz ietas pievērst uzmanību ar to, ka prot stāvēt uz vienas kājas. Tādu taču ir tūkstošiem! Tad jau var dabūt redzēt pavisam citādas lietas. Jūs esat nelaimīgs? Nu ko, jūs ciešat no vēl nelaimīgāku cilvēku nelaimes. Tas jūs dara konkurences nespējīgu. Konkurence, mans kungs. Uz to pamatojas mūsu civilizācijā, ja jums tas vēl nav zināms! Spējīgāko izlase! Izcilāko izlase! Kā tad viņi varētu būt izcilākie, ja nebūtu lādu, kuru starpā izcelties? Tātad paldies dievam, ka jūs eksistējat. Tad var izcelties tādu starpā, kāds esat jūs. Visu mūsu planētas dzīvo būtņu attīstību varam izskaidrot vienīgi ar konkurenci. No kurienes lai citādi rodas attīstība? No kurienes būtu radies pērtiķis, ja zauri nebūtu bijuši konkurences nespējīgi? Redziet nu! Jums nav kājas? Labi, to jūs varbūt varētu pierādīt (lai gan tur vēl vajadzīgs otrs, kas būtu ar mieru jūsu pierādījumu pieņemt! Lūk, par to jūs neesat padomājis!) Bet ir taču vēl otra kāja, un tā jums irvesela! Un rokas! Un galva! Nē, mans dārgais, tik vienkārši tas neiet, tā nav nekāda izlase! Tas nav nekas cits kā kūtrums, ietiepība, slikta suga! Patiesībā jūs esat kaitnieks! Pals negūstot no tā nekādu labumu, jūs ar savu eksistenci vienkārši kaitējat visiem citiem, spējīgākiem, nožēlojamākiem! Ko, jūs teiksit, tik claudz nelaimīgo? Kā tacl tur lai palīdz? Ar ko lai sāk? Tas taču skaidrs: jo vairāk nelaimes, jo mazāk ar to jānodarbojas. Nelaime taču ir jau gandrīz vispārēja parādība! Dabiskais stāvoklis! Pasaule vienkārši ir nelaimīga, tāpat kā koks ir zaļš! Vācieties prom!

Satumsa.

Sā monologa laikā kareivis bija kļuvis nikns.

Uz kāda ielas stūra viņš jau sāka pārdomāt, kā uzbrukt māklerim, bet tai pašā mirklī ieraudzīja, ka slaids, garā mētelī tērpies vīrietis pāris ātriem soļiem panāca mākleri un tam ar,smilšu maisu vai tamlīdzīgu smagu priekšmetu iesita pa galvu.

Fjūkumbijs nobijās, bet tad uz trotuārā notriektais atkal piecēlās un rāpus mēģināja sasniegt nama sienu, laikam lai atbalstītos pret to.

Kareivis pāris mirkļu uzmanīgi lūkojās turp. Tad ātri šķērsoja ielu un atradās māklerim līdzās, kas vēl arvien rāpās uz priekšu.

Fjūkumbijs lēnām iebāza roku savu svārku kabatā, tad bikšu pakaļējā kabatā. Bet nazi tur neatrada, kā laikam bija cerējis. Ar gandrīz izbrīnījušos skatienu viņš raudzījās uz savu tukšo roku. Tacl, atspiezdamies pret sienu un vēsi vērodams rāpotāju, kas tagad mainīja virzienu un elsodams līda uz ielas pusi, sāka sprādzēt nost savu ar ādas siksnu piestiprināto koka kāju. Beidzot tas viņam izdevās un, sizdams ar to rāpojošajam vīram, kas neatskatījās atpakaļ, pa muguru un galvu un reizē lēkādams tam blakus uz vienas kājas, viņš, laikam vēl atcerēdamies, cik daudz pūļu bija prasījusi atsprādzēšana, nolamājās: — Nolādētā kāja!

Četrpadsmitā nodaļa STIPRAIS CĪNĀS

Pollija savā mazajā, sārti izkrāsotajā istabā kopā ar māti šuva bērnu drēbītes, kad to pasauca Bīrijs; tēvs gribot ar viņu runāt.

Viņa vēi ar adatu un diegu rokā noskrēja lejā.

Pīčema kungam bija mugurā izejamais uzvalks; viņš meitai īsi pateica, ka gribot kopā ar to aiziet uz L-veikaliem.

Viņi pa Old-Ouk ielu devās uz centru. Bija saulaina veļa rudens diena. Koku lapas bija dzeltenas, un kanalā peldēja kastaņi.

Pīčems nekā nerunāja, jo viņam ar meitu nekas nebija runājams, bet viņa šo pastaigu divatā uzskatīja par labu zīmi un, tā kā pat nabadzigākie kvartali dzidrajā un zeltainajā rudens dienā atstāja patīkamu iespaidu, bija loti labā omā.

Pollija vēl nekā nebija dzirdējusi par O'Haru. Kouksa kungs Old-Ouk ielā vairs nerādījās. Tēvs viņai šķita daudz mierīgāks. Saspīlējums likās mazliet mazinājies.

Beka ielā viņi iegāja pirmajā veikalā. Gara auguma sieviete tur pārdeva virtuves piederumus un darba rīkus. Viņa pazina Polliju un tāpēc atbildēja uz Pīčema jautājumiem, kaut arī ne visai laipni.

Viņa pastāstīja, ka saņemot vairs tikai pavisam niecīgus preču posteņus. Ja viņas vīrs nestrādātu skārdnieka darbus un nelabotu dārza rīkus un lampas, viņi jau sen būtu nomiruši badā. Bet tagad esot apsolīts, ka viņus regulāri apgādāšot ar skārda izstrādājumiem.

īri viņi maksājot paši, bet esot šo to palikuši parādā.

Viņi neesot šā veikala pirmie īpašnieki; pirms viņiem tas piederējis citiem, kas esot atstājuši iekārtu ar noteikumu, ka pēcteči samaksās īres parādu.

—   Tas viss ir tikai sākums, — Pollija paskaidroja tēvam, kad viņi gāja tālāk. — Veikals strādā tikai nepilnu pusgadu, un Meka apcietināšana šiem cilvēkiem bija liela nelaime. Bet iet arvien labāk. Tie, kas izturēs, arī reiz tiks uz za|a zara.

Plčems neko neatbildēja.

Abi kādu laiku klusēdami soļoja viens otram blakus.

Nākamais veikals, kurā viņi iegāja, bija apvienots ar apavu darbnīcu. Tur atradās pusducis bērnu, vecākie piedalījās darbā.

Viņi teica, ka saņemot pietiekami daudz ādu, ari vēl tagad. Pat visgrūtākajā laikā, kad pārējie veikali vairākas nedēļas neko nebija dabūjuši, viņi mazākos daudzumos saņēma ādas, bet tām bija daudz brāķa, un, tā kā viņiem vajadzēja maksāt par visu, tad bija jāmaksā ari par atgriezumiem.

Vīrs, diemžēl, slimoja. Ari apgaismojums dārgi maksāja, bet kaktā, kurā viņi strādāja, gāzei bija jādeg nepārtraukti visu dienu.

—   Tomēr ir labāk nekā fabrikā, — teica sieviete. — Tur neko nevar piepelnīt klāt.

Pīčems pamāja ar galvu un jautāja, vai apavu cenas nosakot piegādātāja firma.

Atbilde skanēja: jā, turklāt pārāk zemas.

I<ad viņi atkal bija uz ielas, Pīčems vaicāja meitai:

—   Vai tad šie ļaudis vispār norēķinās?

Pollija teica, ka, pēc viņas domām, veikalu īpašnieki tikai tad dabūjot jaunas preces, kad esot_norēķinājušies par vecajām. Tā kā tēvs nekā nesacīja, viņa bažījās, ka veikali tam nepavisam nav patikuši.

Trešajā veikalā viņi nemaz netika pie jautāšanas, jo īpašnieks tūliņ sāka runāt par nekārtībām dokos.

—   Visi šie komunisti, — viņš teica, — jāpakar. Viņi izdauza logus, it kā fabrikants tos dāvinātu! Viņi mūs ienīst, tāpēc ka viņiem nekā nav un mums kaut

kas ir. Tāpēc ka viņiem neizdodas likt uz augšu, viņi grib, lai tas neizdodas nevienam. Lai izbeidzas jebkura centība, labākajam lai neklājas labāk kā nolaidīgajam. Tie ir īstie antikristi! Šeit, šajā mājā, ari dzīvo pāris tādu. Dzert viņi nedzer, bet toties da/a kaut ko ļaunāku. Viņi cilvēkiem atņemtu itin visu, pat ķeblīti no dibenapakšas, ja tiktu pie vārda! It kā mums jau tāpat nebūtu diezgan ko rauties! Tikai vienu Mekhīza kungam nevajadzēja darīt: viņam nevajadzēja ielaisties ar to žīdu Aronu! Tas viņam vēl sagādās ne mazumu galvas sāpju!

Kamēr viņš lā pļāpāja, Pīčems apskatīja veikalu. Rupji sanaglotās, aizstiklotās kastēs atradās lēti pulksteņi. Lielākoties tika pārdoti modinātāji. Bet veikalā bija arī trikotažas preces un pat tabaka. Virs veikala durvīm redzēja uzrakstu: dažādas preces,

Laulātais pāris, kam piederēja veikals, atstāja slimīgu iespaidu Vīrs bija jau trešais veikala īpašnieks, trešais, kas mēģināja nostāties uz savām kājām. Spriežot pēc viņa un sievas izskata, šis mēģinājums prasīja visai daudz pūļu.

Vīrs bija pazemīgs, kas lāgā nesaskanēja ar tā masivo augumu. Sieva klusēja un raudzījās drūmi.

—  Tādi apmēram ir visi veikali, — uz ielas mazliet nomākta teica Pollija. — Vai tu gribi vēl kādu redzēt? — Viņi nelielu gabalu pabrauca ar zirgu omnibusu un apmeklēja vēl pāris veikalu.

Pie viena no tiem Pīčems apstājās un sevī noslēdzies paskatījās uz trotuāru. Tur veikala īpašnieks ar krītu bija uzzīmējis eleganti ģērbušos kungu cilindrā un arī reklāmās cenrādi. So techniku Pīčems pazina.

Jauns vīrietis salmu krāsas matiem, stāvēdams aiz letes, uz kuras bija sakrauti uzvalki, viņiem sacīja:

—  Ziniet, te var kaut ko nopelnīt! Apgrozība ir visai liela. Kad mēs atkal dabūsim lētas preces un drīkstēsim prasīt mazliet augstākas cenas un kad mūs atbrīvos no lielo uzņēmumu konkurences, tad mēs tomēr varēsim dzīvot. Mēs taču ceļamies piecos no rīta un gultā tiekam ne ātrāk par desmitiem vienpadsmitiem vakarā. Tad panākumi taču nevar ilgi izpalikt, vai ne?

Kādā citā veikalā, kurā viņi iegāja, pašlaik tieši notika pārkravāšanās. Aizejošie īpašnieki bija tūļājušies līdz pēdējam brīdim. Viņi ar bērniem un mēbelēm vēl stāvēja mazajā, izbalsinātajā telpā, kad jaunie īpašnieki jau krāva savas grabažas no ratiem uz ietves.

Bērni raudāja, uztrauktie vecāki tos iepēra. Ienāca jaunie īrnieki, liela auguma mierīgi cilvēki ar klusu bērnu. Sieva šo to pajautāja — par gāzes cenu un vai istaba tiešām esot sausa.

Aizbraucēji lamājās, un varēja skaidri redzēt, cik neērti jutās jaunie. Viņi, iesākdami jautāt, bija izdarījuši kļūdu un vairs nekā negribēja dzirdēt. Bet vecā saimnieka ģimene tagad stāstīja aizgūdamās.

—   Ko tie saka, protams, nevar ņemt nopietni, —jaunais īpašnieks mazliet pietvīcis paskaidroja Pollijai un viņas tēvam. — Viņi ir sarūgtināti. Tagad viss cits vainīgs pie viņu nelaimes, tikai paši ne.

Un sieva nicīgi piebilda:

—  Tie ir fabrikas ļaudis. Viņi dodas uz Lankaširu, uz vērptuvēm. Tādiem cilvēkiem nemaz nevajadzētu ķerties pie patstāvīgiem veikaliem. Viņu īstā vieta ir fabrika.

Bet viņa tomēr bažīgi paskatījās uz lielo, mitro plankumu, ko tai triumfējoši bija rādījusi otra sieva. Kad viņi noīrēja veikalu, plankumam priekšā stāvēja drēbju skapis …

Pollija aizgāja ar tēvu, pirms šis jūklis vēl bija beidzies. Viņi devās atpakaļ uz mājām.

Pollija vairs nerunāja, domādama, ka tam nav nekādas nozīmes Bet, iekams viņi atgriezās mājās, viņa vēl ieminējās, ka šiem cilvēkiem vismaz esot sava patstāvība un ka viņi to arī protot novērtēt. Viņi nevienam negribot būt padoti, drīzāk esot ar mieru strādāt līdz vēlai naktij.

Viņa nezināja, vai tēvs vispār vēl klausījās. Bet viņš klausījās ļoti uzmanīgi.

Otrā dienā Pīčems aizgāja uz Nacionalo depozitu banku. Viņš tur uzkavējās vairākas stundas, strādādams kopā ar Milleru. Par Mekhīza saitēm ar Āronu Millers maz ko zināja pateikt. Bet Pīčems jau sen saprata, ka tikai viņa znots vēl varēja glābt banku.

Veids, kā viņš bija kļuvis par tās īpašnieku, liecināja par vērienu.

Visumā Pīčemam par L-veikaliem bija palicis labs iespaids. Organizacija nebija slikta. Tā no cilvēkiem varēja daudz ko izspiest.

Pollija velti bažījās, ka tēvam varētu nepatikt veikalu nabadzīgums. Viņš, protams, zināja, ka labklājība ir tikai nabadzības otrā puse. Vai tad viena cilvēka labklājība bija kas cits nekā citu cilvēku nabadzība?

—   Lieciet mani mierā ar šiem pasaules lāpītājiem! — viņš mēdza sacīt. — Es vēl atceros, ka reiz avīzes sacēla milzīgu brēku, ka nabadzīgie kvartali neesot cilvēku cienīgi mitekļi, tie esot nehigieniski. Tad nojauca veselu kvartalu un aizgādāja iemītniekus uz glītām, solidām un higiēniskām mājām tur otrā pusē, Stokton-on-Tainā. Tika vesta sīka statistika. Piecus gadus vēlāk viņi salīdzināja savas tabulas un konstatēja, ka mirstība nabagu kvartalā bija sasniegusi 2%, bet jaunajos namos — 2,6%. Viņi ļoti brīnījās. Nu ko, jaunie dzīvokļi vienkārši maksāja 4—8 šiliņus nedēļā vairāk, un tos iemītniekiem vajadzēja sev atraut no mutes. Par to mūsu pasaules lāpītāji un cilvēces aplaimotāji nebija domājuši!

Znota talants atstāja uz Pīčemu lielu iespaidu. Sad tad paceldams acis no līgumiem un ar tukšu skatienu paraudzīdamies uz to, kas bija palicis pāri no Millera, viņš sev vaicāja, vai viņa cīņa ar Mekhīzu nebija tikai tradicionalais dažādu paaudžu ienaids. Viņš znotu bija novērtējis pārāk zemu, bija to uzskatījis par noziedznieku. Bet Mekhīzs spēja ļoti daudz strādāt un neapšaubāmi bija tālredzīgs veikalnieks.

Vēl tai pašā vakarā Pīčems uzmeklēja savu advokatu Volliju tā privātdzīvoklī.

Viņi aprunājās lielā, greznā istabā ar bagātīgiem skulpturāliem sienu izrotājumiem un daudziem eksotiskiem paklājiem. Vienā kaktā, netālu no milzīgā rakstāmgalda, pelēkas emaljas podos zaļoja augi ar treknām lapām.

—   Jūs nākat laulības šķiršanas lietā? — mazliet vēsi jautāja Vollijs. — Atklāti sakot, es nejūtos sevišķi labi, domādams par šo prāvu. Mekhīza kunga laulības pārkāpums nav apšaubāms, un viņš pats to atzīst. Tas, ka viņš kā jūsu meitas laulības pārkāpuma liecinieku min Kouksa kungu, kas, ja esmu pareizi informēts, ir viens no jūsu veikala partneriem, protams, ir manevrs, bet tādā kārtā, es baidos, notiks liela netīras vejas mazgāšana.

—   Kas tad uzdevis Kouksa kungu par liecinieku? — izbrīnījies jautāja Pīčems.

—   Mekhīza kungs. Pirms pāris dienām.

—   Tā, — Pīčems stiepti teica. — Nu ko, Kouksa kungs kopš divām dienām nekur nav atrodams. Viņš aizvakar nav atgriezies mājās. Viņa māsa, ar ko viņš dzīvo kopā, liekas visai satraukta. Diemžēl, šim vīram ir zināmas tieksmes, kuru dēļ viņam gadās saskarties ar pilsētas padibenēm, un tāpēc viņa prombūtne var modināt visnopietnākās bažas. Citiem vārdiem, es baidos, ka mums par Kouksa kungu vairs nav jārūpējas.

—   Ak tā, — noteica Vollijs. Viņš pētījoši paskatījās pretimsēdētājā, it kā nebūtu gluži lietas kursā.

—   Es esmu pārtraucis jebkurus veikala sakarus ar Kouksa kungu, —turpināja Pīčems. — Man Sautemptonā ar viņu bija piedzīvojums, kas atvēra man acis. Atļaujiet jums neattēlot riebīgos skatus, kas tur pavērās manām acīm un mani gandrīz noveda līdz vemšanai. No tā brīža šis cilvēks man morāliski ir miris.

Tad viņš vairs par Kouksu nerunāja un ar mierīgu sejas izteiksmi pastāstīja — viņa meita esot paziņojusi, ka gaidot no sava vīra bērnu. Ar to visa situācijā pašos pamatos izmainījusies. Par šķiršanos tagad vairs nevarot būt runa.

Advokāts acīm redzot jutās stipri atvieglots. Pīčems sausi turpināja. Viņš apvaicājās par znota prāvas gaitu un gaidāmo iznākumu, ļaudams noprast, ka tagad ir ieinteresēts labvēlīgā iznākumā."

Advokāts rotaļājās ar papīrnazi.

—   Pīčema kungs, — viņš teica, — sitiet mani nost, ja jūsu znots netiks attaisnots. Nepaliks ne mazākās aizdomu ēnas, uz to jūs varat paļauties. Viņam taču ir alibi.

—   Labi, — sacīja Pīčems un grasījās piecelties.

—   Nekas nav labi! — sašutis iesaucās Vollijs. — Ja netiek atrasts slepkava, līdz atbrīvošanai vēl var paiet daudz laika. Alibi vispirms jāpārbauda. Nē, dargais Pīčem, te mums mazlietiņ jāpalīdz.

Viņš atgāzās atpakaļ un salika mazās rociņas uz vēdera.

—   Dārgais Pīčem, — advokats gausi teica, — jūs esat ieinteresēts un jums jābūt ieinteresētam, lai apstākļi, kas noveduši Sveijera kundzi nāvē, tiktu pilnīgi noskaidroti. Man šķiet, tas bija Vaits, kas Lielās žūrijas sēdē aizstāvēja tezi, ka Šveijeres saimnieciskā stāvokļa dēļ tai nav bijis vajadzīgs nekāds slepkava, lai šķirtos no dzīves. Viņai patiešām klājās pietiekami slikti.

Vollijs, it kā meklēdams pāreju, runāja arvien lēnāk. Viņš skatījās Pīčema kungam garām, kas sēdēja mierīgi, kaulainās rokas starp ceļiem nolicis. Vollijs sparīgi turpināja:

—   Diemžēl, sakarā ar jaunajiem faktiem nav iespējams uzturēt spēkā šo variantu.

Vollijs bija piecēlies. Lieliem soļiem viņš staigāja pa biezajiem paklājiem, ko bija sagādājusi viņa daiļrunība.

—   Pīčema kungs, — viņš zīmīgi teica, vēl joprojām staigādams, — nelaiķes Mērijas Šveijeres sabiedrībā pēdējā laikā atradās cilvēks, kam varbūt klājās vēl sliktāk nekā viņai, kareivis, vārdā Fjūkumbijs. Lielās žūrijas sēdē viņš figurēja kā liecinieks. Viņš liecināja, ka attiecīgajā vakarā esot bijis kopā ar Sveijera kundzi un to pavadījis uz krastmalu.

Advokats apstājās. Viņš pēkšņi nostājās Pīčema priekšā, to asi uzlūkoja un mierīgi turpināja:

—   Tur runāja cilvēks, kas pēdējais bija redzējis nelaiķi, un nevienam, kas viņā klausījās, neienāca prātā pavisam vienkārša doma. Tik ļoti naids pret sabiedriski augstāk stāvošu cilvēku spēj apmāt lieciniekus, kas parasti nāk no zemākām aprindām! Arī uz «Spoguļa» redakciju kareivis pavadīja nelaimīgo Sveijeri, kas diez vai spēja vairs patstāvīgi rīkoties. Ir pierādījumi, jābūt pierādījumiem, kaut vai kaimiņu liecībām, par dēmonisko varu, kāda tam bijusi pār nelaimīgo. Viņš ielavījās šajā mājīgajā ligzdā, kamēr Sveijeres vīrs, kas arī ir kareivis, tātad viņa biedrs, cīnījās frontē. Sis cilvēks ar sevišķu baudu paveda sava biedra sievu, un tas viss notika mazā istabiņā bērnu acu priekšā! Kad viņš bija uzodis, ka Mekhīza kungs ari pret savu visneievērojamāko darbinieku izturas ar pavisam neparastu laipnību un tēvišķu gādību, viņš Sveijerei nedeva miera ne dienu, ne nakti, lai tā izmanto reto izdevību. Agrāk tik godīgā un kārtīgā sieviete aiz kautrības droši vien atteicās šantažēt lieltirgotāju, naktī krastmalā droši vien notika strīds.. = Katrā ziņā mūsu rīcībā būs kāda ostas strādnieka liecība, ka tas attiecīgajā vakarā pastaigādamies apmēram ceturksni pēc deviņiem redzējis Fjūkumbiju nākam no krastmalas rajona. Pīčema kungs! (Advokāts pacēla balsi.) Tieši tā doma, kas mums neļauj ticēt, ka labi situētais baņķieris Mekhīzs varētu būt nogalinājis sīktirgotāju Sveijeri, liek mums ticēt, ka vainīgam jābūt trūcīgajam, rupjajam bijušajam kareivim Fjūkumbijam. Tā ir doma par cilvēka izglītības līmeni. Karavīra arods, kas pacilā izglītoto, ar iztēli apdāvināto cilvēku un iedvesmo to uz diženākajiem darbiem, neizglītotā, brutālā cilvēkā modina viszemākos instinktus. Viņu vilina materiali labumi. Materiali labumi jebkurā formā. Tīrā slepkavošanas kāre viņu mudina slepkavot. Viņam neeksistē atklātā sacensība, kas atraisa visus spēkus, tiekšanās augšup, nemitīga godkāre pilnveidoties, kāda ir raksturīga mūsu izglītotajām aprindām. Niecīgā skolas izglītība, ko viņš saņem, nespēj viņu izšķiroši ietekmēt; parasti tā ir tikai siltā krāsns, kas viņu ievilina skolā, bet varbūt arī sitieni, ko viņš bagātīgi saņem mājās. Viņam neizdodas nopelnīt naudu; viņš ir pārāk truls, lai to spētu. Ja tomēr kaut ko izdodas nopelnīt, viņš to nevar saturēt rokās. Atlīdzinājuma suma, ko viņš saņem demobilizējoties, viņam izslīd no pirkstiem. Drīz vien nekā vairs nav. Tieši jūs to zināt, Pīčema kungs: Londona nav nekāda bērnu novietne, kad nav nekā pie dvēseles! Viņš mēģina ubagot. Tas neizdodas. Viņš laikam nav pietiekami simpātisks. Un tad viņš jau ir tādā stāvoklī, kad vismazākā cerība tikt pie naudas padara viņu galīgi nevaldāmu. Viņam jānogalina, ja viņš ar to var tikt pie pāris šiliņiem! Daba, kas savas veltes izdala nevienmērīgi, vide, audzināšana, tas viss tur daļēji ir vainīgs — to nevaram noliegt!

Advokāts dažus mirkļus raudzījās augšup uz kristālā lustrām.

—   Es paredzu jūsu iebildumu, — viņš klusā balsī turpināja, — ka Šveijere bijusi trūcīga sieviete, bez līdzekļiem, kā to konstatējusi tiesa, un ka diez vai viņai bijis klāt vairāk par pāris penijiem. Kā jums jau paskaidroju, es ticu, ka noticis strīds, mēģinājums, kam bija liktenīgas sekas. Bet varbūt runa arī bija tikai par tiem pāris penijiem. Arī tas ir iespējams, pat tas! Ko, par pāris penijiem atņemt cilvēkam dzīvību? Vai tas ir iespējams? Mani kungi! (Advokāts, aizraudamies ar savu daiļrunību, aizmirsa, ka atrodas mājās.) Skatiens uz mūsu pilsētu atsedz drausmīgo, neticamo patiesību: jā, tas ir iespējams! Mani kungi, kas jums ir daži peniji? Kas jums ir dažas mārciņas? Cik daudz vajadzētu būt, lai jūs… Es negribu šo domu risināt tālāk. Vai jūs zināt, ko nozīmē pavadīt nakti zem tiltiem? Atļaujiet man jums par to nestāstīt!

Advokāts, atspiedis izstieptās rokas pret krēsla atzveltni, stāvēja divus soļus no Pīčema, skatījās uz viņu no augšas un mierīgi, gan mazliet izklaidīgi, it kā domās atkārtodams savas improvizētās runas kulminācijas punktu, nobeidza:

—   Es rezumēju: tas, kas Mēriju Sveijeri būtu vaīējis dzīt pašnāvībā, nožēlojamais materialais stāvoklis, tas kareivi Džordžu Fjūkumbiju, kas bija vēl nožēlojamāks, pamudinājis viņu nogalināt. Kad man jāatrod kāda nozieguma vaininieks, es sev vienmēr jautāju: kam tas ir vajadzīgs, šis noziegums? Tas, kam tas ir bijis vajadzīgs, jūsu labdzimtība un mani kungi, tas to ir pastrādājis!

Lielākā autoritate sociālā posta jautājumos piekrītoši klausījās.

КАUJА PIE RIETUMINDIJAS DOKIEM

Nakts ir tik vētraina, jūra tā krāc. Kuģis vēl cīnās arvien. Kādēļ tik baismīgi noskan zvans? Viļņi pret rifu skrien. Viri ir drosmīgi, acis zib, Cīnās un tēvzemi aizsargāt grib. Nāvi kad jāt, nāvi kad jūt, Bezbailīgs vēlas ikviens vēl būt. Zvans skan pār klāju un nenorimst: Veltīga ciņa, jo kuģis jau grimst. Sveiki, mans draugs! Sveiki, mans draugs! Mūžībā tagad šis kuģis brauks. Dievs lai ar mums!

Mūs gaida kaps, jūras dzelmē būs miers. Dievs lai ar mums!

Jūrnieka liktenis

Tikai trešajā dienā pēc noslepkavošanas Kouksa māsa atrada brāli kādā Poplaras morgā.

Presē par maklera Viljama Kouksa nāvi rakstīja sakarā ar dokeru streiku, kas sabiedrību nodarbināja arvien vairāk.

«Nevar būt nekādu šaubu,» rakstīja avīzes, «ka Viljams Ķoukss ir kritis par savu zemi. Policijas izdarītā izmeklēšana droši liecina, ka streikojošie strādnieki šeit aizgājuši līdz slepkavībai. Sadarbojoties ar valdību, Koukss tai bija sagādājis transporta līdzekļus karaspēka pārvadāšanai uz Keptaunu. Ja valdība negrib vai nespēj aizsargāt cilvēkus, kas kopā ar to strādā valsts labā, tad drīz vien vairs neatradīsies neviens veikalnieks, kas to vēlēsies darīt.. Tas ir traģiski, ka šis nopelniem bagātais virs aizgājis bojā tiešā sakarā ar kara invalidu skaistu demonstrāciju. Proti, vairāki simti karā sakropļotu cilvēku otrdien dokos demonstrēja pret doku strādnieku bezatbildīgo streiku, kura dēļ angļu karavīri, kas, ielenkti Mefikingā, gaida palīgspēkus, tiek nolemti bojā ejai. Kā zināms, streikotāji cīnās par pāris penijiem. Neviens no streikojošajiem strādniekiem nevar ar pāris penijiem nedēļa nopirkt kaut vai vienu zābaku pāri vairāk. Tātad valsts grūtais stāvoklis šeit bez jebkādas jēgas tiek izmantots izspiešanai, kas pat izspiedējiem nedod nekādu labumu. Mūsu rūpniecības labākās galvas pūlas dienu un nakti, lai pēc iespējas palētinātu dzīvi. Vēl šajās dienās notika sensacionala prāva, kas uzskatāmi parādīja, cik nenogurstoši un pašaizliedzīgi mūsu veikalnieki cenšas palētināt dzīvei nepieciešamās preces. Sasprindzinot visus spēkus, Krestona veikalu tīkls, Arona koncerns, desmitiem mazu, patstāvīgu veikalu īpašnieku un amatnieku, kas apvienoti pazīstamajā I.-veikalu sistēmā, pazemina savu preču cenas. Kā tas būs iespējams, ja viena iedzīvotāju dala ietiepīgi pastāv uz savām šķietamajām tiesībām? Neviens negrib apstrīdēt, ka strādniekiem ir tādas pašas tiesības uz pienācīgu atlīdzību par darbu kā jebkuram citam slānim. Bet līdzekli, kas šeit tiek izlietoti, ne ar ko nav attaisnojami, sevišķi tādā laikā, kad impērija cīnās par savu pastāvēšanu un katram jānes upuri. Jācer, ka tagad valdība beidzot sāks enerģiski rīkoties. Tirgotāja Viljama Kouksa noslepkavošana ir nopietns signāls tam, cik tālu Anglija nonākusi.»

Bet bija vēl jānotiek dažām citām lietām, pirms valdība izprata savu pienākumu.

Kā TKIS priekšsēdētājs Pīčems sniedza vairākas intervijas. Viņš izteica sabiedrības skumjas pēc neaizstājamā veikalu partnera un izcēla nelaiķa cēlos patriotiskos uzskatus. Laikā starp Kouksa atrašanu un viņa bērēm Pīčems nodevās kuģu operācijās tīri komerciālajai pusei.

Viņš Kouksa jaunkundzes vietā izskatīja nelaiķa papīrus, apsolīja, ka tai tikšot izmaksāta starpniecības nauda 12 250 mārciņu apmērā, un paņēma kādu uz TKIS iekšējām lielām attiecīgu, divu sabiedrības biedru parakstītu dokumentu, tāpat orderi uz Sautemplonas kuģiem.

Viņš atrada arī sabiedrībai vajadzīgos pārdošanas un pirkšanas dokumentus par vecajiem kuģiem.

Tad viņš aizgājēja papīros izdarīja grandiozu atklājumu: atrada vēl vienu valdības līgumu, kas attiecās uz jaunajiem Sautemptonas kuģiem. Nelaiķis, ar TKIS palīdzību tik lēti ticis pie trim labiem kuģiem, nebija vilcinājies tos piedāvāt valdībai.

Sai operacijai bija jādod pāri par 120 000 mārciņu peļņas! Pīčemam noreiba galva.

Kādu mirkli viņš baidījās, ka viņu ķers trieka.

Blakus istabā — durvis bija atvērtas — sēdēja Poliija un Kouksa jaunkundze. Abas sievietes šuva sēru drēbes. Dažas minūtes Pīčems cīnījās ar sevi, vai nepalūgt glāzi ūdens. Bet tādā gadījumā viņam vajadzēja rēķināties ar briesmām, ka Kouksa jaunkundze kaut ko manīs. Tās varbūt bija viņa dzīves traģiskākās minūtes. Viņš palika uzvarētājs. Smagi elpodams, piespiedis roku pie sirds, kas stipri dauzījās, un ik mirkli baidīdamies no saļimšanas, viņš nolēma atteikties no ūdens malka.

Kad viņa izskats bija atkal kļuvis normāls — viņš to pārbaudīja grāmatu skapja stiklā — viņš izjustiem vārdiem atvadījās no Kouksa jaunkundzes un aizbrauca uz Jūrlietu ministriju.

Tur Pīčems piespieda Heilu pārrakstīt abus valdības līgumus uz viņa vārda. Lai to panāktu, pietika, ka viņš Valsts sekretaram piedraudēja piesūtīt valdībai kvīti, ko Hcils bija izrakstījis Kouksam par saņemto 1000 mārciņu lieio avansu. ITeils jutās ļoti satriekts par sava vecākā drauga nāvi, ar kuru, kā pats izteicās, laikam nekad nevarēšot samierināties.

Pīčema peļņa pirmajā kuģu operācijā sasniedza apmēram 29 000 mārciņu.

Viņa galīgais norēķins ar TKIS izskatījās šādi:

Septiņi dalībnieki — viens no tiem bija izstājies, un tā daļu savā laikā pārņēmis Pīčems — kā izdevumus par trim vecajiem kuģiem, to remontu, kukuļošanas, naudām, starpniecības maksu Kouksam un par Irim jaunajiem kuģiem (kas maksāja 38 500 mārciņu) iegrāmatoja kopā 77 450 mārciņu. Ienākums bija -19 000 mārciņu, ko samaksāja valdība. 2100 mārciņu I'īčems norakstīja par vecajiem kuģiem, kurus viņš it kā licis pārdot ar firmas Bruklijs un Bruldijs starpniecību. No savas zaudējumu daļas Krauls pirms aiziešanas viņā saulē tomēr jau bija samaksājis gandrīz četras piektdaļas.

Starp citu, kā Pīčems redzēja no ordera, Sautemplonas kuģi maksāja tikai 30 000 mārciņu.

Atceļā no Kouksa kremacijas iedams kājām pa nabagu kvartaliem, Pīčems pirmo reizi šajās vētrainajās dienās atkal nodevās pārdomām.

«Dīvaini,» viņš domāja, «kā komplicētas operācijās bieži vien beidzas ar pavisam parastu, no senseniem laikiem pazīstamu ricibu! Patiešām, mūsu tik ļoti izslavētā civilizācijā nav tikusi daudz tālāk par to laiku tikumiem, kad neandertālietim ienaidnieks bija jānottiec zemē ar vāli! Lieta sākās ar Ilgumiem un valdības zīmogiem, bet beigās bija nepieciešama slepkavība laupīšanas nolūkā! Cik ļoti tieši es esmu pret slepkavību! Kāds riebīgs barbarisms! Bet veikali to padara neizbēgamu. Gluži bez tās nevar iztikt. Par to gan paredzēti sodi, bet par neslepkavošanu arī paredzēti sodi un vēl briesmīgāki! Krauls, piemēram, tika sodīts ar nāvi par savu padevību liktenim šajā sarežģītajā transporta kuģu izmantošanas operācijā. Nokļūt nabagu kvartalos, kā man tas draudēja ar visu ģimeni, nav labāk kā nokļūt spaidu darbos. Sie kvartali ir spaidu darbi uz visu mūžu! Bez šaubām, tiek celts izglītības līmenis, tiek izsmalcināta cilvēku sirdsapziņa — šā Kouksa tēls man un it sevišķi viņa slepkavam, šim Fjūkumbijam, vēl bieži rādīsies sapņos, — bet izglītība, laipnība, cilvēcība vienas pašas nav pietiekoši stipras, ne tuvu nav pietiekamas, lai likvidētu slepkavību šādā vai tādā veidā; pārāk lielas ir par to apsolītās prēmijas, un pārāk smagi ir sodi par atteikšanos no tās! Sis Koukss, lai gan tika nogalināts, īstenībā nomira dabiskā nāvē! Ar viņu viss būtu bijis drausmīgi, bez viņa viss vai gandrīz viss beigsies labi! Tiesa, slepkavība ir pēdējais, pats pēdējais, bet tomēr vēl izmantojams līdzeklis! Un ja vēl padomā: mums taču bijušas tikai kopīgas veikalu darīšanas!

Otrā rītā viņš atkal aizgāja uz dokiem. Tur klājās slikti. Darbā vairs bija tikai nepilns ducis amatnieku. Pīčemu satrieca to strādnieku naidīgais noskaņojums, kuri dežurēja pie kuģiem, lai neviens nenāktu strādāt.

— Visur valda brutāls spēka! — viņš sarūgtināts sacīja pāris darbiniekiem, kas bija viņa tuvumā, pa kādas noliktavas gandrīz necaurredzamajiem logiem raudzīdamies uz dokiem. — Labi, viņi negrib strādāt par_ algu, ko es maksāju. Bef kāpēc tad viņi nejauj strādāt tiem, kas to grib? Kam šī nauda katrā ziņā vajadzīga, tāpēc ka ģimene cieš badu! Kāpēc viņi lieto varu pret šiem vistrūcīgākajiem, nejaudami tiem strādāt? Katram iaču vajadzētu būt tik brīvam, lai viņš varētu darīt, ko grib.

Pīčems nezināja, ko iesākt.

Bet tad viņš piedzīvoja pārsteigumu no meitas un znota puses.

_ Ziņa par Kouksa nāvi Pīčemu ģimenē radīja īpatnēju noskaņojumu,

Pollija bija ļoti nervoza; viņa jutās priecīga, ka varēja mierināt Kouksa jaunkundzi un palīdzēt tai nokārtot ar maklera apbedīšanu saistītās darīšanas. Šī nodarbošanās viņu ļoti nomierināja.

Avīžu plašie ziņojumi par streikiem dokos atvēra viņai acis attiecībā uz grūtībām, kādās atradās viņas tčvs. Viņa lika mātei pajautāt tēvam, vai neesot vajadzīgi cilvēki, kas apsargātu tos, kuri gribētu strādāt; viņas vīrs labprāt nodošot tādus Pīčema rīcībā.

—  Liekas, — Pīčema kundze stāstīja savam vīram, — ka lielās bēdas, ko viņa šajās dienās dabū redzēt, tai iemācījušas saprast citu cilvēku rūpes. Viņa grib zināt, vai nevar tev palīdzēt.

Pīčems norūca apmēram kaut ko tādu kā: — Šis cilvēks ir lielākais blēdis visā pilsētā! — Bet tad viņš lika meitai pateikt, lai viņa par to parunājot ar Bīriju. Viņa tā izdarīja.

—   Nedrīkst sekot naida balsij, ja uz spēles ir naudas vērtības, — Mekhīzs bija sacījis, kad viņa tam pajautāja. — Savā sirdī mēs esam pretinieki, bet apstākļi kategoriski prasa vienošanos.

O'Hara aizsūtīja pāris desmitu savu cilvēku uz doklrm. Tie tūdaļ sāka streiku apkarot sistemātiski, apU'dainies ar streikotājiem tā, ka nobijās pat policisti. Viņi izrādīja izteiktu kārtības mīlestību, salauzdami visus locekļus, kas gadījās pa rokai, un zveldami katrā srļ/i, kas izskatījās izsalkusi. Būvinženieris, par viņiem runājot, sacīja Pīčemam, ka visos šajos neaptēstajos zeļļos tomēr esot veselīgs kodols; kā vienmēr svarīgi esot tas, kmr viņus izmantojot.

Streiklauži atkal saņēma drosmi.

O'Haras ļaudis sakūdīja salašņu baru ielauzties vairākos pārtikas veikalos doku rajonā. Izvērtās īsta kauja, kas CIS ļaužu chronikā iegāja kā «kauja pie Rietumindijas dokiem» uri galīgi apzīmogoja dokeru sakāvi.

Klusējošu strādnieku mūra priekšā Bullijs ar saviem puišiem vispirms izdauzīja pāris skatlogu. Bet, kad tie ielauzās pašā veikalā, tiem pretī stājās streikotāji, jo negribēja, lai viņiem būtu kāds sakars ar laupīšanām. CIS ļaudis sakampa šķiņķus un gaļas gabalus un bruka ar tiem virsū izsalkušajiem. Kādu sīka auguma strādnieku notrieca zemē ar veselu vērša gurnu. Citiem ietrieca izkāmējušajās sejās podus ar galertu, tā ka viņi nekā vairs nevarēja redzēt un bezpalīdzīgi krita policijas rokās. Svieda arī nelielus maizes klaipus, tā ievainodami dažus rachitiskus bērnus. Maizes klaipi pārvērtās par drausmīgiem ieročiem. Kādai vecenītei ar piecu mārciņu klaipu salauza roku, kurā viņa turēja tukšu tirgus somu. Lauztā roka vēlāk tiesā liecināja pret viņu.

Laikraksti bija ārkārtīgi uztraukti par laupīšanu, sevišķi par to, kā «tauta» apgājusies ar pārtikas precēm.

«Te redzamas anarchijas, atraisīto instinktu briesmīgās sekas,» bija rakstīts. «Tādus skatus lai iegaumē sociālistu kungi, kleķerējot savus liekulīgos rakstus pret pastāvošo iekārtu!»

Sākot ar šo brīdi, iestādes pret streiku un strādnieku algas prasībām rīkojās ar maksimalu asumu.

Pēc divām dienām pret streikotājiem raidīja karaspēku. Jaunās, DIenvidafrikai paredzētās daļas nosprostoja dokus un sargāja streiklaužus. Nākamajās dienās vienā otrā vietā vēl atskanēja pa šāvienam, bet tomēr izdevās nodrošināt transporta kuģu remonta darbus.

Izšķirošā kauja bija īsa un nikna.

Tie vēl bija gandrīz jaunkareivji, kas te cīnījās pirmo reizi. Kareivji bija labāk paēduši nekā strādnieki, bet, ja viņi būtu uzvilkusi darba drēbes vai strādnieki uniformas, tad grūti nāktos atšķirt cīnītājus, tik līdzīgi tie izskatījās, jo piederēja pie tās pašas šķiras. Tiešām, bez ieročiem un formas tērpiem jaunie kareivji būtu savā starpā sakāvušies līdz asinīm!

Galu galā nedrīkst arī aizmirst, ka viņi runāja vienā un tai pašā valodā: visi runāja angliski, visi tā, kā mēdza runāt zemākās šķiras. Lamu vārdi, ko tie cits citam uzkliedza, bija vienādi. Ja kareivim izrāva no rokām šauteni, ar kuras laidi viņš sita, tad ar to tikpat veikli darbojās strādnieks, kas bija paradis strādāt ar kalēja veseri. Kaut arī strādnieki šādai cīņai nebija tik labi apmācīti, tomēr arī viņi iīdz ar mātes pienu bija iezīduši pārliecību, ka bez cīņas nedabūs nevienu kartupeli. Un arī kareivji zināja no tā paša avota, ka tie algu nesaņem par žāvāšanos. Tā viņi, reiz palaisti cits pret citu, cits pret citu arī cīnījās, tāpat kā viņi visi kopā cīnījās pret nabadzību, badu un ar to saistītām slimībām, pret visu, ko tiem deva pilsētas un ar ko tos apdraudēja lauki.

Avīzes sīki ziņoja par cīņām. Aprakstus tās gandrīz visas sniedza ar līdzīgu virsrakstu: «Jaunās daļas, alkdamas steigties palīgā biedriem M e f i k i n g ā, ar durkli rokā ieņem transporta kuģu s!»

Pēc tam kuģu izremontēšana vairs neprasīja daudz laika. Galvenās grūtības radīja neskaitāmās formalitātes, kuru uzdevums bija pasargāt nāciju no krāpšanas.

Kādā piektdienā kuģus pieņēma valdības komisija, un nedēļu vēlāk tie devās jūrā.

Bija ļoti miglaina diena. Lai gan tas bija tikai viens no mazajiem armijas iknedēļas transportiem, krastmala bija pilna ar karaspēku, aizbraucošo karavīru piederīgajiem, valdības locekļiem un preses pārstāvjiem. Sevišķi daudz nedabūja redzēt. Miglas dēļ nevarēja saskatīt pat paša roku acu priekšā.

— Dārgie draugi, — savā runā sacīja valsts sekretārs, — Anglijas nākotnes ķīla ir tās jauniešu pašaizliedzība un drošsirdība. Visa Anglija sveic mirkli, kad šie divi lūkstoši jauno cilvēku, nācijās zieds, iekāpj viņas majestates kuģos, lai parādītu drošsirdības piemēru. Visapkārt plosās akli stichiskie spēki, viņus apdraud viltīgi un nežēlīgi ienaidnieki, bet viņus vada Britanijas ģēnijs, viņi ir dieva rokā, ar to viss pateikts.

Atskanot maršam, mātēm un līgavām skaļi raudot, visi trīs kuģi — lieli, bezveidīgi kolosi — necaurredzamajā miglā atdalījās no krastmalas.

Vienpadsmit stundas vēlāk «Optimists», atrazdamies vēl Lamanšā, miglā aizgāja bojā ar visu, kas uz tā bija.

NACIONALA KATASTROFA

Tagad, kad garām vētrainā nakts, Ap rifu viss atkal ir kluss, Haizivis aizslīd un delfīni Pār kuģi, kas dzelmē dus. No ļaudim, kas cinījās visi kā viens. Nav paspējis nāvei izbēgt neviens: Tur zilajā jūras dziļumā Gul viņi un nejūt vairs it nekā. Bet sensenā jūras dziesma vēl skan Un stāsta šai bridi kā tev, tā man: Kuģiniek, stāj! Kad garām steidz. Klausies, ko jūra un vējš tev teic: Viņi tur dus, viņi tur dus. .. Dzelmē, kur tik daudz korāļu, Dusēsi ari reiz tu.

Jūrnieka liktenis

Priekšpusdienā braukdams ar omnibusu lejup pa Oksfordas ielu, Pīčems dzirdēja avīžu zēnu spalgo klaigāšanu. Viņš izkāpa ārā un izlasīja vienā no specializdevumiem, ka «Optimists» esot nogrimis un Silijā klīstot baumas par diversijas aktiem pret karaspēka transportiem. Transporta kuģi esot atstājuši ostu tādā stāvoklī, ko nevarot uzskatīt par piemērotu jūras braucienam. Jācer, ka policija saukšot pie atbildības bezatbildīgos elementus, kas te esot iejaukti un apdraudot Lielbritānijas drošību

Viņš tūda] devās atpakaļ.

Arī Old-Ouk ielā jau bija nokļuvuši specializdevumi. Birijs vienu tādu turēja rokā, kad ienāca Pīčems. Tas bija bāls kā līķis un trīcēja.

Pīčems pagāja viņam garām, no sāniem uzmetis iznīcinošu skatienu, bet Bīrijs tam noraudzījās nopakaļ, it kā tas būtu kāds rēgs.

Pīčema kundze vīru saņēma laipni kā vienmēr, kad bija kavējusies pagrabā. Viņa vēl nekā nebija dzirdējusi.

Pīčems devās uz telpu, kur glabājās rezerves kartotēka, un tur ieslēdzās. Viņa sieva dzirdēja to stundām ilgi staigājam šurp un turp. Gribēdama pasaukt vīru vakariņās, viņa pieklauvēja pie durvīm, bet nesaņēma nekādu atbildi; ēdienu, ko viņa tam nolika pie durvīm, Pīčems neaiztika. Viņš gaidīja apcietināšanu.

Ap vienpadsmitiem vakarā, tātad apmēram četrpadsmit stundas pēc specializdevuma iznākšanas, Pīčems nokāpa kantorī un zvanīja pēc Bīrija. Viņš to aizsūtīja uz tuvāko krogu pēc avīzēm, jo Bīrijs apgalvoja, ka nevienu neesot nopircis.

Avīzēs bija lieli virsraksti, kā, piemēram, «Visas nācijās nelaime» un ««O p t i m i s t s» miglā a i z i e t b o j ā», kā arī daži tikko saņemti katastrofas apraksti Par cēloni nebija nekādu norādījumu, it īpaši tādu, kādi minēti specializdevumā. Tika vienīgi ziņots, ka Jūrlietu ministrija ievadījusi izmeklējami.

Pīčems visu izlasīja, rindu pa rindai. Tad sāka rīkoties.

Kopā ar Bīriju viņš izstrādāja sīku plānu darbnīcu pilnīgai pārkārtošanai. Vairāk nekā puse darbinieku bija jāietērpj uniformās un jāpārvērš par kara invalidiem. No ubagošanas aroda viedokļa tāda visas nācijās nelaime bija tas pats, kas uzvara. Nebija nekādu šaubu, ka Londona, kuras acu priekšā rēgojās katastrofas apraksti, būs ar mieru ziedot. Tuvākajās dienās katrs cilvēks uniformā un ar daudzmaz saskatāmiem ievainojumiem tiks nēsāts uz rokām.

Pīčems strādāja vairākas stundas un pēc īsas atpūtas piecēlās. Seglinieku, galdnieku un drēbnieku darbnīcas jau agri no rīta, pulksten sešos, ķērās pie formas tērpu un stumbeņu izgatavošanas.

Priekšpusdienā Pīčems, iepriekš iegriezies Jūrlietu ministrijā, kur piecas minūtes parunāja ar Heilu, aizbrauca uz policijas prezidiju.

Heils uz viņu atstāja ļoti labu iespaidu. Militārā audzināšana vecajam ierēdnim deva iespēju vīrišķīgi panest likteņa triecienus. Ministrijā valdīja liela 'rosība. Heila rīkojumi bija īsi un precizi. Pēc divām dienām tika nolikts oficiāls sēru dievkalpojums. Otrajam valdības līgumam, kas nodrošināja Sautemptonas kuģu pirkšanu, Heils nekādas briesmas neparedzēja, kamēr nebūs atklāta skandala sakarā ar pirmo darījumu.

Galvenais inspektors saņēma Pīčemu ar acīm redzamu neuzticību, kas izzuda tikai tad, kad viņš stādījās priekšā kā Transporta kuģu izmantošanas sabiedrības priekšsēdētājs, līdz ar to izgaisinādams jebkuras šaubas, ka būtu ieradies Mekhīza prāvas dēļ, ko bija paredzēts iztiesāt šajās dienās.

Pīčems jautāja, ko ziņot presei par nelaimes cēloni. Brauns labprāt sniedza paskaidrojumus. Katastrofas cēlonis vēl nebija noskaidrots, toties bija saņemta ziņa, ka arī «Jaunais jūrnieks» smagi avarējis. Miglas dēļ, jādomā, notikusi abu kuģu sadursme.

Pīčems, ilgi neuzkavējies, aizbrauca pie īstmena. Priekšpusdienas atlikušo daļu viņš izmantoja, lai ar īstmenu un Mūnu — Finnijs pēc operācijās atradās klinikā — izdarītu galīgo norēķinu. Abi kungi nebija tādā noskaņojumā, lai vēlreiz iedziļinātos darījuma detaļās. Viņi domāja, ka ar veco, nelaimīgo kuģu vārdiem jūrā peld Sautemptonas kuģi, ko viņi nekad nebija dabūjuši redzēt, un baidījās no izmeklēšanas.

Atceļā Pīčems nesteidzās. Viņš, nezinādams, ko iesākt, klaiņoja pa ielām un ieklausījās ļaužu valodās: Itin visur runāja par katastrofu.

Pie kāda maza, tumša L-veikaliņa tā īpašnieks sarunājās ar dažiem garāmgājējiem.

— Ar stichiskajiem spēkiem nav ko jokot, — viņš sacīja. — Tur nelīdz nekādi plāni. Pret miglu cilvēkā ir bezspēcīgs. Tie ir dabas spēki, postoši elementi. Tāpat jau katram savas rūpes, bet tik vienkārši nogrimt dibenā, pašā kanalā! Tā ir liela nelaime visai nacijai! Tiīsvienības baznīcā piektdien notikšot liels sēru dievkalpojums. Esmu ar mieru saderēt, ka vainīgi ir komunisti!

Pēcpusdienā Pīčems kopā ar Bīriju turpināja darbu.

Biroju, kurā rakstīja ubagu vēstules, apgādāja ar jauniem tekstu paraugiem. Ar trīcošu roku karavīru atraitnes, kuru vīri «dusēja saltajā jūras kapā», lūdza pabalstu maza veikala atvēršanai; starp citu, pirmo reizi Pīčema fabrikas ubagošanas vēstulēs tika pieminēti L-veikali.

Adreses rūpīgi izrakstīja no kartotēkām, kurās bija reģistrēti līdzjūtīgu cilvēku vārdi līdz ar šo personu raksturīgajām vājībām.

Pīčema fabrika izrādījās spējīga tikt galā ar visas nācijās nelaimi. Pret vakaru Pīčemu ataicināja pie Brauna.

Tas viņu sagaidīja ar drūmu seju. Istabā atradās vēl divi augstāki policijas ierēdņi.

Tā bija liela telpa. Uz rakstāmgalda zaļā dzēšpapīra stāvēja pēdu garš bronzas Atlants, kas pakausī nesa skaļi tikšķošu pulksteni. Uz ciparnīcas bija rakstīts: «Ultima multis!» [4] Pie sienas karājās Velingtona 18 ģīmetne.

—   Pīčema kungs, — uzsāka sarunu galvenais inspektors, — saskaņā ar līdzšinējās izmeklēšanas rezultātiem jāpieņem, ka transporta kuģim «Optimists» bijuši nopietni iekšēji bojājumi. Mums ir darīšana mazākais ar stūres lūzumu. Man jums jāpaziņo, ka Jūrlietu ministrijas valsts sekretārs Heils no priekšniecības saņēmis norādījumu līdz turpmākajam rīkojumam neatstāt dzīvokli. Sī pavēle gan nav izpaužama. Es domāju, jūs gribēsit šai lietā izteikties.

Pičema kungs stingu skatienu raudzījās sev priekšā.

—  Es to gribu, — viņš teica. — Es domāju, ka ir noticis noziegums.

Galvenais inspektors paskatījās uz viņu ar vienu po tiem caururbīgajiem ierēdņu skatieniem, kuru mērķis ir nevis kaut ko ievērot, bet tikt ievērotam.

Pēc īsa, nozīmīga klusuma brīža Pīčems turpināja:

—  Mani kungi, stūrei katrā ziņā jābūt salūzušai — bez vētras, bez stūrmaņa vainas, mazliet miglainā laikā, bet mierīgā jūrā. Nav vajadzīga nekāda izmeklēšana, tikai mazliet jāpadomā. Tikai mazliet jāpazīst mūsu un visu civilizēto zemju pārvaldes sistēma. Tikai īsumā jāpadomā par to, kā mēs izraugāmies savus ierēdņus, kam jārūpējas par valsts labklājību, kā mēs tos audzinām, kā un kāpēc viņi kalpo nacijai. Lai izdarītu secinājumu, ka tādiem kuģiem neizbēgami jāaiziet bojā, vēl vajadzīgs īss pārskats par mērķiem, kādiem tos būvēja, par veidu, kā tos pārdod, un par pelņu, kāda tiem jāienes. Visu to apsverot, mums gribot negribot jāgūst pārliecība, ko iepriekš jau izteicu: es domāju, ka noticis noziegums.

Klātesošie saskatījās. Pīčems sēdēja, viņi tagad bija piecēlušies. Pīčems turpināja:

—  Ar citiem apsvērumiem, mani kungi, es nonāku pie citiem secinājumiem. Pamatojoties uz mūsu valdības priekšzimlgumu, mūsu tirgotāju un firmu godīgumu, mūsu karu taisnīgumu un visu mūsu saprātīgi ēdošo, pieklājīgos dzīvokļos dzīvojošo un kārtīgi apģērbto pilsoņu nesavtību, man sakarā ar kāda mūsu kara kuģa bojā eju mierīgā jūrā bez jebkādas izmeklēšanas vai arī pēc jebkādas izmeklēšanas jāsecina, ka noziegums te ir izslēgts un nelaimes gadījums ticams, pat drošs. Es tad saku: es nedomāju, ka noticis noziegums, es domāju, ka notikusi nelaime.

Pīčema kungs uzmanīgi uzlūkoja no apakšas visus kungus pēc kārtas un tikai tad turpināja:

—  Ja jūs man tagad atjautu jūsu acu priekšā no šīm abām pārliecībām izvēlēties vienu, kas mani apmierinātu, tad es izšķirtos par otro. Tai ir lielas priekšrocības. Kā dzirdēju, pēc divām dienām notiks sēru dievkalpojums, godājot Viņas majestates noslīkušo karavīru piemiņu. Vai jūs to uzskatītu par labu un piedienīgu, ja sakarā ar šo gadījumu tie paši kara invalidi, kas nesen savā demonstrācijā prasīja kuģu izbraukšanu jūrā, tagad demonstrētu pret šo kuģu nogrimšanu? Cik man zināms, doku rajonā ir šādi nodomi, kas radušies kāda speciaiizdevuma raksta ietekmē.

Pīčema kungs, neviena neaizturēts, atstaja policijas ēku.

Visur jau bija redzami sēru karogi un karogi pusmastā. Miljonu pilsēta sēroja pēc saviem dēliem.

TĪRĪŠANAS AKCIJA

Fāzers bija garš, kaulains vīrs, viens no tiem trim, kas Mekhīzu vēl pazina kā Beketu. Viņš strādāja O'ITaras vadībā Raida ielā un bija ar to draudzīgās attiecībās.

Viņš no Mekhīza bija saņēmis uzdevumu uzraudzīt tā sievu un O'Haru un savu draugu par to tūliņ informējis.

Viņi kopā iztukšoja noliktavu, kas tiem bija jālikvidē, un preces pārdeva, bet naudu iebāza savā kabatā. Fāzers Gručam, trešajam no vecajiem vīriem, nekā neizpauda.

Bez tam Fāzers zināja gandrīz visu par O'Haras attiecībām ar Mekhīza kundzi, jo uzskatīja par vēlamu būt lietas kursā par iespējami vairāk notikumiem.

Viņš arī bija sekojis vīram, kas nogalināja mākleri Kouksu, bet viņa draugam O'Haram nebija ne jausmas, ka viņam tas zināms.

Kādu rītu centners antracita Raida ielā maksāja 28 penijus, un noliktavu telpās, kas atradās aiz mājas Nr. 28, ienāca trīs kriminalierēdņi un Fāzeru, kas mitinājās mazā istabiņā, izvilka no gultas. Ļoti laipni, kas tik raksturīgi Skotlendjardam, viņi tam lūdza parādīt noliktavu.

Nekas liels tur vairs neatradās, bet šis tas tomēr vēl bija. Viņi visu sarakstīja un bez liekiem vārdiem atvadījās.

Fāzers lēnām apģērbās un, tā kā O'Hara nebija sagaidāms pirms vienpadsmitiem, aizgāja pie Mekhīza uz izmeklēšanas cietumu.

Mekhīzs pašreiz dzēra rīta kafiju. Viņš Fāzeru aprāva tūliņ pēc pirmā vārda.

—   Noliktavā Nr. 28 nekā vairs nav; tur viņi var mierīgi meklēt, — viņš vienaldzīgi sacīja.

—   Kā jūs to zināt? — saīdzis jautāja Fāzers un gribēja apsēsties uz galda.

—   Es devu rīkojumu noliktavu atbrīvot, — atbildēja lieltirgotājs, iemērkdams kafijā grauzdētu maizīti. — Tāpēc tā ir atbrīvota. Apmēram pirms piecām nedēļām.

—   Bet tā pa pusei vēl bija pilna, tas man jums jāpasaka. Mēs to gribējām rīt pilnīgi atbrīvot, bet šodien tā vēl bija pa pusei pilna.

Mekhīzs klusēja un turpināja ēst. Tad teica:

—   Tā. Tādā gadījumā es vienīgi gribētu zināt, ko jūs glabājat manā noliktavā. Ceru, ka tur nav nekā tāda, kas būtu jāslēpj, un ka jums ir dokumenti.

Fāzers apmulsis klusēja. Tikai pēc kāda brīža viņš pusbalsī nomurmināja:

—   Viņi arī nāca tieši uz divdesmit astoto numuru.

—   Nepatīkami, — teica Mekhīzs, ar savām ūdeņainajām acīm uzlūkodams Fāzeru no apakšas.

Tas beidzot saņēma drosmi. Ar strauju kustību apsēdies uz galda malas un ar savu lielo roku noslaucījis no tā kalendaru, ko Mekhīzs ar gudru ziņu tur bija nolicis, Fāzers sacīja skaļi un rupji:

—   Jūs maldāties, Beket, ja domājat, ka mēs jūsu vielā dosimies uz Old Beiliju 19 . Mums tas nenāk ne prātā. O'IIara ir mans draugs, un mēs turēsimies kopā līdz galam, kaut arī citi taisās nodot savus vecos biedrus. Vai jūs saprotat?

Lieltirgotājs neļāvās traucēties maltītē.

—   Pasakiet visu, kas jums sakāms, Fāzer, bet kāpiet nost no mana galda, citādi es likšu jūs izsviest' laukā, lai gan jūs man esat vecs biedrs.

Fāzers neveikli piecēlās. Viņš trīcēja no dusmām.

—   Ak tā? Jūs gribat iztīrīt staļļus? Vispirms jūs ar savu sistēmu piekrāpjat pāris desmitu labu cilvēku; papriekšu jūs maksājat cietas algas, jo gribat, lai noliktavas būtu pilnas; tad jums preces vairs nav vajadzīgas un jūs maksājat par gabaldarbu — vienmēr tā, kā jums tas tieši izdevīgi, un tagad jūs nekautrojoties viņus nodosit policijai! Bet jūs taču esat baņķieris, vai ne? Jūs taču neko nezināt, vai ne?

Mekhīzs viņā uzmanīgi nolūkojās.

—   Es nemēdzu pieminēt jaunu, — viņš teica pavisam laipni, — jūs varat ar mani runāt pavisam atklāti. Bet jums jāpadomā par to, ka es jums biju devis rīkojumu, ko jūs neesat izpildījis. Jūs gan esat O'Haras draugs, bet to es nevarēju zināt. Viņš ir tik nekrietns suns, ka es neuzskatīju par iespējamu, ka viņam varētu būt draugi, kas viņa vietā gribētu iet cietumā.

—   Ak jūs! — Fāzers sāka no dusmām stostīties. — Lieciet taču kādam uzmanīt savu sieviņu! Tas jums varēs šo to pastāstīt! Ziniet, ne visi uzskata O'Haru par tik nejauku, kā jūs to darāt!

Viņš aiz niknuma bija zaudējis vai prātu, bet runādams savu partneri tomēr novēroja.

Tas nelīdzēja. Mekhīzs neko nelika manīt. Viņš tikai teica:

—   Es redzu, Fāzer, jūs nemaz neesat tik slikts, kā izliekaties. Jūs tātad acis tomēr turējāt vajā.

—   Jā gan, Beket, mazliet. — Fāzers ar viltīgu sejas izteiksmi nodūra galvu. — Es arī redzēju, ko jūs likāt darīt ar mākleri Kouksu. Smilšu maiss nenokrita no debesīm.

Mekhīzs pēkšņi nolika nost karoti. Viņš izskatījās patiešām ieinteresēts.

—   Fāzer, — viņš sacīja gluži citādā balsī, — par to jums vajadzēs man pastāstīt, jo to es tiešām nezinu. Sis Koukss gan ir visai ātri nomiris.

Fāzers izcīnīja ļoti grūtu cīņu ar sevi. Viņš pazina Mckhīzu, tā tonis tagad bija īsts. Bet, ja tas par Kouksa nogalināšanu nekā nezināja, tad tā bijusi Fāzera drauga O'Haras privātā lieta. Tādā gadījumā viņš tagad bija pateicis pārāk daudz.

Mekhīzs ar interesi vēroja Fāzera vaibstu spēli.

—   Fāzer, — viņš laipni teica, — jūs vairs neko nevarat glābt. Ar smilšu maisu strādā vienīgi Džailss.

Es viņu personīgi nepazīstu, to jūs zināt. Viņš ir O'Haras puisis, vai ne? Tik tālu mēs nu būtu tikuši, Fāzer. Jums jāatvieglo sava sirdsapziņa. Un pielūkojiet, ka tiekat prom no Raida ielas un dabūjat ārzemju pasi un ceļa naudu, draugs. Es neesmu nekāds necilvēks. Jūs mani visu laiku saucat par Beketu, bet mani sauc Mekhīzs. Es arī aizmirsīšu, ka jūs sēdējāt uz mana galda. Tas, ko jūs pateicāt par manu sievu, bija teikts dusmās. Līdz vienpadsmitiem jūs vēl varat sakravāt savu ceļasomu un tad aiziet uz frizētavu, kur pa to laiku būs ienākušas ziņas. Bet, ja jūs OTIaram pateiksit kaut vai pušplēstu vārdu, piemēram, «ardievu» vai «draņķīgs laiks šodien», tad pusdivpadsmitos būsit aiz restēm. Tas jums jāsaprot.

Fāzers nepaspēja neko iebilst. Mekhīzs vairs neklausījās. Galvenais, tas nekā negribēja dzirdēt par Polliju un O'Haru. Sai tumšajai lietai viņš vairs nevēlējās ziedot nevienu domu, nevēlējās satikt nevienu cilvēku, kam varētu ienākt prātā ar viņu par to runāt.

Sis apstāklis Fāzeru, pašam nezinot, izglāba.

Satriekts viņš aizgāja atpakaļ uz Raida ielu. Tur sakravāja mazo ceļasomu un uzvilka savu labāko uzvalku. Kad viņš izgāja pa vārtiem, pulkstenis rādīja pusvienpadsmit. O'Hara, smēķēdams savu rīta cigareti, tieši nāca iekšā pa pirmajiem vārtiem. Fāzers svārstījās, vai viņam tomēr kaut ko nepateikt. Viņi bija veci draugi. Fāzers bija labi pazinis O'Haras māti.

Šaubīdamies viņš stāvēja aiz vārtiem. O'Hara viņu vēl nebija pamanījis. Tad viņš izšķīrās

Viņš iznāca no vārtiem un pagāja pretimnācējam garām, nerunādams ne vārda un stingri raudzīdamies uz priekšu, lūpas sakniebis tik cieši kā tērauda kasetes malas.

O'Hara izbrīnā noskatījās tam nopakaļ.

Fāzers, ticis aiz nākamā stūra, atviegloti uzelpoja. O'Hara taču droši vien bija ievērojis ceļasomu un labo, pelēko uzvalku.

Bet ap pusdivpadsmitiem O'Haru dzīvoklī apcietināja.

Polbijas prezidijā viņš izturējās ļoti pašapzinīgi.

Uzzinājis, ka viņu apsūdz ielaušanās zādzībā un zagtu mantu slēpšanā, viņš smējās, apgalvodams, ka Centrālajai iepirkšanas sabiedrībai piegādātās preces esot pirktas. Dokumenti atrodoties CIS birojā Sitijā.

Viņam paskaidroja, ka ziņojums esot nācis tieši no turienes.

O'Hara tūliņ pieprasīja, lai viņu konfrontē ar baņķieri.

Tas notika pēcpusdienā. Alekhīza kamerā vēl bija klāt lords Blumsberijs un Brauna kungs no Skotlendjarda. Iekams O'Hara paspēja pateikt kādu vārdu, Mekhīzs piegāja viņam klāt un jautāja: — Kungs, no kurienes nāk preces, ko jūs kopš pusgada piegādājat maniem veikaliem?

Tikai sēdēdams atkal savā kamerā, viņš spēja attapties no pārsteiguma. Bet tad kamerā tika iegrūsts Smilšmaisu Džailss.

Fāzers jau atradās atklātā jūrā, kad viņa šefa Mekhīza galvā vēl joprojām spokojās kāds Fāzera teikums. Tas bija skanējis apmēram tā: uzmaniet labāk savu sieviņu!

Ārā lija. Rokas bikšu kabatās sabāzis, Meks skraidīja pa kameru un klausījās lietus šalkoņā. Reizēm viņš apstājās, nolieca savu rutka galvu un klausījās sevišķi uzmanīgi. Tad saīdzis iespēra ar kāju biezajam paklājam un domāja:

«Katrā ziņā ir labi, ka viņš pašlaik sēž aiz restēm. To taču es zinu. Stāsta, ka mani cilvēki sūdzoties par manu nenoteiktību. Bet tur, kur tas nepieciešams, es vienmēr rīkojos noteikti. Es zinu labāk nekā jebkurš cits: dažreiz jārīkojas enerģiski, nerēķinoties ne ar ko. Par visu, kas noliek uzņēmumā, jābūt lietas kursā, un visam jāļauj nogatavoties kā augonim. Un tad kādu dienu jārīkojas kā šefam, pēkšņi kā zibens no skaidrām debesim. Bez žēlastības tiek atsegts viss amoralais. Visi sastingst. Šefs ilgi vērojis, bet tad sāk rīkoties. Ievērojis, ka kaut kas nav kārtībā, viņš nesaudzē pat savus vecākos biedrus, tāds viņš ir, viņu nevar maldināt.»

Meks atkal pagāja pāris soļu, vēlreiz apstājās un no jauna iegrima domās.

«Būt par sievietes īpašnieku,» viņš domāja, «mūsdienās ir sarežģīta lieta. Senākos laikos tu atgriezies no medībām divas stundas ātrāk, nekā tevi gaidīja, un izbiedēji no sievas gultas kādu dūšīgu puisi; ko es teicu, no gultas? Pietika, ka sievu redzēja stāvam vienā istabā ar svešu vīrieti, un viss bija skaidrs! Šodien mūsu saimnieciskā dzīve piespiež sievieti rādīt savus stilbus vīrieša skatieniem, un dažos kantoros mīlināšanās ir tikpat parasta lieta kā roku mazgāšana — galvenokārt, lai mums, uzņēmējiem, nokrāptu darba laiku! Te vairs nav ko domāt par pārsteigšanu, ja laulības pārkāpšana kļuvusi tik ikdienišķa liela un tai ir tikpat maz nozīmes kā roku mazgāšanai.»

Mekhīzs izbrīnījies kratīja galvu, ieklausījies, ka rudens lietus lija stiprāk, un turpināja staigāt. Pēc kāda laika viņš apsēdās pie rakstāmgalda un sāka darboties ar savas prāvas aktīm.

Lietas izskatīšana bija paredzēta pēc pāris dienām.

NEMIERĪGAS DIENAS

Strādāt un neizmist.

Karlalls

•Mazajā fabrikā Old-Ouk ielā strādāja virsstundas, strādāja arī nakti.

Šūšanas darbnīcā pie tapetēm ar spraudītēm bija piestiprināts avīzes izgriezums, kurā bija stāstīts par modistes Mērijas Annas Voklijas varoņnāvi.

Divdesmit gadus vecā Mērija Anna Voklija, kas strādāja galma darbnīcā, piedalījās dižciltīgo dāmu reprezentācijas tērpu izgatavošanā ballei, ko sarīkoja par godu nupat sabiedrībā ievestajai kroņprincesei. Tas bija sezonas kulminācijas punkts. Viņa strādāja bez partraukuma 26x h stundas kopā ar sešdesmit citām meitenēm, pa trīsdesmit vienā istabā, kurā bija nepilna trešā daļa vajadzīgā gaisa; naktis viņas pa divi un trim gulēja kādā no smacīgajām istabām, kur guļamtelpa bija nodalīta ar dēlu sienu. Seribrendijs, portvīns, nedaudz kafijas atjaunoja viņas izsīkstošos spēkus, ko viņa tik pašaizliedzīgi par pavisam niecīgu maksu ziedoja karalienei; viņa saslima piektdien, tomēr nepārtrauca darbu un nomira svētdien tādā pašā varoņnāvē kā Mefikingas varoņi.

Vēl vairāk nekā šis raksts ar savu iedvesmotāju morāli darba tempu kāpināja Bīrija metode kūtras vai vārgas strādnieces vienkārši izmest uz ielas.

— Tu neesi vainīga, ka tev ir dilonis, — viņš mēdza sacīt, — bet es ari ne!

Viņam piederēja izgudrojums būvniecībā: viņš bija noskaidrojis, ka strādnieki un strādnieces atejā dažreiz smēķē; tiem pārāk ilgi tur uzkavējoties, Bīrijs no pagalma bija redzējis pa mazo lodziņu nākam dūmus. Viņš lika izbūvēt slīpu koka sienu, tā ka sēdēt varēja tikai saliektā stāvoklī. Kad Pollija savā laikā bija atgriezusies mājās, viņa, ieraugot šo vietiņu ar skatu uz pagalma vecajiem, kroplajiem kociņiem, jutās dziļi aizkustināta. Tās bija viņas mājas.

Darbs veicās labi. Bet avīzēs sakarā ar «Optimista» upuriem veltīto sēru dievkalpojumu, kas, starp citu, iekrita tai pašā dienā, kad baņķiera Mekhīza prāva, — kādā ceturtdienā, — bija lasāmi dažādi visai nekaunīgi jautājumi, kas attiecās uz izmeklēšanas gaitu un vainīgajiem.

Galvenais inspektors klusēja. Pīčems zināja, ka policija dokos nodarbojas ar ziņu ievākšanu. Apcietināja arī dažas personas. Pīčems drudžaini pētīja visas avīzes, bet tur nebija atrodami nekādi prezidija paskaidrojumi.

Bet toties Pīčema nama tuvumā Old-Ouk ielā ložņāja visādi kriminalierēdņi.

Pīčems šajās dienās ļoti cieta.

«Ir skaidrs, ka notiks visļaunākais,» viņš sev teica, sevišķi naktīs, pa tumšiem gaiteņiem no spilgti apgaismotajām, darba trokšņa piepildītajām telpām iedams uz citām spilgti apgaismotām telpām un gaileņos uz mirkli apstādamies. «Dzīvot nozīmē rēķināties ar visļaunāko! Un tomēr varētu iedomāties, ka šo vienu vienigo reizi policija neiejauksies! «Optimists» ir gājis bojā, es to nenoliedzu. Vai tagad ari tnan jāiet bojā? Piederīgajiem tas, protams, ir liels zaudējums, neapšaubāmi. Bet vai viņiem ar to būs līdzēts, ja arī man radīsies liels zaudējums?»

Un tomēr viņam sakarā ar šo dienu nelaimēm radās komerciālā ideja. Tā pamatojās uz šādiem apsvērumiem:

«Tādi nelaimes gadījumi kā tas, kas noticis ar «Optimistu», ir neizbēgami. Tādi būs vienmēr. Kari, vētras vz jūras, zemestrīces, komerciālās operācijās, neražas ir pilnīgi neizbēgamas. Kas pazīst cilvēka dabu, tas zina, ka ikviens cilvēku roku darbs ir nepilnīgs. Ar šo domu, kas jau atrodama bībetē, jārēķinās. Un patiešām, no desmit cilvēkiem deviņi pamatoti baidās no nākotnes (augstākais viens no tūkstoša no tās pamatoti nebaidās). Tas jāņem par izejas punktu. Tur vatētu iznākt lieliska peļņa. Ņemsim tādas lietas, no kutām baidās visi: slimību, nabadzību, nāvi. Pateiksim tiem, kas baidās, tāpēc ka viņi pazīst dzīvi un cilvēk u s: mēs jūs apdrošināsim pret tādu neizbēgamu nākotni. Jūs mums maksāsit niecīgu daļu no savu laimīgo dienu ienākumiem; to jūs nemaz vai gandrīz nemaz nejutīsit, un mēs jums (vai jūsu nāves gadījumā jūsu piederīgajiem) to izmaksāsim tad, kad iestāties neizbēgamā katastrofa. Vai tas nav pieņemams priekšlikums? Esmu pārliecināts, ka šo priekšlikumu apsveiks. Cilvēkiem jāpalīdz! Par palīdzību viņi ir ar mieru maksāt! Ja sveikā izkulšos no šās lietas, ja policija šo vienu vienīgo reizi ar savām neveiklajām rokām nejauksies starpā, es šo domu realizēšu, par to nav ko šaubīties. Padomāsim kaut vai par kareivjiem, kas noslīkuši uz «Optimista». Tie lielāko tiesu ir jauni cilvēki, bet viņu starpā atrodami arī ģimenes tēvi. Piederīgo stāvoklis šodien būtu pavisam cits, ja kareivji būtu apdrošinājušies pret kuģu avarijām! Saņemot pavēli doties uz kuģa, viņiem nebija nekādas citas iespējas kā nekavējoties apdrošināties. Viņi šo iespēju nav izmantojuši. Cilvēkiem, kas avīzēs lasa aprakstus par tādām katastrofām, kāda piemeklējusi «Optimistu», taču jābūt par tādu apdrošinājumu. Un katastrofu ir tik daudz! Piemēram, ari vecums ir katastrofa! Vecums lielajās pilsētās! Vairs nelietojamo cilvēku pēdējie gadi! Neizbēgami un tomēr drausmīgi gadi! Ari bezdarbs ir šāda nelaime. Ņemsim, piemēram, manus darbiniekus. Tas, ka viņi nezina, kur palikt, kad es viņus izmetu uz ielas, man ir izdevīgi. Es viņus apspiežu, cik vien varu, un no tā gūstu pejņu. Viņiem, jādomā, ir lielas ilgas pēc palīdzības. Tātad varbūt iespējams gūt pejņu ari ar to, ka viņiem pallclz? Varētu uzcelt lielas ēkas, kurās šie peniji tiktu pārzināti. Kamēr šādas slimokases neizmantotu, tās varētu zelt; kad tās sāktu izmantot, tās varētu bankrotēt. Katrā ziņā, ja izdotos nostāties starp šiem jaudlm un viņu uzņēmējiem un panākt, lai viņiem maksātu pāris peniju vairāk, tad šos penijus varētu paiurēt par sniegto palīdzību. Tā būtu skaidra peļņa. Maksātāju lielākā daļa taču mirst uz sava posteņa_ vai arī nekacl nevar pierādīt savas slimības utt., utt. Tādus pakalpojumus strādnieki varbūt gan labprātāk pieņem no sev līdzīgiem, tātad no bijušiem strādniekiem.., Nu kas par to, varētu dažus no viņiem tur formas pēc ielikt. Tādos apdrošinājumos varbūt pat varētu iesaistīt valsti. Varētu izdot likumus, kas strādniekiem uzliktu par pienākumu izdarīt zināmas iemaksas. Valstij tādā kārtā vajadzētu pašai apkarot plašo masu vieglprātību, šo noziedzīgo, no dzīves īstenības tālo optimismu, kas tām liek cerēt, ka viss beigsies labi, lai gan taču zināms, kas sagaida strādniekus un kalpotājus un visus mazos cilvēkus! Nav novēršami ne kari, ne ari krīzes. Cilvēki jāizmet uz ielas, ja viņu darbs vairs neatmaksājas; nevar celt higiēniskākus dzīvokļus, nekā to atļauj īres, utt., utt., — tāpēc jādod rīkojums, lai viņi rūpējas par savu nākotni! Ievērojot šo nesaprātīgo un domāšanā kūtro laužu nepārspējamo vieglprātību, ar kādu viņi kļūst par kareivjiem, fabriku strādniekiem utt., vienkārši jāķeras pie pasākumiem likumdošanas kārtībā. Viņi jāpiespiež apdrošināties. Vairāk no viņiem nevar prasīt, bet tik daudz viņiem jāizdara. Tas ir sabiedrības interesēs, un te ir ari pelņa! Šādas apdrošināšanas sabiedrības nodibināšana gan prasītu nelielu kapitalu. Ja man tagad izdotos šl lieta ar kuģiem, kapitals būtu rokā. Starp citu, jaunie kuģi, Sautemptonas kuģi, ir absolūti droši! Tikai nedrīkstētu iejaukties policija! So vienu vienīgo reizi visam jābūt kārtībā!

Kad trešdienas vakarā — deviņas dienas pēc «Optimista» bojā ejas un oficiālā sēru dievkalpojuma priekšvakarā — policijas viedoklis vēl joprojām nebija zināms, Plčems nervu sasprindzinājumu vairs nespēja izturēt.

Savā paniskajā noskaņojumā viņš nolēma izdarīt spiedienu uz policiju, aizsūtīdams Bīriju un vēl divus \yrus uz prezidiju ar pāris transparentiem, uz kuriem bija šādi uzraksti: «Kāpēc gājis bojā «Optimist s»?, «Ar cik lielu s urnu piekukuļota J ū r l i e t u ministrija? To jautā divsimt kara invalidi» un «Kāpēc noslīkuši cilvēki, kas atradās uz «Optimist a»?».

Vienam no plakatiem pat bija uzraksts: «K as ir P ī č'e m a k u n g s?»

Bīrijs policijā paziņoja, ka viņu sūtot Pīčema kungs, TKIS priekšsēdētājs. Plakati esot nokļuvuši viņa rokās pa aplinku ceļiem; tos atnesuši ubagi, kas viņa veikalā nomājot mūzikas instrumentus. Acīm redzot nākamajā priekšpusdienā plānota demonstrācijā ar šādiem un līdzīgiem transparentiem.

Pēc stundas ieradās pats Pīčems. Brauns ar viņu runāja ļoti strupi. Viņš tikko uzklausīja Pīčema žēlošanos, ka būšot izputināts, ja notikšot šāda demonstrācijā, un ka viņam nelīdzēšot arī tas, ka vienlaikus ar dubļiem tikšot apmētāti augsti valdības ierēdņi.

Pīčems izmisis aizgāja.

Ar tuvāko ormani viņš aizbrauca uz «Spoguļa» redakciju, tur prasīja pēc atbildīgā redaktora un ar to ļoti nopietni aprunājās. Redaktors viņam apsolīja līdz pulksten astoņiem rīta izdevumā rezervēt divas slejas Transporta kuģu izmantošanas sabiedrības priekšsēdētāja sensacionālam paskaidrojumam par kuģu bojā ejas cēloņiem.

Pēc tam Pīčems aizgāja kājām uz māju, izrīkoja otrā rītā paredzēto demonstrāciju, ieslēdzās kantorī un visu nakti rakstīja.

Brauns, kam bija licies pareizi pret viņu izturēties noraidoši, savā ādā tomēr nebūt nejutās labi. Viņš deva rīkojumu vēlreiz (septīto reizi) izdarīt masveida apcietināšanas dokos, nopratināja pirmos divdesmit atvestos strādniekus un nomākts aizbrauca pie Mekhīza uz cietumu.

Mekhīzs bija viens un lasīja grāmatu.

Brauns aizsūtīja projām uzraugus, paņēma vienu no pudelēm, kas stāvēja kameras kaktā, un ielēja sev alu.

Iekams viņš paspēja atvērt muti, lai draugam izkratītu savu sirdi, Mcks nervozi iesāka:

—   Kas noticis ar O'Haru? Man ir traki nemierīgs prāts. Vai viņš vēl arvien nav atzinies?

—   Nē, — gurdi atbildēja Brauns

—   Vai tu pateici, ka mēs viņam varam pierādīt slepkavību, ja viņš neturēs savu nolādēto muti?

—   Jā, pateicu. Viņš saka, ka drīzāk jaušot sevi pakārt nekā tevi laidīšot ārā. Liekas, viņš visu šo lietu uztver no cilvēciskā viedokļa.

Mekhīzs neapstādamies skraidīja pa kameru. Prāva bija nolikta uz rītdienu Ja viņam jau rīt būs jāatzīstas, ka ir Centrālās iepirkšanas sabiedrības priekšsēdētājs, tad viņš nedrīkstēja tikt iejaukts arī vēl ielaušanās zādzībā.

Tomēr beidzot viņš atkal apsēdās un kļuva mierīgāks.

—   Cilvēks ir saprātīga būtne, — viņš teica, tverdams pēc cigāriem, — kas neseko savām aklajām dziņām, bet gan prāta apsvērumiem. Tam es ticu. Ja tam vairs nevarēšu ticēt, es ļaušu sevi pakārt. Pilsētas, kurās mēs dzīvojam, visa šī civilizācijā ar savām vel1ēm ir pierādījums saprāta visvarenībai. Arī šis cilvēks apspiedīs savu aklo atriebības kāri un uzskatīs par labāku četrus vai, teiksim, trīs gadus — mēs taču varētu vēl pāris kvīšu izsniegt — nosēdēt cietumā nekā tikt pakārtam.

Brauns vēl pateica, ka esot O'Haram devis laiku līdz nākamajai dienai pulksten diviem.

—   Jā, vēlākais pulksten divos paskaidrojumam jābūt manās rokās, — teica Mekhīzs. — Tūliņ pēc prāvas man ir nolikta saruna ar Krestonu Nacionalajā depozitu bankā, kur varbūt būs ari Arons un Operi. Es gribētu viņiem uzrādīt sava preču piegādātāja atzīšanos, ka viņš nodarbojies ar ielaušanās zādzībām.

Tad Brauns beidzot varēja sākt runāt par savām paša visai smagajām rūpēm.

«Optimista» lieta bija nopietna. Nebija gandrīz nekādu šaubu, ka šis kuģis, tāpat kā pārējie, valdībai netika nodots labā stāvoklī. Sabiedrība, kas šos kuģus pārdeva, pirms neilga laika jau bija piedzīvojusi vienu «nelaimi». Doku rajonā nogalinātais mākleris Viljams Koukss bijis ar sabiedrību tuvos veikalu sakaros. Viņa nāves apstākļi vēl ne tuvu nebija noskaidroti. Tika apcietināti pāris bezdarbnieku, cilvēki, kas bija atlaisti sakarā ar streiku un atļāvušies aizdomīgus izteicienus. Bet viņiem nekā nopietnāka nevarēja pierādīt. «Optimista» bojā ejai varēja būt kļūmīgas sekas. Kas attiecas uz demonstrācijās tiešajām sekām, tad Brauns Pīčema kunga draudus neņēma pārāk nopietni. Bija gādāts par pietiekamu policistu skaitu, lai rītdienas sēru dievkalpojumu pasargātu no traucējumiem. Ļaunāk bija kas cits.

Galvenais inspektors, par to runādams, klusināja balsi. Kaut kāda misēkļa dēļ Jūrlietu ministrija nebija nosūtījusi rīkojumu, ar ko tika atsaukti atpakaļ abi pārējie kuģi, no kuriem vismaz vienam, tam, kas bija uzskrējis virsū «Optimistam», vajadzēja būt bojātam. Kuģi atradās atklātā jūrā ceļā uz Keptaunu. Jūrlietu ministrija šai lietā vispār nerīkojās pietiekami enerģiski. Brauns tāpēc bija neziņā. Varbūt vispār labāk neizprovocēt demonstrāciju? Policijai taču bija jārūpējas par sabiedrisko kārtību.

Tiesa, ne gluži viss bija atkarīgs no Pīčema, kuru varēja viegli savaldīt. Arī komunisti plānoja demonstrācijās pret oficiālo sēru dievkalpojumu, un šīs demonstrācijās nevarēja aizkavēt.

—   Viņiem taču bez Pīčema nav nekāda materiala, — iebilda A'iekhīzs, aizdedzis lielu cigāru.

—   Nē, materials viņiem diez vai būs, — teica Brauns mazliet mierīgāk. — Viņi taču arvien padara sevi smieklīgu ar šiem mūžīgajiem minējumiem, kurus nekad nevar pierādīt.

—   Viņi atkal kaut ko safantazēs par korupciju ministrijās un varbūt vēl liks noprast, ka valsts sekretāram personīgi iespiesti saujā kādi pāris tūkstoši. Tas taču ir vienkārši smieklīgi.

—   Zini, — sacīja Brauns, tagad arī paņemdams cigāru, — man ir dusmas uz šiem muldoņām. Vienmēr viņi mums klūp virsū, tāpēc ka mēs it kā pietiekami stingri neievērojot likumus. It kā likumi būtu izdoti viņu labā! Viņi ļoti raugās uz to, lai viss notiek likuma ietvaros. Ja pastāvētu likums, kas Heilam kā atlīdzību par to, ka viņš pūlas skatīties caur pirkstiem, pieklājīgā veidā atļautu ievākt zināmu nodevu, tad viņi tam nekad nepārmestu tos pāris tūkstošus, ko viņš esot ņēmis. Tad viņiem neliktos, ka viņi apvesti ap stūri. Tas taču ir gandrīz vai komiski. Lielajā politikā un ari saimniecībā taču ne viss ir kristaltirs; tur mazajam nodokļu maksātājam šis tas, nu teiksim, nav saprotams. Un tur taču ir runa par milzīga mēroga peļņu! Tie taču nav tikai kādi. pāris tūkstoši! Jebkura maza teksti/fabrika savā makā iebāž pavisam citas sumas! Bet mūsu «apgaismotāji» mūžīgi piesienas kaut kādiem sīkumiem, saka, piemēram, ka pilsētas valde esot piekukuļojama, policija esot partejiska, un diezin ko vēl, ko viņi bez tam nekad nevar pierādīt un kas parasti arī nemaz neatbilst patiesībai! Tāda krāsu sabiezināšana vienkārši liek apšaubīt visu, ko šie ūdens duļkotāji apgalvo.

—   Ja kāds pierakstītu to, ko tu saki, — Mekhīzs omulīgi teica, — tad tā arī būtu krāsu sabiezināšana.

—Neticami, — smīnēja Brauns, — pavisam neticami!

Viņi kādu laiciņu runāja par politiku.

—   Faktiski nav nevienas tādas partijas, — žēlojās Mekhīzs, — kas pilnīgi sargātu manas intereses. Es neaiziešu tiktāl, ka nosaukšu parlamentu par pļāpātavu. Tas nebūtu pareizi, nudien ne. Parlamentā ne tikai runā, tur arī kaut ko dara. Tur notiek visvisādi darījumi. Tas jāatzīst ikkatram, kas savos spriedumos nav gluži neobjektivs. Bet te rodas jautājums, vai parlaments varēs kaut ko izdarīt ari tad, ja lieta kļūs nopietna. Pēc mana ieskata, un tas ir nopietni strādājoša veikalnieka ieskats, mūsu valsts priekšgalā nav istie cilvēki. Viņi visi pieder pie kaut kādām partijām, un partijas ir savtīgas. To viedoklis ir vienpusīgs. Mums vajadzīgi cilvēki, kas stāv pāri partijām — kā mēs, veikalnieki. Mēs savas preces pārdodam kā bagātniekiem, tā nabagiem. Mēs katram, lai vai kas tas būtu, pārdodam centneru kartupeļu, iekārtojam viņam apgaismojumu, nokrāsojam māju. Valsts vadīšana ir morāls uzdevums. Jāpanāk, lai uzņēmēji būtu labi uzņēmēji un kalpotāji būtu labi kalpotāji, vārdu sakot: lai bagātnieki būtu labi bagātnieki un nabagie labi nabagi. Esmu pārliecināts, ka pienāks laiks tādai valsts pārvaldes sistēmai. Es piederēšu pie tās piekritējiem.

Brauns nepūtās.

—   Diemžēl, mums tādas partijas vēl nav. Ko man tādā gadījumā tagad darīt?

—   Vai tad tu neesi izmeklējis, kas remonta darbos noticis streika laikā!

—   Protams. Visas šīs dienas.' Tas taču bija pats pirmais. Bet tur nekas nav noticis.

—   Kā tā? Kuģu namdariem, kas tikko bija bez panākumiem streikojuši, taču netrūka pietiekama pamata šajā virzienā kaut ko darīt? Es nekad neesmu varējis saprast, kā var strādāt ar tādiem noteikumiem! Tie tiešām ir zemcilvēki!

—   Bet, kad viņi strādā, tad strādā. Viņiem nenāk . ne prātā bojāt kuģus, ja viņi sākuši tos labot. Zini, viņiem piemīt kaut kas līdzīgs lēnai domāšanai. Lai būtu kā būdams, bet tādas lietas viņi nekad nedara.

—   Bet tev taču bija mani ļaudis, īsi pēc streika, vai, pareizāk, tie bija Pīčemam.

—  Tu domā, ka viņi …

—   Protams. Viņi taču to var pavisam viegli apliecināt. Es atsaukšu Bulliju.

—   Vai tu to varētu? — jautāja Brauns, jau mazliet nomierinājies.

—   Skaidrs, — sirsnīgi atbildēja Alekhīzs. — To es daru tavā labā. Un, starp citu, — es, protams, negribu uz tevi izdarīt nekādu spiedienu, — Pīčems tomēr ir mans sievastēvs. Sievas pūrs galu galā atrodas Nacionalajā depozitu bankā. Es tur esmu direktors. Kā es, diemžēl, esmu konstatējis, tur konkurences cīņas ietekmē noguldījumi ir lielā nekārtībā. Arī Pīčema noguldījumi ir pagalam — es tos tikpat labi varētu saukt par saviem noguldījumiem, raugoties no ģimenes viedokļa. Bez tam vēl ir daudz mazu noguldītāju, un tāpēc tagad, pēc «Optimista» katastrofas, tracis, ko viņi saceltu, ja zaudētu savu naudu, atkal kaitētu patriotiskajai kustībai, kas tagad sakarā ar kuģa bojā eju sāk pamazām izvērsties. Mani ar sievastēvu nesaista nekādas siltākas jūtas, bet, tici man, būtu labāk, ja tu viņu nemaz neiejauktu šajā lietā.

Brauns aizgāja pa pusei pārliecināts un nopratināja vēl dažus apcietinātus kuģu namdarus.

Bet naktī viņš slikti gulēja un uz rīta pusi redzēja sapni.

Viņš brauc pa kādu no Temzas tiltiem un pēkšņi dzird tādu kā gārgšanu; viņš izkāpj ārā un pārliecas pār margām. Bet nekā nevar redzēt. Tāpēc viņš skrien atpakaļ un mēģina no tilta gala kaut ko saskatīt.

Un tagad viņš arī redz tiltu, redz to no apakšas. Tur ir mazs zemes laukumiņš, gar kuru tek straujie upes ūdeņi. Uz tilta plīvo karogi, melni un arī Anglijas karogi. Mazajā laukumiņā zem karogotā tilta kustas kaut kas cilvēkiem līdzīgs, kas ātri izplatās, nākot riez no kurienes; šķiet, ka arī dziļāk vēl kas būtu; katrā ziņā tas jau ir vesels pūlis, kas tagad virzās augšup pa uzbērumu, pāri svaigi krāsotajām margām, uz pašu tiltu, tieši uz karogiem. Jā, šis mazais laukums izverd neskaitāmi daudz cilvēku; šī plūsma nav pārtraucama. Tur ir arī policisti, tur viņi stāv, viņi aizsprostos tiltu, tur ir tanki, tie šaus; bez tam tur ir karaspēks, tas… Bet Posts jau ir klāt, tas tagad sakārtojas ierindā, soļo, tā rindās nav nekādu robu, tas aizņem visu ielas platumu, piepilda visu kā ūdens, izspiežas visam cauri kā ūdens, tam taču nav substances. Policisti gan stājas ceļā, gaisā ņirb gumijas nūjas, bet ko tas līdz, tās sit ķermeņiem cauri: platā vilnī, policistu rindai cauri, Posts soļo uz priekšu, uz guļošo pilsētu, cauri braucošiem tankiem, cauri

dzeloņstiepļu aizžogojumiem, mēmi, bez ska'ņas, cauri policistu brēcieniem un ložmetēju tarkšķēšanai, un kā netīra straume ieplūst namos. Nabagu leģioni klusā gājienā, caurspīdīgi un bez sejām, mūriem cauri neapturami iesoļo kazarmās, restorānos, gleznu galerijās, parlamentā, tiesu pilīs.

Brauns, visu atlikušo nakts daļu nomocījies ar šo sapni, piecēlās un pavisam agri aizbrauca uz darbu. Viņš nevarēja ciest sapņus par kreisajām avīzēm, bet' viņam tomēr bija ienācis prātā, ka sēru dievkalpojumam tas nenāktu par labu, ja tiešām ierastos pāris simtu invalidu un sāktu ārdīties.

Iztriecis no biroja apkopējas, viņš apsēdās, nolika zaļo lampu vietā un pašrocīgi uzrakstīja ziņojumu presei.

Arī Pīčema kungs stāvēja pie sava rakstāmgalda. Izmeties kreklā, viņš, raudzīdamies tintnīcā, ar spalvaskātu rokā un pakausī atbīdītu cepuri bija visu nakti nostāvējis rakstāmpults priekšā vai staigājis pa mazo, ar dzelzs krāsni pārkurināto kantori.

Viņš strādāja pie avīzes raksta, kurā iepazīstināja sabiedrību ar maklera Kouksa un kāda augsta Jūrlietu ministrijas ierēdņa machinacijām.

Protams, viņš pats tiktu saukts pie atbildības, ja atklātos transporta kuģu darījuma raksturs, bet skaidrie norādījumi uz nebūšanām Jūrlietu pārvaldē bija pietiekami, lai līdz minimumam mazinātu valdības interesi par tiesāšanos. Tādā gadījumā gan izputētu jaunais, īstais darījums!

Sad un tad Pīčems aizskrēja apskatīties, kā strādā darbnīcās. Seit varēja redzēt rūpīgi izgatavotus plakatus, uz kuriem bija apmēram šādi uzraksti: «Vai mūs sūta uz Dienvidafriku tikai tāpēc, lai citi no transporta nopelnīt u?» vai «Sūtīdami mūs uz elli, parūpējieties vismaz par to, lai mēs tur varētu nok ļ ū l!» vai ««0 p t i mista» upuri nav vis cietuši nelaimes gadījumā, bet ir noslepkavot i!». Viņš bija ieradies vēl piecos no rīta un

pārgurušajiem daiļkrāsotājiem, kas gaiteņos, stāvēdami uz ceļiem, petrolejas lampu gaismā strādāja pie plakatiem, licis izgatavot vēl vienu plakatu: «Ļaunāk par vētru un miglu plosās mūsu veikalnieku naudas kāre!» Tagad, no rīta, pabeigtā «atzīšanās» gulēja aploksnē uz Bīrija ķirmju saēstā rakstāmgalda un viņa ļaudis ar plakatiem un stumjamiem ratiņiem bija jau ceļā uz dažādiem pilsētas rajoniem, lai noorganizētu demonstrāciju.

Stundu vēlāk Pīčems kādā rīta laikrakstā izlasīja paziņojumu, ka apcietināti komunisti, kas bojājuši «Optimistu».

Viņš tūliņ aizsūtīja Bīriju uz sapulcēšanās vietām, lai demonstrāciju atceltu. Tad uzelpodams sēdās pie galda un dzēra tēju.

Tātad ļaudis policijas prezidijā tomēr vēl laikā bija atjēgušies. Ka kuģus sabojājuši sociālistu uzkūdītie doku strādnieki, tas daudz labāk saskanēja ar nacionalajiem uzplūdiem, ar kuriem bija pilnas avīzes, nekā ziņa par korupciju Jūrlietu ministrijā.

Vēl tumsā Pīčema kundze pienāca pie Pollijas gultas. Viņa apsēdās uz gultas malas un pārsteidza meitu ar ziņu, ka esot izdevies tēvu samierināt ar patvarīgo apprecēšanos.

Kundze aizkustināta izstāstīja, kā pūlējusies vīru pārliecināt.

— Neizšķir taču, es nemitīgi sacīju, šos jaunos cilvēkus, kas atraduši viens otru mīlestībā! Ko dievs savienojis, cilvēkam nebūs šķirt. Atceries, arī mēs bijām jauni un neprātīgi, kaut ari līdz zināmai robežai. Vai tu vari atbildēt par to, ka viņi tagad vārgst mīlestības sāpēs un ka noziedzīgā kārtā tiek iznīcināta jauna dzīvība? Viņi negrib neko citu kā tikai piederēt viens otram. Viņi kopā pārcietuši grūtu laiku, bet viņu mīlestība uzvarēja, un ari tas ir ko vērts. Tādas mīlestības saites nevar tik vienkārši saraut. Es zinu, tu gribēji par znotu Kouksu. Bez šaubām, viņš bija izskatīgs cilvēks ar patīkamām manierēm. Tu viņu loti cienīji kā spējīgu veikalnieku. Bet tagad viņš ir miris, un tu nevari viņu atkal atdzīvināt! Kas tev galu galā vēl ir pret šo Mekhīzu? Visi saka, ka ari viņš ir ļoti spējīgs un labi nopelna. L-veikalu īpašnieki zina, ka ar viņu nav ko jokot. Viņa uzņēmumos nav nekāda slinkošana! Viņš Polliju daris laimīgu. Es esmu ar viņu runājusi, viņš būs lielisks vīrs. Tādi cilvēki ir vislabākie ģimenes tēvi. Tev vienmēr rūpējusi tava bērna laimei Kādēļ tad tu noņemies no agra rīta līdz vēlam vakaram, ja ne bērna dēļ? To tu vienmēr esi uzsvēris. Mekhīzs apliecinājis spēcīgas ģimenes jūtas, tev, nevērojot jūsu saspīlētās attiecības, piedāvādams savus cilvēkus Rietumindijas dokiem. Ar to viņš parādījis, ka ģimenes manta un labklājība viņam ir svēta un ka viņš stāv pāri visām personiskām domstarpībām. Ģimene taču ir visas morāles pamats, to tev katrs pateiks. Un ģimenes pamats ir mīlestība, to es tev saku! Ja nebūtu ģimenes, cilvēki cits citu aprītu un vispār nebūtu pieklājīgas uzvedības. Lai būtu kas būdams — ne jau vienmēr var rīkoties tā, kā gribētos, ari reliģiskajā ziņā — ģimeni nedrīkst aizskart. Tāpēc tā ir drošs patvērums, un sieviete nekad nevar aizmirst pirmo vīrieti, kam piederējusi. Tā bija mīlestība no pirmā acu uzmetiena, un tāda ir lemta tikai nedaudziem. Esi labs pret viņiem, Pičem! Viņi to nekad neaizmirsīs. Mūsu Pollija nav tā meitene, kas var kļūt laimīga pret vecāku gribu!

Pīčema kundze, pašas vārdu ļoti aizkustināta, apsolīja iet līdz uz tiesas sēdi.

— Tev nav ko baidīties par prāvas iznākumu, — viņa vēl sacīja pie durvīm, — tēvs par to ir parūpējies.

Tai pašā mirklī Pīčems piecēlās no brokastu galda un piegāja pie loga.

Bija vēl tumšs, bet ārā tomēr redzēja biezu, bālganu miglu. Pīčems sāka nojaust, ka Bīrijam nebūs viegli laikā sasniegt demonstrantus ar briesmīgajiem plakatienij

Piecpadsmitā nodaļa

Tā nu atkal be'tgu beigās Visi vienā maisā ies. Ja jau tikai netrūks naudas, Tad viss labi nobeigsies.

— Tu ar tiklu duļķi zvejo! — Tā viens otram uzkliegt prot, Bet pie viena galda sēstas, Laupījumu sadalot.

Dažs pa tumšo pusi darās, Cits pa gaismu rosās jau. Kas ir gaismā, to var redzēt, Kas ir tumsā, redzams nav.

No Jrisgrašu litmjs

ALIBI

Ap pulksten astoņiem no rīta Pollija kopā ar māti aizbrauca uz cietumu.

Londonas ielas klāja bieza migla.

Viņām ienākot kamerā, kur dega gāzes lampa, Mekhīzs vēl nebija brokastojis, bet kamera jau bija pilna ar veikalniekiem. Tur atradās Krestons, Millers un Gručs.

Resnus cigārus mutes kaktiņos turēdami, kungi pārrunāja sava pret Komercbanku vērstā kaujas plāna pēdējās detaļas.

Tiesas sēde nedrīkstēja ieilgt, jo jau pulksten divos bija nolikta sēde Nacionalās depozitu bankas ēkā. Hotorns I. Āronu un 2aku Opera kungus bija rakstiski uzaicinājis ierasties Nacionalajā depozitu bankā.

Mēkhīza kungs, bija teikts vēstulē, esot kļuvis par Nacionālās depozitu bankas valdes locekli. Viņš gribot kungiem ieteikt dažus priekšlikumus neciešamās konkurences cīņas izbeigšanai mazumtirdzniecībā.

Mekhīzs tiesnesim jau bija iesniedzis Centrālās iepirkšanas sabiedrības valdes attiecīgajā sestdienas vakarā notikušās sēdes protokolu, kurā viņš figurēja kā X kungs. Blumsberijs bija ar zvērestu apliecinājis, ka X kungs ir Mekhīzs. Tiesnesis Rigeram ļāva noprast, ka viņš šajā liecībā saskata pilnvērtīgu alibi. Pēc Lielās žūrijas atzinuma lietu tomēr vajadzēja izskatīt.

Tomēr Mekhīzs rēķinājās, ka pulksten divos varēs būt Nacionalajā depozitu bankā. Viņš klusībā cerēja, ka tik īsu laiku pēc prāvas pretējai pusei vēl nebūs zināms tas, kas viņam bija jāpaziņo tiesai, proti, ka viņš ir Centrālās iepirkšanas sabiedrības priekšsēdētājs.

Līdz ar abu dāmu ierašanos sēde beidzās.

Pollijai mugurā bija melna, vienkārša kleita, tā pati, kas viņai jau bija maklera Kouksa bērēs. Arī viņas māte bija tērpusies sēru drēbēs. Abas pēc tiesas sēdes gribēja iet uz sēru dievkalpojumu par godu kuģa katastrofas upuriem.

Alekhīzs bija acīm redzami pārsteigts, ka līdzi atnākusi arī sievasmāte. Viņš tai stādīja priekšā klātesošos, un iesākās saruna par Londonas miglu.

Mekhīzs pa to laiku ar Polliju apmetās citā kameras stūrī, kur viņam bija noliktas brokastis. Pollija tam klusinātā balsī tūlīt pastāstīja par izmaiņām tēva noskaņojumā.

Mekhīzs pamāja ar galvu. Viņam vēl joprojām nebija skaidrs, kāda loma Pollijai bijusi maklera Kouksa noslepkavošanā. Pa to laiku viņš arī no Rīdija bija uzzinājis, ka Kouksu nogalinājis Džailss. Kādi sakari Bžailsam, ko varēja sūtīt vienīgi O'Hara, bija ar Kouksu? Varbūt Pollija negribēja, lai Koukss ir par liecinieku šķiršanās prāvā? Bet, ja tā, tad kāda vara Pollijai bija pār O'Haru?

Mekhīzam īstenībā nebija nodoma jautājumu ar Polliju saasināt. Viņš arī nekā nevaicāja par abortu. Pollija pati iesāka par to runāt.

Ziedošajai, mazliet pietvīkušajai sejai, kurai ļoti piestāvēja melnā kleita, laimē starojot, viņa pastāstīja, ka kino apmeklējums viņu un māti atturējis no jau noliktās operācijās. Dziļais iespaids, ko uz viņām atstāja vienkāršs mākslas darbs, nebija ļāvis grēkot pret topošo dzivlbu. Viņas bija pieveicis uz ekrana redzētā mazā radījuma aizkustinošais izskats.

— Es pēc tam vairs neparko nevarēju aiziet pie ārsta. Es būtu sev likusies kā noziedzniece. Tas tev ir jāsaprot, Mek, es vienkārši vairs nevarēju.

Pollija bija neapmierināta, ka nevarēja Mekhīzam pateikt visu. Viņa tam labprāt būtu izstāstījusi patiesību, bet tas nebija iespējams.

«Tā, piemēram, sakari ar O'Haru,» viņa domāja. «Tas būtu drausmīgi, ja Mekhīzs to kādreiz uzzinātu. Viņš domātu, ka esmu viņu apvedusi ap stūri. Viņš nekad neticētu, ka klusēju viņa dēļ. Ja es visu izstāstītu, viņam par mani rastos pavisam nepareizs priekšstats. Viņš domātu, ka esmu sieva, uz kuru nevar paļauties. Tas būtu pilnīgi aplam. Viņš ir pārāk aizdomīgs, tāpēc viņam nedrīkst teikt patiesību. Un par sievietēm viņš ir sliktās domās. Tas ir ļoti sarežģīti.»

Mekhīzs apsolīja kādreiz aiziet uz šo filmu un ķērās pie brokastīm. Viņš darbojās ar olu, vienlaikus stāstīdams, kā turpmāk nostādīšot savus veikalus. Viņš sarunāja daudz gudru lietu, bet Polliju visvairāk interesēja tas, kā viņš apgājās ar olu. Viņai vēl bija daudz jāmācās, un lielāko daļu no tā, ko vēlāk kā veikalniece prata — un Pollija prata daudz ko, — viņa iemācījās šajās nedaudzajās minūtēs, noskatīdamās, kā Mekhīzs ēda olu. Viņš runāja par mazajiem veikaliem, par veikaliem Sitijā, un arī ola viņa resnajās rokās bija maza. Bet cik maigi tās rīkojās ar olu! Tā bija plūmes mīkstumā, vārīta četrarpus minūtes. Vārot mazāk, tā būtu pārāk šķidra, vārot ilgāk — pārāk cieta. Kas attiecas uz mazajiem veikaliem, tad arī te bija jāprot gaidīt, tomēr nedrīkstēja nokavēt īsto brīdi. Pati vārīšana savā ziņā bija bezdarbība, kas prasīja pašsavaldīšanos. Bet reizē ar to tā arī bija darbība. Veikls pavārs šo četrarpus minušu laikā varēja arī vēl ko citu paveikt: galu galā ola vēl nav nekāda maltīte! Mekhīzs olu nepieminēja ne ar vienu vārdu, viņš to tikai ēda. No tā, kā viņš ar karotīti dauzīja pa čaumalu, iekams nogrieza olas augšdaļu, un kā pēc tam apskatīja olas baltumu, viss k]uva skaidrs. Tad nāca pirmais pētījošais un tomēr enerģiskais dūriens, kas reizē ar to piepildīja karotīti: tagad olas uzbūve bija skaidri redzama; tikai jāraugās, lai tā olas dzeltenuma daļa, kas neietilpa karotē, vismaz atslīdētu atpakaļ čaumalā. Tagad veikli apgriezt karoti un ar tās otru galu no trauciņa paņemt sāli un to rūpīgi iebērt iekšā! Tā olas saturs kļūst garšīgs. Karote, drošas rokas vadīta, kopā ar dzeltenumu ikreiz atdala no čaumalas arī baltumu. Kreisā roka palīdz: tā griež olu karotei pretim! Tādējādi panākumi ir nodrošināti, nekas nepaliek pāri! Kad ola ir tukša, to paceļ mazliet horizontāli un ieskatās tajā. Vēl paliek nogrieztā galviņa: to pašā sākumā rūpīgi novietoja uz šķīvja blakus olai; uzreiz iztukšota, tā dod pilnu karoti. Pollija kā apburta skatījās; tādu prasmi ne visur varēja dabūt redzēt. Sākumā Meks izskatījās ļoti domīgs, gandrīz apbēdināts. Likās, it kā šī ola būtu viņa vienīgais uzturs, it kā viņam no šās vienas olas jāsmeļas spēks visam organismam — un tas patiešām nebija viegls uzdevums — un it kā viņa skatiens ne tikai tvertu olu, bet slīdētu arī pār paša neveiklo augumu, lai pēc tam atkal pievērstos mazajai olai. Tāpēc arī domīgais skatiens uz tukšo čaumalu, kad viss bija padarīts! Viņš nesūrojās, nenopūtās, bet tomēr viss bija cauri, palika vienīgi rūpes par to, vai tas ies labumā … IJn divas sekundes vēlāk viņš čaumalu pavisam nevērīgi uzmeta uz šķīvja (karotīti gan kā pastāvīgi vajadzīgu darba rīku nolika lēnām un kārtīgi!) un bez redzamas nožēlas, pat pavisam vienaldzīgi novērsās no galda

Mekhīzs izskatījās loti mierīgs. Gaidāmās sarunas bija vienīgi fdr.malitate. Arī par O'Haru viņš vairs neraizējās. Viņš ticēja saprātam, kas šo cilvēku pamudinās uzņemties visu vainu par ielaušanās zādzībām, lai netiktu apsūdzēts slepkavībā. Kā jau varēja paredzēt, O'Haras personiskās lietas tam bija izjaukušas karjeru.

Ieradās Rigers. Bija laiks braukt uz tiesu.

Mekhīzs saposās. Krestons un Millers aizgāja. Viņi gribēja Nacionalajā depozitu bankā veikt pēdējos sagatavošanas darbus konferencei.

Mekhīzs apsolīja ierasties precizi.

Ceļā uz tiesas namu Rigers šo to pastāstīja par tiesnesis Lāfersu, kas vadīja prāvu pret Mekhīzu.

Viņš neesot tāds kā tiesnesis Brūtlijs Lielajā žūrijā, kurš esot vienpadsmit mēnešus gadā piedzēries un tikai vienu skaidrā, proti, atvaļinājumā, ko pavadot Skotijā makšķerēdams. Sajās četrās nedēļās viņš nedzerot nevienu lāsīti, sacīdams: zivis nav vis tik viegli noķert; tās ir viltīgas un netic taisnībai.

Lāfersam nevajadzēja dzert. Viņš bija lielisks jurists ar izcilām spējām koncentrēt savas domas. Tāpēc arī nekad nenervozēja, ja kāds pateica visu, kas tam bija uz sirds; garīgais treniņš viņam deva iespēju nekā nedzirdēt. Tiesas sēdē viņš ieradās rūpīgi sagatavojies. Viņš vienmēr zināja lietas juridisko pusi un neļāvās samulsinājies.

—   Juristam, — klāstīja Rigers, — lieta vienmēr ir citāda nekā lajam. Lajs tur stāv un muld, ka esot nevainīgs, un domā, piemēram: «Es nevarēšu izturēt ieslodzījumu,» — vai: «Kā pa to laiku klāsies manai ģimenei, kas paliks bez apgādnieka?» — vai: «Kaut es toreiz būtu pie krustmātes paņēmis līdz kādu liecinieku!». Tiesnesis spriež tikai par pašu lietu. Tam prātā ir tikai lieta, un tāpēc viņš vienmēr ir pārāks par apsūdzēto laju.

Tiesas zāle izskatījās diezgan pilna. Laikrakstu uzbrukumiem bija panākumi.

Tālu aizmugurē, bet tomēr tā, ka Rigers viņu uzreiz ieraudzīja, sēdēja lielais Arons. Viņš sēdēja pašā malā pie vidējās ejas, nolicis cilindru zemē, un nervozi tīrīja pensneju. Viņam līdzās sēdēja viņa prokūrists, kāds Pauera kungs.

Lielu daļu zāles pildīja L-veikalu īpašnieki.

Kopš Mekhīzu pēc žūrijas atzinuma oficiāli turēja aizdomās par slepkavību, viņš L-veikalu īpašnieku aprindās bija kļuvis ļoti nepopulārs. Gručs, ko viņi nepazina un kas sēdēja starp viņiem, visu laiku dzirdēja šādas runas:

—     Es dzirdēju, ka viņš dzīvojot loti vienkārši, ļoti maz smēķējot un vispār nedzerot. Kāds pat apgalvoja, ka viņš esot veģetārietis. Viņam kā cilvēkam neko nevarot pārmest, viņš dzīvojot tikai savai idejai. Tādos apstākļos ļaudis, protams, skatījās caur pirkstiem, ja veikalā kaut kas notika. Parasti sacīja: darbinieki ir slikti; viņš pats nekā nezina. Kopš dabūju dzirdēt, ka viņu apvaino tādās lietās kā tagad, es visu redzu pavisam citām acīm.

Lāga ļautiņi izskatījās ļoti uztraukti. Bija kļuvis zināms, ka tiesa atteikusies ārpus sēdes pieņemt apsūdzētā baņķiera alibi pierādījumu. Viņi lika lielas cerības uz resno Voiliju un rādīja to cits citam.

Mekhīzs bija ieradies melnā viesību uzvalkā. Arī dažas dāmas un vairāki kungi acīm redzot taisījās no šejienes doties tieši uz sēru dievkalpojumu. Melnie tērpi atstāja iespaidu, it kā šī publikas daļa te ieradusies, tā sakot, tikai garām ejot.

Kungi ļoti skaļi runāja par pēdējām zirgu skriešanas sacīkstēm vai pārsprieda vienu otru jaunumu veikalnieku aprindās. Viņi visi stāvēja kājās un pār galvām jokoja cits ar citu.

Tiesas sēde sākās ar nelielu nokavēšanos. Tiesnesim Lāfersam vēl bija dažas citas darīšanas. Viens no Mekhīza aizstāvjiem pasniedza apsūdzētajam papīru žūksni, kurā tas tūdaļ cītīgi iedziļinājās. Publika domāja, ka tās ir aktis, kas attiecas uz tiesas lietu, bet tie bija tikai Millera atsūtīti papīri, pēdējie izvilkumi no grāmatām konferencei.

Voliijs, visu skatienu pavadīts, piegāja pie Rigera un Vaita un parādīja tiem kādus aktu vākus. Vaits tos ieinteresēts paņēma un sāka šķirstīt dokumentus. Tad viņš un Rigers piegāja pie sava aizstāvamā un gribēja tam šos dokumentus parādīt. Bet Mekhīzs noraidoši pamāja, viņš bija iedziļinājies savos papīros. Palabodams tekstus, viņš pa ausu galam klausījās, ko stāstīja advokāti, un tad izbrīnījies kratīja galvu.

Beidzot Lāferss parūkā un sarkanā, ar sermuliņu ādām rotātā tērpā ienāca zālē. Visi apklusa, un tiesnesis atklāja sēdi.

Viņš to nepārprotami uzskatīja par formalitali.

Radās iespaids, ka viņš apsēžas tikai savas vājās veselības dēļ.

Vollijs tūliņ izsauca apsūdzēto Mekhīzu kā liecinieku, un tas īsi un nevērīgi atbildēja uz viņa nedaudzajiem jautājumiem. Aizstāvji no jautājumiem vispār atteicās.

Kad starp lieciniekiem izsauca kareivi Fjūkumbiju, tad izrādījās, ka tiesas zālē viņa nav. Vollijs šķita ļoti neapmierināts. Viņu interesēja tikai Fjūkumbijs, un tas nebija ieradies. Tad piecēlās Vaits un teica garāku runu.

—   Jūsu labdzimtība, — viņš sacīja, — apsūdzība pret Mekhīzu balstās uz viņa atteikšanos pateikt, kur viņš uzturējies laikā, kad nelaimīgā Mērija Sveijere dabūja galu. Ja šo alibi varētu uzrādīt — Mekhīza kungs uzskatīja par vajadzīgu atteikties no tā, — tad apsūdzībai jau pašā sākumā nebūtu nekāda pamatojuma. Tad Mērija Sveijere vai nu izdarījusi pašnāvību, vai noslepkavota, bet nekādā gadījumā nav dabūjusi galu no Mekhīza kunga rokas. Apsūdzība jau pati par sevi nebija sevišķi ticama. Kāpēc gan lieltirgotājs un baņķieris Mekhīzs varēja būt ieinteresēts šās viņam zināmā mērā padotās sievietes nāvē? Lielajā žūrijā izmeklēšanas laikā tika runāts par draudiem, ko viņa esot izteikusi pret Mekhīzu. Sos draudus viņa tiešām izteica, un proti, «Spoguļa» redakcijā. Bet ko darīja redaktori? Viņi par tiem smējās. Vai Mekhīza kungam bija jāpakustina kaut vai mazais pirksts, lai aizkavētu tādus draudus, par kādiem tikai smejas? Bet es pie tā nekavēšos. Mekhīza kungam 20. septembra vakaram ir absolūti neapstrīdams, neatspēkojams alibi, kas pilnīgi izslēdz viņa piedalīšanos varbūtējā slepkavībā. Ar šo es jūsu labdzimtībai nodotu protokolu par Centrālās iepirkšanas sabiedrības sēdi, kurā piedalījies Mekhīza kungs, un proti, kā priekšsēdētājs.

Vaits pasniedza tiesnesim protokolu.

—   Kā lieciniekus nosaukšu šeit klātesošos CIS kungus, kas parakstījuši protokolu. Viņi apstiprinās, ka Mekhīza kungs ir tā persona, kas aiz komerciāliem apsvērumiem šeit figurē kā «X kungs».

Tiesnesim pierakstot to personu vārdus, kas bija parakstījušas protokolu, un Blumsberijam, Fannijai Kraislerei, kā arī advokatiem Rigeram un Vaitam nostājoties liecinieku vietā, zālē radās neliels nemiers. Divi kungi bija piecēlušies un lauza sev ceļu uz izeju.

—  Es zinu pietiekami daudz, — diezgan skaļi teica viens no viņiem. — Tai sēdē tika rakstīta vēstule, pēc kuras neviens veikals vairs nesaņēma kaut vai bārdas dzenamo asmeni, un Mekhīzs ir priekšsēdētājs.

Tāpat kā visi klausītāji, arī Mekhīzs ievēroja šo kungu aiziešanu. Viņš diezgan stipri nobijās.

—  Tur redzams vēl viens vārds, — murmināja tiesnesis, — man šķiet O'FIara. Vai šis kungs ir šeit?

Mekhīzs nervozi piecēlās un ātri sacīja:

—  Sis kungs apcietināts par zagtu mantu slēpšanu, pamatojoties uz ziņojumu, ko es pret viņu iesniedzu kā CIS priekšsēdētājs. Noziegumi pastrādāti manā prombūtnē un manas prombūtnes dēļ.

Atkal apsēzdamies, viņš nemierīgi^ paskatījās uz durvīm, pa kurām bija izgājis lielais Ārons.

Fannija Kraislere, Blumsberijs un abi advokati deva liecinieku zvērestu un apliecināja, ka protokolā minētais kungs esot baņķieris Mekhīzs.

Tad vēlreiz piecēlās Vaits, turēdams rokās aklu vākus, ko viņam sēdes sākumā bija iedevis Vollijs.

—  Nosaukt tiesā īsto slepkavu, — viņš nevērīgi teica, — nav mana klienta pienākums. Bet, tā kā viņam rūp līdz galam noskaidrot slepkavību, kurai par upuri kritusi kāda no viņa padotajām, es tiesai nododu aktis, no kurām redzams, kas ir domājamais slepkava.

Vaits nosvieda uz tiesneša galda aktu saini un noguris apsēdās. Publika trokšņaini piecēlās un atkal sāka sarunāties. Mekhīzs pa to laiku vairākkārt paskatījās pulkstenī. Viņš acīm redzot ļoti nervozēja.

Tikko zvērinātie bija atstājuši zāli, lai lemtu par attaisnošanu, Mekhīzs piecēlās un policista pavadībā devās uz gaiteni pie preses ļaudīm. Kaut ko pačukstējis Pollijai, viņš tos aizveda uz kādu nelielu, tukšu kancelejas istabu.

Policists bija pie tā pieradis, ka noziedznieki sarunājas ar preses pārstāvjiem kā ar sev līdzīgiem, un Mekhīzu sevišķi neuzmanīja. Kamēr kungi spiedās pa durvīm iekšā, Mekhīzs atpalika, aizvēra durvis un aizgāja tālāk pa gaiteni.

Neviens viņu neievēroja. Slaucīdams sviedrus no savas smailās galvas, viņš bez cepures devās pa kāpnēm lejā.

Tur, pie durvīm, viņu gaidīja Pollija.

Viņam vēl bija jātiek uz policijas prezidiju un tad uz Nacionalo depozitu banku.

Kad Mekhīzs ar Poliiju pašlaik kāpa karietē, viņus skriešus panāca Gručs. Viņi aizbrauca virzienā uz policijas prezidiju, bet ļoti biezās miglas dēļ tikai gausi tika uz priekšu.

SAPRĀTA UZVARA

Savā mazajā kantorī rakstīdams «Spogulim» jaunu rakstu, kurā bija izteikts minējums, ka «Optimista» bojā ejā vainojami valsis iekārtas grāvēji, Pīčems visu priekšpusdienu velti pūlējās sameklēt savus ļaudis. Daži no kurjeriem atgriezās; viņi sapulcēšanās vietās vairs nevienu nebija atraduši. Citi nemaz neatgriezās.

Ap pusdienas laiku Pīčema nervi vairs neizturēja, un viņš aizbrauca uz policijas prezidiju. Viņš sastapa galveno inspektoru jau melnā uzvalkā, sagatavojušos sēru dievkalpojumam. Bet viņš bija jāizsauc no kādas pratināšanas.

Pīčems viņam izstāstīja, ka tam vairs neesot bijis iespējams aizkavēt vairāku simtu kara invalidu demonstrāciju ar briesmīgiem plakatiem un transparentiem. No pieredzes esot zināms, ka gājienam pievienosies milzīgs pūlis. Gājiens virzoties uz Trīsvienības baznīcu.

— Vienkārši pavēliet šaut! — izgrūda Pīčems. — Tie ir tikai salašņas, padibenes! Es varu jums iedot sarakstus, starp tiem ir tādi, kas jau iepriekš sodīti! Viņi savos plakatos jautā, kas noticis ar viņu biedriem, kuri bijuši uz «Optimista», un kam vajadzīgs šis karš. Katrā ziņā pavēliet šaut! Neviens nevar atbildēt uz viņu jautājumiem. Mums jādod pavēle šaut.

Brauns mirka sviedros.

Viņš pierakstīja visas sapulcēšanās vietas un ar šo sarakstu aizgāja.

Rūpju pilns Pīčems devās uz Nacionalo depozitu banku.

Tūliņ pēc viņa Brauna darba istabā iedrāzās Mekhīzs. Galveno inspektoru izsauca no apspriedes ar inspektoriem. Pa to laiku baņķieris veda sarunas ar O'Haru, kas, platmali uz sasietajām rokām uzlicis, tupēja kaktā. Viņam blakus stāvēja policists. Viņu bija sācis pratināt Brauns, bet pratināšanu pārtrauca Pīčema ierašanās,

O'Hara izskatījās mierīgs, gandrīz jautrs. Viņš arī runāja jokodamies:

—   Es tagad atzīšos tavos noziegumos, Mek, — viņš teica. — Ar to es atvieglošu tavu sirdsapziņu. Kad būšu izkratījis tavu sirdi, tev kļūs vieglāk.

Mekhīzs aizraidīja projām policistu, kas viņu pazina.

— Tas nav prātīgi, O'Hara. Mūsu rīcībā vēl ir pāris minūtes, lai glābtu tevi no karātavām, bet tu mētājies ar frāzēm. Es savam draugam Braunam palūdzu palaist Džailsu, lai viņš nevarētu liecināt, kas viņam licis nogalināt Kouksu. Vai tu saproti?

—   Gluži labi. Man jāpazūd cietumā.

—   Mēs tev sameklēsim tik daudz pirkšanas dokumentu, cik vien varēsim, O. Man pret tevi nav nekāda naida, gluži otrādi. Bet ir vienkārši nepieciešami, lai kāds uzņemas vainu. Es esmu neaizstājams, citādi viss sabrūk. Arī es biju aiz restēm — lietas labā.

—   Seši gadi cietuma lietas labā? Par to vispār nevar būt nekāda runa. Es arī gribu savu prieciņu. Ja jūs visi tādēļ izputēsit, tad man nav žēl, ka mani pakar.

—   Neizputēs jau nemaz tik daudz, kā tu domā. Man neko nevar pierādīt, arī tu to nevari. Zaudējumi radīsies vienīgi uzņēmumam, ja tu neatzīsies. Un tu arī nedabūsi nekādus sešus gadus, augstākais četrus. Tev tikai jāatzīstas zagtu mantu uzpirkšanā kādos desmit vai divpadsmit gadījumos. Tas ir viss. Par visu pārējo tu dabūsi dokumentus. Kantoris Sitijā strādājis diezgan pieklājīgi. Tu pateiksi, ka nogāji no pareizā ce|a tikai pēdējos mēnešos.

—   Kamēr tu biji projām, vai ne?

—  Jā, kamēr es biju projām. Un to tu darīji tikai sociālās līdzjūtības dēļ. Tev bija žēl veikalu. Tie tik briesmīgi vaimanāja pēc precēm. Tu š^jā postā vairs ilgāk nevarēji noskatīties. Tu pats esi no šās vides. Runa bija par cilvēku likteņiem. Bet zināma loma bija arī tavai veikalnieka godkārei piegādāt lētas preces. L-veikalos ir vislētākās preces visā Londonā.

—  Ak tā, tas man arī vēl jāsaka.

—  Tas nebūtu par ļaunu. Tev jātop prātīgamun viss jāaplūko no komerciālā viedokļa. Bet tev tūliņ jāizšķiras, jo man jāsteidzas prom.

Ienāca Brauns.

Sarunas turpinājās. Tās ilga vairāk nekā stundu. O'Hara vēlreiz sāka kliegt. Mekhīzs esot izputinājis vienu no labākajām bandām Londonā un visā pasaulē. Tā esot izkaisīta visos vējos. Viņš. O'Hara, tam noraušot masku.

Bet tad viņš kļuva prātīgāks. Saruna beidzot pievērsās realajiem apstākļiem. O'Hara bija ar mieru atzīties preču pārdošanā augstākais divu triju zādzību gadījumos. Viņi vienojās par piecām. Mekhīzs apsolīja sagādāt kvītis visām pārējām precēm.

Beidzot viņi sniedza viens otram roku.

—  Lai kā tu arī skaties uz šo lietu, O, — teica Mekhīzs, — tā ir saprāta uzvara. Tu nevarēji izšķirties citādi. No cilvēcīgā viedokļa man šis atrisinājums ir sāpīgs. Tu šonakt gulēsi labāk nekā es.

Mekhīzs kādu mirkli vēl palika divatā ar Braunu. Viņš pasniedza tam nelielu aizzīmogotu aploksni.

—  Es gribu nokārtot savus parādus, — Meks sirsnīgi teica un svinīgi piebilda: — Bez tam es atļāvos, dārgais Fredij, atzīmējot šo dienu, tev pasniegt mazu gratifikāciju.

Brauns atplēsa aploksni un aizkustināts apkampa savu draugu un ieroču biedru.

—  Es to pieņemu, — viņš teica, ar atklātu, godīgu skatienu raudzīdamies Mekhīzam acīs, — jo es to saņemu no tevis tāpēc, ka mēs esam draugi. Nevis otrādi, es ceru, un tu to zini, Mek!

Kopā ar Gruču un Polliju atkal iziedams laukā, Mekhīzs konstatēja, ka migla kļuvusi vēl biezāka.

MIGLA

Nacionalās depozitu bankas sēžu zālē gaidīja astoņi kungi.

Vienā kaktā bija sagrupējušies Pīčems, Hotorns, Millers un Krestons. Pretējā kaktā, zem karalienes laulātā drauga ģipsī veidota krūšutēla, stāvēja abi Komercbankas vadošie kungi, kā art Arons ar savu prokuristu.

Abas grupas vairījās paskatīties viena uz otru, un kungi klusinātās balsīs savā starpā sarunājās.

Arons pastāstīja abiem Operiem_ par tiesas sēdi.

Saņēmis Hotorna uzaicinājumu, Arons vismazāk no visiem brīnījās par Mekhīza acīm redzamo divkosību. Tas, kā viņš uzņēma atklājumu, ka viņa kompanjons Mekhīzs ir arī tik naidīgās CIS priekšsēdētājs un kopš ilgāka laika darbojas ar konkurenci uz vienu roku, parādīja, ka viņš bija veikalnieks ar vērienu. Viņš ieteica atmest visas uzmācīgās morālās emocijas un domāt vienīgi par to, kā situācijā tagad mainījusies. Komercbankas kungi gan nepievienojās viņa objektīvajam viedoklim, bet drīzāk izrādīja izbrīnu par šādu uztveri.

Tomēr arī Arons atzinās, ka viņu ļoti interesējot, kā Mekhīzs spēšot viņiem šodien skatīties acīs.

Ienāca Mekhīzs un Gručs.

Viņi apstājās pie durvīm un paklanījās. Arī abu pārējo grupu kungi paklanījās.

No vienas grupas iznāca neliela auguma vīrietis ar vulgāru seju un piegāja pie abiem jaunatnācējiem.

— Atļaujiet jautāt, — viņš teica, — kurš' no kungiem ir Mekhīza kungs?

Mekhīzs paklanījās vēlreiz.

Pīčems ieraudzīja apmēram četrdesmit gadu vecu, druknu, plecīgu vīrieti ar rutkveida galvu.

Gandrīz reizē viņi sacīja: — Kā jums klājas? Priecājos ar jums iepazīties.

Tad Pīčems atkal atgriezās grupā pie loga. Viņa znots Mekhīzs un Gručs palika durvju tuvumā. Mekbīzam nelikās vēlami sākt sarunas ar Aronu un Komercbankas ledainajiem Opera kungiem. Tā viņš nelaimīgs stāvēja savam prokūristam Gručam blakus, abi melnos uzvalkos, tāpat kā gandrīz visi pārējie kungi zālē, un abi apajās gāzes lampas gaismā labi redzami.

«Viņi tik to vien gaida, ka varēs slēgt Ilgumus,» Mekhīzs šķebīgi domāja. «Bet man, bijušajam laupītājam, šī kaulēšanās tiešām derdzas! Tagad es te sēdēšu un kaulēšos par procentiem. Kāpēc gan es vienkārši neņemu savu nazi un neiegrūžu to viņiem ribās, ja viņi man negrib dot, ko es prasu? Cik tas necienīgi — sūkt cigārus un rakstīt līgumus! Te man jādabū cauri viens teikumiņš, tur atkal jāatsakās no kaut kā! Kāpēc tad labāk nepateikt uzreiz: šurp naudu, citādi es šaušu! Kāpēc slēgt līgumus, ja to pašu var panākt, dzenot citiem skabargas aiz nagiem? Vienmēr šī necienīgā slēpšanās aiz tiesnešiem un tiesas izpildītājiem! Tas taču cilvēku pazemo paša acīs. Diemžēl, ar vienkāršo un dabisko aplaupīšanu uz ielas mūsu dienās vairs nekas nav panākams. Salīdzinot ar tirgotāju praksi, tas ir tas pats, kas buru kuģis, salīdzinot ar tvaikoni. Bet vecie laiki tomēr bija cilvēcīgāki. Vecais, godīgais zemes lielīpašums! Kā tas ir panīcis! Senāk zemes īpašnieks rentniekam sadeva pa purnu un iemeta to parādu cietumā; tagad viņam jānostājas tiesas priekšā un ar likumu grāmatu rokā jāpiespiež kāds rentnieka dēls, kas tur sēž kā tiesnesis, uzskribelēt papīriņu, ar kuru viņš rentnieku var izlikt uz ielas. Senāk uzņēmējs savus strādniekus un kalpotājus vienkārši izsvieda ārā, ja viņam alga vai tam peļņa likās pārāk maza. Viņš tos arī mūsu dienās izsviež ārā, protams, viņš ari mūsu dienās nopelna, varbūt vēl vairāk nekā agrāk, bet kādos necienīgos apstākļos! Papriekšu viņam arodbiedrību vadītājiem nemazgātajās mutēs jāstumj cigāri un jāiekaļ viņiem galvā, kas jāsaka strādnieku, kungiem, lai tie visžēlīgi piekristu uzņēmēja peļņai. Tā taču ir suņa dzīve! Kārtīgu cilvēku šādos apstākļos vispār vairs neiepriecina peļņa, lai cik liela tā ari būtu! Tā ir pirkta par pārāk dārgu cenu, par cilvēka cieņu! Tas attiecas pat uz valdību! Tiesa, arī šodien masas tiek skubinātas uz darbīgu un pašaizliedzīgu dzivi, bet kādos nožēlojamos apstākļos! Valdība nekautrējas strādniekus papriekšu lūgt, lai viņi ar balsošanas biļeteniem rokā ievēlē policiju, kuras uzdevums ir viņus savaldīt. Arī šeit redzams vispārējais pašcieņas trūkums. Lai man, kādreizējam prastam laupītājam, atļauts viņiem pasacīt, ka senāk, kad vēl drīkstēja saukties par laupītāju, es nekad nebūtu tā pazemojies!

Vēl gaidīja uz CIS Blumsberija ierašanos.

Viņš ieradās tikai pusstundu pēc Mekhīza un spieda tam abas rokas.

—  Jūs esat attaisnots, — lords sirsnīgi teica,

—  vienīgi par aizskriešanu jums uzlikts naudas sods.

Kopā ar viņu bija ieradusies Fannija Kraislere.

Viņa tagad kopā ar Polliju gaidīja direkcijas istabā. Sievastēva dēj A4ekhīzs nevēlējās, lai arī viņa būtu klāt sēžu zālē.

Kungi apsēdās pie lielā apaļā galda, uz kura stāvēja karafe ar ūdeni, sešas glāzes un kastīte ar cigāriem. Hotorns kā notārs un namatēvs atklāja sēdi.

Viņš sveicināja klātesošos un tūliņ sniedza Mekhīzam roku, teikdams: — Mekhīza kungs, jums visiem pazīstamais L-veikalu dibinātājs, vēlas jums, ja es viņa vēstuli esmu pareizi sapratis, izteikt dažus priekšlikumus.

Ārons pacēla savu gaļīgo roku.

—  Atļaujiet man vispirms noskaidrot kādu lietu, kas mums šķiet ļoti steidzama. Citādi mums būtu ļoti grūti mierīgi uzklausīt Mekhīza kungu. Es domāju baumas par nekārtībām Centralajā iepirkšanas sabiedrībā.

Mekhīzs piecēlās.

—   Es esmu jau informēts, — viņš lēnām teica,

—  šīs baumas radušās sakarā ar kāda O'Haras kunga apcietināšanu, kurš piegādāja preces maniem veikaliem. Viņš apcietināts uz mana ziņojuma pamata. Dažu preču izcelšanās man likās šaubīga. Tuvāk iepazīstoties ar apstākjiem, izrādījās, ka tās tiešām ir zagtas. O'Hara pa to laiku policijā jau pilnīgi atzinies. Pret viņu jau ievadīta lieta par zagtu mantu uzpirkšanu.

Arons nelikās sevišķi pārsteigts. Viņš piekrītoši pamāja, pat ar zināmu cienību.

Mekhīzs tagad lūdza vārdu, lai iesniegtu savus priekšlikumus. Viņš izteicās cik vien iespējams īsi.

Veikalu darbā esot radusies nopietna krize. Savstarpējā konkurences cīņā cenas tik ilgi tikušas pazeminātas, kamēr beidzot vairs neesot bijis ko domāt par pienācīgu peļņu. Vienoto cenu veikalu princips esot pircēju apkalpošana. Bet, lai tas būtu ilgstoši iespējams, tiem esot jābūt dzīvotspējīgiem un jādod peļņa. Līdzšinējās nesaudzīgās konkurences cīņas metodes esot stipri apgrūtinājušas bankas. Viņš ierosinot nodibināt ALK veikalu sindikātu, kas aptvertu Ārona, Krestona un Lēto veikalu kompleksu. Sāds sindikāts varētu rūpīgi iepazīties ar pircēju vajadzībām, organizēt veikalu izvietojumu pa rajoniem, izstrādāt noteiktu noieta plānu un tā panākt piemērotas cenas.

Lielais Arons neveikli paskatījās uz Komercbankas kungiem un tad lēnām pateica, ka arī viņam liekoties vēlami izbeigt konkurences cīņu.

Iestājās klusums, un Komercbankas prezidents nokrekšķējās.

— Es jautāju, — viņš stīvi teica, — vai Mekhīza kunga norādītajā virzienā jau notikušas kādas sarunas. Cik man 2ināms, Mekhīza veikalu koncerns līdz šai dienai pieder pie mūsu grupas, un tāpēc to saista zināmi kopīgi lēmumi.

Mekhīzs rūpīgi izvēlējās katru vārdu.

Radniecīgu attiecību dēļ — viņš ar rokas kustību parādīja uz pretim sēdošo Pīčema kungu, kura sejā gan nepakustējās ne vaibsts, — viņš esot bijis spiests nodarboties ar Nacionalo depozitu banku, kas strādājot kopā ar Krestona veikalu tīklu. Pārdomas par šā koncerna turpmāko likteni esot radušās, tā sakot, viņa ģimenes klēpī. Bet tad ari ar Krestona kungu esot notikušas zināmas informatīvas dabas pārrunas.

—   Un kas noskaidrojies šajās pārrunās, — vaicāja Ārons, nepaskatīdamies uz saviem baņķieriem.

—   Pilnīga uzskatu vienprātība, — Mekhīza vietā atbildēja Krestons.

Arons smējās.

—   Vai šajās pārrunās, — Komercbankas prezidents atkal vēsi ņēma vārdu, — informativas dabas pārrunās ģimenes klēpī, tika skarta ari Centrālās iepirkšanas sabiedrības loma?

To sacīdams, viņš uzlūkoja Blumsberiju, kas, nekā nesaprazdams, nelaimīgs grozījās krēslā.

Mekhīzs pavisam mierīgi atbildēja viņa vietā.

—   So jautājumu jūs varat uzdot man, — viņš teica.

—   Es to uzdodu Centralajai iepirkšanas sabiedrībai, — atteica Zaks Opers.

—   Tātad man, — tikpat mierīgi apstiprināja Mekhīzs. — Sī sabiedrība — to tagad vairs nevar ilgāk noklusēt — kopš kāda laika atrodas ar mani ciešākos sakaros.

—   Radniecīgos? — ar ledainu ironiju vaicāja jaunākais Opers.

—   Nē, draudzīgos, — Mekhīzs laipni atbildēja. — Mēs ar Blumsberiju esam draugi.

—   Ļoti interesanti, — teica Henrijs Opers un paskatījās uz Āronu.

Radās neveikls klusums. Hotorns ielēja savā glāzē ūdeni un pieklājīgi lūdza klātesošos izvairīties no jebkādiem asumiem.

—   Tātad, Mekhīz, — rezumēja Ārons visai laipni un ar zināmu karātavu humoru, — jūs esat CIS priekšsēdētājs un NDB direktors, ja nemaldos?

Mekhīzs nopietni pamāja ar galvu.

—   Tad, Oper, tā ir cita lieta, — teica Ārons. — Ja es nemaldos — un kāpēc gan lai es vienmēr maldītos, — tad Krestons drīz vien varēs no CIS atkal sagaidīt jaunas preces. Radniecīgas un veikala attiecības, kurām vēl pievienojas draudzība, pretējai nometnei, runājot bez jebkādiem asumiem, rada ļoti harmonisku atmosfēru. Tad jāvaicā, vai uz priekšu vispār tādas pretējas nometnes iespējamas, Oper. Par to mēs varam padomāt rit, bet par to mēs varam padomāt ari jau šodien. Vislabāk tūlīt, mani kungi! Tādas putras pēc iespējas jāizstrebj tūliņ. Ko jūs par to domājat?

—  CIS, — ņēma vārdu Mekhīzs, — jr ļoti spēcīga organizacija, ja vien tai nemaksā pārāk zemas cenas, kas pēdējā laikā, diemžēl, vairākkārt noticis. Te gan jāpiebilst, ka spiedienam, kas, pazeminot cenas, izdarīts uz brīvajiem, koncernos neietilpstošajiem veikaliem, pēdējā laikā bijušas tālejošas sekas. Notikuši daudzi bankroti; no cilvēcīgā viedokļa tas gan jānožēlo, bet tomēr palīdz nostiprināt mūsu veikalus. No bankrotējušajiem veikaliem nākuši ievērojami preču posteņi par viszemākajām cenām. Vājais mirst, bet stiprais cīnās, mani kungi!

Ārons aplūkoja savu pirkstu nagus. Neviens acīm redzot nejuta nekādu vajadzību kaut ko pateikt. Mekhīzs tāpēc turpināja:

—   Paziņojums, ka mūsu reklāmās nedēļa nenotiks, mans dārgais Āron, droši vien būtu neizdevīgs. Apdomājiet, ka Londonas pircēji ir sekojuši mūsu cīņai. Bet šeit pārstāvēto firmu apvienība to, protams, varētu gan atcelt, gan sarīkot.

—  Ak tā, — teica Arons, — jūs tātad katrā ziņā sarīkotu savu reklāmās nedēļu, ja mēs nevarētu vienoties? Man gan likās, ka CIS krājumi pašlaik izsmelti!

—  Tā tas ir, — viņam labprāt paskaidroja Mekhīzs, — bet es esmu dažus posteņus iepircis — pie Krestona. Tie gan bija mazliet dārgāki nekā Centralajā iepirkšanas sabiedrībā, bet lētāki nekā pārējā tirgū.

—  Tādā apvienībā, kādu jūs iedomājaties, — vaicāja Ārons, — jums, kas pārstāvat vienlaikus arī CIS, gan būtu stipras pozicijas, vai ne, Mekhīz?

—  Teiksim — liela atbildība! — laipni atteica Mekhīzs.

—   Kā jūs domājat? — jautāja Ārons Komercbankas kurfgiem.

Henrijs Opers uzlūkoja savu brāli un asi sacīja:

—    To es jums tūlīt pateikšu. Kas attiecas uz mani, tad es uzskatu par labāku ar Mekhīza kungu nestāties nekādos sakaros. Bez tam es jūs lūdzu tagad kopā ar mums atstāt šo telpu.

Viņš piecēlās.

Ārons nelaimīgs paskatījās uz viņu.

—   Bet kāpēc? — viņš žēlabaini vaicāja, palikdams sēžot. — Paklausieties taču vispirms!

Henrijs viņu kādu mirkli uzlūkoja saltā nicinājumā. Tad, nesacīdams vairs neviena vārda, pagriezās un izgāja no istabas; viņa izglītotais brālis tam sekoja.

Ārons cieši noskatīja visus klātesošos pēc kārtas.

—   Maniem draugiem trūkst īstas humora izpratnes. Tur nevar būt nekādu šaubu. Es palieku te, lai jums parādītu, ka man ir humora izpratne. Ir labi, ja veikalu partneri to zina cits par citu. Es nevaru aiziet, ja mans veikals paliek šeit, — viņš noskaities beidza.

Tā kā neviens neprasīja vārdu, viņš turpināja:

—   Rodas šāds jautājums, kas varētu kļūt akūts: vai mēs iztiksim bez Komercbankas palīdzības?

Pīčems pirmo reizi iejaucās sarunā.

—   Es domāju, — viņš sausi teica, — ka mans znots to var. Transporta kuģu izmantošanas sabiedrība, kuras priekšgalā es atrodos, laimīgā kārtā necieš nekādus zaudējumus drausmīgās kuģu katastrofas dēļ. Tā vismaz cilvēku zaudējumiem nepievienojas arī vēl finansiali zaudējumi. Starp mums runājot, ir pat paredzēts arī uz priekšu sadarboties ar valdību. Tāpēc es varu — vismaz pagaidām, kamēr stāšos pie savu paša tālejošo plānu realizēšanas, — palīdzēt augošam uzņēmumam, kāds ir ALK sindikāts.

Ārons sēdus palocījās. Tad gandrīz sapņaini paskatījās uz Alekhīzu un maigi sacīja:

—   Man šķiet, es esmu lietas kursā. Mani un Komercbanku jūs ar savām fantastiski lētajām CIS precēm pamudinājāt uzsākt asu konkurences cīņu ar Krestonu, ko jūs tādā kārtā pieveicāt. Kad viņš bija sakauts un iztērējis arī Nacionalās depozitu bankas naudu, lai varētu tāpat kā mēs pazemināt preču cenas, tad jūs likāt Depozitu bankai viņam uzteikt kreditus. Bet viskarstākajā cīņas brīdī jūs pārtraucāt preču piegādi mūsu veikaliem, tas ir, arī jūsu veikaliem. Un tagad jūs mani izšķirat ar Komercbanku, tāpat kā Krestonu izšķīrāt ar Depozitu banku! Tas ir lieliski! Par to mums vēl pavisam sīki jāparunā pie pudeles četrdesmit astotā, vai ne? Bet tagad diezgan par veikaliem! Kā redzu, lielākā daļa no mums ir ce|ā uz sēru dievkalpojumu respektivi varoņu godināšanu, un tādā gadījumā mums tagad jāiet. Detaļas mēs šodien tik un tā nevaram nokārtot.

Pārējie kungi piekrita. ALK sindikāts Mekhīza kunga vadībā bija nodibināts.

Pollija un Fannija, gaidot direkcijas istabā, arī negarlaikojās.

Fannija izstāstīja jautru atgadījumu prāvas laikā.

Pēc attaisnošanas, viņa smiedamās stāstīja, baņķiera Mekhīza meklēšanā piedalījās arī vairāki L-veikalu īpašnieki ar savām sievām. Fannija gāja aiz viņiem un dzirdēja, ko tie runāja. Viņi katrā ziņā gribēja Mekhīzam spiest roku.

Tie ņēmās zākāt Volliju, kas tos bija uzmusinājis.

— Droši vien Vollijam ar to bijuši kādi netīri nolūki, — viņi sašutuši sacīja.

Fannija pastāstīja Pollijai, ka par alibi, kas šos cilvēkus tā apmierināja, tāpēc ka tas pierādīja Mekhīza nevainīgumu, esot noderējusi tā C1S sēde, kurā nolēma pārtraukt preču piegādi, tātad sēde, kurā tika izlemta viņu izputināšana.

Pollija ļoti smējās, un tad sarunas pievērsās rudens modēm. Sēdei beidzoties, viņas jau bija viena otru uzaicinājušas ciemos. Pollija mazliet nervozēja, jo šodien viņas tēvs pirmo reizi bija redzējis Meku.

Viņa ieraudzīja savu vīru iznākam no sēžu zāles kopā ar tēvu. Viņi klusēdami gāja viens otram blakus. Abi bija nogrimuši domās.

Uz baznīcu viņi brauca četrās karietēs. Vienā no tām sēdēja Pollija un viņas vīrs Viņa turēja Aleka roku savējā. Abu mīlestība tātad tomēr bija pārvarējusi visus šķēršļus.

Pa to laiku, kamēr notika apspriede Nacionalajā depozitu bankā, migla bija kļuvusi vēl biezāka. Karietes tikai lēnām virzījās uz priekšu. Ielu krustojumos važoņi strīdējās par braukšanas virzienu.

Otrajā karietē sēdēja Pīčems, Fannija un Blumsberijs. Pēdējais jūsmīgiem vārdiem runāja par sava drauga Mekhīza ģenialitati.

— Meks ir lielisks darbinieks, — viņš bijīgi teica. — Viņš tiešām nepārtaukti strādā. Par sevi nemaz nedomā, tikai par saviem uzņēmumiem. Viņš sev gandrīz nekad neatļaujas atvaļinājumu. Pusdienās lielā steigā norij pāris kumosu. Atpūsties viņš īstenībā var tikai cietumā.

Tad Fannija runāja ar Pīčema kungu par veikalu īres likmēm Hempstedā.

Viņi drīz vien sāka strīdēties, un Fannija Kraislere, smiedamās un Pīčema kungu no sāniem uzlūkodama, sacīja, viņš taču zinot, ka viņa vienmēr runājot taisnību.

Pīčems izmocīja smaidu.

Viņa seja bija pelēka, un viņš izskatījās vecs. Viņš baidījās. Paskatījies ārā, viņš miglā redzēja izplūdušas cilvēku kolonas, kropļus ar briesmīgiem plakatiem, uz kuriem bija rakstītas viņa paša sacerētas apsūdzības.

«Migla vēl ir laime!» Pīčems, atgāzies sēdeklī, domāja. «Bet tā var kuru katru brīdi izklīst. Ko tad? Protams, es dzīvoju no draudiem. Bet šoreiz esmu draudējis mazliet par stipru. Tas man var dārgi maksāt. Mana vienīgā cerība ir policija, bet vai tā būs pietiekami spējīga? Arī tā soļo miglā. Visi šeit ir optimisma pilni. Viņi nezina, kādas briesmas draud, nezina plakatus, kas līgodamies viņiem tuvojas. Ak!

Gručs brauca kopā ar Krestonu un Āronu, kam vēl bija līdz prokūrists.

Mekhīzs uz Aronu bija atstājis dziļu iespaidu. Viņš atzinās, ka, izdzirdis tiesā par Mekhīza lomu Centrālajā iepirkšanas sabiedrībā, uzreiz esot nolēmis tam sindikātā piešķirt vadošo posteni.

Važoņi acīm redzot nebija gluži pārliecināti, ka brauc pa pareizo ceļu. Viņi vairākkārt apstājās un no savām bukām skaļi apspriedās. Vienu reizi visi pagrieza zirgus un brauca pretējā virzienā.

Tad viņi atkal apturēja gājējus, bet ari tie nezināja, kur atrodas.

Kāds policists sniedza paskaidrojumus, un pēc tam viņi paskubināja zirgus, it kā tagad zinātu visu, kas bija vajadzīgs.

Mekhīzs vairākas reizes sauca no sava sēdekļa:

—  Trīsvienības baznīca!

Bet tad Gručs un Ārons izkāpa ārā, pārgāja pāri ielai un konstatēja, ka varēja jau redzēt klaju lauku, vismaz ielas vienā pusē.

Važoņi apspriedās. Viņi uzskaitīja visus rajonus, kur ielas vienā pusē ir klajš lauks. Nevarēdami vienoties, brauca tālāk. Hotorns īgni teica Milleram (Pusotra gadsimta sēdēja pēdējā karietē):

—  Tā cilvēks vispār vairs nevar zināt, kur ir viņa vieta!

Pēc pusstundas brauciena Mekhīzs zaudēja pacietību un strupi pateica Pollijai:

—  Uz nākošā stūra mēs kāpsim laukā un iesim iekšā pirmajā mājā, kas pagadīsies. Tā tas ilgāk nevar turpināties.

Viņš tiešām izkāpa ārā un līdz ar viņu visi pārējie.

Ap namu, pie kura viņi nonāca, bija augsts mūris; pats nams šķita liels, lai gan miglā nekā noteikta nevarēja saskatīt. Mūris sniedzās diezgan tālu, un viņi ilgi meklēja vārtus. Kad viņi tos uzgāja, tad redzēja, ka atrodas pie Old Beilija cietuma.

Viņi smiedamies atgriezās un, visādi jokodami, atkal iekāpa karietēs. Tagad bija skaidrs, ka viņi galīgi apmaldījušies.

Nejauši viņi satika vēl vienu policistu, kas, uzzinājis, ka kungiem ir pilsētas parlamenta ielūgums uz Trīsvienības baznīcu, karietes aizvadīja līdz kādam stūrim, no kurienes važoņi varēja braukt taisnā virzienā. Viņi ieradās vairāk nekā stundu par vēlu.

Laukumā baznīcas priekšā redzēja maz cilvēku, atskaitot kara invalidus, kas tur ubagoja.

Pīčems no karietes neticīgi palūkojās uz baznīcas portālu.

Tur stāvēja vairāki desmiti viņa ļaužu — samirkuši un nožēlojami.

Viņš pasauca kādu no tiem sānis un uzzināja, ka Bīrijs gan nav paspējis laikā nonākt sapulcēšanās vietā, bet demonstrācijā tomēr neesot notikusi. No rīta esot bijis īsts dumpis. Ļaudis plakatus svieduši projām Un atteikušies šādā no veikala viedokļa tik nozīmīgā dienā plakatu dēļ kavēt darbu.

— Krekls katram ir tuvāks nekā svārki, — viņi sacījuši. — Būs labāk, ja policija mums nepievērsis uzmanību, Iedzīvotāji labprāt nabaga zaldātiem šodien kaut ko ziedo, lai viņiem nepāriet patika atdot savas rokas un kājas par Anglijas varenību. Un mēs lai apsūdzam pilnīgi svešus cilvēkus valdībā, ka viņi mūs apdraud? Kur tad te būs peļņa? Rīt ubagojošos zaldātus atkal nodos policistiem, šodien viņus godina. Ne jau katru dienu iet bojā kuģi. Pret korupciju mēs varam demonstrēt arī tad, kad ienākumi ir mazi.

Tā vai arī līdzīgiem vārdiem šķendēdamies, viņi izklīduši.

Viņi esot labi izvietoti tuvējās ielās, bet migla stipri traucējot darbu. Vairākkārt viņi griezušies nevis pie katastrofas upuru tuviniekiem, kas ziedojot bagātīgi, bet pie daudzajiem valdības pārstāvjiem.

Pīčems uzelpodams iegāja baznīcā.

Tā vēl bija pustukša. Augstos pīlārus apvija melnas draperijas. Kanceles priekšā bija nolikti lieli vainagi.

Sēru dievkalpojums vēl nebija sācies.

Pat karaspēka kordons vēl nebija ieradies. Rota pusakla taustījās uz priekšu pa Čelsī un beidzot nonāca pie Temzas. Tur tā gandrīz iekrita ūdenī.

Lādēdamās rota soļoja atpakaļ. Tai taču kā goda sardzei noslīkušos biedrus vajadzēja pasargāt no pūļa, nevis no ūdens.

Rotai ierodoties, garīdznieki vēl nebija klāt. Tie miglā bija nomaldījušies un nokļuvuši pie lopkautuvēm. Biskaps, kam svārku kabatā atradās runa varoņu godināšanai, apmaldījās, meklēdams šveicaru, un izmists skraidīja pa šaurajām ejām, pa kurām mēdza dzīt kaujamos lopus. Vairāki sargi viņu atrada sēžam tukšā aitu aplokā.

Pēc garīdznieku ierašanās sākās sēru dievkalpojums, kam sekoja varoņu godināšana.

Oficiālās personas jau bija sanākušas. Mekhīzs ieraudzīja Braunu kādam augstam ierēdnim blakus, kura ģīmetni viņš bija redzējis žurnālos. Viņš priecājās, ka Brauns izskatījās nepieejams, un lepojās ar viņu.

Kungs Braunam līdzās bija Heils. Pīčems to tūliņ pazina.

Brauna kariete miglā bija sadūrusies ar Heiia karieti. Viņi abi bija šurp atbraukuši kopā, cerēdami tā labāk orientēties.

Tautai paredzētie soli vēl aizvien bija pustukši. Nebija domājams, ka ieradīsies daudzi no katastrofas upuru piederīgajiem, bet simtiem cilvēku, kuru tuvinieki bija karā, nespēja laikā ierasties.

Viņi, lielākoties sievas un mātes, klīda pa galvaspilsētas ielām un uz katra stūra, tāpat arī mājās vai veikalos, vaicāja, kur notiekot varoņu godināšana un mirušo apraudāšana.

Pēc muzikālā ievada, kas radīja vajadzīgo noskaņojumu, biskaps, vēl arvien ar šausmām atcerēdamies savu piedzīvojumu lopkautuvē, teica piemiņas runu. Par moto viņš bija ņēmis tā kunga līdzību par uzticētajiem talantiem 20 .

Vispirms viņš nolasīja līdzību no Lūkasa evaņģēlija, kas iesākas šādiem vārdiem:

«Viens cilvēks no augstas cilts gāja uz tālu zemi valstību uzņemt un atkal pārnākt.

Un, aicinājis savus desmit kalpus, viņš deva tiem desmit talantus un uz tiem sacīja: pelnaities ar tiem, līdz kamēr es pāreimu.»

Kad viņš atgriezās, viens no kalpiem bija ietirgojis desmit talantus. Saimnieks tam piešķīra varu pār desmit pilsētām. Otrs bija ietirgojis piecus talantus un saņēma varu pār piecām pilsētām. Bet trešais nekā nebija ietirgojis. Viņam saimnieks atņēma talantu un iedeva tam, kas bija ietirgojis desmit talantus. Ikvienam, kam ir, viņš sacīja, tam taps dots, un no tā, kam nav, taps ari atņemts, kas tam ir.

Tāda bija līdzība, ko biskaps lika pamatā sprediķim.

—    Mani draugi, — viņš iesāka savu runu, — transporta kuģa «Optimists» drausmīgā bojā eja kanalā visā valsti izraisījusi patriotisma vilni. Liekas, it kā šl nelaime mūsu zemei atvērusi acis par tās misiju, ko tā jau gandrīz bija aizmirsusi, kad rīta laikrakstu lasītāji pagājušās ceturtdienas rītā uz brokastu galda savam šķīvim blakus atrada briesmīgo vēsti par nelaimi, kas piemeklējusi Angliju.

Ko tad es saprotu ar to, kad saku: acis tiek atvērtas? Mani draugi, visām dzīves norisēm — un dzīve sastāv no norisēm — ir priekšējā puse un aizmugure. Tādam notikumam kā, piemēram, mūsu kuģa katastrofa, arī ir priekšējā puse un aizmugure. Un ir cilvēki, kas redz tikai priekšējo pusi, bet neredz aizmuguri. Bet aizmugure īstenībā ir tas svarīgākais; tikai tas, kas io pazīst, pazīst dzīvi.

Kāda tad, mani mīļie, es vaicāju, ir tās katastrofas aizmugure, kura mūs tik smagi piemeklējusi?

Biskaps atspiedās pret kanceles sienu, tā ka tagad stāvēja taisni izslējies. Viņš pārlaida drosmīgu, atklātu skatienu baznīcas telpai, kas atradās pie viņa kājām, iestāžu pārstāvjiem, Jūrlietu ministrijas virsniekiem ar Heilu priekšgalā, veikalniekiem un karavīru piederīgajiem.

—    Mani draugi, — turpināja biskaps pec šas apskates, — tas kungs mūsu līdzībā ir stingrs kungs. Viņš prasa savu naudu atpakaļ ar augļiem un augļu augļiem. Sai ziņā viņš nemēdz jokot. To kalpu, kas viņam grib tikai viņa talantu atdot, viņš izstumj tumsībā, kur ir kaukšana un zobu trīcēšana. Jā, mani draugi, dievs, jo tas kungs līdzībā ir mūsu kungs pats, dievs ir stingrs kungs un prasa savus augļus. Bet, mani draugi, viņš ir arī taisnīgs kungs. Viņš neprasa no katra sava kalpa tos pašus augļus. Viņš ņem desmit talantus par vienu, bet viņš arī ņem otra kalpa piecus talantus. Viņš ņem to, ko viņš dabū. Viņš neapmierināts vienīgi ar to, ka trešais kalps, slinkais, tūļīgais, neuzticamais kalps, nāk tukšām rokām. S i s cilvēks viņam vairs neeksistē. Tam arī vēl jāatņem tas, kas ir, proti, talants, ko visi no tā kunga saņēmuši, — sākuma kapitals. Sās līdzības dziļā jēga tātad meklējama pārsteidzošajā atzinumā: katram pēc viņa spējām 21 .

Es te gribu iespraust pāris vārdu par jēdzienu «talants». Talantam ir divas nozīmes: pirmkārt, tas ir liels sudraba naudas gabals senajā Grieķijā un, otrkārt, gara spējas. Man šķiet, tas ir ļoti jauks nozīmju apvienojums. Spējas ir nauda, veiksme ir labklājība. Bet tas tikai starp citu.

Mani draugi, mēs zemes virsā ik uz soja sastopam nevienlīdzību. Cilvēks nāk pasaulē kails un pliks, kā bezpalīdzīgs vīstoklis. Sajā ziņā zīdaiņi ir cits citam līdzīgi. Bet pēc kāda laiciņa parādās atšķirība. Viens paliek uz zemas pakāpes, otrs attīstās tālāk. Viņš ir gudrāks par pārējiem, centīgāks, taupīgāks, enerģiskāks, pārspēj tos darbā. Viņš ari kļūst turīgāks, varenāks, iecienītāks par tiem. Te parādās nevienlīdzība. Kā tad pret to izturas dievs?

Vai viņš cilvēkus viņu dažādā stāvokļa dēļ ari dažādi vērtē? Vai viņš vienu cilvēku, to, kas padarījis vairāk, mīl arī vairāk nekā to, kas paveicis tikai kaut ko necila? Nē, mani draugi, dievs tā nedara. Viņš pienācīgi atalgo veiksmi, dod desmit pilsētas vienam, piecas otram, tieši pēc tā, kas padarīts, bet ārpus tū viņam nekāda atšķirība nepastāv. Ārpus tā viņa kalpi tam ir vienādi mīļi. Un tā, mani draugi, ir vienlīdzība dieva priekšā!

Mani draugi, šī līdzība par talantiem rāda, ka mums jāaplūko «Optimista» kareivju bojā eja.

Mūsu zemē ir diženi vīri, kas veic milzīgu darbu! Mūsu valstsvīri dienu un nakti stāv uz valsts kuģa komandtilta. Mūsu ģenerāļi, pārlikuši pār kartēm, izstrādā karagājiena .plānus. Mēs, dieva kalpi, šeit uz kanceles dodam savu tiesu, lai stiprinātu sirdis. Un mūsu kareivji iekāpj kuģos. Un kopā ar tiem aiziet bojā, ja tāda ir dieva neizdibināmā griba. Mēs atdodam savu talantu atpakaļ ar augļiem, viņi — savējo. Bet mēs visi kopā palīdzam, lai arī mūsu zeme dieva uzticēto talantu nemitīgi vairotu, lai mēs kādreiz, kad būs jāstājas dieva priekšā, varam rādīt uz mūsu zemi un sacīt: tu mums esi devis valstsvīrus, ģenerāļus, tirgoņus, kareivjus; skaties, ak kungs, te ir tas, ko mēs no tā esam izveidojuši!

Bet, ja mēs visu, kas notiek, — kā labu, tā ari jaunu, — tā uztversim, tad neapstāsimies pie tādas nacionalas katastrofas, kāda ir «Optimista» bojā eja, priekšējās puses, kā to dara daži cilvēki, kam visas domas pievērstas tikai laicīgajām lietām. Tad mums nokrīt kā zvīņas no acīm un mēs redzam aizmuguri, un, kad mēs to redzam, tad mūsu kareivji un matroži, lai gan viņi nav tikuši līdz ienaidniekam, tomēr nav aizgājuši bojā velti. Tad kuģis, kas biezajā, necaurredzamajā miglā nogrima jūras dzelmē, tomēr ne gluži nepamatoti saucās lepnajā vārdā «Optimists»! Jo šā kuģa optimisms, mani draugi, pastāvēja cerībā, ka nacija tā bojā eju sapratīs pareizi! Tad mēs ari ar šo kuģi, kam bija lemts iet bojā, esam kaut ko ieguvuši: tas ir devis augļus un augļu augļus, mans kungs!

Pēc sēru dievkalpojuma Pīčema kungs, Mekhīzu laulātais pāris, Nacionalās depozitu bankas un ĀLK sindikātā kungi devās uz tuvēju restorānu, lai pēc veikala darīšanu nokārtošanas savās tiesībās varētu stāties arī personiskā dzīve. Mekhīzu laulātais pāris bija glaimojošu uzrunu un apsveikumu krustugunīs.

Vispirms runāja Ārons.

— Cienījamā kundze, mani kungi, — viņš teica. — Anglijas mazumtirdzniecības vēsturē šī diena ir loti nozīmīga. Liela veikalu sindikātā priekšgalā stājas virs, kura personā mēs visi aizvadītajos mēnešos varējām iepazīties ar vadošu garu mūsu nozarē. Sākot ar rītdienu, viņš savus nedalītos spēkus, savas lieliskās komerciālās zināšanas, savu nelokāmo enerģiju un prasmi apieties ar cilvēkiem, ar.; kuru mēs iepazināmies un kuru tik loti cienījam, nodos kopīgās lietas rīcībā. Pircēji pārliecināsies par šo jauno spēku. Turpmāk mēs, tirgotāji, vairs nesadrumstalosim savus spēkus savstarpējās cīņās, bet cīnīsimies kopīgi. Mēs visi nupat dzirdējām mūsu ticības nodibinātāja brīnišķos vārdus par talantu. Mūsu jaunā vadība ar Mekhīza kungu priekšgalā no talanta, ko veido mūsu plašā organizacija, izspiedīs visu, kas tajā ir.

Dž. Dž. Pīčema kungs savā galda runā izteica svarīgu ierosinājumu.

—     Es negribu saeit, — viņš teica, — ka pret savas meitas laulību ar Mekhīza kungu vienmēr esmu izturējies pozitīvi. Tikai iepazinies ar znota praktisko darbību, pārliecinājos, ka meitas izvēle bijusi pareiza. Es redzēju, ka viņa princips ir kalpot zemākajiem slāņiem. Tas manī uzreiz lika ieskanēties radniecīgai stigai. Par zemākajiem slāņiem parasti nemēdz domāt sevišķi labi, bet tas ir ļoti netaisnīgi. Tie varbūt nav tik izglītoti kā mēs, to manieres varbūt ir neizkoptas, varbūt pat rupjas. Viņiem varbūt ir tikai neskaidrs priekšstats par nepieciešamību, ka visiem cilvēkiem, augstas vai zemas kārtas, jādzīvo līdzās harmonijā, lai visa pasaule neieslīgtu dzīvnieciskā stāvokli, kas, diemžēl, pārāk bieži viņiem ir raksturīgs; tas tomēr nenozīmē, ka mums par šiem cilvēkiem nebūtu jārūpējas. Es gribētu tūdaļ iesniegt praktisku priekšlikumu: jūs, mani kungi, un tu, mans mīļais znot, pārdodat bārdas dzenamos nazīšus un pulksteņus, mājturības priekšmetus un nez ko vēl, bet cilvēks no tā vien nedzīvo. Ar to vēl nepietiek, ja viņš ir noskuvies un zina, cik rāda pulkstenis. Jums jāiet tālāk. Jums viņam jāpārdod arī izglītība, es domāju grāmatas, lētus romānus, tādus darbus, kas dzīvi netēlo pelēcīgi drūmi, bet gan gaišākās krāsās, darbus, kas vidusmēra cilvēkam dod priekšstatu par labāku pasauli, viņu iepazīstina ar augstāko aprindu smalkajiem tikumiem, ar sabiedriski augstāk stāvošu cilvēku apskaužamo dzīves veidu. Es te nerunāju par iespējamo peļņu — tā var būt visai liela, — bet runāju par cilvēci, kam ar to tiek izdarīts pakalpojums. Vārdu sakot, mazs ierosinājums.

Kad Ārona kungs ĀLK sindikātā veikalu vārdā bija Pīčema kungam pateicies par ierosinājumu, piecēlās vecais Hotorns un jokodams pastāstīja mazu atgadījumu no aizvadītajiem mēnešiem.

—     Es šeit negribu slēpt, — viņš omulīgi teica, — ka tas, kas mūs, Nacionalās depozitu bankas vīrus, pamudināja no mūsu puses pielikt visus spēkus, lai izbeigtu lielo veikalu tiklu cīņu uz dzīvību un nāvi, bija pavisam noteikts, tiri cilvēcīgs piedzīvojums. Tas bija Mekhīza kundzes apciemojums bankā, Mekhīza kundzes, kas atrodas te mūsu vidū. Viņa nerunāja par veikaliem. Viņa runāja tikai par tiri personiskām lietām, bet viņas vārdi mūs tā aizkustināja — ari vecākiem cilvēkiem ir sirds, — ka mēs vienkārši nevarējām citādi rīkoties un aizgājām pie viņas daudz pulgotā vira, kas bez vainas sēdēja cietumā; tur ari pārrunājām visu tālāko, kas bija nepieciešams vienošanās panākšanai. Tā nebija — un tikai to es gribēju sacīt, lai cik vecmodīgi tas arī skanētu, — tā nebija nekāda komerciālā pieeja, kas šeit grūtā situācijā atrada izeju, bet gan — mīlestība.

Ari Pollija piecēlās un, teikdama savu mazo runu, vairāk nekā jebkad izskatījās pēc pilnīgi uzziedējuša firziķa.

— Lai gan vīriešiem parasti nepatīk, ka mēs, dāmas, sakām runas, tāpēc ka viņi nevēlas, lai mēs rīkotos tik lietišķi, man tomēr pāris vārdos gribētos izteikt savu lielo prieku par to, ka es vienmēr esmu sekojusi jūtām un mīlestībā pret savu vīru nekad neesmu svārstījusies. Mēs taču neprotam tik prātīgi domāt kā r adib as kungi, bet mans piemērs tomēr liecina, ka īsta mīlestība spēj arī uzvarēt. Tai tikai jābūt pieliekami stiprai, un nedrīkst pievērst uzmanību tam, ja ļaudis uz tevi kādreiz greizi paskatās. Man šķiet, gudrie plāni, ko izdomā mūsu vīrieši, varbūt ir gluži noderīgi, bet mēs, sievietes, tomēr dažkārt gūstam virsroku, proti, tieši caur mīlestību, kaut arī tā izliktos gandrīz neprātīga, un ne vienreiz vien es piedzīvoju, ka Meks, aukstais veikalnieks, visu pameta, lika uz spēles savu karjeru, lai tikai nezaudētu mani, ko bija izraudzījusies viņa sirds. Vai tā nav, Mek?

Pēdējais runāja Mekhīzs.

— Mīļā sieva, mīļo sievastēv, mani draugi! Visumā esmu apmierināts ar vienošanos, ko mēs šodien pēc daudziem pārpratumiem esam panākuši. Es to neslēpju, es nāku no zemākajiem slāņiem. Ne vienmēr esmu sēdējis pie tādiem galdiem un ne vienmēr ar tik cienījamiem, vīriem. Savu darbību uzsāku nelielā mērogā, citā vidē. Tomēr tā visumā vienmēr ir palikusi tā pati. Parasti kāda cilvēka karjeru izskaidro ar godkāri vai ar lielu, sarežģītu plānu. Atklāti runājot, man tāda liela plāna nebija. Es tikai vienmēr gribēju izvairīties no nabagmājas. Mana devīze bija: vājais mirst, bet stiprais cīnās. Galu galā izsitas uz augšu tikai tādi cilvēki kā es. Bet, ja kāds jau ticis uz augšu un šo devīzi aizmirst, tad tas drīz vien atkal būs apakšā Es pievienojos sava drauga Arona domām., ka saimniecībā vienmēr bijuši vajadzīgi lādi vīri kā es. Jr cilvēki, kas itin neko neprot iesākt ar talantu, ko liktenis nodevis viņu rokās. Es neko negribu p a r e ģ o t, bet domāju, ka mūsu sindikāts savus pienākumus pildīs, kā nākas. Viens ir skaidrs: tik zemā limenī kā pašlaik preču cenas nevar palikt. Es beidzu ar moto: vienmēr augšup! Per aspera ad astra![5] Un: nekad ne s kautie s atpakaļ!

Dzirdot Mekhīza kunga pēdējos teikumus, klātesošie kļuva ļoti nopietni. Visi juta, ka viņš bija pieskāries dzīves pamatproblēmai.

Domīgi viņi tukšoja glāzes.

NABAGU TALANTS

Kā tiem uz priekšu kulties, Kam dots nav visai daudz? Vai viņiem kapā gulties, Lai dzīve tālāk trauc?

Nē, nē, kas viņu vietā Vēl censties spētu tā? Bez viņu tulznām cietām Te nebūtu nekā.

Bērnu dziesma

KAREIVJA FJŪKUMBĪJA SAPNIS

Arī kareivis Fjūkumbijs bija atnācis uz Trīsvienības baznīcu. Kopš sava uzbrukuma Kouksam viņš tikai vienu vienīgu reizi uzdrošinājās rādīties Old-Ouk ielā, Bīrijs viņu tūliņ izmeta ārā.

Uz Trīsvienības baznīcu Fjūkumbijs aizgāja cerībā tikt klāt Pīčema kungam. Viņš zināja, ka tam bija kaut kāds sakars ar nogrimušo kuģi, bet, protams, PīČemam klāt netika. Tā viņš baznīcā, kas vismaz bija apkurināta, noklausījās sprediķi par talantiem.

Turpmāk Fjūkumbijs klaiņoja pa doku rajonu, bez pajumtes, bez draugiem, bēguļodams no policijas. Kareivis panīka arvien vairāk. Par apsūdzību Mērijas Sveijeres lietā viņš nedabūja zināt, jo avīzes nelasīja.

Reiz aukstā novembra dienā Rietumindijas ielā notika tracis pie kāda maizes veikala.

Kāds mazs zēns paķēra no maiznieka letes kukuli maizes un.izskrēja pa durvīm laukā. Maiznīcas ļaudis sacēla troksni, un vairāki garāmgājēji metās zaglim pakaļ. Viņš skrēja, cik vien ātri mazās kājas spēja, bet tālu netika. Uz ielas stūra kāds vīrietis viņam aizlika priekšā kāju, un bēglis pakrita uz bruģa. Zēnu saņēma ciet, aizveda atpakaļ uz veikalu, un tur viņam drīz atnāca pakaļ policists. Cilvēki lamādamies izklīda.

Starp tiem, kas zēnu pēc maizes zādzības bija ķēruši rokā, stāvēja arī kāds grūti nosakāma vecuma noskrandis cilvēks.

Kad bērns bija nodots policistam, skrandainis devās uz doku pusi. Tur viņš zināja vietu, kur pārnakšņot.

Skaidrības labad — tas bija viņš, kas zēnam aizlika kāju priekšā, Viņš to darīja pavisam mechaniski.

Nonācis zem sava tilta, viņš izvilka no kabatas kaut ko pussapuvušu, izvīstīja to no papīra un sāka lēnām ēst; tad atraisīja kurpju atliekas, kas bija piesietas pie kājām, un pacēla akmeni, zem kura atradās divas avīzes; viņš apsēdās, apklāja ar tām kājas un atlaidās guļus, nolikdams galvu uz novilktās jakas un abām rokām un saritinādamies pēc iespējas ciešāk. Viņš aizmiga un redzēja sapni.

Pēc posta gadiem pienāca triumfa diena.

Masas sacēlās, nokratīja savu mocītāju jūgu, vienā rāvienā atbrīvojās no saviem mierinātājiem, kas varbūt bija viņu briesmīgākie ienaidnieki, atteicās pilnīgi no jebkādām cerībām, un izcīnīja uzvaru. Viss izmainījās pašos pamatos. Vairs necildināja nelietību, bet gan derīgo; muļķība zaudēja savas privilēģijas, nežēlība vairs nedeva peļņu. Ne jau pašā pirmajā vai otrajā dienā, bet tomēr drīz vien noturēja lielu tiesu.

Ikviens zina, kas ar to domāts. Par šo tiesu vienmēr ticis runāts; to gaidīja no senseniem laikiem; visas tautas šo tiesu sīki aprakstījušas. Daži cilvēki mēģināja to nolikt pastarā dienā, bet šis novilcināšanas mēģinājums likās aizdomīgs — tautas nekādā ziņā tik ilgi nevarēja gaidīt. Par to, ka šī tiesa varētu notikt jebkuras dzīvības beigās, vispār nevarēja būt runa, jo tā īstenībā nozīmēja dzīvības sākumu. Pirms šās tiesas par īstu dzīvi, protams, vispār nebija ko domāt.

Tagad šī tiesa notika.

Priekšsēdētājs bija sapņotājs. Viņš, pats par sevi saprotams, šo posteni ieguva tikai pēc sīvas cīņas, jo bija pieteikušies milzum daudz šā amata tīkotāju, kas, kliegdami un kā neprātīgi laizdami darbā dūres, cīnījās par šo privilēģiju. Tā kā sapņotājam neviens nevar liegt uzvarēt, mūsu draugs kļuva par priekšsēdētāju visu laiku lielākajā prāvā, vienīgajā, kas ir tiešām nepieciešama un taisnīga un kas aptver visu.

Tiesas priekšā vajadzēja stāties ne vien dzīvajiem, bet arī mirušajiem, kas kaut kādā veidā vai nu ar darbiem, vai ari tikai ar vārdiem bija noziegušies pret nabagajiem un neaizsargātajiem.

Kareivim Fjūkumbijam, kas tagad bija kļuvis par augstāko tiesnesi, pavērās milzīgs darba lauks. Viņš prāvas ilgumu novērtēja uz pāris simtiem gadu, jo visiem, kas reiz mīdīti kājām, taču bija jādod iespēja izteikt savas sūdzības.

Pēc lielas domāšanas, kas vien jau ilga mēnešiem, Augstākais tiesnesis nolēma sākt ar to vīru, kas saskaņā ar kāda biskapa liecību, ko tas sniedzis sēru dievkalpojumā par godu bojā gājušo karavīru piemiņai, bija izdomājis līdzību, kura divu tūkstošu gadu laikā tika skandināta no visām kancelēm, kas pēc Augstākā tiesneša domām bija īpašs noziegums.

Tiesas sēde notika pagalmā, kurā dīvainā kārtā žāvēšanai bija izkārta veļa, un četrpadsmit suņu klātbūtnē, kuri sēdēja krātiņos un klausījās. Tie bija izbadējušies, 'un nebija arī paredzēts tos barot, iekams nebūs pasludināts spriedums.

Apsūdzēto ieveda divi ubagi.

Viņš bija sīktirgotājs vai amatnieks; to varēja redzēt pēc viņa lētā, bet kārtīgā apģērba un stāvās gumijas apkakles.

Uz tiesnešu galda atradās nazis un ar tinti rakstīta vēstule, uz kuras bija lietas numurs.

Tiesas sēde sākās ar Augstākā tiesneša jautājumu, vai apsūdzētais apzinājies, kādas sekas varētu būt viņa vārdiem un kādas tās var būt vārdiem vispār.

Apsūdzētais atbildēja: jā, viņš esot vispār pazīstams kā ticības nodibinātājs.

Viņa atbildi, tāpat kā arī visu pārējo, ko viņš teica, pierakstīja milzīga auguma ubags, Smitija kungs, cilvēks, kuru Augstākais tiesnesis pazina kā precizu pierakstītāju. Proti, viņš savā laikā ārkārtīgi precizi pierakstīja sava padotā — ielas ubaga Fjūkumbija ienākumus. Sos ienākumus Fjūkumbijam vajadzēja viņam atdot.

Tad Augstākais tiesnesis jautāja, vai apsūdzētais atzīstot sevi par vainīgu, ka savā līdzībā sniedzis faktu nepatiesu attēlojumu un to izplatījis.

So vainu apsūdzētais uztraukts noliedza.

Ar centību un prasmīgi saimniekojot, esot pilnīgi iespejams no viena talanta iegūt piecus vai pat desmit.

Uz jautājumu, kā saimniekojot, viņš varēja tikai to pašu atkartot, proti: prasmīgi, kā vispār pieņemts.

Augstākajam tiesnesim tālāk taujājot, viņš atzinās, ka neinteresējoties par saimnieciskām lietām un detaļām, tāpēc par to mazāk zinot.

Augstākais tiesnesis stingri raudzījās viņā, lai izdibinātu, vai tā ir patiesība; tad viņš trieca dūri galdā tā, ka sarūsējušais nazis un vēstule palēcās gaisā. Bet viņš neko neteica. Tad vaicāja tālāk.

—     Jūs esot sacījis, ka talantu saņemot nevis tikai daži cilvēki, bet visi? Lieciet vērā, ka tas ir pats galvenais punkts.

Apsūdzētais atzinās, ka tā teicis. Viņš tikai šķita izbrīnījies par to, ka tas esot galvenais punkts.

—     Tad pasakiet mums, apsūdzētais, — turpināja Augstākais tiesnesis pavisam mierīgi, — kur jūs to esat dzirdējis, ka visi cilvēki zemes virsū saņem tādu talantu, kas vairojas — līdz pieciem vai pat desmit talantiem.

—     To saka visi, — apsūdzētais gausi atbildēja, jo viņš vēl arvien nesaprata, kāpēc gan tieši tas lai būtu galvenais punkts.

—     Mēs tos, kas jums tā teikuši, ataicināsim un tiem pavaicāsim, — nopietni ierosināja tiesnesis.

Viņš zvanīja ar pusdienu zvanu, un aiz izžautās veļas iznāca vairāki cilvēki, kas bija ģērbušies līdzīgi apsūdzētajam, arī gumijas apkakles viņiem bija. Tie bija apsūdzētā jaunības paziņas, kaimiņi, skolotāji un amatnieki, arī radi. Viņi nostājās tiesneša galda priekšā un tika nopratināti.

Viņi visi liecināja, ka bija saņēmuši talantu. Par tādu tie uzskatīja savu veselo saprātu, aroda prasmi, centību.

—     Un vai jums bez tam vēl kas bija? — jautāja tiesnesis.

Tad viens no viņiem teica, ka viņam bez tam vēl piederējusi galdnieka darbnīca. Tas bija apsūdzētā tēvs.

Cits no saviem vecākiem bija dabūjis skolas naudu. Tas bija apsūdzētā skolotājs.

Trešais — viens no apsūdzētā kaimiņiem — bija mantojis garšvielu tirgotavu.

Tiesnesis, dzirdot šīs liecības, ikreiz pamāja ar galvu, it kā būtu gaidījis tieši to un neko citu. Viņš paskatījās uz suņiem, kas drūzmējās pie krātiņa dzelzs stieņiem, un neskanīgi iesmējās.

—     Tad jau pie tāda talanta vēl daudz kas cits bija vajadzīgs, vai ne? — viņš vienīgi teica. Un lieciniekiem sacīja:

—     Vai jūs arī tā pamatīgi laidāt apgrozībā savu talantu?

Viņi visi skaļā balsī apgalvoja, ka esot savu talantu laiduši apgrozībā pēc labākās sirdsapziņas; to, kas viņiem bijis, viņi esot saglabājuši un vēl ieguvuši šo to klāt; bez tam viņi vēl esot izaudzinājuši bērnus un katru no tiem apgādājuši ar talantu.

Tiesnesis, paskatījies uz suņiem, atkal iesmējās.

Tad viņš no jauna pievērsās apsūdzētajam. Vai tas neesot saticis vēl kādus cilvēkus, cilvēkus bez tāda talanta, kāds bija visiem lieciniekiem?

Apsūdzētais pakratīja galvu.

Tad Augstākais tiesnesis atkal zvanīja savu pusdienu zvanu, un aiz izžautās veļas iznāca citi cilvēki. Viņi bija sliktāk ģērbušies nekā iepriekšējie un kustējās tikai ar pūlēm.

—     Kas jūs tādi esat? — jautāja tiesnesis. — Un kāpēc jūs turaties savrup no lieciniekiem, kas jau te stāv?

Šie ļaudis izrādījās iepriekšējo kalpi un kalpones. Viņi negribēja, būt tik nekaunīgi un nostāties pārāk tuvu saviem kungiem.

—     Vai jūs pazīstat apsūdzēto? — tiesnesis viņiem jautāja.

Viņi to pazina. Sis cilvēks ar viņiem bija bieži runājis. Viņš tiem, starp citu, arī bija sacījis, ka ^kkatrs no dieva saņems vienu talantu — savas gara spējas un savus miesas spēkus, kas tam esot jāvairo un labi jāizlieto. To viņi bija dzirdējuši no viņa paša mutes.

—     Tātad viņš jūs pazina? — tiesnesis pratināja.

—    Protams, — tie atbildēja, un apsūdzētajam bija jāatzīstas, ka viņš tos pazinis.

—    Vai jūsu talants ir vairojies? — Augstākais tiesnesis stingri noprasīja.

Viņi nobijās un atbildēja: — Nē.

—    Vai viņš redzēja, ka tas nevairojās?

Uz šo jautājumu viņi uzreiz nezināja, ko teikt. Bet, kad viņi kādu brītiņu bija padomājuši, kāds no viņiem iznāca uz priekšu, mazs zēns, kas uz mata līdzinājās tam zēnam, ķam kareivis Fjūkumbijs pie maiznīcas bija aizlicis priekšā koka kāju. Viņš drosmīgi skatījās tiesnesim acīs un skaļi sacīja:

—    Viņš to noteikti redzēja; jo mēs salām, kad bija auksts, un bijām izsalkuši pirms un pēc ēšanas. Paskaties pats, vai to pēc mūsu izskata var redzēt vai ne.

Viņš iebāza divus pirkstus mutē un iesvilpās, un aiz izžautās veļas iznāca sieviete, kas bija slapjāka par šo veļu un pilnīgi līdzinājās sīktirgotājai Mērijai Sveijerei.

Augstākais tiesnesis savā krēslā paliecās uz priekšu, lai varētu viņu labāk apskatīt.

—     Es gribēju, Mērij, tevi nopratināt un jautāt, vai tur, no kurienes tu nāc, ir auksts, — viņš teica stiprā balsī, — bet redzu, ka tas nav vajadzīgs. Es redzu, ka tur, no kurienes tu nāc, ir auksts.

Redzēdams, ka viņa piekususi, viņš sacīja:

—    Apsēdies, Mērij, tu esi pārāk daudz skraidījusi apkārt.

Viņa atskatījās pēc krēsla, bet tāda nebija. Tiesnesis zvanīja. Tad sāka snigt, bet tikai tievā strūkliņā, kas apjomā līdzinājās vidēja lieluma kokam, līdz tur stāvēja sniega sols, uz kura viņa varēja apsēsties. Tiesnesis tikmēr gaidīja un vēl īpaši piebilda:

—    Sols ir paauksts, un, kad kļūs silts, tas izkusīs, tad tev atkal būs jāstāv, bet tur nu nekā nevar darīt.

Un lieciniekiem viņš sacīja:

—    Tātad ir pierādīts, ka jūs izmeta ārā, kur ir kaukšana un zobu trīcēšana?

—    Nē, — viens no viņiem sadūšojies sacīja. — Mūs vispār nemaz nelaida iekšā.

Tiesnesis domīgi paskatījās uz visiem. Viņš atkal vērsās pie apsūdzētā.

—     Jūsu lietas stāvoklis ir slikts, mī|ais. Būs vajadzīgs aizstāvis, bet tam jābūt jums piemērotam.

Viņš zvanīja, un no mājas iznāca mazs vīrelis rupjiem sejas vaibstiem.

—     Vai jūs esat viņa aizstāvis? — murmināja tiesnesis. — Tad nostājieties aiz apsūdzētā.

Kad mazais vīrelis nostājās aiz apsūdzētā, pēdējais nobālēja. Viņš laikam saprata, ka tiesnesis viņam šo aizstāvi bija devis ar ļaunu nodomu.

Tad Augstākais tiesnesis paskaidroja, kāds ir lietas stāvoklis. Tiesa uzskatīja par pierādītu, ka no apsūdzētā apgalvojumiem divi atbilst patiesībai; pirmkārt, ka talantus var laist apgrozībā, tas ir, ka ar tiem var gūt peļņu, un, otrkārt, ka tie, kas negūst peļņu, tiek izmesti tur, kur ir kaukšana un zobu trīcēšana. Bet to, ka visi cilvēki saņem talantus, tiesa par pierādītu neatzina.

—     Mērija Sveijere, — atkal iesāka Augstākais tiesnesis, — tu ar Mekhīza kungu parakstīji kādu līgumu. Vai tajā kaut kas bija sacīts par to, ka tava veikala tuvumā nedrīkst atvērt jaunus veikalus?

Viņa padomāja un teica:

—     Nē.

—     Kapec tu neieveroji, ka tas bija izlaists?

—     To es nezinu, Fjū.

Augstākais tiesnesis zvanīja. Aiz izžautās veļas iznāca izstīdzējis cilvēks ar niedres spieķi. Tas bija pašnāvnieces kādreizējais skolotājs.

—    Tu saviem skolēniem neesi iemācījis lasīt, — pārmeta tiesnesis. — Kā tas gadījies?

Izstīdzējušais cilvēks vērīgi uzlūkoja sēdošo sievieti un tad atbildēja:

—     Viņa prot lasīt.

—     Bet ne līgumus, līgumus ne! — kliedza tiesnesis un kļuva ļoti dusmīgs.

Skolotājs rādīja apvainotu seju.

—     Maniem skolniekiem Vaitčeplā nav jāprot lasīt līgumus, — viņš norūca. — Viņiem jāiemācās strādāt, tad nebūs vajadzīgi nekādi līgumi.

—     Ko nozīmē «asociacija»? — tiesnesis tūliņ jautāja.

—     «Apvienība», — skolotājs izbrīnījies norūca

—     Kāds tam sakars?

—     Pareizi, — apmierināts teica tiesnesis, — «apvienība». Un ko nozīmē «Atika»?

—    Skolotājs spītīgi klusēja.

Augstākais tiesnesis šķita vīlies, tomēr turpināja.

—     Vai jūs esat gājis skolā? — viņš griezās pie apsūdzētā, kas stāvēja saliecies un galvu nokāris. Un, kad cilvēks gumijas apkaklē piekrītoši pamāja, viņš jautāja:

—     Kas ir «Atika»?

Bet to apsūdzētais nezināja. Skolotājs gan mēģināja teikt priekšā. Viņam acīm redzot nebija pa prātam, ka apsūdzētais tik maz zina.

—     Jā, — teica tiesnesis, — jūs zināt maz.

Bet te iejaucās mazais vīrelis, viņa aizstāvis, un sauca:

—     Viņš zināja pietiekami daudz! Mūsu vajadzībām viņš zināja pietiekami daudz!

—     Protams, — tiesnesis pazemīgi nomurmināja. Viņš to darīja tīri mechaniski.

Kad viņš atkal pacēla savu zvanu, pie tiesneša galda pienāca tievs cilvēks viesmīļa virsvalkā. Sim cilvēkam bija piederējis traktieris, ko pēc tam pārņēma Fjūkumbijs.

—     Vai šis vīrs prot rakstīt?

So jautājumu tiesnesis uzdeva skolotājam. Tas paskatījās uz liecinieku, atzina to par savu skolnieku un pamāja ar savu lielo galvu.

—     Bet man, — tiesnesis dusmīgi teica lieciniekiem,

—     tu neierakstīji līgumā, ka klienti nāca vienīgi tikmēr, kamēr cēla jaunbūvi.

— To es nevarēju rakstīt, — atteica viesmīlis.

—     Kad es sāku saimniekot traktierī, man nebija pietiekami daudz naudas, un es biju priecīgs, ka tai gadā, kamēr būvēja, tiku vaļā no saviem parādiem un atkal varēju kļūt par viesmīli.

—    Tātad viņš nevarēja rakstīt! — tiesnesis atkal ļoti dusmīgi kliedza.

. Bet tad savaldījās un izsludināja starpbrīdi.

Kad nu visi tur stāvēja un gaidīja prāvas turpinājumu, tiesnesis piegāja pie skolotāja un tam laipni, gandrīz pazemīgi vaicāja, ko tad nozīmējot vārds «Atika». Viņš savā grāmatā neesot tik tālu ticis, jo to viņam atņēmuši. Bet skolotājs tikai paskatījās uz viņu un neko neatbildēja.

Augstākais tiesnesis nopūtās un turpināja lietas izskatīšanu.

Viņš tikai lāgā nezināja, kā to darīt.

Palūkojies uz galveno liecinieci Sveijeri, viņš redzēja, ka tā atkal šuj, dūrienu pa dūrienam, Jai gan tai nebija drānas, ko šūt, jo preču piegāde taču bija pārtraukta. Tāpēc viņa šuva tukšu gaisu, un no tā nekāds krekls netapa.

—     Ja preču piegādi nebūtu pārtraukuši, — tiesnesis vaicāja domīgi un klusu, — un ja nebūtu atvērts jaunais veikals, vai tad tu būtu likusi uz zaļa zara, Mērij?

—      Kāpēc ne? — viņa nogurusi teica. — Man taču bija šuvējas.

—     Tas ir viens no galvenajiem punktiem, — ātri sacīja Augstākais tiesnesis. — Bet mēs netiekam uz priekšu. Es nekad nebūtu domājis, ka būs tik grūti te radīt skaidrību.

Viņš piecēlās,un piegāja pie krātiņa. Suņi priecīgi smilkstēja, domādami, ka nu dabūs ēst, bet mīkla vēl nebija atrisināta.

Augstākais tiesnesis pašķielēja uz otru pusi. Tur stāvēja aizstāvības liecinieki, kas deva taisnību apsūdzētajam, labi paēduši un labi ģērbušies, ar izredzēm un panākumiem. Un viņiem pretī atradās izsalkušie, agri novecojošie, arī sieviete uz sava sniega sola joprojām bez drēbes šūdama, un zēns ar saliektu roku, it kā smagu maizes klaipu nesdams, lai gan viņam maizes nemaz nebija.

Kad tiesnesis, ar koka kāju smagi klaudzinādams, devās atpakaļ uz savu vietu, viņš pagāja garām apsūdzētajam. Viņš padomāja un, garām iedams, pusbalsī vaicāja:

—     Vai tad tu to nesaproti?

Bet cilvēks gumijas apkaklē tikai paraustīja plecus un nekā neatbildēja.

—     Tāda atšķirība, — nopūtās tiesnesis, — un gluži bez iemesla! Un tomēr jābūt kādam iemeslam, bet kādam?

Viņš nedroši apstājās, šaubīdamies, vai vispār vērts atkal apsēsties tiesneša krēslā.

«Tā ir mana nezināšana,» viņš domāja, «es esmu pārāk neizglītots, lai to izdibinātu, pārāk neizglītots! Kaut es tikai zinātu, kas ir viņu talants!»

Pēkšņi viņš apmulsa. Atcerējies varu, kas tam tagad bija, Fjūkumbijs piesteidzās pie galda un sāka zvanīt, plaši atvēzis roku.

Aiz izžautās veļas garā rindā iznāca Britu enciklopēdijas sējumi, veseli četrdesmit. Tie bija resni un gāja cienīgi.

Kā kareivji ierindā tie stāvēja četrās taisnās rindās Augstākā tiesneša priekšā.

—     Mani draugi, — iesāka tiesnesis cieņas pilnā balsī, — vai jūs zināt iemeslu, kāpēc daži no mums, mazākā daļa, vairo savu mantu, no viena talanta, kā sacīts un tiek prasīts bībelē, saņemot divus vai piecus, vai pat desmit, kamēr citi, daudzi, lielākā daļa, ilgā darbīgā dzīvē vairo augstākais savu postu. Mani draugi, kas tad ir laimīgo talants, kurš dod tik milzīgu peļņu un kura dēļ, kā esmu dzirdējis, starp viņiem plosās tik nikna cīņa? No kā tas sastāv?

Visi četrdesmit sastājās aplī un apspriedās. Tad viens iznāca uz priekšu:

—     Es varu sniegt ziņas par kapitalu, — tas teica rupjā, skaļā, pašapzinīgā balsī. — Tā ir nauda, kas nes augļus, tāpat kā atnesas govs. Vienalga, vai mantota vai iegūta — kam tā pieder, tam nes augļus. Vai tagad jums tas ir skaidrs?

Tiesnesis griezās pie Sveijeres.

—    Arī tev, ja atmiņa mani neviļ, bija nauda. Saproti mani pareizi, es tev nejautāju, kā tu to dabūji, bet nauda tev bija. Tā nav pavairojusies.

—    Jā, — viņa vienaldzīgi atbildēja, — mazliet naudas bija. Tā drīz vien izgāja.

—     Tā nav atnesusies, jūs tur! — tiesnesis stingri noteica.

Tad uz priekšu iznāca cits sējums.

—     Es kaut ko zinu par darbaspēku, — viņš skaļi teica. — Tas, kur kāds iegulda savu darbaspēku, kļūst vērtīgāks. Akmeņi nav nekas sevišķs, bet māja gan, vai jūs to saprotat?

—     Ak, — noguris sacīja tiesnesis, — tas nevar būt pareizi. — Darbaspēks mums bija visiem. Bet tas, kur mēs to ieguldījām, nepiederēja mums vai arī ātri izputēja, vai tā nav, Mērij?

Arī citi sējumi iznāca priekšā un sniedza paskaidrojumus par tādām lietām kā izgudrojumi vai organizatora spējas, vai taupība, bet neviens no tiem nevarēja tā īsti paskaidrot, no kā sastāvēja panākumiem bagāto talants.

Beidzot tie militāri nostājās vienā rindā un noskaitījās pēc kārtas, lai Augstākais tiesnesis redzētu, ka neviena netrūkst. Un tiešām netrūka neviena.

Tad Augstākais tiesnesis tos atkal aizsūtīja projām un bija bēdīgāks nekā jebkad iepriekš.

Atkal viņš paskatījās uz galveno liecinieci, šuvēju Mēriju Sveijeri.

—     Sīrijs, — viņš murmināja.

Viņš apsēdās savā krēslā un zvanīja ar pusdienu zvanu.

Aiz izžautās veļas parādījās Sīrijs. Tam bija pieci stari un divas mazas kājas.

—     Vai jūs pēdējā laikā esat stājies Svaru zīme? — jautāja Augstākais tiesnesis.

Sīrijs padomāja un tad atbildēja, ka neesot.

— Ja jūs būtu stāvējis Svaru vai kādā citā zīmē, vai tas, pēc jūsu domām, radītu briesmas Sveijeres kundzes veikalam?

Sīrijs, nevilcinādamies ne mirkli, to noliedza. Viņš šķita ļoti aizvainots.

—    Tātad arī jūs neesat noteicēji? Arī jūs to neizšķirat? Arī laime nav izšķirošais?

—     Kas tad apgalvo tādas muļķības? — vaicāja Sīrijs.

Tiesnesis viņu atlaida. Zodu noliecis pie krūtīm, viņš sēdēja un sapīcis raudzījās sev priekšā.

Starp apsūdzības lieciniekiem radās nemiers.

—     Mums tagad jāiet, — viņi teica, — jūs to nevarat izdibināt. Te nu reiz ir liela nevienlīdzība, un pārējie ir gudrāki par mums.

—     Nevienlīdzība ir ļoti liela, — tagad ņēma vārdu aizstāvis, atbīdīdams pakausī katliņu. — Starp cilvēku ar koka kāju un cilvēku bez kājām, kas turklāt ir akls, ir milzīga starpība, kas izpaužas arī finansiāli, mīļais Fjūkumbij.

Tiesnesis ļoti vērīgi klausījās aizstāvja vārdos, viņš interesējās par katru vārdu, ko tas teica, to varēja skaidri redzēt. Un tiesnesis zināja, ka to varēja redzēt.

—     Pieaiciniet taču Bīriju, manu veikalvedi! — aizstāvis izsmējīgi prasīja. — Tas ir ogļrača dēls.

Tiesnesis apdomājās. Tad viņš zvanīja, un parādījās Bīrijs. Nemaz nejautāts, tas apstiprināja, ka tam bankā esot tekošs konts.

—     Bet man ir arī idejas, — Bīrijs lielījās, — atejas ar slīpo sienu aizmugurē — tā bija mana ideja.

Aizstāvis viņam pievienojās:

—    Viņš, lūk, prot no cilvēkiem kaut ko izspiest, tur tā lieta.

Apsūdzības liecinieki kurnēja.

—     Klusējiet! — viņu apsauca Augstākais tiesnesis.

Augstākā tiesneša skatiens pievērsās priekšmetiem, kas atradās uz galda, — nazim un vēstulei. Viņš piecēlās, apgāja galdam apkārt un nostājās tā priekšā liecinieku vietā, sacīdams, it kā būtu liecinieks:

—     Es kā talantu saņēmu šo nazi.

Viņš ātri aizkliboja atpakaļ uz savu krēslu un stingri teica:

—     Tas atkal ir viens no galvenajiem punktiem. Mērij, ko tu dabūji? — Un viņš tai parādīja vēstuli, lai ietekmētu viņas liecību.

—     Es kā talantu dabūju šo vēstuli! — viņa atbil-_ dēja, to saprazdama un viņam tādējādi palīdzēdama* tikt tālāk.

—     Vēstulē rakstīts, ka tu par savu maizes devēju kaut ko zinot, kas to varot novest cietumā. Tā ir izspiešana, vai ne?

—     Protams, — viņa teica.

—     Jā, tāds ir mūsu talants, tā izskatījās mūsu talants, — viņš izklaidīgi murmināja, — bet kas ir viņu talants?

Viņš sēdēja, zodu pret roku atbalstījis, lauzīja galvu un šķita pavisam izmisis.

—     To nevar noskaidrot, — tiesnesis sūrojās, — šie I.-veikali, šie kara kuģi! Peļņa un atkal peļņa! No kurienes gan tā rodas! Tik milzīgi darījumi, tādi kari, tāda nevienlīdzība! Kā viņi to prot?

Bet tad viņš ieraudzīja Bīriju, un viņam kaut kas iešāvās prātā.

Viņš griezās pie sekretārā, sava kādreizējā maizestēva.

—     Smitij, — viņš tam jautāja, — ja tu toreiz būtu varējis mani paturēt, vai tad būtu ticis uz zaļa zara?

—     Kāpēc gan ne? — atbildēja Srnitijs.

—     Bet tad jau lieta pavisam skaidra, — sacīja tiesnesis, un viņa balss trīcēja no uztraukuma, — tad taču ir pierādīts, kas ir jūsu talants! Piecelies, Mēri j, panāc uz priekšu, mans bērns, bet tu, Smitij, nostājies pie viņiem!

Un viņš triumfējoši vērsās pie apsūdzētā radiem:

—      Tas ir jūsu talants! Mēs tas esam! Cilvēks ir cilvēka talants! Kam nav neviena ko ekspluatēt, tas ekspluatē pats sevi! Nu viss ir skaidrs! Jūs to slēpāt! Tur ir nama siena — kur ir mūrnieks? Vai viņš saņēmis pilnu maksu? IJn šis papīrs! Tas taču kādam bija jātaisa! Vai tad viņš par to saņēmis pietiekami? Un šis galds! Tas, kas ēvelējis koku, vai tam viss ir samaksāts? Veļa pie virves! Virve! Un pat koks, kas pats sevi nav stādījis! Sis te nazis! Vai par visu to ir samaksāts? Pilnā apmērā? Protams, nē! Jāizsūta apkārtraksts: «Lūdzam pieteikties visus, kas nav saņēmuši pilnu maksu!» Ar vēstures grāmatām un biogrāfijām vien nepietiek! Kur ir algu saraksti?

Un, pievērsdamies apsūdzētajam, stiprā jo stiprā • balsī turpināja:

— Tava vaina ir pierādīta! Tu visu nepareizi attēloji! Tu izplatīji nepatiesību! Par to es tevi sodu! Par nozieguma veicināšanu! Par to, ka tu saviem cilvēkiem iedevi šo līdzību, kas arī ir talants! Ar to tiek augļots! Un visus, kas to izplata tālāk, kas iedrošinās kaut ko tādu stāstīt, es sodu! Ar nāvi! Un tad es turpināšu: kas to ļauj sev stāstīt un uzdrošinās novērsties pret to nekavējoties, arī to es sodu! Un, tā kā es tāpat klausījos šajā līdzībā un klusēju, tad arī sevi pašu sodu ar nāvi!

Un viņš sviedriem klāts apsēdās.

Pēc pāris dienām kareivi Fjūkumbiju apcietināja un — viņam par lielu izbrīnu — tiesāja par Mērijas Sveijeres noslepkavošanu. Fjūkumbijam piesprieda nāves sodu. Daudziem klātesošiem sīktirgotājiem, šuvējām, kara invalidiem un ubagiem aplaudējot, viņu pakāra.

BERTOLTS BRECHTS UN VIŅA TRISGRAŠU ROMĀNS

Bertolts Brechts dzimis Augsburgā (Dienvidvācijā) 1898. gada 10. februārī. Būdams rūpnieka dēls, Brechts tomēr jau ļoti agri saskata kapitālistiskās pasaules pretrunas un izprot vācu imperiālismā dabu.

Liela loma te neapšaubāmi ir pirmā pasaules kara iespaidiem. Brechtu, kas Augsburgas universitātē studē medicinu, norīko par sanitaru kara hospitālī. Sai laikā viņš sacer savus pirmos dzejoļus, ko autors lasa un dzied ievainotiem karavīriem, pats sevi pavadīdams uz ģitārās. īpaši jāpiemin asprātīgā satiriskā Balade par mirušo kareivi (1918. g.) — stāsts par to, kā Vācijas ķeizars piektajā kara gadā liek no kapa izrakt kritušu kareivi, ko ar baznīcas svētību un atskanot maršam atkal raida kaujā, jo kara ārsts viņu atzinis par derīgu dienestam.

Spēcīgu iespaidu uz jauno dzejnieku atstāj vēsts par Oktobra revoluciju Krievijā Savā runā starptautiskās miera prēmijas pasniegšanas aktā Maskavā 1955. gadā viņš par to stāsta: «Man bija deviņpadsmit gadu, kad uzzināju par jūsu lielo revoluciju, divdesmit gadu vecumā es savā dzimtenē ieraudzīju jūsu lielā ugunsgiēka atblāzmu… Dažu dienu — bet kādu dienu! — laikā visi bija cīnītāji, un tie bija darba cilvēki, miermīlīgi cēlāji.»

Vācijas revolūcijas uzplūdu dienās Brechts iekļaujas revolucionārajā kustībā. 1918. gadā viņu ievēlē Augsburgas Strādnieku un kareivju padomē.

Laikā no 1918. līdz 1922. gadam Brechts darbojas par režisoru vairākos teātros, vienlaikus rakstīdams dzejoļus un lugas.Par lugu Bungu rīboņa nakti (1919.) viņu apbalvo ar Kleista prēmiju. Šai lugā, kuras sižetu veido bijušā frontinieka liktenis, pēc kara atgriežoties dzimtenē, Brechts tāpat kā pārējos šā viņa daiļrades posma darbos nesaudzīgi vēršas pret imperiālismu un tā neizbēgamo pavadoni — militārismu, šausta kapitālistiskās sabiedrības cietsirdību un liekulību. Pamattonis šajos darbos ir dziļi pesimistisks, pat ar zināmu nihilisma pieskaņu. Izeju no kapitālistiskās pasaules strupceļa Brechts vēl neredz.

Šai ziņā iestājas lūzums, jaunajam dzejniekam 1924. gadā pārceļoties uz dzīvi Berlinē, kur tas satuvinās ar rakstniekiem marksistiem J. Becheru, E.Veinertu, F.Volfu un citiem.Viņš mācās marksistiskajā strādnieku skolā, studē marksisma klasiķus un kļūst par pārliecinātu marksistu. Brechta dzejā un dramaturģijā tagad arvien biežāk parādās proletariata revolucionārās cīņas temats. 1930. gadā Brechts sacer Solidaritātes dziesmu un Vienotās frontes dziesmu, kas ar H. Eislera muziķu gūst milzīgu popularitāti. Zīmīgs notikums Brechta daiļrades attīstībā ir viņa luga Māte (1932. g., pēc Gorkija romana motiviem), kur pirmo reizi Brechta dramaturģijā proletariata šķiru cīņas temats ieskanas ar pilnu spēku.

1933. gadā, dienu pēc tam, kad hitlerieši provokatoriski nodedzina Reichstagu, Brechts emigrē uz ārzemēm. Līdz 1941. gadam viņš dzīvo dažādās Eiropas valstīs, bet no 1941. līdz 1948. gadam — Amerikas Savienotajās Valstīs.

Trimdas gados Brechts veltī visus spēkus cīņai pret nacismu. Starp citu, viņš ir arī viens no Maskavā iznākošā antifašistiskā žurnālā «Das Wort» («Vārds») redaktoriem. Brechta ieguldījums cīņā pret fašismu ir milzīgs. Vācijas pagrīdnieki nelegāli ieved viņa darbus, bet vēl biežāk tos noklausās pa radio un pieraksta. Šie darbi, it īpaši dzejoļi, iet no rokas rokā. To saturs ir ļoti daudzveidīgs. Tur ir gan pamfleti par nacionālsociālistisko režimu un hitleriskās Vācijas varasvīriem, gan dzejoļi, kas cildina Vācijas pagrīdnieku un arī citu valstu pretošanās kustības dalībnieku varonību, gan aicinājumi vācu kareivjiem austrumfrontē. Tas viss kalpo vienam mērķim — Hitlera režima sagrāvei un pret sociālismā dzimteni izraisītā noziedzīgā kara izbeigšanai. Sevišķi populāri kļūst dzejoļi Vācu kareivjiem austrumos, Vācu mātes dziesma un it īpaši balade Ko zaldāta sieva saņēma. Septiņos balades pantos aprakstījis dāvanas, ko vācu kareivis sūta savai sievai no dažādām hitleriešu izlaupītām Eiropas un Āfrikas zemēm, dzejnieks pēdējā pantā jautā: «Ko zaldāta sieva saņēma No plašās Krievzemes?» Un šoreiz atbilde skan: atraitnes plīvuru.

Brechtu kā antifašistisku dzejnieku lieliski raksturo Andersena-Nekses vārdi: «Tikai nedaudz dzejnieku, kas cīnās pret fašistiem, viņiem iedveš tādas bailes un tādu naidu kā viņš.»

Trimdas gados Brechts rada daudzus no saviem labākajiem skatuves darbiem — Karara kundzes šautenes (1937.), vēsturiskās lugas Kuražas māmuļa un tinas bērni (1938.), Lukulla nosodīšana un Galileja dzīve (1938.—1939.), komēdiju Puntilas kungs un viņa kalps Mati (1940. g., pēc somu rakstnieces II. Vuolijoki stāstu motiviem), Kaukaziešu krita aplis (1947.). Ari Trisgrašu romāns sarakstīts emigrācijā (1934.).

1948. gadā Brechts atgriežas dzimtenē, ko a'tstajis pirms 15 gadiem. Viņš rosīgi piedalās jaunās Vācijas literatūras un mākslas dzīvē. Tikko ieradies Berlinē, Brechts stājas pie jauna, demokrātiskā teatra radīšanas. Viņš noorganizē «Berlines Ansambli» un, ziedodams daudz spēka, izveido to par izcilu teātri, kas gūst lielus panākumus ne vien Vācijas Demokrātiskajā Republikā, bet arī ārpus tās.

Brechtam pieder vārdi: «Kas grib mieru, tam par to jācīnās!» Ar visu savu dzīvi un daiļradi viņš rādījis, kā tas jādara, kā jācīnās par cilvēces nākotni. Ne vienreiz vien Brechts arī pēckara periodā pacēlis savu balsi pret Vācijas šķēlējiem, pret Rietumvācijas remilitarizaciju. 1951. gadā viņš atklātā vēstulē vēršas pie Vācijas māksliniekiem un rakstniekiem. Vēstule beidzas ar nepārprotamu brīdinājumu visiem, kas Vāciju grib iegrūst jaunā karā: «Lielā Kartaga karoja trīs reizes. Ta vel bija varena pēc pirmā kara, vēl bija apdzīvojama pēc otrā. Pēc trešā tā vairs nebija atrodama.» Tāpat Brechts vēl īsi pirms nāves vēršas pie Rietumvācijas Bundestaga, to brīdinot no kļūmīgajām sekām, kādas, pēc viņa pārliecības, radītu vispārējās karaklausības ievešana.

1951. gadā Brechtu ievēlē Vispasaules miera padomē, bet 1954. gadā atzīmē viņa lielos nopelnus miera cīņā, piešķirot viņam Starptautisko Ļeņina prēmiju «Par miera stiprināšanu starp tautām».

1956. gada 14. augustā Brechts, kas cilvēkus aicinājis rūpēties par to, lai tie, atstādami pasauli, ne tikai paši būtu bijuši labi, bet lai arī viņu atstātā pasaule būtu laba*, un kas savā darbīgajā un nemierpilnajā dzīvē pats daudz darījis, lai pasaule būtu labāka, pēkšņi mirst. Godinot viņa piemiņu. Arnolds Cveigs rakstīja: «Viņa personā vācu valoda… liriskajā vārsmā, dramatiskajā skatā, politiskajā uzsaukumā atguva godu runāt rietumu pasaules vārdā.»

Brechta daudzpusīgajā daiļradē centrālo vietu ieņem dramaturģija. Viņa darbība šai novadā izceļas ar nemitīgiem radošiem meklējumiem.

Divdesmito gadu beigās Brechts izveido «episkā teatra» teoriju. Viņš izšķir divējāda lipa teātri — dramatisko (jeb aristotelisko) un episko. Brechts noraida dramatisko teātri, kas pamatojas uz Aristoteļa teoriju par drāmu un galvenokārt iedarbojas uz skatītāja j ū tām, panākot t. s. katarsi (tikumisko šķīstīšanos). Episkais teātris turpretim vēršas vispirms pie skatītāja intelekta un sprauž sev didaktisku mērķi, t. i., lā uzdevums ir skatītāju pamācīt un audzināt. Skatīlajam jājūt interese par notikumiem uz skatuves, bet aizrauties viņš ar tiem nedrīkst. Viņam «notikumu mechanisms jāvēro tāpat, kā viņš vēro automašīnas mechanismu» (Feichtvangers). Lai panāktu šādu skatītāju attieksmi pret lugu, Brechts lieto paņēmienu, ko sauc par «atsvešināšanas efektu» (Verfremdungseffekt). Pats Brechts par to izsakās: «Šās «atsvešināšanas paņēmiena» technikas jēga ir tā, ka rada skatītājā analitisku attieksmi pret attēlotajiem notikumiem.»

«Atsvešināšanas efektu» Brechts sasniedz, attēlodams kādu parādību neparastā gaismā, citā aspektā, nekā to parasti redz, ar to reljefāk izceldams attiecīgās parādības būtību un panākdams tās asāku uztveri.

Vēlākos gados Brechts, mūžīgais meklētājs, kam «īsts progress ir nevis progresivums, bet progresēšana» [6] , ievērojami atkāpjas no paša izvirzītajām «episkā teatra» tēzēm, tomēr ne mirkli neatteikdamies no savas pamatprasības, ka mūsdienu teātrim jā"kalpo lielām sabiedriskām idejām.

Breclīta dramaturģijas raksturīgās iezīmes atspoguļojas arī viņa daiļradē dzejas un prozas novadā.

*

Satīriskais Trisgrašu romāns, Brechta lielākais prozas darbs, sižetiski saistīts ar 1928. gadā kopā ar komponistu Kurtu Veilu sacerēto Trīsgrašu operu, kam savukārt pamatā ir angļu rakstnieka Džona Geja Ubagu opera (Beggars' Opera, 1730. g.).

Lai gan romana darbība noris konkrētā zemē un konkrētā laikā un lai gan tā darbības fonu veido konkrēti vēsturiski notikumi (angļu-būru karš), lasītājam jau ar pirmajām lappusēm kļūst skaidrs, ka Brechta satiras mērķis ir ne tikai 20. gadsimta sākuma Anglija, bet kapitālistiskā sabiedrība kā tāda un ka, runādams par angļu-būru karu, rakstnieks parāda imperiālistiskā kara būtību vispār.

Gandrīz vai ik lappusē spilgti hiperbolizētos tēlos un situācijās atmaskota kapitālistiskās sabiedrības liekulība, kas visriebīgākās nelietības, visneapvaldītāko iedzīvošanās kāri izskaistina ar buržuāziskās morāles kodeksam raksturīgām frāzēm. Patriotisma vārdā noziedzīgi veikalnieki ar piekukuļotu ierēdņu starpniecību piegādā valdībai pilnīgi nederīgus vecus kuģus, kuriem aizejot bojā «varoņu nāvē» mirst simtiem jaunekļu. Draudzības dēļ policijas inspektors Brauns visādi palīdz gangsteram Mekhīzam, bet tas revanšējas gan ar «gratifikacijām», gan izdodot policijai savas bandas locekļus, kas viņam viena vai otra iemesla dēļ kļuvuši netīkami, un tādējādi palīdzot «draugam» taisīt karjeru. Tēva mīlestība Džeremiju Pīčemu ne mirkli nekavē cerēias peļņas dēļ savu vienīgo meitu iegrūst riebīga izvirtuļa skavās, bet šī rūpīgi audzinātā un glabātā meita, kas nekad nav mazgājusies vannā bez krekla, aiz tīras ziņkāres un cerībā uz mazvērtīgu rotaslietu atdodas šim izvirtulim, pati sev iedvešot pārliecību, ka dara to ģimenes labā.

Plašu vietu romānā ieņem imperiālisma laikmeta neatņemama parādība — sīkuzņēmumu bojā eja cīņā ar monopoliem, kā arī monopolu savstarpēja nesaudzīga cīņa. Līdzās parastiem monopolistiskiem lieluzņēmumiem romānā figurē divi visai īpatnēji uzņēmumi: Dž'onatana Džeremijas Pīčema ubagošanas centrāle un Mekliīza Lēto veikalu tīkls. «Ubagu draugs» Pīčems, sagrābis varu pār visiem Londonas ubagiem, brutāli apspiež jebkuru mēģinājumu izrauties no viņa aizbildnības un nežēlīgi ekspluatē no viņa atkarīgos ubagus. Arī Lēto veikalu tīkla īpašnieka Mekhīza «darba metodes» ir visai īpatnējas. 5ā «koncerna» veikalus sistemātiski apgādā ar zagtām precēm īpaša kramplaužu banda, un nav nekāds brīnums, ka citiem, «solidiem» koncerniem grūti konkurēt ar šo uzņēmumu. Vēlāk gan pats Mekhīzs šīs metodes atzīst par nepietiekami «progresivām». Tiešas, neaizplīvurotas zagšanas un laupīšanas ziedu laiki pieder pagātnei. Tagad jāstrādā ar citām metodēm. Mekhīzs par to izsakās: «Kas gan ir mūķīzeris, salīdzinot ar akciju? Kas ir bankas aplaupīšana, salīdzinot ar bankas dibināšanu? Kas ir cilvēka noslepkavošana, salīdzinot ar viņa darbaspēka izmantošanu?»

Ar skaudru ironiju Brechts, attēlojot bandita Alekliīza uzņēmumu saplūšanu ar solidu, cienījamu veikalnieku un baņķieru uzņēmumiem (par jaunās, varenās monopolu apvienības galvu, protams, kļūst pats Mekhīzs!), parāda, ka īstenībā nav nekādas būtiskas robežas starp t. s. finansu aristokrātiju un noziedznieku pasauli. Attēlodams šķietami neparastas parādības (atsvešināšanas paņēmiens!), rakstnieks liek lasītājam padomāt par to dziļāko jēgu, un tas nekļūdīgi gūst atziņu, ka šīs parādības īstenībā nav nekas neparasts, ka tās, gluži otrādi, kapitalistiskajai iekārtai ir ļoti raksturīgas.

Minot no Brechta dramaturģijas pārnesto «atsvešināšanas paņēmienu», derētu atzīmēt arī citu raksturīgu Trīsgrašu romana iezīmi, kas liecina, ka Brechts vienmēr un visur ir pirmām kārtām dramaturgs, t. i., daudzos monologus (kas, sekojot oriģinālām, arī šai tulkojumā izcelti kursiviem burtiem).

Brechtam ne vienreiz vien ticis pārmests, ka Trīsgrašu romānā nav parādīti reālie spēki, kam lemts rast izeju no romānā attēlotās drūmās īstenības, ka «triumfa dienas (t. i., sociālās taisnības uzvaras dienas) izcīnītāji palikuši ārpus romana» (Admoni)*. Citiem vārdiem, rakstniekam pārmet, ka viņš savā romānā nav devis vietu strādnieku cīnītāju tēliem. Sai sakarā jāaizrāda uz Brechta īpatnējo koncepciju par mūsdienu romana proletāriskā varoņa kolektivo dabu: «Kāpēc mūsu romāni ir tik trūcīgi, salīdzinot ar buržuāzijas romāniem? Šķiet, tas nav izskaidrojams ar to, ka mūsu romānu rakstnieki neprot izdomāt kaut cik jēdzīgu fabulu. Tas izskaidrojams ar to, ka proletāriskais varonis ir nesalīdzināmi kolektivāks, nesalīdzināmi lielākā mērā masa, nekā jebkad varēja būt buržuāziskais varonis. Bet šās masas darbību romānā var labākajā gadījumā aprakstīt, nevis veidot tēlos … Mūsu gadsimta pozitivo tipu nevar vairs attēlot vecaja forma, pēc veciem principiem.»

Bet Brecbts arī šo «kolektivo» varoni Trīsgrašu romānā nedod reālā plāksnē, bet parāda to vienīgi divās vizijās — pastarās tiesas ainas (Fjūkumbija sapnī) lapidari lakoniskajā ievadījumā («Pēc posta gadiem pienāca triumfa diena. Masas sacēlās, nokratīja savu mocītāju jūgu, vienā rāvienā atbrīvojās no saviem mierinātājiem, kas varbūt bija viņu briesmīgākie ienaidnieki, atteicās pilnīgi no jebkādām cerībām un izcīnīja uzvaru…») un policijas inspektora Brauna sapņa emocionāli ļoti spēcīgajā attēlojumā, bet šīs skopās epizodes ir pietiekami izteiksmīgas, lai neatstātu ne mazākās šaubas par Brechta nesatricināmo ticību cilvēces nākotnei, sociālās taisnības uzvarai.

A. Feldliūns

PIEZĪMES

bukmeikers — derību biroja pārzinis zirgu skriešanas sacīkstēs H. Nelsons (Nelson, 1758.—1805.) — slavens ang|u admiralis, kritis Trafalgaras kaujā, kurā viņš izcīnīja spožu uzvaru pret apvienoto franču un spāņu floti.

Templis (Temple) — dižciltīgākā advokatu apvienība Londonā. Edips — sengrieķu teikas varonis, Tēbu valdnieka Laja un Jokastes dēls.

Tā kā Lajam pareģots, ka viņa dēls to nogalinās, viņš zēnu izliek kalnos, kur Edips tomēr neaiziet bojā. Jau būdams pieaudzis, Edips griežas pie Delfu orākulā, lai uzzinātu, kas ir viņa vecāki. Saņēmis no orākulā atbildi, ka viņam lemts nogalināt savu tēvu un apprecēt savu māti, viņš vairs neatgriežas pie audžuvecākiem Korintā, bet dodas uz citu pusi. Delfu orākuls tomēr piepildās. Edips strīdā nogalina savu tēvu un apprec savu māti, tā k|ūdams par Tēbu valdnieku. Kad pēc vairākiem gadiem atklājas patiesība, Edips sev izdur acis, bet Jokaste pakaras.

Teiku par Edipu izmantojis Sofokls traģēdijās «Ķēniņš Edips» un «Edips Kolonā».

H. H. Kitčeners (Kitchener, 1850,—1916.) — angļu valstsvīrs un feldmaršals, ang|u karaspēka virspavēlnieks būru kara. No 1914. līdz 1916. gadam kara ministrs.

P. Ķrigers (Kriiger, 1825.—1904.) — būru valsts darbinieks, no 1883. līdz 1902. gadam Transvālas prezidents. Dauningstrits (Dawning street) — iela Londonā, kur atrodas Lielbritānijas ārlietu ministrija.

kalokagatija (gr. kalokagathia) — seno grieķu apzīmējums episkai pilnvērtībai. Vīrieti, kas atbilda šim jēdzienam, dēvēja par kaloskagathos («skaists un labs»).

Alkibiads (451.—404.) —ateniešu valstsvīrs un karavadonis. Politika ir veikalu turpināšana ar citiem līdzekļiem — parodija par vācu kara teorctiķa K. Klauzevica (Clausewitz, 1780.—1831.) pazīstamo izteicienu «Karš ir politikas turpināšana ar citiem līdzek|iem».

Tāpat kā spcirtieša māte sacija savam dēlam, kas devās kaujā: vai nu ar vairogu, vai uz vairoga, — tā ari es saku saviem

L-veikalu draugiem: vai nu ar veikala izkārtni, vai uz izkārtnes, — nepārtulkojama vārdu rotaļa: der Schild — vairogs; das Schild — izkārtne.

>2 V. J. Gledstons (Gladstone, 1809,—1898.) — angļu valsts darbinieks, liberāļu partijas līderis.

i3 Vestminstera (Westminster) — Londonas rajons, kurā atrodas ari parlaments un izcilais angļu gotiskās architekturas piemineklis — Vestminsteras abatija.

h M. Makmahons (Mac-Mahon, 1808,—1893.) — franču politisks darbinieks un maršals, monarchists. Komandēja kontrrevolucionaro armiju, kas 1871. gadā apspieda Parīzes Komunu. No 1873. līdz 1879. gadam Francijas prezidents.

15 …kas ilgi izvēlējās, pirms saistījās uz mūžu — parodija par pazīstamo izteicienu Fr. Šillera «Zvana dziesmā»: «Drum prьfe, wer sich ewig bindet,» («tāpēc tas, kas saistās uz mūžu, lai rūpīgi pārbauda») — kur šis dzejnieka ieteikums attiecas uz dzīvesbiedres izvēli.

15 Lielā žūrija — zvērināto kolēģija, kas izšķīra jautājumu par to, vai apsūdzētais nododams tiesai. Lielās žūrijas iestādījums Anglijā pastāvēja līdz 1933. gadam.

>7 Tas ir darījuma turpinājums ar citiem līdzekļiem — vēl viena parodija par Klauzevica izteicienu (sk. 10. piezīmi).

's A. V. Velinglons (Wellington, 1769,—1852.) — angļu valstsvīrs un karavadonis.

>9 Old Beilijs (Old Bailey) — cietums Londonā.

20   talants — senajā Grieķijā lielākā naudas un svara vienība.

Latviskajā bībeies tulkojumā Jaunās derības grieķu oriģinālā tālanton, kas figurē līdzībā Lūkasa evaņģēlijā, pārtulkots ar «pods».

21   katram pēc viņa spējām (jedem nach seinem Vermцgen) — nepārtulkojama vārdu rotaļa: das Vermцgen nozīmē kā «spējas», tā arī «manta», «kapitals».

SATURS

Patvērums

PIRMĀ G R A M A T A : POLLUAS PICEMAS MĪLA UN PRECĪBAS

Pirmā nodala

Ubagu draugs . …………………………………………….

Firziķis …………………………………………………………….. "

Otrā nodala

Viņas majestates valdības vēlēšanās………………………… 33

Rūpes, ko vidusmēra cilvēks pat iedomāties nevar . 38

Visu bērna dēļ……………………………………………………. 4,5

Trešā nodaļa

L-veikali…………………………………………………. ^

Bumba……………………………………………… M

Ceturtā nodaļa

Nopietnas sarunas………………………………………………… ^

Piecpadsmit mārciņu…………………………………………….. 0d

Piektā nodaļa

I02

Mazs, bet solids uzņēmums……………………………..

Sestā nodaļa

Pirtī . .

OTRA GRAMATA:

SĪKTIRGOTĀJAS MĒRIJAS SVEIJERES NOSLEPKAVOŠANA

Septītā nodala

Mekhīza kungs…………………………………………………. 125

K|ūme……………………………………………………………. 130

Drauga roka … …………………. 138

Astotā noda/a

Napoleoniski plāni . . ………………………………………… 150

Devītā noda/a

Visapkārt cīņas………………………………………………… 165

Izpārdošana…………… ………………………………………. 175

Vēsturiska sēde………………………………………………… 184

Ziedojumi……………………………………………………….. 188

X kungs………………………………………………………….. 191

Desmitā nodala

Vēlreiz 20. septembris……………………………………….. 197

Pičema kungs saskata izeju………………………………….. 206

Mekhīza kungs nevēlas atstāt Londonu……………………. 207

Vienpadsmitā nodala

Lapas dzeltē…………………………………………………….. 225

Doma ir brīva…………………………………………………… 228

Krestona reklāmās nedēļa……………………………………. 243

Divpadsmitā noda/a

Vai Mērija Sveijere ir uz Mekhīza kunga sirdsapziņas? . 248

TREŠA GRĀMATA: KAS PĀRTICIS, TAM DZĪVE LABI IET!

Trīspadsmitā nodala

Svarīgi notikumi…………… ………………………………… 273

Vājais mirst…………………………………………………….. 298

Četrpadsmitā noda/a

Stiprais cīnās…………………………………………………… 306

Kauja pie Rietumindijas dokiem……………………………. 315

Nacionala katastrofa………………………………………….. 322

Tīrīšanas akcija………………………………………………… 327

Nemierīgas dienas. 332

Piecpadsmitā nodala

Alibi……………………………………………………………… 345

Saprāta uzvara………………………………………………….. 353

Migla…………………………………………………………….. 356

NABAGU TALANTS

Kareivja Fjūkumbija sapnis………………………………….. 379

Bertolts Brechts un viņa Trlsgrašu romāns . . . . 393

Piezīmes…………………………………………………………………………. 401

i

BERTOLTS BRECHTS TRISGRASU ROMANS

Redaktore L. Rambeka. Mākslinieciskais redaktors A. Jēgers. Techniskā redaktore M. Krasovska. Korektore M. Krūmiņa. Nodota salikšanai 1958. g. 19. maijā. Parakstīta iespiešanai 1958. g. 4. augustā. Papīra formāts 84X108'/s2 25,88 fiz. iespiedi.; 21.13 uzsk. iespiedi.; 20,83 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. JT 02945. Maksā 12 rbl. 30 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rigā. Padomju bulv. 24. Izd Nr. I0/56-DI449. Iespiesta Izdevniecību, poligrāfiskās rūpniecības un grāmatu tirdzniecības galvenās pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139.

Pašūt. Nr. 676.

[1] tie, kas par jūru steidz, maina klimatu, nevis garu (lat.).

[2] džeks uzšķērdējs.

[3] karaļa pēdējais arguments (lat.).

[4] pēdējā [stunda] daudziem (Iat ).

[5] caur grūtībām pie zvaigznēm (lai.).

[5] Sorgt doch, nicht nur gut wart,

DaЯ ihr, sondern verlaЯt

Die Welt verlassend, eine gute Welt!

[6] wirklicher Fortschritt ist nicht Fortgeschrittensein, sondern Fortschreiten.

[6] В. Адмони, Роман Бертольда Брехта, Литературный Современник, Ленинград, 1937, Nr. 3.

Content

Brehts Bertolds Trīsgrašu romāns

PATVĒRUMS

PIRMĀ GRĀMАТА Pollijas Pičemas mīla un precības

Pirmā nodaļa UBAGU DRAUGS

FIRZIĶIS

Otrā nodaļa

VIŅAS MAJESTĀTES VALDĪBAS VĒLĒŠANĀS

RŪPES, KO VIDUSMĒRA CILVĒKS PAT IEDOMĀTIES NEVAR

VISU BĒRNA DĒĻ

Trešā nodaļa

L-VEIKALI

BUMBA

Ceturtā nodala NOPIETNAS SARUNAS

PIECPADSMIT MĀRCIŅU

Piektā nodaļa

MAZS, BET SOLĪDS UZŅĒMUMS

Sestā nodaļa

PIRTĪ

OTRĀ GRĀMATA Sīktirgotājas Mērijas Sveijeres noslepkavošana

Septitā nodaļa

MEKHĪZA KUNGS

KĻŪME

DRAUGA ROKA

Astotā nodaļa

NAPOLEONISKI PLĀNI

Devītā nodaļa

VISAPKĀRT CĪŅAS

IZPĀRDOŠANA

VĒSTURISKA SĒDE

ZIEDOJUMI

X KUNGS

Desmitā nodaļa

VĒLREIZ 20. SEPTEMBRIS

PIČEMA KUNGS SASKATA IZEJU

MEKHĪZA KUNGS NEVĒLAS ATSTĀT LONDONU

Vienpadsmitā nodaļa

LAPAS DZELTĒ

DOMA IR BRĪVA

KREsTONA REKLĀMĀS NEDĒĻA

VAI MĒRIJA SVEIJERE IR UZ MEKHĪZA KUNGA SIRDSAPZIŅAS?

TREŠĀ GRĀMATA Kas pārticis, tām dzīvē labi iet!

Trīspadsmitā nodala

SVARĪGI NOTIKUMI

VĀJAIS MIRST

Četrpadsmitā nodaļa STIPRAIS CĪNĀS

КАUJА PIE RIETUMINDIJAS DOKIEM

NACIONALA KATASTROFA

TĪRĪŠANAS AKCIJA

NEMIERĪGAS DIENAS

Piecpadsmitā nodaļa

ALIBI

SAPRĀTA UZVARA

MIGLA

NABAGU TALANTS

KAREIVJA FJŪKUMBĪJA SAPNIS

BERTOLTS BRECHTS UN VIŅA TRISGRAŠU ROMĀNS

PIEZĪMES

SATURS