Oldridžs Džeimss

Tuksneša apvāršņu varoņi

Džeimss Oldridžs Tuksneša apvāršņu varoņi

Pirmā daļa. TUKSNESIS

.

1.   nodaļa

Tuksnesis un vēstures gadsimti bija sagāzuši romiešu torni. Sienas sagruvušas, velvētās telpas smilšu pilnas, valnis pazudis bez miņas, taču no bāli dzeltena akmens izcirstie vārti gandrīz neskarti karājās savās vecajās virās. Sos vārtus bija darinājuši nevis romieši, bet persieši, un akmenī bija ierakstīta to vēsture. Vārti bija cirsti Persepolē persiešu valdniekam Artakserksam, bet uzraksti stāstīja par Dariju III, viņa mazdēlu, lai gan viņš tos nebija cēlis. Kad Aleksandrs Maķedonietis ieņēma Persepoli, viņš lika saviem vīriem pārvest šos vārtus uz Grieķiju, trīs tūkstoši jūdžu attalumā, lai uzstādītu tur kā pieminekli savām uzvarām pār persiešiem. Kareivji aizvilka tos līdz vietai, kur sākas tagadējais Arābijas tuksnesis, un pameta ceļmalā — vai nu tāpēc, ka bija pārguruši no šī smagā darba, vai arī dabūjuši citu uzdevumu.

Vēlāk romieši vārtus atrada un aizvilka tālāk uz dienvidiem — uz kādu priekšposteni, ko bija uzcēluši tuksneša malā. Viņi iekāra tos arkā, un tur tie stāvēja kā robežzīme visām varām, kas tīkoja valdīt pār plašo Arābijas vidieni. Pāri sākotnējām persiešu rakstu zīmēm bija iekalti ne tikai grieķu, romiešu, krustnešu un abasidu uzraksti — arī ikviens nākošais iekarotājs bija iecirtis akmens gludajā virsmā kādu vārdu, it kā gribēdams ar to apstiprināt savas pretenzijas uz Arabia Deserta.

Pēdējie uzraksti bija angļu valodā — savus vienkāršos iniciāļus akmenī bija iekaluši daži ievērojami angļi: mūsu ceļotāji Pelgreivs un Dautijs, mūsu karavīri — kapteinis Šekspīrs un T. E. Lorenss. Tie bija pēdējie, otrais pasaules karš bija padarījis vulgāru šo paradumu, un ikviens britu kareivis, kam gadījās kravas mašīnā braukt garām, iekala akmenī un pievienoja iepriekšējiem savu

anglisko uzvārdu. Zināmā mērā tā bija it kā Džeka Smita pretenzija uz Arābiju, kaut ari tuksnesis nebija vajadzīgs viņam, bet naftas vadam, kas līdzīgi čūskai aizvijās apkārt vārtiem angliskā cieņā pret šo iespaidīgo tradīciju.

Taču vārti stāvēja, un pašlaik pie tiem gulēja cilvēks, kurš, būdams vēsturnieks un arābists, varēja uzskatīt, ka viņam uzsmaidījusi laime atrasties pie šī pieminekļa, kaut arī tā ideja bija tik nejēdzīgi izkropļota. Tomēr viņš izmantoja vārtus vienīgi kā aizsegu pret dzēlīgo ziemas vēju, kas brāzās pāri tuksnesim. Pienācis klāt, viņš gan bija uzmetis skatienu vārtiem, taču tūlīt pagriezis muguru un to patvērumā nolicies gulēt, atbalstīdamies pret kamieļa segliem un apklājis seju ar drānu, ko valkāja ap galvu. Sādu rīcību varēja izskaidrot ar pilnīgu vienaldzību vai vismaz ar fizisku nogurumu, taču šim cilvēkam pašam ta nozīmēja kaut ko vairāk, jo muguras pagriešana piemineklim liecināja, ka viņš paguris no vēstures, zaudējis interesi ipar jebkuru notikumu, kas līdz šim vadījis cilvēci no viena vēstures posma otrā, no vienas nebrīvības pakāpes otrā. Turklāt viņam gan miegā, gan nomodā eksistēja kaut kas lielāks par nepatīkamo pagātni un vienmulīgo tagadni.

Kaut gan viņam bija arābu apģērbs (kādreiz spilgti dzeltens, bet tagad noskrandis un netīrs), viņš nekādā ziņā nebija arābs. Seja viņam bija sarkana kā ķieģelis, ataugusī bārda mīksta un gandrīz zeltaina, biezās uzacis saulē izbalējušas un dziļi dobumos iegrimušās acis zilas un rāmas. Apvidū, kur cilvēku parasti pazina no pirmā skatiena, viņu ļoti bieži noturēja par sīrieti, Stambulas turku, ēģiptieti, ebreju vai pat par kādu Bagdādes jaukteni, taču anglis, uzmanīgi palūkojies, būtu pazinis savējo — varbūt nc angli, bet skotu, velsieti vai pat īru.

Viņš bija mazs un tievs, ļoti lokans un kustīgs, bet ar garu, masīvu seju un savam augumam pārāk lielu galvu. Pat miegā viņš neļāvās pilnīgai atpūtai, bet likās saspringts aiz noguruma, pārvērties nervu kamolā. Ja viņš varētu paskatīties no malas un redzēt sevi aizmigušu, kā bieži vien vēlējas, viņš būtu nosaucis sevi par veiklu tuksneša cilts valdnieka atdarinājumu — ārēji tik nevainojamu, ka šķita — viņš tēlo lomu, un tā bija neērta un grūta joma biklam trīsdesmit gadus vecam vīrietim, kam galvenais dzīvē ir pašsavaldīšanās. Tas bija pretrunā ar dabiskumu, kas piemita cilšu vadonim, kuru viņš pūlējās tēlot. Sī pretruna skaidri izpaudās viņa sejas izteiksmē. Tur jaucās pašpaļāvība, pārmērīgs jūtīgums, augsti attīstīts intelekts un apvaldīta juteklība. Par to liecināja viegli uzrautie pilnīgo lūpu kaktiņi, kas it kā atklāja tieksmi uz tuklumu, kaut gan asās augsto vaigu līnijas šo iespaidu stipri mazināja.

Vajadzēja tikai paskatīties uz šo cilvēku, lai viņu jau izprastu, taču no tiem ļaudīm, kuru vidū viņš atradās, neviens tādiem sīkumiem nepievērsa uzmanību. Arābiem, viņa biedriem kopīgaja cīņā par tuksneša cilšu atbrīvošanu, viņš bija tas, par ko pats uzdevās: Gordons jeb Gordions, tuksneša cilšu vadonis, ko iedvesmoja kāda dīvaina, neskaidra ideja, ne arābs, ne arī musulmanis, bet gluži atklāti anglis un pat pagāns. Tādā ziņā viņš bija mīkla šai zemē, kur mīklas necienīja.

Par to, vai viņš tēlo kādu lomu vai netēlo, nevienam, izņemot viņu pašu, nebija daļas. Un pagulēt šai vietā viņam neizdevās. Pa smiltīm aizputināto vārtu spraugu izspraucās arābu zēns, kuru no aizmugures gumdīja otrs, cīkstēdamies abi paklupa un uzvēlās Gordonam virsū. Viņš acumirklī pietrūkās kājās un sāka kliegt uz zēniem tekošā, neparastiem izteicieniem piebārstītā arābu valodā.

—   Dievs man devis pacietību, — viņš sacīja, — bet jūsu dēļ es laikam to zaudēšu.

Viņš dzina zēnus projām, biedēdams ar nikniem kliedzieniem un sperdams tiem ar sandalēs ieautajām kājām, kamēr abi atkal atradās aiz vārtiem. Viņš dzirdēja, kā puišeļi tur cīkstējās un smējās — viņa bardzībai tic nebija noticējuši, tie mīlēja viņu. Tad viņš pievērsās diviem arābiem, kas iznāca nO nišas sienā, kur bija patvērušies no vēja.

—   Ak jūs! — viņš sacīja. — Niknie karotāji! Slepkavas! Otras tādas sasodītas sardzes nav visā Arābijā! Vai jūs nevarējāt aizdzīt divas • blusas, lai nekož nabaga sunim!

Vīri nekaunējās, tie bija pārāk pašapzinīgi un droši, cilvēki, kas nebaidījās nāves un nicināja briesmas. Taču Gordonam viņi kalpoja diezgan uzticīgi.

—   Gordon, — sacīja lielākais, Bekrs, karstasinīgs vīrs ar dzīvu sejas izteiksmi, spilgtā apģērbā ar diviem lieliem sudraba kinžaliem pie jostas, — ja tu gribi, lai es nogalinu šīs divas blusas, tad ,pasaki. Pasaki tikai!

—   Slepkava Bekrs! — Gordons nomurmināja gandrīz apvainojoši. — Neceri, man kalpodams, kārtot savus asins atriebības rēķinus. Nogalini, ko vien vēlies, bet pats par to atbildi! — Viņš apsēdās uz segas, atlaizdamies pret segliem. — Un tagad ļaujiet man gulēt!

Bekrs vienaldzīgi aizgāja atpakaļ uz savu nišu, bet otrs paliika stāvam, atbalstīdamies uz garas, ar sudrabu rotātas šautenes. Atšķirībā no Bekra viņam piemita rāma noslēgtība, kas apslēpa visas viņa rakstura īpatnības. Bekra āriene liecināja par viņa neganto dabu, turpretī Ali krunkainā seja un vienkāršais apģērbs pauda nepārprotamus draudus. No šiem abiem Ali bija bīstamākais.

—   Gordon, — Ali sacīja gulētājam, — mēs nevaram šeit vairs ilgāk kavēties, ja esam nolēmuši satikties ar Hamidu. Guli, ja gribi, tikai aizsūti šīs divas blusas, lai brīdina Hamidu, ka mēs būsim vēlāk.

Gordons nekustējās.

—   Nu tad aizsūti, — viņš sacīja bezrūpīgi, — bet es celšos augšā pēc stundas un tā kā tā ātrāk par viņiem būšu pie Ilamida. — Tā bija neapdomīga lielīšanās, jo tagad viņam vajadzēja apstiprināt savus vārdus ar darbiem, kaut arī pēdējo divdesmit četru stundu laikā viņš bija gulējis tiķai divas stundas.

—   Ja aizsūta Minku un Nuri, — Ali sacīja, — tad nav nekādas vajadzības celties pēc stundas. Kāpēc tik izaicinoši?

Gordons uzslējās sēdus.

—   Kāpēc jāgaida stunda? Mēs jāsim tūlīt un būsim pie Džammaras pārejas vēl pirms Hamida.

Apvainojumu par izaicinošu izturēšanos Gordons uzņēma kā divkāršu izaicinājumu. Viņam bija aizdomas, ka neglītais Ali to zina un ar nodomu izaicina viņu, lai pārbaudītu, vai viņš noturēsies savā cīnītāja lomā, un, ja Gordons kādreiz nespētu izpildīt, ko dižodamies apsolījis, parupjā zobgalība pārvērstos dzēlīgā izsmieklā. Viņi ticēja Gordonam, taču ne pilnīgi.

—    Celties! — viņš iekliedzās, un viņa spalgā angļa

balss izskanēja maigi un stiepti, tā kā arābs dotu komandu savai karavānai celties, sakārtoties un turpināt ce|u. Sai skaņai pašai par sevi piemita zināma bezrūpība, taču Gordonam visvairāk patika tas, ka šim saucienam tuksneša plašumos nebija atbalss, tas aizskanēja un neatgriezās atpakaļ kā nožēlojams, vājš viņa balss atkārtojums, kas paša ausim vienmēr liekas griezīgs un nepatīkams. — Celties! — viņš uzsauca vēlreiz. Un ar pedantisku kārtīgumu, kurā nebija ne miņas no bezrūpības, līdzīgi sievietei saposa savu apģērbu — izlīdzināja krokas jostas vietā, sakārtoja galvas segu un tad, it kā pabeigdams savu tualeti, vienu pēc otras pacēla kājas ar pirkstiem uz leju, lai izpurinātu smiltis no glītajām, labi piegulošajām sandalēm.

Bekram nepatika lēmums jāt tūlīt, viņš lamāja Ali, ka tas neļaujot cilvēkam pagulēt, un lūdza Gordonu vēl necelties, aizrādīdams, cik liela nozīme vienai stundai miega pirms sešu stundu ilga ceļa, tad atkal uzbruka Ali. Taču Gordons jau nepacietīgi sauca pārējos un, galvu vārtos pabāzis, uzkliedza abiem cīkstoņiem — Minkām un mazajam Nuri, lai paņem viņa seglus un sagatavo kamieļus. Abi viņa sargi izgaja pa vārtiem, draudīgi mētādami savas kamieļu dzinēju nūjas, un Gordons noraudzījās viņiem

pakaļ, prātodams, kurš no šiem vīriem beigu beigās nogalinās viņu vai, labākā gadījumā, savu biedru.

Rīkodamies šādā filozofiskā mierā, viņš pulksten divos žilbinoši saulainajā pēcpusdienā varēja sēsties uz kamieļa un vest sešpadsmit neapmierinātus klejotājus arābus pretī dzeldinoši aukstajam tuksneša vējam. Viņš turējās taisni, ar gribas spēku pūlēdamies parvarēt sāpes krūtīs, smagumu nejūtīgajos locekļos un aizdzīt miegu, kas vēra ciet plakstiņus un galu galā tomēr ņēma virsroku. Viņš pamodās uz mirkli, gribēdams pa 1 tīkoties apkārt un pavērot, kā persiešu vārtu apveidi izgaist tālumā, dūmakā, taču no jauna iemiga, nepaspējis pat galvu pagriezt. Viņš tikai nodomāja, it ka attaisnodamies, ka reiz — rīt vai pēc gada — pienāks brīdis, kad viņš būs brīvs un mierīgi, ar zinātnieka rūpību varēs pētīt ierakstus akmenī. Tagad viņam bija viena vienīga vēlēšanās — lai pluskainais kamielis ietu tādā solī, ka viņš nokļūtu pie Džammaras pārejas pirms emīra Hamida.

2.    nodaļa

Emīrs Hamids, cilšu sacelšanās vadonis, bija jauns vīrietis ar straujām kustībām un skadrām acīm, kuras jau bija skatījušas nāvi un kurās it kā atmirdzēja viņa tautas dvēsele. Viņš mīlēja tuksneša sarkanos smiltājus un, nemierīgi soļodams pa Džammaras augstieni, dziedāja klusajā naktī par to, ka dievs ir visur un visā ap viņu, atkārtodams islama bausli, ka ir tikai viens dievs — allahs un Muhameds ir viņa pravietis.

—* Dievs! Dievs! — Gordons norūca, berzēdams savas spēcīgās rokas. — Nav cita dieva, tikai šis plašais tuksnesis, Hamid. Un tā brīvība ir mūsu vienīgais pravietis.

—   Augstais allah! — sacīja Hamids, vēl arvien nakts burvības pārņemts. — Kristīgais drīkst šaubīties par savu dievu, bet arābs vienīgi pats par sevi.

—   Es kā pagāns … — Gordons aprāvās. Hamida — arāba priekšā viņš jutās pārāk jauns un varbūt pārāk nenozīmīgs, taču ar Hamidu — cilvēku viņš runāja kā līdzīgs ar līdzīgu, kaut arī dziļi cienīja emīra Hamida noskaņojumu un emīra Hamida autoritāti. — … es kā pagāns vienlīdz šaubos par dievu un cilvēku. Tev kā emīram vajadzētu darīt tāpat.

Jaunais vīrietis pasita vaļā sava apmetņa stūrus un atkal sāka nemierīgi staigāt uz priekšu un atpakaļ.

—   Nē, nē. Es šaubos vienīgi par sevi. Ja es šaubītos arī par dievu, tad neglābjami ietu bojā.

—   Tad nost visas šaubas! — Gordons iesaucās. Un piebilda: — Kā es tevi mīlu, Hamid! — Tā parasti iesāk, ja grib kādu pārliecināt, taču no Gordona mutes šie vārdi izskanēja arī kā sirsnīgs, kaut varbūt pa jokam izteikts apstiprinājums viņu īstajām attiecībām. — Tici man, — viņš turpināja tikpat izjusti. — Mums nav par ko uztraukties. Es tev vēlreiz apgalvoju, ka varam būt pilnīgi pārliecināti par panākumiem.

—   Ne par ko nevaram būt pilnīgi pārliecināti, Gordon, un vismazāk tagad, mūsu sacelšanās noslēguma posmā. — Taču Hamida paša vārdos bija šī pārliecība. Viņš bija pārāk mierīgs un nosvērts, lai pievērstu uzmanību savām iekšējām šaubām un pretrunām. — Četrus gadus mēs smagā cīņā gūstam panākumus, un gandrīz viss tuksnesis

jau ir brīvs, — viņš turpināja. — Taču tagad ir pienācis liktenīgais brīdis, un mēs varam zaudēt, ja mans lēmums nebūs pareizs.

—   Tad izlem taču reiz, Hamid! Pie velna likteni, pie velna gadījumu, pie velna šaubas, kas mūs vajā! — Gordons sažņaudza rokas aiz dusmām, ka nepieciešams iepriekš visu apsvērt un izlemt, un tad sacīja pavisam citā tonī, lietišķi un uzstājīgi: — Galu galā tas ir tikai ģeogrāfijas jautājums. Vai nu mēs ejam uz dienvidiem un sagrābjam angļu naftas atradnes, vai arī ejam uz ziemeļiem, ieņemam aerodromu un iznīcinām pēdējo atbalsta punktu, no kura Bahraza apspiež tuksnesi. Mums vajadzīgs ikā viens, tā otrs, tātad vienalga, kuru ceļu tu izvēlēsies, tavs lēmums būs pareizs!

—    Es nespēju izlemt pareizi, — Hamids iebilda ar rūgtumu. — Tieši tas jau ir liktenīgi. Paskaties! — Viņš pagriezās ar muguru pret nogāzi un ar plašu vēzienu norādīja uz ēnās grimstošo tuksnesi, no kura tik rāmi pacēlās piekalne. — Te, šinī tuksnesī, ir mūsu pagātne, visa mūsu nelaime. Pirms trīsdesmit gadiem mēs atbrīvojāmies no turku jūga. Un tāpat pirms trīsdesmit gadiem angļi nodeva mūs pieupes valsts Bahrazas varā. Bahraza! Trīsdesmit gadus mūs apspieda viņas pilsētas, centās mūs izpostīt, demoralizēt, iznīcināt. Ak dievs! Kas tas bija par posta laiku! Viņi sūtīja soda vienības, bombardēja un kāra, aplika ar briesmīgiem nodokļiem, ierobežoja cilšu brīvību.

Cik viegli un nežēlīgi viņi salauza mana nelaiķa tēva varu, viltīgi sakūdīdami ciltis citu pret citu! Cik viegli viņi iznīcināja mūsu ganības, kamieļu tirgus, mūsu līdzšinējos drošos iztikas avotus! Viņi padarīja mūsu jau- < nekļūs par nabaga klaidoņiem, satricināja pašus mūsu dzīves pamatus. Un cik bieži mēs sacēlāmies pret viņiem un cietām neveiksmi! Cik grūti bija apvienot nomāktās ciltis

un pēdu pa pēdai atbrīvot tuksnesi no apspiedēju policijas, no viņu nolādētās armijas un, galvenais, no nežēlīgā Bahrazas leģiona! Kaut jel dievs iežēlotos par mūsu pūliņiem un ciešanām!

—    Bet tagad mēs esam uzvarējuši! — Gordons apgalvoja, it kā Hamida žēlošanās būtu iedvesusi viņam nešaubīgu pārliecību un vēlēšanos drīzāk pārvarēt visus kavēkļus. — Kas tad mums vēl atlicis, ko atbrīvot? Tikai neliels stūrītis, zemes strēmele pie robežas, dažas ciltis.

Atņemsim Bahrazai Džammaras aerodromu, un tuksnesī viņiem vairs nebūs nekā, no kurienes mūs apdraudēt.

Hamids satvēra Gordona roku un iesmejas pēkšņā prieka uzplūda.

—   Mans mīļais brāli, — viņš sacīja, — kā man patīk, kad tu lādies, iedves cerības un draudi, pilnīgi nodevies mūsu kopīgajam pasākumam! Ak dievs! Kas par cilvēku!

Gordons bija visai piesardzīgs pret Hamida zobgalību un neuzņēma šos vārdus pārāk nopietni, kaut gan īstenībā īsti arābisku labvēlības izpausmi viņš izjuta dziļāk, nekā to pieļāva viņa angliskā atturība.

—   Ja es esmu cilvēks, tad mani par tādu ir padarījusi cilšu sacelšanās, — Gordons paglaimoja.

Viņš pacēla Hamida garā tērpa malu, noskūpstīja to un mierīgi noteica: — Tavs kalps. — Tad izvilka kaut ko no jostas un pēkšņā priekā iesaucās: — Redzi! — brīvi, nepiespiesti, bez tās mākslotības, kas parasti piemita visiem Gordona žestiem, viņš sniedza Hamidam nelielu cilindrisku akmeni, gludi nopulētu un blāvi vizošu mēness gaismā. — Es tev uzdāvināšu diorīta gabalu. Atradu to pavisam nejauši, kad Ali smēla mēslus ārā no vecās sāls akas, ko Taliba kamieļi pastāvīgi piegāna ar savu smirdoņu.

—   Kas tas ir? — Hamids jautāja, uzmanīgi paņēmis akmeni savos garajos pirkstos un aplūkodams to zilganajā mēnesnīcā.

Vērodams Hamida pirkstus, kas saudzīgi turēja akmeni kā nenovērtējamu dārgumu, Gordons pēkšņi sāka nožēlot.

—   Nekas, — viņš sacīja. — Met to projām, Hamid. Svied atpakaļ tuksnesī, kur tam īstā vieta.

—   Nē. Kas tas ir?

Gordons nopūtās.

—   Reta un neparasta daļiņa no tevis paša, Hamid. Taču tā ir mirusi. Kad es biju zinātnieks, vēsturnieks, es pusi no savas dzīves pavadīju, meklēdams tādas lietiņas, it kā tām būtu kāda vērtība. Bet tagad, kad esmu to atradis, es patiešām uzskatu to par gluži nenozīmīgu.

Hamids berzēja akmeni pirkstos, lai to sasildītu.

—  Varbūt tas ir magnetīts? — viņš jautāja. — Vai drumsla no kādas zvaigznes?

—   Kaut kas nc tik parasts, — Gordons paskaidroja.

Tam nav nekāda sakara ar sairušām zvaigznēm, mans

brāli. Tā ir tava Arābija, tīrs Arābijas laukšpats — tas, no kā veidota pasaule. Senāks par Ēģipti, Sumēru un Akadu. Arābija eksistēja jau ilgi pirms vissenākās vēsturei zināmās civilizācijas, taču nekas no tās Arābijas nav saglabājies tagadējā Arābijā. Ne rakstu galdiņi, ne mājsaimniecības piederumi. Par to liecina vienīgi ēģiptiešu un sumēru uzraksti un mezopotāmiešu lāsti. Taču mēs zinām, ka jau divi tūkstoši gadu pirms mūsu ēras Lagašas pilsēta saņēma no Arābijas kokmateriālus un diorītu. Pirms septiņdesmit gadiem kāds pavisam neievērojams austrietis, vārdā Glāzers, atrada šādu mazu cilindrisku akmeni un konstatēja, ka šis ir vienīgais atradums, kas attiecas uz pašiem Arābijas pirmsākumiem.

—   Jā, bet kas tas ir?

—   Tas ir pierādījums, ka tādus akmeņus izveda no Arābijas. Taču tas bija sen, pirms divtūkstoš gadiem. Tagad tā ir reta (pārāk reta) un īpatnēja (sevišķi īpatnēja) arābu senlieta. — Viņš paraustīja plecus. — Zinātnieki no tālām zemēm dotu diezin ko, lai to iegūtu. Bet es domāju — ja atdošu šo akmeni tev, tas būs vēsturiski nozīmīgs akts, turklāt upuris no manas puses! Es varētu kļūt slavens visā pasaulē, pabāzdams to zem deguna saviem brāļiem zinātniekiem. Padomā tikai, ko es palaižu vējā, šķirdamies no šī akmentiņa!

Gordonam nāca smiekli, bet Hamids nesmējās.

—   Tev jāaizraksta saviem brāļiem.

—   Nē, nē, nē! — Gordons izbijās. — Tas lai paliek mūsu noslēpums, Hamid. Viņiem tas ir nenovērtējams dārgums. Bet mums tas var būt nozīmīgs tikai tad, ja mēs to paturam pie sevis, ja tas pieder vienīgi mums. Par zīmi, ka mēs neatzīstam vēstures pētniekus. Ka smejamies par tiem. Ka uzspļaujam vēsturei. Noliec to lādītē savā pilī Istabalā, lai stāv tur, kamēr pavisam aizmirsīsi. Tā viss reiz beidzas, Hamid. Varbūt man labāk vajadzēja atstāt to tur, kur atradu. So muļķīgo noņemšanos ar akmens drumslām esmu atmetis uz visiem laikiem.

—  Es to paglabāšu, — Hamids sacīja. — Paldies, mans brāli! «

Nakts tumsa noslēpa mulsu Gordona sejā, viņa dīvaino, tālē vērsto skatienu, kam garām it kā virknē slīdēja pagātnes notikumi. Taču viņš tos nevēlējās redzēt, viņš juta vienīgi to, kas norisinājās šai stundā, šai minūtē, šai sekundē.

Arī Hamids negribēja palikt parādā. Viņš sniedza Gordonam masīvu zelta pulksteni, kas karājās ar zilganām pērlēm rotātā ķēdē.

—   Tas ir no Anglijas, — Hamids sacīja. — No tavas zemes. Precīzs un nenogurstošs.

Hamids turēja pulksteni aiz ķēdes, taču Gordons to neņēma, tikai pagrozīja, aplūkodams mēness gaismā.

—   Tas nav uz labu, Hainid, ka mēs pēkšņi bez kāda iemesla apmaināmies dāvanām nakti šai kalnā. Vai tā nav ļauna zīme? Vai man jāņem pulkstenis?

—   Protams. Es to nēsāju, pats nezinādams — kāpēc. Bieži vien nodomāju, ka jāatdod tev. Tagad es to esmu izdarījis.

—   Es gan negribētu to ņemt.

Hamids nepievērsa uzmanību šim atraidījumam un ielika pulksteni ar garo ķēdi Gordona plaukstā.

—   Tu nedrīksti atteikties. Nekādā ziņā. Tas ir tavs. Ja tas tev nav vajadzīgs, met projām. Tam tikpat nav nekādas vērtības, vienīgi tik, ka tas iet un iet. Tik-tak, tiktak, tik-tak, un tad tu to uzvelc, un tas iet atkal. Varbūt tam pašam ir savs laiks, paslēpts iekšienē.

—   Tad es to apstādināšu, — Gordons sacīja un attaisīja pulksteni. Nakts tumsā iemirdzējās maza, jauka debess mozaīkā — ar sīkām stikla zvaigznēm, mēness sirpjiem un saulēm. Gordons satvēra rādītājus, saspieda tos kopā, un pulkstenis apstājās. — Nu tagad laika skaitīšanai beigas. Tā lai paliek. Paņem to un paglabā, citādi es to nozaudēšu, un atdod man tikai tad, kad es prasīšu. Paglabā to kā manu apstājušos laiku, Hamid. Es vēl neesmu paveicis to, kā dēļ esmu šeit.

Hamids paņēma pulksteni un apsolījās noglabāt kopā ar magnetītu. Un, tā kā nekāda cita jūtu izpausme nebija vajadzīga, piebilda savā parastajā mierīgajā tonī: — Kaut arī tu nekad to neveiktu, Gordon, tu ieradies pie mums kā brālis un kā brālis cīnies kopā ar mums.

Gordons paraustīja plecus, it kā nokratīdams savu gurdumu, un jautri sacīja:

—   Nē. Es ierados pie arābiem kā apmāts cilvēks, apkrāvies ar angļu dieviem un vēstures dieviem.

—   Tā bija! — pievienojās Hamids.

—   Bet neizglītotais klaiņotājs atbrīvoja mani no šīs liekās nastas un iemācīja man, ka brīvība — tas ir cilvēks.

—   Tomēr, Gordon, tu taču redzi, cik rupji mums jārīkojas, lai aizstāvētu savu cilvēka cieņu pret bahraziešu cūkām.

Gordons palika pie sava.

—   Tiesa gan, taču pat bahraziešu jūgā tuksneša arābs ir vienīgais cilvēks zemes virsū, kurš zina, ko nozīmē brīvība, jo tā viņ.am ir asinīs un viņš nekad no tās neatteiksies. Ikviens arābs savā tuksnesī ir dievs. Un arī es, viņam kalpodams, esmu dievs.

—   Bet tu vienmēr dzīvo trimdā, — Hamids līdzjūtīgi aizrādīja. Sai ziņā viņš nožēloja Gordonu un uzskatīja, ka tas uzliek viņam it kā zināmu goda pienākumu pret Gordonu.

—          Augstais dievs! — Gordons iesaucās ar riebumu.

—   Kā es tagad varu atgriezties savā dzimtenē un dzīvot sīku dzīvīti starp neskaitāmiem citiem? Vai tā ir brīvība — pazust miljonu haosā? Kur tur ir cilvēks? Personība? Brīvība? Nekā tāda tur nav! Tāpēc es meklēju visu to šeit, pie neizglītotiem arābiem.

Hamids aizvēra savas melnās acis. Viņš pazīstot pasauli, viņš sacīja. Zinot, kā cieš miljoni. Visi cilvēki esot vergi — arī ang|i savās pilsētās.

—   Bet vai tu šeit esi brīvs? — viņš jautāja Gordonam, jau tūkstošo reizi pūlēdamies izprast šī angļu feniksa īsto būtību. — Vai tu, četrus gadus ziedodams cīņai, sazvērestībām un kaujam mūsu labā, esi ieguvis sev brīvību, pēc kuras tiecies?

—   Nē! — Gordons atbildēja, un šajā vārdā bija tik daudz rūgtuma, ka viņi ļāva tam pilnīgi izskanēt nakts ramajā klusumā, iekams atsāka sarunu. Viņi klusēdami sēdēja uz aukstā klinšu bluķa un zvaigžņu gaismā meta ar kaļķakmens oļiem ķirzakai, lai aizbiedētu džinus, kas uzmetušies uz viņas vecās muguras.

—   Nē, — Gordons atkārtoja domīgi, gandrīz bez dusmām. — Tā jau ir tā likteņa ironija, Hamid. Arābs ir brīvs savā dvēselē — dievs viņu tādu radījis. Bet es neesmu brīvs, jo neesmu arābs. Kaut arī pūlos izlikties, es neesmu arābs.

—   Vai tam kāda nozīme, brāl?

—   Protams, tāpēc ka es pārāk stipri ciešu dvēseles mokas un pārāk labi apzinos, ka ir citas pasaules. īstenībā es šeit meklēju ceļu visai nelaimīgajai cilvēcei. Neviens cilvēks nepazīst īstu brīvību, Hamid. Arābs ir brīvs, taču vienīgi savā dvēselē, un arī viņam sīvi jācīnās, lai aizstāvētu savu brīvību un darītu to reālu. Bet, ja es, pieņemsim, tagad šeit nomirtu, tad mirtu važās, jo neesmu vēl atradis šo brīvību — pat ne kā paraugu. Redzēt arābus brīvus viņu tuksnesī — tas ir mans mērķis, tādēļ es šeit dzīvoju un cīnos, jo tad zināšu, ka brīvība ir iegūstama. Tas būs paraugs pārējiem. Tātad Arābija ir mans izmēģinājumu lauks, kur tiek pārbaudītas cilvēces cerības uz brīvību.

—  Tad es vēlreiz apskauju tevi, Gordon, jo mūsu panākumi būs arī tavējie un tavi panākumi — mūsējie. Tā ir īsta brālība! Augstais dievs! Bija vērts pavadīt saltu nakti kopā ar ķirzakām uz šī kailā kalna, lai no jauna parunātu par mūsu cerībām. Tomēr, — Hamids piecēlās,

—   atgriezīsimies īstenībā. Tagad mums jārīkojas. Es atkartoju — tagad izšķirsies mūsu liktenis, — viņš sacīja, it kā turpinādams iepriekš aizsāktu un nepabeigtu strīdu.

—   Tad iesim uz ziemeļiem, — Gordons ieteica. — Iesim uz ziemeļiem ,un atņemsim bahraziešiem pēdējo aerodromu, kas tiem vēl atlicis tuksnesī.

Taču Hamids atkal bija norūpējies un nemiera pilns.

—   O, es saprotu, ka tu ceri atbrīvot pēdējo tuksneša stūrīti, un arī es gribu, lai tas Taūtu brīvs. Es jūtu kārdinājumu traukties uz turieni un visu pabeigt. Taču mēs paši ari esam kļuvuši vāji, Gordon, un rāma, nepārvarama vēlēšanās liek man griezties uz dienvidiem un izlietot mūsu pēdējos spēkus, lai atņemtu angļiem naftas atradnes. Jo tieši naftas atradnes bija iemesls, kāpēc viņi mūs apspieda, visa pirmcēlonis.

—   Varbūt. Taču tagad nesāc ar to, Hamid. Necīnies ar angļiem. Man ir grūti tev to sacīt, jo tu vari iedomāties, ka es pūlos tevi pārliecināt kā anglis. Bet es runāju kā arābs, Hamid, tavas tautas vārdā. Nesāc cīņu ar angļiem, jo viņi rīkosies nežēlīgi, ja tu apdraudēsi viņu naftu.

—   Es zinu, es to zinu, Gordon. Un es nevaru izšķirties. Es zinu, tev taisnība, taču mana dvēsele tiecas iznīcināt šo apspiešanas avotu. Baidīdamies par savām bagātībām,

angļi iegrūda mūs bahraziešu varā, un bez angļu palīdzības viņi nebūtu noturējušies.

—   Jā, taču atceries, dieva dēļ, atceries… — Gordons sacīja paskarbi, kad viņi gāja lejup pa nokalni — …ka angļi ar mieru atdot savas dvēseles par naftas smaku. Un, ja tu viņiem to taisīsies atņemt, viņi tevi gabalos saplēsīs. Atbrīvojies no bahraziešiem ziemeļos, Hamid. Tad viss tuksnesis būs brīvs un tu varēsi kaulēties un tirgoties ar angļiem, jo tad viņiem būs nepieciešams dzīvot mierā ar arābiem.

Hamids pacēla rokas, it kā uzticēdams naktij savas šaubas.

—   Kā es varu ieņemt Bahrazas aerodromu un cīnīties ar Bahrazas leģionu ziemeļos, Gordon, ja mani tur neatbalstīs mūsējie? Džammaras un Kamras ciltis mums nepievienosies. Tās dzīvo pie pašas robežas un ir apspiestas un izmocītas vairāk par visām pārējām. Cik reižu jau neesam pūlējušies iedvesmot tās uz cīņu, bet bez panākumiem!

—   Ļauj man vēl pamēģināt! Vēl šo vienu reizi.

—    Lai notiek. Taču, ja arī viņi mūs atbalstītu, kā mēs varam zināt, ko Bahraza mums gatavo Riverrainas pierobežā? Armijai pretī stāties mēs nespējam. Lidmašīnām, jā, tām grūti mūs bombardēt, jo mēs pārvietojamies tādās nožēlojamās saujiņās. Bet armija, kauja — nē, nekādā ziņā!

—   Tad ļauj man iet un noskaidrot, kādi spēki Bahrazai Riverrainā, Hamid. Ļauj man parunāt ar Džammaras un Kamras ciltīm un ar veco Asiku viņa pierobežas pilsētiņā. Es tagad iešu, un mēs atkal satiksimies, pirms dosimies

ceļā.

—   A! — Hamids apstājās piekalnē, kur akmeņi drupa zem viņa kājām, un nikni pagriezās pret dienvidiem.

—   Tomēr man visu laiku jādomā par šīm angļu naftas atradnēm, jo tās ir svarīgākas nekā jebkurš pēdējais muļķa bahraziešu atbalsta punkts. Kas par to, ka bahraziešiem ir aerodroms tuksnesī! Mums viņi nav bīstami — pagaidām. Bet otrā pusē ir briesmas. Kāpēc angļiem vajadzīga nafta? Es negribu cīnīties ar viņiem, lai to iegūtu. Man ta nav vajadzīga.

Tad liec viņus mierā, kamēr nebūsi ticis galā ar Bahrazu. Viņi tevi nežēlos, Hamid, ja tu viņus aiztiksi.

—   Neesi tik pārliecināts, Gordon, — viņš pēkšņi sacīja. — Nenovērte pārāk augstu savus ang|us. Sīs naftas atradnes nav visai plašas, ne arī sevišķi nozīmīgas. Tur nav tik milzīgu naftas krājumu kā Persijas vai Bahreinas atradnēs. Niecīgs uzņēmums.

—   Toties izdevīgs.

—   Niecīgs, un to apsargā tikai saujiņa kareivju no Bahrazas leģiona. Viņi mūs negaida. Pašlaik vispiemērotākais brīdis. Tagad vai nekad, tāpēc ka drīz vien būs jau par veļu.

—   Viņi sāks karu pret tevi, Hamid. Un, pat ja tev izdotos atņemt viņiem naftas atradnes, viņi atgriezīsies. Angļu lidmašīnas un angļu karaspēks atrodas Irākā.

llamids pamāja ar galvu.

—   Zinu. Tieši no ta es baidos. Zinu, ka ieņemt šīs niecīgās naftas atradnes īstenībā nozīmē izaicināt veselu pasauli, vareno Angliju. Tāpēc es vilcinos, Gordon. Baidos, ka tas nebeidzas traģiski. Taču citas izejas nav. Ja angļi paliks šeit, mēs vienmēr cietīsim spaidus — ne no angļiem, bet no viņu favorītiem. Lai tur būtu kas būdams, ciltis vienmēr būs zaudētājas. Angļi būs bagāti, kā bijuši, bet mēs, kā bijuši, tā paliksim nabagi un apspiesti.

—   Labi! Tad iesim uz turieni un izbeigsim ar to! — Gordons saniknots iesaucās.

Mamids pasmaidīja, satvēra viņa elkoni un sacīja:

—   Nesteidzies piekrist man pa galvu pa kaklu. Man patīk, ka tu strīdies. Es zinu, ir taisnība viss, ko tu saki par bahraziešiem un angļiem. Taču arī man ir taisnība. Tāpēc man tik grūti izšķirties. Par laimi, mums nav tūliņ jāizlemj — vēl priekšā divi lietainie ziemas mēneši, un līdz pavasarim neviens mūs netrauces. Dodies pie Taliba un nabaga Junisa Ibrahima Kamra un parunā vēlreiz ar viņiem. Izpēti aerodromu un pamēģini izlūkot pašā Azmi un viņa leģionu. Es pa to laiku došos uz dienvidiem un noskaidrošu, kā mūsu turienes draugi var atbalstīt mūs cīņā pret Bahrazas angļiem. Vēlreiz apskatīšu naftas atradnes un pārdomāšu, kādas ir mūsu iespējas. Tad mēs atkal satiksimies un izlemsim. Vai tas tevi apmierina, bral?

—   Vairāk nekā apmierina. Es jau šonakt došos ceļā.

—   Vispirms atpūties! — sacīja emīrs. — No vienas

nakts miega tev būs vairāk labuma nekā no tavas neprātīgās steigas. •

—   Es nespēju gulēt, kamēr man viss nav skaidrs, Hamid. Es degu nepacietībā drīzāk visu pabeigt.

Hamids nopūtās.

—   Vai tad tā nav ar mums visiem? Tomēr dīvaini, cik daudz tu esi licis uz spēles — it kā tas būtu jautājums par visas pasaules brīvību. Es ceru, ka mums izdosies piepildīt tavas idejas, mans brāli. Par sevi varu sacīt, ka domāju tikai par savu tautu. Ne par ko citu. Vienīgais, ko vēlos panākt — lai tā būtu brīva. Nekas cits man šobrīd nav prātā, Gordon. Es tikai gribu, lai mana tauta būtu briva savā tuksnesī un lai to nenomāktu svešzemnieku iedzīvošanās kāre un Bahrazas karaspēks. Lai mana tauta mierīgi dzīvotu savā zemē. Vai var būt dieva un cilvēku priekšā vēl kāda vienkāršāka un taisnīgāka vēlēšanās par šo? Tieši to pašu vēlas angli, un viņiem tas ir. Taču mums visa dzīve paiet cīņās pret visādiem apspiedējiem. Un tagad pienācis bridis, kad mums, lai sasniegtu savu mērķi, jāuzbrūk angļiem, kas valda mūsu tuksnesi. Kāpēc? Kāpēc? Kāpēc brīvība jāiekaro ar cīņu, kas var beigties ar mūsu bojā eju? Kāpēc tada nejēdzība, tāda netaisnība?

—   Tads naids, — tai pašā tonī piebilda Gordons, un viss viņa sīkais augums nodrebēja.

—    Naids? — atjautāja Hamids, it kā šis apzīmējums nebūtu īsti vietā. — Naida manī vairs nav. Es negribu cīnīties ar bahraziešiem, negribu cīnīties ar angļiem. Kāpēc lai es to darītu? Es nejūtu naidu pret viņiem .Es tikai labprāt iznīcinātu viņus, lai viņi nebūtu šeit. Taču es ne- < ienīstu nevienu, pat pašā Azmi un viņa nežēlīgo leģionu.

Zini, Gordon, ja es būtu pārliecināts, ka, neturpinot cīņu un atstājot angļiem viņu naftu un bahraziešiem viņu pierobežas zemes, mēs tomēr varētu gūt brīvību, tad es tūliņ grieztos atpakaļ un nepūlētos atņemt viņiem šos nožēlojamos īpašumus.

—   Veltīgas cerības! — drūmi sacīja Gordons.

—    Bet liktenis ir lēmis citādi. Es nevaru atstāt viņus, kur viņi ir. Man jāiet līdz galam, gribot negribot jasper izšķirošais solis pretī tam atrisinājumam, ko pats esmu ievadījis un ko ir ievadījuši angļi un bahrazieši, un no kura mēs neviens vairs nevaram izbēgt.

—   Tur vēstures dievs ce| galvu, — Gordons sacīja un palūkojās augšup, it kā vēstures dievs būtu paslēpies tur augšā, kalnā. — Mēs esam piesieti pie pagātnes kā kaza pie valga. Cīnīties pret vēsturi — tā ir mūsu īstā cīna, Hamid. Tieši pret vēsturi man jācīnās un jāuzvar tā. Pārspēt neizbēgamību — tas nozīmē iegūt brīvību.

—   Tātad šādu ceļu es esmu izvēlējies? — pajokoja Haniids. Taču tūdaļ pasmējās par Gordona sapņiem, un, kā jau arābs, kas tiecas pēc aizmirstības un augstākas, cēlākas taisnības, viņš pacēla acis, mekledams ziemas debesīs Plejādes, tad izstiepa rokas un uzrunāja nakti:

—   O, nakts, brīnišķīgā nakts! Kaut tu parādītu saviem arābiem ceļu! Kaut mēs varētu izvēlēties šo ceļu ar instrumentu, matemātikas vai pat navigācijas palīdzību! Uz ziemeļiem vai uz dienvidiem? Re, tur ir ziemeļzvaigzne! Oz austrumiem, rietumiem, ziemeļiem, dienvidiem? Teic — kur rast brīvību? Kur rast brīvību arābam, kam liktenis licis sastapties ar alkatību un nežēlīgumu? Nafta, lielgabali un gļēvulīgās lidmašīnas! Kas visam tam daļas gar arābu viņa paša zemē? Kas tām šeit vajadzīgs? Un kāpēc, ak nakts, mēs pēkšņi esain kļuvuši atkarīgi no tā, kuru ceļu izvēlēsimies?

—   Piesargies, Hamid, — Gordons sacīja ironiski, — ka no tavas gaušanās šī jaukā nakts nepārvēršas par lietainu.

—   Lai līst. Tas arī ir liktenis! — atteica Hamids.

—   Vai tad liktenis vienmēr negatavo mums kādu pārsteigumu? — viņš sacīja un par apstiprinājumu šim apgalvojumam, acis pret zvaigznēm pacēlis, noskandēja frāzi no Harita: «Mēs mierā tevi sagaidām».

Viņi gāja tālāk, lejup pa nokalni, pārmaiņus skandēdami rindas no kādas Mullaakata poēmas, kas stāstīja par zvaigžņu lietiem, par jēriņiem, kuri ganās laukā, par putekļiem, kas paceļas no gruvešiem, un par došanos ceļā agrā rīta stundā kopā ar sievietēm, tik jaukam kā Tuzihas meža teles, kā baltās briežu mātes, kas steidzas pie saviem mazuļiem.

Un tad viņi teica, ka tādas ir viņu likteņgaitas, kas ierakstītas Arābijas zvaigznēs.

3.    nodaļa

Gordona nometnē, kas atradās trīsdesmit jūdzes uz ziemeļiem no Džammaras augstienes, agri no rīta sardzes virs Bekrs, sēdēdams uz kleinkaja kamieļa, iesaucās:

—   Pašā Smits brauc!

Viņš pamāja ar šauteni un metās pretī nelielai raibi krāsotai bruņu mašīnai, kurai pakaļ brāzās abi puišeļi — Minka un mazais Nuri, aiz prieka šaudami gaisā, lai gan Gordons bija stingri aizliedzis šaudīt Džammaras teritorijā.

—   Hassib! — Gordons brīdinādams iesaucās, kad visi trīs nolēca no saviem kamieļiem tieši uz mašīnas jumta un paglābās no bīstamā kritiena, veikli pieķerdamies pie ložmetēja īsā stobra, un Gordons ar patiku iztēlojās, kāda seja ir Smitarn, kad viņš lamājas karstajā vadītāja kabīnē.

Tikai neglītais Ali palika mierīgi sēžam blakus Gordonam, un viņa poza pauda nicinājumu pret pārējiem. Kad Gordons pārmeta viņam auksto, vienaldzīgo izturēšanos pret šo dārgo un tikai nesen iegūto trofeju, Ali paraustīja plecus un nomurmināja:

—   Dievs radīja arābu. Tad viņš radīja tuksnesi. Tad mazliet padomāja un radīja kamieli. — Ali saņēma rokas, lai parādītu, cik pilnīga šī trīsvienība. — Šī lietiņa neder arābam, — viņš rūca. — Un neder tuksnesim.

Gordons iesmējās, izgrūzdams dzēlīgu, svilpjošu ha-ha caur retajiem, dzeltenīgajiem zobiem, — viņš zobojās par kamieļu dzinēja aprobežotību. Ali dzīve no dzimšanas bija saistīta ar kamieli, un viņš gluži instinktīvi aizstāvēja to. Taču arī Gordons tikpat dziļi kā Ali izjuta, ka šis dzelzs nezvērs neiederas tuksnesī, ne vien tāpēc, ka salīdzinājumā ar to kamielis kļūst mazvērtīgs, bet arī tāpēc, ka bruņu mašīna neglīta no estētiskā viedokļa un simbolizē mašīnu drudzi, kas pārņēmis visu pasauli. Pat nevainojami tīrais tuksnesis nav pasargāts no šim ģeometriskajām formām.

—   Drīz vien tu man brauksi ar tādu nezvēru, — viņš sacīja, kaitinādams Ali.

Bet Ali nospļāvās un aizgāja, atstādams Gordonu divata ar Smitu, bruņu mašīnas vadītāju. Smits, liela auguma vīrietis, slaucīja sviedrus no sejas un kakla. Viņš bija viscaur slapjš un iedams purināja savu arābisko apģērbu, kas bija sviedros izmircis un lipa klat.

Gordons sēdēja, pavilcis apakšā kājas, un pat šajā pozā ar savu sīko augumu un pārmērīgi lielo galvu atgādināja seni. Viņš spēji pacēla acis un sacīja: — A, sveicināti, Smit! — it ka Smitam varētu pateikt visu, kas vajadzīgs, ar šiem nedaudzajiem pilsetniepiskajiem sasveicināšanas vārdiem.

—   Es jūs meklēju pa visu tuksnesi, — Smits sacīja, slaucīdams seju.

Viņam bija labsirdīga, apaļīga seja, kurai trūka pieauguša cilvēka vaibstu brieduma un kuru neskāra nekādas domu vētras. Arābu apģērbs nespēja noslēpt viņa gaitu, kas liecināja, ka viņš ir pilsētnieks, pieradis soļot pa trotuāru. Uzmetis skatienu Sinita stāvam, Gordons jau diezin kuro reizi nodomaja, ka Smits izskatās pēc polismeņa: šķita, ka viņš īpaši veidots polismeņa uniformai, taču pēdējā mirklī daba apveltījusi viņu ar cerību pilnu sejas izteiksmi, kaut gan, ciešāk ieskatoties, varēja likties, ka viņš pats nav drošs par savām cerībām. Viņš stavēja Gordona priekšā kā iespaidīgs un reizē apmulsis kārtības sargs, kas taisās aizturēt džentlmeni.

—   Vai ceļā kaut kas atgadījās? — Gordons jautāja nepieceldamies. Viņš nepacietīgi gaidīja, kad garais Smits apsēdīsies viņam blakus.

—   Nē. Otru mašīnu es atstāju kādā alā Džammaras vadi, bet, ja mūs saks meklēt ar lidmašīnu, var ieraudzīt riteņu sliedes.

Gordons beidzot pacēla galvu, un šķita, ka viņš apžilbina debesis un debesis viņu.

—   Apsēdieties, — viņš sacīja Smitam. — Es nevaru visu laiku staipīt kaklu. Pa kuru ceļu jūs braucāt?

—   Gar Džammaras vadi, — atbildēja Smits un apsēdās uz plakana akmens, ko tieši tam nolūkam bija piebīdījis blakus Gordonam, it kā ar tadu rīcību nodrošinādams sev zināmu neatkarību.

—   Es jums liku braukt pa Džammaras vadi, nevis gar to, — Gordons pārmeta. — Nav nekāds brīnums, ka jūs atstājat sliedes.

—   Es mēģināju, — Smits taisnojās, — bet tas nebija iespējams. Sis mašīnas nav piemeroias tik sliktam ceļam.

Gordons nevarēja strīdēties ar Smitu par tehniskiem jautājumiem. Ja jau Smits nebrauca ar bruņu mašīnu pa Džammaras vadi, tad gan mašīnas, gan viņa uzdevuma labad bija pareizi, ka viņš to nedarīja, jo attiecībā uz mašīnām Smitam piederēja neapstrīdama autoritāte. Tomēr Gordons zinaja, ka viņš pats to būtu darījis. Viņš būtu ne vien triecis mašīnu pāri bīstamajam Džammaras radzēm, viņš būtu dabūjis to šurp pa ikvienu ceļu, domādams nevis par to, ko var un ko nevar darīt ar mašīnu, bet vienīgi par to, kas jāizdara. Taču viņu kaitināja nevis Smita saudzīgā apiešanās ar mašīnu, bet gan pagļēvā pilsētnieciskā nespēja stādīt mērķi augstāk par visu — pat par izdevīgumu.

—   Sliktam ceļam! — Gordons nicīgi atkārtoja. — Laikam gan jūsu mašīnām der tikai pilsētas ielas. — Viņš izšņauca degunu, ka arābi mēdz, tieši zemē, aizspiezdams pēc kārtas vienu un otru nāsi, un pie tam sevī nopriecājās: Viņu ias vienmēr kaitina. Varbūt Smits nemaz neglabāja mutautu sava arābu apģērba krokās (kaut gan Gordonam reizēm radās aizdomas, ka viņš to dara), taču, kad vajadzēja pamatīgi iztīrīt degunu, viņš aizgāja tālāk tuksnesī, lai neviens neredzētu.

—   Es gribēju, lai jūs aizvestu mani uz vienu no angļu naftas vada sūkņu stacijām, — Gordons sacīja Smitam,

—   uz to, kur tā zaļā māja.

—   Piecdesmit ceturtā.

—   Aktā?

—  Jus to labi zināt, — Smits noskaitas. — Nesaprotu, kāpēc jūs nekad neko nesaucat īstajā vārdā.

—   Nedusmojieties, Smitiņ! — Gordons jautri sacīja. Un, dodams vaļu savai jautrībai, piebilda: — Paskatieties! Lieliska bumba, vai ne?

Gordons jau bija augšā un stāvēja, aizlicis kreiso pēdu aiz liela, apaļa akmens, it kā teikdams, ka tādu izdevību viņiem nevajadzētu laist garām. Smits gurdi piecēlās un paklausīgi nostājās viņam pretī, aizķerdams akmeni no otras puses. Viņi stāvēja, atliekušies atpakaļ un spiezdami kreisās kājas pret akmens bumbu. Viņi cīnījās par to, kurš pirmais izkustinās akmeni no vietas, taču jau viņu cīņas stāvokli bija zināms kompromiss, jo viņi sacentās ar kreisajām kājarn, tāpēc ka Smits bija kreilis, un liecās katrs uz savu pusi, tāpēc ka Gordonam nepatika pieskarties cilam cilvēkam. Brītiņu viņi stāvēja nekustīgi, kā divi kaķi pirms lēciena, bet tad Gordons pirmais sakustējās — spēji un negaidīti. Viņam izdevās atbrīvot akmeni, gandrīz izdevās, jo Smits būtu viegli noturējis akmeni, ar savu lielo pēdu bez žēlastības piespiezdams Gordona siko potīti. Bet Smits vilcinājās. Gordons atkārtoja graciozo, baleta solim līdzīgo kustību, un akmens pavēlās.

—   Vajag piespiest savas kājas darīt to, kas tām jādara. Piespiest! — Gordons sacīja uzvarētāja lepnumā.

—   Kā jūs varējāt būt tik lielisks futbolists, ja nezināt šo likumu?

Šī spēle, ko viņi tikpat pēkšņi bija uzsākuši jau neskaitāmas reizes, radās sen, kad Smits reiz nejauši pateica (un vēlāk nožēloja), ka diezgan labi savā laikā spēlējis futbolu. Gordons uz to atbildēja ar izaicinošu apgalvojumu, ka nekad ne ar kādu sportu neesot nodarbojies, tomēr varot pārspēt dažu labu īstu sportistu, un tūliņ uzaicināja Smitu sacensties spēlē ar bumbu. Sākumā Gordons tikai ķircināja Smitu, bet vēlāk viņam iepatikās šī intriģējošā spēle, kuru varēja iesākt, kad vien viņam ienāca prātā, un kurā viņš vienmēr uzvarēja.

Taču spēle nu bija beigusies, un Gordons lietišķi sacīja:

—  Brauksim uz piecdesmit ceturto sūkņu staciju. Brauksim!

—   Kāpēc tieši uz turieni? — Smits šaubīdamies jautāja, aizsperdams akmeni, ap kuru viņi nule bija cīkstējušies, pāri dobumam bazaltā. — Ar mašīnu ir bīstami rādīties naftas vada apkārtnē.

—   Šoreiz ne, — labsirdīgi sacīja Gordons. — Mēs brauksim apciemot savu ienaidnieku no angļu puses — veco stīvaci Martinu.

—   Ģenerāli Martinu? — Smits nokremšļojās. — Kas viņam no mums vajadzīgs?

Gordons ar sevišķu patiku mēdza biedēt Smitu, zinādams, no ka tas kā anglis varēja baidīties.

—   Ģenerālis grib pasacīt diviem angļiem, lai tie beidz noņemties ar cilšu sacelšanos. Viņš grib ieteikt jums un man doties atpaka| uz savām mājām, kamēr neesam šeit izdarījuši kaut ko muļķīgu, piemēram, piedalījušies uzbrukumā angļu naftas atradnēm.

—   Vai Hamids nolēmis uzbrukt naftas atradnēm?

—   Hamids vēl neko nav nolēmis, taču ļoti iespējams, ka tā nolems.

—   Bet kāpēc? Hamids taču zina, kas viņu sagaida, ja ķersies pie naftas atradnēm. Bez tam Hamidam nav naida pret angļiem. Kāpēc viņam jāuzņemas tāds risks?

—   Brīvība, — atbildēja Gordons.

—   Bet…

Gordons spēji pagrieza galvu, un viņa dzedrajās acīs iedegās zobgalības dzirkstis aiz prieka par to, kam tūlīt jānotiek, taču Smits, to ievērojis, attapās un neizteica šo vienu jautājumu attiecībā uz brīvību, jautājumu, ko Gordons tūlīt būtu uztvēris un izgrozījis uz visām pusēm kā žonglieris degošu pagali. Smits tikai jautāja:

—   Kā ģenerālis Martins jūs uzmeklēja?

—   Viņš pazīst tuksnesi. Viņš atsūtīja ziņu Hamidam.

—   Ko Hamids par to domā?

—   Kā jums liekas — ko viņš varētu domāt? Tā ir lieliska izdevība noskaidrot, ko resnais pašā Azmi un ģenerālis Martins gaida no mums, un reizē arī uzzināt, ko mēs varam sagaidīt no viņiem.

—  Mēs varam sagaidīt pašu ļaunāko, — Smits drūmi noteica.

—   Lieliski, — ar baudu sacīja Gordons; taču viņam kļuva žēl Smita, kurš viņam vēl arvien bija mīkla. Kara laikā Smits bija nonācis tuksnesī kā transporta darbinieks, taču, kas viņu turēja šeit jau četrus gadus pēc kara un lika piedalīties cilšu sacelšanās organizēšanā, par to Gordons nespēja vien nobrīnīties. Visi parastie iemesli likās pārāk vienkārši — Smits nebēga no smagiem dzīves apstākļiem, nebija godkārīgs, neaizrāvās ar abstraktām brīvības idejām. Tik tālu nesniedzās viņa intelektuālās spējas. Tā nebija arī mīlestība uz tuksnesi, jo tuksnesi viņš ciest nevarēja, ne arī mīlestība uz tuksneša iemītniekiem, jo tie viņam bija un palika sveši. Viņu nepievilka arī klimats, jo katra diena šeit sagādāja viņam mokas. Tā Gordonam nebija izdevies noskaidrot, kāpēc Smits tik ļoti pieķēries Arābijai, kaut gan, pa šiem gadiem pārdomājot visus iespējamos iemeslus, viņam bija licies, ka ir jau atminējis Smita izturēšanās mīklu. Smita dvēseles būtība vēl arvien bija noslēpums, atskaitot vienīgi to, ka viņam patika mašīnas; un, zinādams, ka Smits nav apveltīts ne ar dziļām prāta spējām, ne ar tieksmēm uz romantiku, Gordons nosprieda, ka šī cilvēka dīvainā rīcība tuksnesī izskaidrojama ar viņa pilsētniecisko veidojumu — tāpēc jau arabi viņu bija iesaukuši par pašā Smitu. Viņa drošsirdība bija pilsētnieka drošsirdība; pāreja viņa būtnes daļā mājoja bailes un tieksme atiet pie malas, it īpaši tad, kad iznāca sastapties ar anglisko pasauli, pie kuras viņš vēl arvien piederēja.

—   Nebaidieties no Martina! — Gordons sacīja un iegrūda ar īkšķi Smitam sānos. — Pirmkārt, jūs esat divreiz lielāks par viņu.

Smitam nenāca šmiekli par šo joku.

—   Vai mēs brauksim divatā?

—   Nē. Es ņemšu līdzi Bekru un vienu no zēniem.

—  Tik daudzi mes nevarēsim sasēsties, man tur ir benzīna kannas. Mašīna būs pārslogotā.

—   Vai jus nevarat izmest kaut ko no šīm grabažām? — Viņi stāvēja blakus mašīnai, un Gordons rādija uz lāpstām un citiem piederumiem, kas nepieciešami braukšanai pa tuksnesi.

—   Nē. Bet es varētu izmest munīciju, — Smits dzēlīgi atcirta. — Tā ir vissmagākā.

—          O nē! To nevar, — Gordons iebilda, paceldams balsi.

—  Bet kāpēc tik daudz benzīna?

—   Tikai tik, cik nepieciešams ceļam turp un atpakaļ.

—   Izmetiet daļu no tā, — Gordons sacīja. — Atstājiet tikai ceļam uz turieni.

—   Kā mēs tiksim atpakaļ?

—   Ak dievs! Nočiepsim sūkņu stacijā.

Smits paraustīja plecus un sāka kraut ārā benzīna kannas, bet Gordons .pateica Bekram, ka tam jābrauc līdzi.

No abiem cīkstoņiem Gordons izvēlējās Minku un lika tam sagatavoties. Viņš ta bija nolēmis tāpēc, ka mazais Nuri (tāpat kā Ali) bija kamieļu dzinējs un varēja gadīties, ka Ali ievajagas viņa. Taču mazais Nuri, žēlabaini savilcis savu meitenīgo sejiņu, sāka lūgties, lai ņem viņu līdzi. Viņa maiguma aizkustināts, Gordons uzklausīja lūgšanos un nespēja zēnu pazobot. Nuri it kā apliecināja Gordona tieksmi pēc visa, kur vien varēja jaust tuksneša dvēseli tās sākotnējā skaidrībā. Gordons bija atradis zēnu starp kamieļu audzētājiem tālajā Elkitābas apvidū. Nuri ganīja kamieļus un mīlēja tos gandrīz jutekliski — kā kazu gans mīl savas kazas, un vēl tagad biedri kaitināja viņu, saukādami par kazmīli. Taču Gordons prata atšķirt īsta dabas bērna iustinktu no pretdabiskām tieksmēm. Mazais Nuri savā dvēselēs vienkāršībā pilnīgi pak|āvās instinktam; un, būdams pēc dabas skaidrs un jutīgs, viņš vienmēr izturējās laipni un piemīlīgi. Tikai retumis izlauzās uz āru viņa arābiskais temperaments kā nevaldāma, trokšņaina niknuma lekme, ko nekas nespēja klusināt, līdz tā pati norima.

Kamēr mazais Nuri rāmi lūdzās, lai viņu ņem līdzi, viņa biedrs Minka kļuva arvien izaicinošāks un staigāja, piepūties kā tītars, apvainoja Gordonu, ka tas gribot sodīt viņa mīļo Nuri par to, ka viņi abi braukuši uz mašīnas jumta. Minka viens pats uzņēmās visu vainu.

—    Es tas biju, es, es! — viņš kliedza, dusmīgi un izaicinoši sizdams ar plaukstu sev pa krūtīm, ko sedza drēbju skrandas.

—    Varbūt tu gribi palikt te kopā ar Nuri? — Gordons jautāja, priecādamies par izdevību pārbaudīt viņu nesatricināmo draudzību, liekot pašapzinīgajam Minkām izvēlēties starp braucienu mašīna un uzticību Nuri.

—   Ara Ošsf — Minka izaicinoši atcirta, kā jau pilsētnieks pieminēdams leģendārā Aras Oša apšaubāmo taisnīgumu.

Tā bija galvenā atšķirība starp abiem zēniem. Minka nāca no Istabalas Antaras, llamida galvaspilsētas tuksnesi. Uz Nuri maigo dabu AAinkas neapvaldītā brutalitāte iedarbojās ka uguns, kas visu pārvērš pelnos. Izaudzis savā vaļā uz ielas, Minka nepakļāvās nekādiem pilsētas dzīves likumiem, un nekāds sods nespētu apslāpēt viņa brāzmainās alkas pēc visa aizraujošā, neapvaldītā, nežēlīga. Minka dzīvoja, ļaudamies saviem zēna impulsiem, un, kad reiz tāda impulsa dēļ Gordons pazaudēja savu kinžalu un kurpes, viņš pats, paļaudamies impulsam, izglāba Minku no cietuma un aizveda sev līdzi tuksnesī, lai dotu neierobežotu plašumu zēna brīvības tieksmēm, kuras, pēc viņa domām, veltīgi gaja zudumā sīkos ķīviņos pilsētas ielās.

Sākumā Minka skuma bez ļaužu drūzmas, bez iespējas pastradāt kādu nerātnību. Taču, kad ieradās mazais Nuri, Minka tā maigumā pēkšņi rada pretsvaru savai negantajai dabai un iemīlēja šo savu biedru tā, kā neko nebija mīlējis savos četrpadsmit ielu klaidoņa dzīves gados. Nuri viņam atbildēja ar lādu pašu pieķeršanos, un Gordons saprata, ka šinī draudzībā kairs dod otram to, kā tam trūkst, — vienām uguni, otram dvēseli. Tagad tuksnesis jau bija paņēmis Minku savā varā, jo mazais Nuri bija mācījis viņam saprast, kādas bagātības tajā slēpjas brīvai dvēselei un kvēlai enerģijai, un Gordons bieži vien domāja, ka tagad diezin vai kādai pilsētai vairs izdotos atgūt šo agrāko ielas zēnu.

—   Nuri būs jāpalīdz Ali sadzīt kamiejus, — Gordons sacīja Minkām, lai to nomierinātu.

—   Es palikšu, — paklausīgi atsaucās mazais Nuri.

—   Nē. Nāc! — Minka pavēlēja un kāpa mašīnā, pamādams Nuri, lai seko.

Nuri palūkojas Gordonā ar to pašu lūdzošo skatienu, un Gordons sacīja:

—   Nu tad sēdies arī. Es braukšu augšā.

—  Un Bekrs? — jautāja Smits, mezdams ārā pēdējās kannas.

—   Viņš var sēdēt pie jums.

—  Jābrauc piecdesmit jūdzes. Tur augšā jūs kratīs kā salmu kūli. Lai viņi sēž augšā.

—   Man labāk patīk augšā, — nepacietīgi sacīja Gordons. — Tur mašīnā jau ir ka dzelzs cietumā. Kāpiet iekšā! Brauksim! Brauksim!

Kad mašīna sakustējās un uzņēma ātrumu, Ali uz sava straujākā kamie|a dzinās tai pakaļ pāri bazalta līdzenumiem, skaļi lamādams Gordonu. Gordons jautri atkliedza pretī dzēlīgas zobgalības, un tā viņi apmainījās lamām, kamēr Ali vairs nespēja sekot mašīnai. Viņi nebija necik tālu pabraukuši, kad Gordons pamanīja kādu stāvu sakņupušu guļam blakus sažuvušai kamieļu mēslu čupai. Viņš uzsauca Smitam, lai aptur mašīnu, nolēca un, piegājis klāt, ieraudzīja vāju, dzeltenu, mušām aplipušu bahrazieti, nule kā nogalinātu. Droša, ievingrināta roka bija iešāvusi lodi viņam tieši pierē.

Gordons zināja, kas to izdarījis.

—   Kas tas par cilvēku? — viņš uzsauca Bekram.

Smits izslēdza motoru.

—   Kāds nožēlojams radījums, kas klīda pa tuksnesi, — paskaidroja Bekrs. — Es viņu satiku. Kas par iedomu >— vienkāršs bahrazietis, pat ne kareivis, un tā klaiņo pa tuksnesi. Man bija viņa ļoti žēl. Es viņam jautāju, kas viņam vajadzīgs tuksnesī. Viņam pietika nekaunības sacīt,’ ka viņš gribot nokļūt pie Hamida. Pie Hamida! Es pasmējos

un atbrīvoju šo nožēlojamo radījumu no viņa nelaimīgā likteņa.

—  Pats tu esi nožēlojams radījums! Kāpēc nemodināji mani?

—   Kā tu būtu ar viņu rīkojies? — Bekrs atjautāja, un viņa drūmais niknuma izvirdums pēkšņi pārvērtās bērnišķīgā sašutumā.

Gordons paraudzījās nogalinātajā bahrazietī un redzēja, ka tas nav zemnieks, bet, spriežot pēc apģērba — haki krāsas biksēm un krekla, — pilsētas strādnieks. Tas bija savādi. Parasti šie jaudis, kas pa vienam maldījās tuksnesī, bija zemnieki, kuri no Riverrainas ieklīduši tuksnesī vienīgi nomirt aiz bada un saules tveices. Gordons pats daudzus tādus bija atbrīvojis no ciešanām. Taču šai gadījumā bija kaut kas neizprotams. Viņš paraustīja plecus.

—   O, tev taisnība! — viņš sacīja.

Viņš lika pārējiem palīdzēt mazajam Nuri, kurš (ar žestiem un nopūtām izrādīdams savu līdzjūtību un nožēlu) jau bija sācis apbērt ar sīkiem akmeņiem bahrazieša seju. Visi zēnam palīdzēja, taču tas gāja pārāk gausi, un, kad viņi bija apklājuši ar akmentiņiem seju un plecus, Gordons lika mest mieru.

—   Lai eņģeļi pabeidz, — Gordons sacīja, un viņi turpināja savu ceļu, steigdamies pie ģenerāļa.

4.    nodaļa

Ģenerālis Martins, pie kura devās Gordons, bija sirms karavīrs, kurš uzskatīja, ka prāts jādisciplinē, pat jāapvalda, citādi tas var pievilt un pazudināt cilvēku. Tomēr, baidīdamies no intelekta kā tāda, viņš to cienīja un baudīja tā augļus. Ģenerālis daudz lasīja, vairāk nekā lielākā daļa kareivju, gūdams vairāk labuma nekā lielākā daļa ģenerāļu. Starp savu aprindu ļaudīm viņš bija iemantojis varoņa slavu, 1915. gadā pārpeldot Hellespontu, lai iededzinātu signālugunis kādam neveiksmīgam nakts uzbrukumam; veikdams šo varoņdarbu, viņš bija izpelnījies Viktorijas krustu un ieguvis vieglu ievainojumu, kura sekas bija plakstiņu kustības spēju traucējumi, tā ka viņa skatiens dažreiz it kā sastinga, pievērsts vienam punktam.

I zkarojies ar turkiem, ģenerālis Martins palika Arābijā, laika starp diviem kariem darbodamies kā militāra persona, taču visbiežāk gan kā konsultants, kas labi pārzin visus arābu jautājumus. Otrā pasaules kara laikā viņš devās uz Ēģipti, jo viņu uzskatīja par ideālu karavadoni rietumu tuksneša apstāk|os, taču nekā sevišķi nozīmīga neizdarīja, piedalīdamies vienīgi dažās pirmajās Veivela operācijās, un pēc tam atgriezās Arābijā, lai rūpētos par mieru un kārtību Irākā un Transjordānijā. Tagad pēc kara viņš no jauna darbojās kā konsultants un eksperts un bija ļoti apmierināts ar savu darbu, jo viņu valdzināja Arabija, valdzināja tuksnesis un valdzināja tā loma, kas viņam bija vietējo valdošo spēku līdzsvarošanā. Varbūt vienīgais, kas ģenerālim Martinam nepatika, bija nepievilcīgie objekti, ar ko viņam ka ekspertam vajadzēja nodarboties — nafta, politika un nauda.

Kaut gan ar Gordonu viņam bieži gadījās būt tuvu, salikušies viņi nekad nebija. Pirmajos gados pēc kara, kad pašos nemierīgākajos tuksneša rajonos kļuva jūtama Gordona klātbūtne, viņš reiz jautāja misis Spraijai, pēdējai dzīvajai Dautija un Lorensa laiku lieciniecei, ko viņa domājot par Gordonu un kā izskaidrojot tā fanātisko rīcību šeit, tuksnesī.

—   Vienmēr gadīsies angļi, kas fanātiski aizraujas ar arābu jautājumiem, — atbildēja misis Spraija, kam arī mazliet piemita šāds fanātisms, tapat kā misis Bellai un Fiļbijai un vairumam sieviešu, un varbūt ari pašam ģenerālim. — It īpaši attiecībā uz ciltīm. Cilšu cīņas par neatkarību un brīvību sajūsmina Lorensam un kapteinim Šekspīram līdzīgus angļus, jo ikviens arābs dzīvo tādu dzīvi, kura visi cilvēki ir vienlīdzīgi un brīvi. Tuksnesī katrs pats noteic par sevi, vienalga, vai tas ir princis vai kazu gans, un tāpēc arābi ir augstsirdīgi, uzticīgi un patiesīgi, un, kaut arī dažreiz gadas nodevība vai cietsirdība, būtībā tā ir cildena un brīva tauta. Un cik poētiska! Angļi ierodas šeit, cerēdami atrast cildenumu un brīvības alkas, taču atrod ari poēzjju, un viņi veido savu raksturu, atdarinādami arābus un pulēdamies pārņemt no arābiem to iekšējo skaidrību, kas mūsu — rietumnieku dzīvē sen jau zudusi. Dautijam vienīgajam tas izdevās, un viņš kļuva īsts arābs, tāpēc ka bija īsts cilvēks.

—   Un Gordons?

Misis Spraija sarauca savu vecīgi dzeltenīgo seju neizpratnē un apbrīnā — vai varbūt ta bija nožēla un dusmas?

—    Gordons ir tik velnišķīgi pārdrošs un neatlaidīgs, ka viņš var kļūt pats ievērojamākais no mums visiem. Ne! Ne! Tā es negribēju sacīt. Es viņu tik labi nepazīstu. Ir jābaidās, ka viņš nekļūst pārāk arābisks un neaizmirst, ka piedzimis citur un ka viņam jāsaglaba angļa prāta spriedumi, dzīves uzskati un absolūta uzticība saviem pienākumiem. Viņš var kļūt pārāk arābisks un tā, pats to nemanīdams, pievilties un.iet bojā. Viņa attiecībās pret arābiem ir kaut kas bezprātam līdzīgs. Jūs piedzīvosiet viņa galu, ģenerāl, lai nu tas būtu kāds būdams. Es nē, man drīz jāmirst.

Misis Spraija nu jau kopš vairākiem gadiem mirusi, bet ģenerālis bija šeit un ar bažām gaidīja Gordonu. īstenībā tieši misis Spraijas vērtējums bija par iemeslu tam, ka ģenerālis juta nepatiku pret šo cilvēku, to nemaz vēl neredzējis. Skaidrs, ka Gordons sapinies savos maldīgajos un muļķīgajos spriedelējumos. To pierāda visa viņa rīcība. Viltīgs brīvības meklētājs. Grūti būs viņu pieveikt. Tomēr tas nepieciešams.

Gordons ieraudzīja ģenerāli saltās saules apspīdētu stāvam pie zaļi krāsotās sūkņu stacijas koka vārtiem: plecīgs, neliela auguma vīrs ar kareivja stāju, kaut arī ģērbies glītā civilā uzvalkā. Aizmugurē pacēlās sūkņu stacijas ēka — it kā pārvietota šurp no Smita dzimtās Londonas priekšpilsētas.

—    Dievs debesīs! — Gordons skaļi nopūtās. — Smiti vēlas, lai dzīve būtu neglīta un niecīga. Viņi rada to tādu savā dzimtenē un tad pārceļ uz šejieni. A! Tur jau arī Liverpūles zaldāta dvīņubrālis — stīvacis Martins. Nu paskatīsimies, kāds viņš īsti ir.

Mašīna iegriezās šaurā ceļā, ko no abām pusēm apjoza dzeloņstieples, un apstājās tā galā pie mietu žoga. Gordons nolēca, izpletis rokas un apģērba stūrus kā spārnus, uz mirkli izbaudot lidojuma brīvi un neizmērojamu laimi, taču šī sajūta izgaisa, tiklīdz viņš saskārās ar zemi un spriganais stāvs ar lielo galvu sastinga miera stāvoklī. Tad viņš nikni uzkliedza saviem pavadoņiem arābiski:

—   Neļaujiet nevienam nākt pie mašīnas, nelaidiet nevienu sev tuvumā. Ja kaut kas aizdomīgs — šaujiet un kliedziet. Ja jums uzbrūk, cērtiet, duriet nost — rīkojieties, kā jums tīk.

Naftas vada apkārtnē ikvienā vietā varēja atrasties bahraziešu slēpnis, taču Gordons nedomāja, ka jābaidās no uzbrukuma, vismaz pašlaik ne. Blakus ģenerālim stāvēja viens vienīgs bahrazietis — sardzes vīrs, kurš izskatījās nobijies un pārsteigts, jo pazina nemierniekus arābus, taču, acīm redzot, bija dabūjis norādījumu izturēties mierīgi. Ģenerālim aiz muguras stāvēja vēl kāds anglis, mehāniķis sīrietis un trīs četri arābu strādnieki — visi šķita ļoti ziņkārīgi un atradās pārāk atklātā vietā, lai spētu rīkoties nodevīgi.

—   Jūs pārāk tālu esat aizdomājies. — Smits pavilka savu galvas segu zemāk, tā ka viņa apaļā seja pilnīgi pazuda tās krokās. — Ģenerālis jau nu mūs nekrāps.

—   Nevajag būt muļķim! — Gordons norūca.

Viņš jau tuvojās vārtiem, un garais Smits apmulsis sekoja.

—   A, ģenerāl! — Gordons sacīja. — Jums iznāca gaidīt! Ļoti žēl, ka mēs nevarējām ierasties agrāk. Mēs klaiņojām otrā pusē Džammarai. Tikai vakar saņemu jūsu vēstuli. Sveicināti!

Viņš pieskārās krūtīm, pierei un lūpām un tad sniedza ģenerālim roku. Arābiskais žests nāca neapzināti, bet ar sasveicināšanos viņš izteica savu spriedumu par ģenerāli kā par sarunu biedru,

—   Sveicināti! — ģenerālis nolieca savu sirmo galvu — tā bija viegla ironija no viņa puses. Taču viņa balss skanēja mierīgi un apvaldīti, un viņš turējās cieņas pilnas pieklājības robežās. — Lūdzu, nāciet iekšā, mister Gordon!

—   Labprāt! Atļaujiet iepazīstināt! Tas ir Smits. Viņš kādreiz bija leitnants jūsu Tuksneša armijā. Tagad viņš ir kaut kas līdzīgs cilšu revolūcijas ģenerālim. Ģenerālis Martins — ģenerālis Smits.

Kā joks tas nebija izdevies un nevienam nepatika. Kā Gordona mēģinājums aizskart ģenerāli tas izdevās — sekoja klusums. Tomēr ģenerālis bija mierīgs un pieklājīgs pret pārsteigto un apjukušo Smitu, paspieda tā lielo roku, tad aicināja visus iekšā.

—   Esiet pazīstami — misters Villiss, kurš laipni uzņēmis mani savā mājā. — Ģenerālis norādīja uz angli, kas ienāca pats pēdējais, tikpat apmulsis kā Smits un tikpat

bezpalīdzīgs. Gordons zināja, ka tas ir inženieris, kura pārziņā atrodas pirmās divsimt jūdzes naftas vada. Viņš zinaja ari katru soli, ko Villiss bahraziešu apsardzībā spēra vienā vai otrā virzienā gar naftas vadu. Taču šis cilvēks pats Gordonu interesēja mazāk nekā viņa darbība. Un ģenerāli, kā likās, tāpat, jo viņš drīz vien aizsūtīja Villisu projām, pieklājīgi palūgdams: — Varbūt jūs uzvārītu kafiju? Es pasaukšu, kad vajadzēs.

Māja bija tik silta un tīra, ka Gordons tūdaļ atcerējās savas netīrās, rokas, sasvīdušo, sarkano seju ar mīkstiem, zeltainiem bārdas rugājiem, savu apģērbu un par visu vairak savas izlutinātās kājas putekļainās sandalēs.

—   Nav nekāds brīnums, ka Kristum, kad viņš atgriezās no tuksneša, vispirms nomazgāja kājas, — viņš sacīja.

—  Tieši pēc kājām var spriest par cilvēku. Villis! — viņš pasauca. — Ienesiet man bļodu ar ūdeni!

Ģenerāli neuztrauca šī nekautrība.

—   Es izvēlējos šo vietu sarunai ar jums, — viņš mierīgi sacīja, — jo šīs naftas sabiedrību mājas ir vairak vai mazāk neitrāla vieta starp ciltīm un Bahrazas valdību. Man ļoti žēl, ka nevarēju kaut kur uzcelt sev telti. Lūdzu, sēdieties!

Gordons ar strauju kustību palaida vaļīgāk savu apģērbu, saņēma uz augšu ka sieviete svārkus un apsēdās.

—   Es varu palikt šeit pusstundu, ilgāk nav droši, — viņš sacīja ģenerālim. — Vispirms darīšanas, tad kafija.

Ģenerāļa skatiens sastinga aiz dusmām.

—  Jūs šeit esat pilnīgā drošībā, varat būt pārliecināts par to.

—   Protams. Jā, protams, ģenerāl. Bet pēc stundas es varbūt vairs nevarēšu bez riska braukt atpakaļ pa tuksnesi. Smits tikko nozadzis pavisam jaunu bruņu mašīnu, un es negribētu, ka to sabojā bahraziešu lidmašīnas, kad tās sāks meklēt mūs, un tas drīz vien notiks. Tāpēc nekavēsimies.

Villiss iesteidzās, nesdams emaljetu bļodu ar ūdeni, un, tiklīdz viņš to bija nolicis uz grīdas, Gordons nometa sandales un iemērca kājas ūdenī. — Tā! — viņš sajūsmā iesaucās. — Kas tad ir atvedis ģenerāli Martinu tuksnesī? Vai jūs esat Bahrazas valdības pārstāvis?

Ja runa ir par to, — ģenerālis atbildēja, ar interesi un reizē pretīgumu skatīdamies, kā Gordons plunčājas ar kājām pa ūdeni, un nolēmis palikt sava uzdevuma augstu

inos, — tad es esmu Anglijas valdības pārstāvis. Tomēr man ir pienākumi pret Bahrazu. Bez šaubām, tas ir zināms jūsu draugiem no arabu ciltīm. Es ceru, ka mūsu sastapšanas netraucēs jūsu attiecības ar viņiem?

—   Vai tā traucēs jūsu attiecības ar jūsu valdību, ģenerāl?

—   Protams, ne.

—   Tad kāpēc lai tā traucētu manējās?

—   Lūdzu piedošanu! — ģenerālis iesāka.

—   Ļaujiet man pateikt. Ja jūs pārstavat reizē Anglijas valdību un Bahrazas valdību, tad mans stāvoklis nav tik nenoteikts, jo es esmu šeit tikai kā arābs. — Viņš nopūtās un pakustinaja kaju pirkstus.

Tas ģenerālim bija par daudz.

—   Jūsu vārds ir Gordons, — viņš asi sacīja. — Jus esat anglis. To nekas nespēj grozīt.

Gordona labais garastavoklis vēl uzlabojās, kad ģenerālis sāka zaudēt pašsavaldīšanos.

—   Es jūsu vieta ar to nerēķinātos, — viņš sacīja.

—   Kas manī ir anglisks, tas attiecas tikai uz mani. Tas, ko es šeit daru, attiecas uz arābiem.

—   Es neko nedomāju uztiept! — ģenerālis steigšus atrunājās, un viņa balss atguva agrako nosvērtību. — Un, kā jūs sacījāt, ta ir jūsu darīšana, kas jūs esat. Taču, ja jūs sevi uzskatāt par arabu, tad jūs esat tieši tas cilvēks, ar kuru man jārunā.

—   Lieliski! Tad runāsim! — Gordons berzēja kājas vienu pret otru un atkal svētlaimīgi nopūtās.

Ģenerālis juta, ka pārāk pasteidzies. Bija tieši tā, kā viņš sagaidīja, pat vēl ļaunāk, jo izrādījās, ka ar Gordonu daudz grūtāk sarunaties, nekā viņš domājis.

—   Redziet, man jālūdz jūs izbeigt šo cilšu sacelšanos, — ģenerālis paskaidroja. — Patiešam, Gordon, stā> voklis ir ļoti nopietns.

—   Jā! — Gordons brīdi klusēja it kā pārdomādams.

—  Stāvoklis ir ļoti nopietns. Jūs lūdzat, lai es to izbeidzu? Lai izbeidzu cilšu sacelšanos?

—   Tieši tā.

Šķita, ka Gordons smejas, taču ne skaņa nenāca pār viņa apkaltušajām lūpām. Viņš kulčāja kājas ūdenī.

—   Nu, tas man glaimo, taču tas ir muļķīgi. Vai tad jūs domājat, ka es spēju apturēt sacelšanos?

—   Es tā domāju, — atbildēja ģenerālis uzsvērti pieklājīgi.

—   Kāpēc jūs tā domājat?

—   Manuprāt, jūs esat viena no galvenajam personām šinī pasākumā, viens no iniciatoriem. Piemēra dej — jūs esat ieradies šeit Džammarā, lai iesaistītu šai pasākumā abas ciltis, kas dzīvo pierobežā. Jūs gribat izmantot tās, lai dabūtu sava varā pēdējo Bahrazas aerodromu šeit tuksnesī. Tas man ir droši zināms.

—    Protams. Es neslēpju to, ka darbojos cilšu laba. Ari Bahrazai tas nav nekāds noslēpums. Vai par manis sagūstīšanu pašlaik nav izsolīta divi tūkstoši bahraziešu mārciņu liela atlīdzība?

—   Tas mani neinteresē. Esmu ieradies šeit, lai pateiktu jums tikai to, ka šī sacelšanās jāizbeidz. Jūs nedrīkstat celt nemierus pierobežas rajonos un it īpaši — uzbruki aerodromam. Es lūdzu jūs un jusu draugu misteru Smitu izbeigt to un uzskatu, ka tas ir jūsu speķos.

Gordons bija tā aizmirsis Smitu, ka pie šiem vārdiem sāka skatīties uz visām pusēm, meklēdams to. Smits sēdēja dziļā, pīta krēsla, sakrustojis kājas, ērti atlaidies pret atzveltni, un viņa rāmā seja liecināja, ka viņš iegrimis sapņainās pārdomās, no kurām gausi atgriezās īstenībā.

—   Kā jūs domājat, Smit? — Gordons jautāja. — Vai mēs varam izbeigt sacelšanos?

Pēc Gordona sejas izteiksmes un mazliet dziedošās balss noskaņas Smits saprata, ka viņam jābūt pavisam mierīgam — gan vārdos, gan žestos. Taču viņš nenovaldījās.

—   Grūti būs, — viņš sacīja un pasmaidīja, lūkodamies Gordonā.

Gordons no jauna pievērsās ģenerālim.

—   Smits maldās. Es varu izbeigt sacelšanos vienā acumirklī, ja jūs to vēlaties. Jā, es to izdarīšu, ģenerāl.

Ģenerālis zinaja, ka šajā piekāpībā slēpās kāda viltība, taču arī viņš ļava vaļu neapvaldītām jūtām.

—   Lieliski! — viņš enerģiski noteica.

—    Bet ari jums kaut kas jādara no savas puses, — Gordons turpināja, pacēlis rādītāja pirkstu pret ģenerāli un saraucis pieri.

—   Protams, es darīšu, ko spēšu. Kāds ir jūsu priekšlikums?

—   Es izbeigšu cilšu sacelšanos, — paskaidroja Gordons, — ja jūs panāksiet to, ka Bahrazas valdība izved visus savus kareivjus, žandarmus un policistus no šī Džammaras tuksneša rajona. Pilnīga evakuācija, kā militārās aprindās sacītu.

—   Tas ir smieklīgi, Gordon!

—   Kāpēc? Pārlieciniet Bahrazas valdību izvākties no Džammaras tuksneša un no aerodroma, ģenerāl, un sacelšanās būs galā. Pavisam vienkārši!

Ģenerālis saprata, ka izjokots, tomēr neuzdrošinājās izrādīt savu sašutumu par Gordona zobgalību, neuzdrošinājās atcirst pretī ar līdzīgu atbildi. Vienīgais, kas viņam atlika — godīgi nospēlēt līdz galam savu lomu.

—   Jūs pats zināt, Gordon, ka tas nav iespējams. Pirmkārt, šis Džammaras aerodroms ir bahraziešu pēdējais atbalsta punkts tuksnesī. Es neesmu ieradies šeit, lai palīdzētu jums to atņemt. Ne arī tādēļ, lai palīdzētu jums sašķelt Bahrazas valsti divās daļās. Ciltīm jāpaliek Bahrazas valstī, jo viņas ir daļa no tās. Viņām nav likumīgu tiesību atdalīties, un nav nekādas jēgas mēģināt to darīt. Tuksneša autonomijai nav reāla pamata. Es to zinu, jo pietiekami labi pazīstu arābus, Gordon.

—   Arī es pietiekami labi pazīstu arābus, ģenerāl, un varu apgalvot jums, ka sacelšanās nebeigsies, kamēr tuksnesis neiegūs autonomiju.

—   Es negribu strīdēties ar jums.

—   Jūs nespējat strīdeties ar mani.

—  Tātad jūs nemēģināsiet apturēt sacelšanos? — ģenerālis jautāja apsūdzētāja tonī.

—   Kā es to varu apturēt? — Gordons piecēlās un slāvēja ūdenī, aizbāzis īkšķus aiz jostas, pie kuras karājās ierocis. Pie platās zeltainā filigrāna jostas ļoti neglīti izskatījās pistole lielā brezenta makstī. Taču reizē šis melnā tērauda gabals it kā līdzsvaroja viņa tievo, lokano stāvu ar neparasti lielo, pašapzinīgo galvu. — Kā es to varu apturēt? — viņš atkārtoja, gandrīz vai lēkādams pa ūdeni aiz pārmērīga iekšēja sasprindzinājuma. — Vai jūs domājat, ka tūkstošiem gadu ilga vēsture, veselas tautas brīvā griba, pats tuksnesis ir kondensējies manā mutē, lai ar manu mēli dotu komandu apstāties? Vai jūs domājat, ka to var apstādināt ar vārdiem? Ka sacelšanās ir militāra operācija, ko vada mazs ģenerālis, rakstīdams pavēles, izsūtīdams ziņojumus un zīmēdams muļķīgus ķeburus uz kartes, kas viņam noder par kara būtības un norises attēlojumu? Un, ja arī tā būtu un es būtu tas mazais muļķītis, kas noteic par visu, — vai tiešām jūs domājat, ka es apturētu sacelšanos, ja es to spētu?

—   Bet, Gordon, jūs taču redzat, ka šī sacelšanās izposta visu zemi. Pieņemsim, ka cilšu sacelšanos var kaut kā attaisnot, bet jūs taču draudat ar postu visai Bahrazai.

—   Villis! — Gordons pasauca. — Atnesiet man dvieli.

Villiss ienāca tūlīt, it kā būtu gaidījis aiz durvīm ar

dvieli rokā, un Gordons viņam sacīja: — Atnesiet ūdeni arī Smitam! Taču Smits uztraukts atteicās, un Gordons apsēdas, lai noslaucītu savas vārīgās, jutīgās kājas.

—   Bahrazu apdraud tās feodālā iekārta, kas jau galīgi izkurtējusi, ģenerāl, — viņš sacīja, enerģiski berzēdams potītes. — Ne tikai tuksneša ciltis saceļas pret šo iekārtu, tā pati saceļas pret sevi. Tas ir sairums no iekšienes — pilsētās, zemnieku vidū. Valdība gandrīz nespēj vairs valdīt. Slepenas organizācijas, sīki nemieri, sazvērestības pret karali, likumu pārkāpumi, streiki — tas apdraud Bahrazu. Nevis mēs. Taču kas mums daļas gar Bahrazu. Ciltis grib tikai to, kas tām pieder. Kāda mums daļa gar to, kas notiek ar Bahrazu?

—   Vai tas nozīmē, ka jūs nekādā ziņā neesat saistīti ar Bahrazas revolucionāro kustību, kas saucas par pilsētu un lauku revolūciju?

—   Ila! — Gordons nicīgi iesaucās. — Pilsētas un lauki! Tautas revolūcija! Ko viņi jēdz no revolūcijas? Visa zeme, nobriedusi revolūcijai, krīt viņiem pie kājām, taču vienīgais, ko viņi spēj — nodibināt desmit tūkstošus slepenu organizāciju, rīkot politiskas demonstrācijas, apturēt dažus vilcienus, nošaut dažus ministrus. Fū! Lai jau viņi taisa revolūciju, ja vēlas. Labas sekmes, ko tur vairāk! Taču gar tuksnesi viņiem nav nekādas daļas, tātad jūs veltīgi lūdzat, lai es glābju Bahrazu no viņas pašas nožēlojamās tautas.

—   Es nerunāju par to, tas mani pavisam tnaz interesē, — nopietni sacīja ģenerālis. — Izbeigt cilšu sacelšanos — to es jums lūdzu.

—   Kā, ģeneral? Kā?

—   Ejiet atpakaļ pie emīra Hamida un citiem nemierniekiem un paskaidrojiet viņiem, ka no vardarbības var celties vienīgi nelaime. Ja viņi neatteiksies no sacelšanās, tad pie tuksneša robežas viņiem stāsies pretī labi apbruņotais un apmācītais Babrazas leģions. Viņu liktenis ir droši paredzams — sakāve.

—    Nieki! Vai jūs domājat, ka šī nožēlojamā bahraziešu armija var pārspēt visas tuksneša ciltis, kas cīnās brīvības vārdā? Es ceru, ka jūs, ģeneral, būsiet kopā ar labi apmacīto leģionu kaujā, kad pienāks izšķirīgā diena. Es tad ņemšu saujiņu Hamida vīru un parādīšu jums, ka jūs runājat niekus. Starp citu, mēs nekad necīnāmies kaujās, tātad mūs nevar uzvarēt. To dara tikai ģenerāļi, kas jau zaudējuši karā un kam jācīnās vienīgi tādēļ, lai to pierādītu.

Tas bija pateikts tik ciniski un tik dzēlīgi bija izzobota militārās personas psiholoģija, ka ģenerāli pārņēma satraukums. Taču viņš uztvēra Gordona kaismi un pārliecību, tāpēc tā izaicinošā izturēšanas viņu nesaniknoja, bet gandrīz vai glaimoja viņam. Nekad neviens nebija metis ģenerālim sejā tik atklātu un nekautrīgu izaicinājumu. Bet nevienā viņš arī nebija saskatījis tādu apsūdzības iemiesojumu, kaut arī aiz šīm dziļi iegrimušajām debesu zilajām acīm un cīņas spara pilnās sejas ģenerālis uz mirkli ieraudzīja briesmīgi vientuļu cilvēku, kas šķirts no citiem savas neapdomīgās rīcības dēļ, cilvēku, kam dvēselē deg liesma un nerod izeju. Gordona izaicinošā izturēšanās un cīņas spars bija tikai plāna un sausa ārējā čaula, aiz kuras slēpās iekšējos maldos iestidzis cilvēks. Neviļus ģenerāli parņēma žēlums, un viņš kļuva laipnāks.

—   Varbūt tas, ko jūs sacījāt, ir patiesība, — viņš teica Gordonam. — Un iespējams, ka tas ir pat taisnīgi.

—   Ā!

—   Tomēr tam ir vēl otra puse. Es paskaidrošu jums to, Gordon, un pieradīšu jums, kāpēc sacelšanās neizdosies. Līdz šim jums ir veicies tikai tāpēc, ka tuksnesī ciltīm viegli tikt galā ar atsevišķām nelielām bahraziešu vienībām. Taču drīz vien jums pretī stāsies Bahrazas leģions ar labi izstrādātu sakaru un aizsardzības sistēmu, jo pierobežas rajonu viegli apsargāt, ievērojiet to.

—   llamidu neinteresē pierobežas rajoni, ģcnerāl.

—    Bez tam jūsu arābi ir vāji apbruņoti, tiem trūkst kaujas piederumu, varbūt pat pārtikas. Pavasarī Bahrazas leģionam būs vēl vairāk bruņu mašīnu — tādu kā tā tur

ārā, ko jūs esat nozaguši, — vel vairāk lidmašīnu un vairāk iespēju strauji pārvietoties.

—   Ak, pavasaris karotājiem ir tas pats, kas mīlētājiem, — Gordons teica tik jautri, ka ģenerālis, kas nule bija žēlojis viņu, jutās dziļi aizvainots. — Lūdzu, nedomājiet traucēt mus ar savu pavasara uzbrukumu, ģenerāl. Tas nav vajadzīgs un arī neizdosies.

—   Atcerieties, Gordon, ka, sastopoties ar labāk apgādātu karaspēku, jūsu arābi tiks apkauti. Pret bumbvedējiem jūsu tuksneša pilsētas nespēj aizsargāties. Es atkārtoju, Gordon: tagad, kad jūs esat nonākuši līdz pierobežas apgabaliem, Džammaras tuksnesim un naftas atradnēm, jūsu sacelšanās būs galā — vai nu ta zaudēs kaujās dzīvo spēku, vai uzbrukuma tempu.

Gordons paraustīja plecus, jau noguris no strīda.

—   Redzēsim.

—   Es to negribu pieredzēt, — ģenerālis sacīja uzstājīgi. — Es tāpat kā jūs negribu, ka ciltis tiek iznīcinātas. Taču tas notiks, ja viņi turpinās sacelšanos, un vainojami būs vienīgi viņi paši. Vēlreiz jautaju jums, Gordon: vai jūs izbeigsiet sacelšanos?

—   Ne! — Gordons kliedza, un šajā atbildē izskanēja neizteikts: «Jūs, muļķi!» Viņš uzāva sandales un piegāja pie loga, aiz kura pletās tuksnesis un gara, ar granti nobērta ceļa lenta aizstiepās uz dienvidiem, pretī vēja dzenātam smiltīm. Tālāk dienvidos sākās zemes josla, kas nebija tuksnesis, bet neapdzīvots mežonīgs apgabals. Gordons pēkšņi jutās nomākts šinī šaurajā, alai līdzīgajā mājā, viņš nopurinājās un strupi noteica:

—   Man jāiet!

—   Nekādā ziņā!

—   Neuztraucieties, ģenerāl. Mēs vēl tiksimies — tajā izšķirīgajā dienā. — Viņš sniedza roku.

—   Acumirkli! — ģenerālis satvēra viņa roku un neatlaida. — Ir vēl kads jautājums, kas man jānoskaidro, iekams jūs aizejat.

—   Es zinu, par ko tas ir, taču turpiniet vien.

Ģenerālim neizdevās ne vārda pateikt, jo ārā izcēlās

kņada, atskanēja kliedziens vispirms arābu valodā, tad angliski. Iekams ģenerālis un Smits paspēja atģisties, Gordons jau bija ārā pa durvīm un skrēja pa oļiem nobērto taciņu uz vārtiem. Kad tie viņu panāca, viņš stāvēja,

pagriezies ar muguru pret tuksnesi, ārā no mājas, atbrīvojies no sienu gūsta, it kā māja būtu nezvēra rīkle, kas atplesta, lai viņu aprītu. Izmisīgās bailes pārgāja, un pēc mirkļa viņš jau smējās.

—   Ak jūs nejēga, Villis! — viņš sacīja. — Es liku saviem vīriem šaut, ja kāds tuvojas. Kada velna pēc jūs te nācāt?

Villiss stāvēja blakus bahraziešu kareivim.

—   Jūsu vīri spīdzināja šo puisi, mister Gordon, — viņš dusmīgi atteica. — Man vajadzēja viņu aizstāvēt.

Bahraziešu kareivis, šausmās sastindzis, stāvēja, atbalstījies pret sardzes mājiņu. (Bakingemas pils un tā tālāk, Gordons nodomāja.) Šautene bija nomesta viņam pie kājām, un asaras ritēja pār viņa bailēs pārvērsto seju.

—   Viņi to būtu nogalinājuši, — Villiss piebilda.

Gordons saprata, kas noticis. Palaidnis Minka kopā ar

Bekru, kuram patika asiņainas izpriecas, bija pagriezuši pret bahrazieti ne tikai ložmetēju, bet arī četrdesmit divu milimetru torņa lielgabalu. Divdesmit jardu atstatumā tas patiešām varēja iedvest bailes, pie tam Minka viņu vēl mocija ar lamu vārdiem, kādus tikai ielas zēna mute spēja izveidot. Bekrs pa to laiku pārbaudīja kareivja pēdējo drosmes mazumiņu, mezdams viņam ar akmeņiem un skaitīdams minūtes, kas vēl atlikušas, iekams viņš ar visu savu sargbūdu aizlidošot pari stacijas ēkai.

—   Brīnums, kā viņi nav jūs abus nogalinājuši, — Gordons sacīja Villisam.

—   Viņi ir huligāni! — Villisam vēl nebija norimušas dusmas. Viņš bija diezgan glīts cilvēks, un viņa ziemeļnieciskā seja, tāpat kā Smitam, no saules novītusi un krunkaina. — Gļēvuļi! Piedodiet, mister Gordon, bet tā tas ir.

—          Jums pilnīga taisnība, — Gordons laipni piekrita.

—   Un man ļoti žēl, Villis. Bet neuztraucieties, tagad jūsu kareivim vairs nekas nenotiks, jo es esmu šeit. Jā, ko es jums gribēju sacīt — vai jūs nevarētu pagādāt mums benzīnu? Mēs savu izlietojām, šurp braukdami. Nu paurbiet mazliet savu naftas vadu! Vai varbūt mums jāiet palīgā?

Villiss smējās, priecādamies, ka ticis vaļā no savas aizstāvja lomas, kaut arī tā viņam gluži labi patika.

—  O jā! Varat dabūt benzīnu, cik tik vēlaties. Man ir noliktavā, aiz mājas.

—   Smit! Te jums būs benzīns, — Gordons sacīja. Ņemiet līdzi savus huligānus un arī šo kareivi. Mums jāsteidzas. — Gordons pagriezās pret sargu un arābiski ņēmās to pierunāt: — Ej viņiem līdzi un palīdzi atnest benzīna kannas. Tagad viņi tevi neaiztiks. Tevi nogalinās tikai tad, ja tu paliksi tuksnesi. Kad sacelšanās nonāks līdz šejienei, tevi nokaus un sagriezīs'gabalos kā aitu. Bet tagad žigli pacel savu šauteni, lai sahibs neredz, kā tu esi apkaunots. Un atceries: bailes var pārņemt kuru katru, svarīgi ir — nekad neizrādīt, ka baidies. Tieši to arī sauc par drosmi. Nu, veicīgāk pēc benzīna!

Kareivis aizskrēja, vēl arvien elsodams, un Gordons nodomāja: «Cik žēl, ka šim cilvēkam svešs šāds augsts morālais stāvoklis — spēja atzīties, ka izjutis bailes.»

—   Redziet, ģenerāl, — Gordons sacīja. — Te nu ir jūsu labi apmācītie bahrazieši — tikai asaras un bailes.

—   Būsim taisnīgi, — ģenerālis mēģināja aizstāvēt, šķielēdams ar savām nekustīgajām acīm. — Paskatieties, ar ko tie viņam draudējuši.

—   Ā! Tuksneša arābs šādā gadījumā būtu ar kailām rokām meties viņiem virsū. Galvenais ir cilvēks, ģenerāl. Cilvēks!

—   Es visai augstu nevērtēju jūsu cilvēkus, — ģenerālis iebilda. — Pēc izskata tīrie slepkavas, tuksneša cilšu padibenes.

—          Tieši tādi viņi ir, — Gordons sacīja ar sajūsmu.

—   Kas jums par labu nojautu, ģeneral! Apbrīnojamas spējas pazīt brīvu cilvēku!

Ģenerālis uzskatīja par prātīgāku izvairīties no šī temata.

—   Ir vēl kāds jautājums, ko es gribētu noskaidrot, — viņš atgādināja Gordonam, steigdamies, lai saruna nepārtrūktu no jauna. — Kā jūs domājāt rīkoties, ja jūsu sacelšanās novirzīsies uz dienvidiem līdz angļu naftas atradnēm piekrastes rajonā? Tās pieder angļiem, nevis bahraziešiem. Kādi ir jūsu nodomi?

—   Nodomi? Mums nav nekādu nodomu. Mēs domāsim par angļu naftu tad, kad būsim nonākuši pie tās.

—  Tad man jābrīdina jūs: tiklīdz jūs mēģināsiet ieņemt naftas atradnes, iejauksies Anglijas valdība. Kas notiek starp tuksneša ciltīm un Bahrazu — tas ir viens jautājums, bet, ja jūs iebruksiet mūsu īpašumos, notiks pats ļaunākais. Es jums to saku pilnigi oficiāli. Paziņojiet to saviem draugiem tuksnesī.

—   Tas viņus neietekmēs, — Gordons bēdigi noteica. — Es nezinu, kas Hamidam prātā attiecībā uz naftas atradnēm, tā ir viņa darīšana.

—   Es jus brīdinu …

—    Nebrīdiniet, ģenerāli Paklausieties! Es varu pateikt jums, ka tuksneša ciltīm nav vajadzīga jūsu nafta. Ne jau naftas dēļ mēs cīnāmies. Ne arī pret angļiem. Mums ir tikpat maz vēlēšanās apdraudēt angļu intereses kā jums. Ja runa ir par mani, tad jūs varat mierīgi paturēt savu sasodīto naftu. Tomēr, ģenerāl, atļaujiet man brīdināt jūs. Ja jusu naftas sabiedrība mēģinās nostāties Bahrazas pusē, pret ciltīm, to sagaida tāds pats liktenis kā visus pārējos. Naftas atradnēs ir leģiona armija …

—   Tikai apsardzībai.

—   Tad lai tā paliek uz vietas. Ja viņi neaiztiks tuksnesi, tad visu iespējams nokārtot miera ceļā. Ja viņi iejauksies, atbalstīs bahraziešus, saks nostaties pret ciltīm — tad viņi var piedzīvot nelaimi un paši būs vainīgi, nevis mēs.

—   Mēs nevaram atbildēt par to, kas notiek atradnēs,— sacīja ģenerālis. — Ja atradnēm draudēs briesmas, leģions cīnīsies. Tā ir viņu darīšana.

—   Ja jūs gribat, lai Anglija saglabā savas naftas atradnes, tad tā ir jūsu darīšana.

—   Es nevaru atbildēt par viņiem.

—    Ļoti slikti, ģenerāl. Es, tāpat kā jūs, negribu, ka Anglijai būtu jāzaudē naftas atradnes. Taču tas ir atkarīgs no jums. Es tur neko nevaru līdzēt.

Tas ģenerālim bija par daudz.

—   Augstās debesis! Jūs taču esat anglis, Gordon.

—   Vai tiešām, ģenerāl? Cik man pašam zināms, es esmu arābs. Caurcaurēm arābs!

—   Vai jūs spētu cīnīties pret saviem tautiešiem?

—   Es pats vēl nezinu, — Gordons atzinās, dusmodamies par savām šaubām. — Kad pienāks laiks, redzēsim.

—   Lielais dievs! Vai jūs galīgi esat zaudējis mēra izjūtu? Ir taču pienākums …

—    Pienākums? Fū! Atrodiet patiesību, ģenerāl, un jums nebūs vajadzīgs pienākums.

—   Kur ir nodevība, tur nav patiesības, to es zinu.

—   Bet, kur ir patiesība, tur nav nodevības. Un te nu mums jāšķiras. Jums jādodas pie jūsu labi apmācītā, uzticīgā Bahrazas leģiona, ģenerāl. Un man — pie maniem neuzticīgajiem skrandaiņiem tuksnesī. Velreiz — palieciet sveiki! Es nevaru pateikt jums, cik nepacietīgi es gaidu izšķirīgo cīņas dienu. Atcerieties, jūs atradīsiet mani kopā ar šiem huligāniem. Un, ja nevarat atrast huligānus, meklējiet cilvēkus, kas cīnās līdz nāvei — nevis par kaut kādu izdomātu pienākumu, bet par patiesību, par ideju.

—   Jus esat jucis! — bezcerīgi iesaucas ģenerālis.

—   Laikam gan jums taisnība.

—   Man labak vajadzēja runāt ar Smitu.

—   Ar viņu būtu vēl grutak nekā ar mani.

—   Vai viņš šai ziņā vienis pratis ar jums?

—   Protams. Kaut gan es nesaprotu — kāpēc. Dīvains cilvēks. īsts Kalibans. Cilvēks, kam pirkstos vairāk prāta nekā galvā. Paskatieties uz viņu! — Gordons visu uzmanību bija pievērsis Smitam, kurš, nosvīdis aiz piepūles, ar savām garajām rokam cēla mašīnā benzīna kannu — specīgiem, slaidiem vēzieniem, kas atgādināja celtņa kustību, tad, it ka uz mirkli satverdams saujās gaisu, sniedzās atkal leja pēc nākamas kannas. — Smits ir kaislīgs mašīnu cienītājs, un es esmu viņa pavēlnieks, tapec neesiet pārāk bargs pret viņu savos ziņojumos. Tā, viss kārtībā. Uz redzēšanos, ģeneral! Uz redzešanos!

Kaveties vairs nevarēja. Līdzko Gordons lika sēsties mašīnā un braukt, viņi aizbrauca. Ģenerālis vēroja mašīnu nozūdam tāluma gar naftas vadu, un biezajā sarkanīgo putekļu mākonī tās kuprainais siluets viņam diezin kāpēc atgādināja kamieli.

—   Tas cilvēks ir jucis. Tam nebūs ilgs mūžs, — viņš aizkaitinats sacīja Villisam. Tad atguva savaldību un jau mierīgāk piebilda: — Savādnieks, nekas vairāk!

Villiss godbijīgi klusēja.

—   Tādi cilvēki ņem bēdīgu galu. Ja tikai viņš … — ģenerālis aprāvās un padomāja. — Es baidos, ka viņš mums nesagādā lielas nepatikšanas.

—  Vai jūs tā domājat, ser? — Viliss jautāja bez sevišķam rūpēm.

—   Jā, baidos, — ģenerālis atkārtoja un domīgi piebilda: — Tagad viņš dodas pie Taliba. Un Talibs ir tāds vīrs, kas par ņaudu ar mieru noslepkavot viņu. Patiešām

jābrinās, ka Gordons tik ilgi nodzīvojis, tuksnesī nodevība ir parasta parādība.

—   Viņam ir miesassardze, — Villiss drūmi sacīja.

—   Slepkavas! Droši vien kādreiz paši uzbruks viņam. — Šķita, ka ģenerāli vairāk uztrauc tās briesmas, kas draud Gordonam, nekā tās, ar ko Gordons draudēja viņam. Viņš atvairīja šo domu. — Nu lai, — viņš īgni noteica,

—   iesim, kafija būs gatava, — apgriezās un iegāja mājā.

Villiss sekoja ģenerālim, bet pārējie palika, lūkodamies paka) tālumā nozūdošajai mašīnai, un viņus no jauna pārņēma smaga vientulības sajūta, it kā ar Gordona un viņa parupjo vīru ierašanos šeit uz mirkli būtu ielauzusies īsta dzīve, kas nozuda līdz ar mašīnas trokšņaino aizbraukšanu.

5.nodaļa

Talibs, galvenais no Džammaras šeihiem, solījās nokaut vai pusi sava nožēlojamā ganāmpulka. Gordons iesaucās: — Dieva dēļ, nē! — tieši tā, kā Talibs bija paredzējis. Taču viņa vārdi skanēja iespaidīgi, un, kaut arī tā bija tikai tukša dižošanās, Gordonam tā patika labāk nekā pārējo pierobežas rajonu vadoņu sīkumainība.

Talibs nekad nespētu būt sīkumains, jo viņš pārāk stipri mīlēja drosmi un nežēlīgumu cilvēku raksturā. Šis nežēlīgums bija arī viņa eksistences pamats, jo viņš bija pēdējais no senajiem sirotājiem, kas pārtika no uzbrukumiem un kariem ar saviem kaimiņiem. Viņš atņēma tiem ganāmpulkus, ieročus, kamieļus, traukus. Dažreiz arī sievietes.

Tagad, kad viņa kaimiņi bija nabadzīgi, arī Talibs bija nabadzīgs, un nabadzība darīja viņu drūmu un niknu, noveda viņu līdz nodevībai un galu galā līdz nelietībai — viņš ņēma zeltu no bahraziešiern un angļu naftas sabiedrības un par to darīja visu, ko viņam lika, lai apspiestu nepakļāvīgos pierobežas apgabalu šeihus. Tā viņš bija kļuvis par algotu uzbrucēju un bija bīstams visiem cilvēkiem tuksnesī, atskaitot Hamidu, pret kuru viņam vēl bija saglabājušās kaut kādas jūtas — vai nu mīlestība, vai naids.

Kaut arī viņš bija kļuvis nodevējs, Gordonam patika šis vecais karavīrs, tāpēc ka tas tik izmisīgi turējās pie savas lepnās klaiņotāja brīvības. Turklāt viņa nodevība bija zi

nātns izaicinājums, un Gordons to juta, tiklīdz iegāja noskrandušajā teltī, kur sēdēja Talibs ar saviem biedriem, un vecais vīrs palūkojās viņā ar skatienu, kas liecināja, ka tas atceras un pārdomā viņu pēdējo tikšanos pirms dažiem gadiem.

Toreiz Gordons bija britu armijas virsnieks, un, kad Irākā notika sacelšanās Rašida Ali vadībā, viņš steidzās uzpirkt Talibu, lai tas nenostātos Irakas nemiernieku pusē pret Bahrazu un angļiem, jo angļiem tolaik nepavisam neveicās karā. Talibs bez kādas šaubīšanās paņēma naudu, sacīdams: — Nav ko uztraukties. Man patīk angļi.

Viņam palika angļi, ja tic maksāja naudu, lai viņš nesaceltos pret Bahrazu, un sacelšanās diena taču bija tuvu. Nu šī diena pienākusi, un Gordons, kas reiz maksāja viņam, lai atturētu no sacelšanās, tagad ieradies, lai pārliecinātu viņu piedalīties tajā. Talibam patika šī likteņa ironija, un pēc trūcīga cienasta, kas sastāvēja no sīkstas jēra gaļas, rīsiem un saujiņas cietu dateļu, kuras bija nozagtas kādā Riverrainas ciematā, viņš ceremoniāli apsveica Gordonu, vēlreiz apskaudams šo zilacaino arābu.

—   Un dievs lai svētī Hamidu, kas tevi sūta, — viņš piebilda. — Tomēr es ceru, ka viņš nav sūtījis tevi šeit ar pamācībām.

—  Vai tas ir kas ļauns? — Gordons jautāja. — Ja runa ir par sacelšanos?

Talibs nicīgi novilka: — Eh! — un sāka žēloties par savu nabadzību, par bargo ziemu, par to, ka neesot barības viņa nedaudzajiem kamieļiem un kazām. Tad viņš sūdzējās par saviem ļaudīm, kuri vairs negribot dzīvot klejotāju dzīvi, bet katru gadu mēģinot viņu pierunāt, ka jābeidz klaiņot, meklējot ganības saviem nožēlojamiem ganāmpulkiem, un jāsāk apstrādāt zemi. Viņi gribot palikt šeit ziemeļos, sēt un pļaut, nevis klīst no vienas vietas uz otru, kā viņi darījuši gadsimtiem ilgi tālajā, labajā pagātnē.

—   Viņi domā, ka varēs iecelt mani par zemnieku karali! Zemes urķis! — viņš kliedza. — Es! Talibs! Vecs karavīrs, viss vienās rētās no ienaidnieku kinžaliem un lodēml Ak dievs!

Viņš žēlojās arī par to, ka zaudējis savus kaimiņus — Kamras cilti. Kādreiz viņi daudz ieguvuši, uzbrukdami šai ciltij, bet tagad šie ļaudis kļuvuši tik nabagi, ka apmetušies pierobežas apgabalā par zemes racējiem. Viņš piecēlās un staigāja pa telti šurpu turpu, galvu rokās satvēris un pacēlis acis augšup.

—   Dieva lāsts ir pār mums, — daži no vecajiem vīriem dievbijīgi nomurmināja, raudzīdamies Talibā.

—  Tad lūdziet dievu, lai atbrīvo! — Talibs nikni uzkliedza. — Tikai drīzāk! Drīzāk!

Gordons tikpat dziļi kā pats Talibs izjuta viņa bēdas, jo bija redzējis, cik nožēlojamā stāvoklī atradās Džammaras ciltis, un saprata, ka nākošgad viņi vairs neies projām no šī ziemeļu nostūra neatkarīgi no tā, kā risināsies sacelšanās. Tie bija skrandaini, izsalkuši ļaudis — sievietes, kas atgādināja čigānietes, bērni kā īsti mežonēni ar bada uzpūstiem vēderiem. Un, klausoties Taliba žēlabās, Gordonatn likās, ka viņu acu priekšā valdonīgajam Gecam līdzigs viduslaiku dižciltīgais pārvērties par vecu, nožēlojamu ubagu, kas, bezspēcīgās dusmās drebēdams, lamā savus cilts brāļus, savus kaimiņus, angļus, Hamidu un visus pārējos, tikai ne dievu.

Tas nevarēja būt Talibs.

—   Tas ir Talibs! — iesaucās vecais karotājs, it kā uztverdams Gordona domu pavedienu. — Tomēr Talibs vēl arvien ir kareivis. Arābi, tie ir izmainījušies. Kur ir manas cilts ļaudis? Kur? Kļuvuši par ubagiem vai ceļa strādniekiem. Kur mūsu ganāmpulki, mūsu kamieļi? Apēsti, un divdesmit kamieļi tagad ir visa mana bagātība. Divdesmit!

Viņš vēl ilgi klaigāja par saviem zaudējumiem, nabadzību, naidu.

Pēkšņi viņš it kā neprāta lēkmē pietrūkās kājās, piegāja pie telts izejas un kratīja dūres pret savas nometnes ļaudīm.

—   Zemnieki! — viņš kliedza.

Gordons vairs ilgāk negribēja klausīties, kaut arī tāda žēlošanās tuksnesī bija tik parasta, ka tā viņu vairs nesarūgtināja. Tomēr bija sāpīgi dzirdēt to no Taliba, jo Gordons bija cerējis, ka vismaz te būs saglabājusies cieņa un tuksneša dēla dižciltīgums par spīti Babrazas pagrimumam. Taču tas viss bija zudis un Talibs lūdzās līdzcietības, bet Gordons to nespēja pieļaut.

—   Vai tas ir viss, ko tu vari, Talib? Tikai vaimanāt? — viņš teica.

—  Vaimanāt? Tu redzēsi, kā vecais virs vēl kausies, kad pienāks laiks.

—   Tas laiks jau ir pienācis, — Gordons drosmīgi atcirta. — Sacelšanās sākusies. Nav vairs ko vaimanāt. Vajag rīkoties . . .

—   Rīkoties? — kā atbalss atkārtoja vecais karotājs.

—   Kā? Kur? Ar divdesmit kamieļiem, simt kārtīgiem vīriem un četrdesmit šautenēm? Un kur ir ienaidnieks? Tu gribi, lai es uzbrūku bahraziešiem, bet kur tie ir? Izkaisīti pie debesīm lidmašīnās. Kāpēc viņiem tur uzbrukt? Kāds no tā labums? Tikai nogalinati mūsējie un ieguvums — kareivju skrandas!

—   Vai tikai tādēļ tu cīnies? — Gordons jautāja. — Ieguvums! Kas to saka? Laupītājs? Vai Talibs karotājs un visa bahraziskā noliedzējs? Ieguvums! Uzbrukumi! Fū!

—   Kas arābam dzīvē vajadzīgs, ja ne uzbrukumi? Lai iegūtu iztiku un nogalinātu savus ienaidniekus.

—   Mūsu ienaidnieks ir Bahraza.

—   Kas man daļas gar Bahrazu! — iesaucās vecais vīrs. — Ko Džammaras ļaudīm dos cīņa pret Bahrazu?

—   Brīvību.

—   Kam mums tagad brīvība? — Talibs saniknots kliedza. — Arābi izmirst. Tas kungs ņem mūs pie sevis, mērdē mūs badā.

—   Talibs ir muļķis, — Gordons rupji pārtrauca viņu.

—  Hamids jau pavisam tuvu.

—   Es zinu, kur ir Ilamids. Viņš visu laiku sūta cilvēkus, lai mani pārliecinātu. Pārliecinātājus! Naudu viņš man nekad nav sūtījis. Tagad viņš atsūtījis tevi. Kas viņam šoreiz vajadzīgs?

Gordons saprata, ka sarunu iesācis neveiksmīgi, taču sarunas ar Talibu nekad sākumā neveicās, tāpēc tagad nebija nozīmes lietot pret viņu viltību vai diplomātiju. Labāk apvainot viņu nekā lūgt. Tāpēc, paskaidrodams Talibam, ka nepieciešama viņa palīdzība, lai uzbruktu bahraziešu aerodromam tuksnesī, Gordons atgādināja, cik apkaunojoši Talibs kādreiz rīkojies, pārdodams Bahrazai savus pakalpojumus, un aizrādīja, ka tagad viņam izdevība izpirkt savu vainu.

—   Maksā man, — Talibs viņu pārtrauca, — un es iešu tev līdzi un ar saviem vīriem ieņemšu aerodromu. Bez Hamida. Tikai samaksā man iepriekš.

—   Vai tu domā, ka man sirds vietā krūtīs naudas maks tāpat kā tev? Kā es varu tev samaksāt? — Gordons sacīja, ar savu kalsno roku urbdams gaisā. — Kur es ņemšu naudu?

—   Dod man divi tūkstoši bahraziešu mārciņu, divus tūkstošus zeltā, un es to izdarīšu. Un tas ir pavisam lēti, Gordon.

Gordons pamanīja niknu smīnu zem Taliba retās, melnās bārdas un saprata viņa prasības velnišķīgo domu: divi tūkstoši mārciņu taču bija atlīdzība par Gordona sagūstīšanu. Gordons nospļāvās un aptaustīja savu vērtīgo kaklu.

—  Ja Talibs zina, kā izdabūt no inanis naudu — godīgā vai negodīgā ceļā, — Gordons tikko manāmi pasmīnēja, — tad lai viņš to ņem ar dieva svētību.

Talibs smējās pilnā kaklā un labprāt būtu turpinājis bīstamo joku, bet viņu pārtrauca kads no vīriem, jaunāks un viltīgāks, melnīgsnējs, rupjš un zobgalīgs puisis greznā zīda apģērbā, ar amuletiem kaklā un pulksteni uz rokas.

—   Es atceros kadu bagātu Gordonu, — viņš sacīja ciniski sapņainā balsī. — Kas noticis ar šo otru Gordonu? Ar mazo cilvēku uniformā — ar kapteini, majoru, bimbaši Gordonu? Kur palikusi viņa formas cepure un ādas zābaki? Kāpēc viņš tos apmainījis pret arābu apģērbu ar plato jostu, kinžalu un kamieli?

Gordons gandrīz laipni uzsmaidīja zobgalim, cieši apņēmies, ka viņu neapmulsinās nekādi šī arāba izteicieni, pat slēptais mājiens, ka Gordons tomēr ir un paliek anglis un ka viņam vajadzētu būt naudai. — Va-ul, mūsu neprātīgais dzejniek, mūsu ļaunais dzejniek! — Gordons atbildēja. Ar to pietika. Viņi jau sen sacentās zobgalības. Vauls bija džammarietis, bet kalpoja emīram Hamidam, un llamids bija aizsūtījis viņu atpakaļ uz viņa cilti, lai Va-uls ietekmētu Talibu atbalstīt sacelšanos. Va-ula asa mēle nesaudzēja ne idejas, ne ļaudis. Viņš gāja viens savu bīstamo ceļu, necienīdams neko un nevienu, varbūt vienīgi Hamidu. Pat viņa vārds neiedvesa cieņu, jo labais džammariešu vārds Va-uls sīriešu valodā nozīmēja trakuli, un šī vārdu spēle bija devusi viņam pelnīto tuksneša neprātīgā dzejnieka reputāciju.

—   Vai tev nemaz nav angļu naudas? — Talibs piedevām vēl pajautāja.

—   Es taču tev teicu, ka man pat dvēsele nav angļa, kur tad lai man rastos angļu nauda!

—   Tātad tu gribi, lai es riskēju pilnīgi par neko? — Talibs jautāja.

—   Brīvība … — Gordons iesāka no jauna, taču liktenis nebija viņam labvēlīgs, jo tieši virs viņiem parādījās lidmašīna, lidodama zemu un ar nomācoši skaļu un griezīgu troksni. Telts drebēja, un divi jauni kamieļi, kas sapīti stāvēja netālu no tās, pinekļu ķēdēm žvadzot, klupdami un brēkdami aizdrāzās cauri apmetnei.

—   Ne tikai kamieļi izbijās, — Gordons ciniski pačukstēja Va-ulam, kopā ar to skrienot ārā.

Visi bija ārā no telts un lūkojās debesīs ar to nelaimes nojautu, kāda parasti piemīt slimniekiem. Gordons baidījās par Smitu un bruņu mašīnu, jo tā atradās nepilnas jūdzes attālumā un bahraziešu lidmašīna jau griezās atpakaļ. Viņš vēroja lidmašīnas gaitu un vairāk nekā jebkad priecājās par Smita kārtīgumu un tēvišķīgo gādību par mašīnām, nodomādams, ka Smits noteikti būs noslēpis mašīnu drošā vietā un labi nomaskējis.

Lidmašīna dārdēdama atkal brāzās pāri apmetnei, taču drīz uzņēma augstumu un aizlidoja projām. Va-uls ļauni piezīmēja:

—   Tā nāk un iet kā ārprātīgā smiekli. Iesim projām, Talib, ka negadāmies ceļa tās bīstamajiem jokiem. Mēs esam pārāk tuvu netīrajai rīklei, no kuras tā nāk.

Viņi patiešām bija pārāk tuvu aerodromam — tikai divdesmit judžu attālumā, bet ļoti izdevīgā vietā — ar ziemā zaļojošu zāli. Taču brīdinājums paliek brīdinājums, un Talibs jau bija pavēlējis ļaudīm sagatavoties, lai nakti varētu doties projām. Tad, uz brīdi pārtraucis savu dusmu izvirdumu pret debesīm (gan pret debesīm, gan pret to briesmīgo ieroci, kas no turienes draudēja viņam), viņš sacīja Gordonam:

—   Re, pret ko jācīnās! — viņš paslēja uz augšu savu melno zodu un sakoda zaļganīgos veča zobus. — Divi tūkstoši mārciņu, Gord-i-on, un es to izdarīšu viens pats, izpriecas dēļ. Neuzticies man pārāk, mans draugs. Man vajadzīga nauda. Bet tevi es mīlu kā brāli, tāpēc paliec sveiks, paliec sveiks, paliec sveiks! Dieva vārdā, paliec sveiks!

Vajadzēja izvēlēties vienu no diviem ļaunumiem — Talibu vai bahraziešu lidmašīnas, un, nospriedis, ka Talibs mazāk bīstams, Gordons gulēja zem nojumes, ko Smits bija asprātīgi ierīkojis, un gaidīja nakti, kad varēs braukt tālāk. Viņš izmisīgi pūlējās iemigt, taču gaiss bija auksts un mitrs, kaut arī kurējās uguns, bez tam Bekrs, Minka un mazais Nuri ska|i dziedāja mīlestības dziesmas un kamieļu dzinēju dziesmas. Mazais Nuri zinaja tik daudz divrindu par kamieli, ka Gordons neviļus sāka kļausities un īpaši ieveroja vienu dziesmu, ko Nuri dziedāja stiepti un mazliet caur degunu. Tā stāstīja par sarunu starp karali un dižcil* tīgu-dzīvnieku ar šķeltu lūpu. Karalis jautā, vai tas vēlētos mainīties ar viņu vietām un tapt par karali, un kamielis atbild: «Nē. Jo es varu būt kamielis bez karaļa, bet neviens cilvēks nevar but karalis (tuksneša karalis) bez kamieļa.» Burtiski šis teikums skanēja ta: «Jo es varu panest karali, bet karalis nevar panest mani!» Tā kā dziesma bija sacerēta par godu kamielim, tad ar šiem vārdiem tā arī beidzās, bet Gordons pacēla galvu un pievienoja savu nobeiguma variantu: — Tad karalis nokāva kamieli un apēda, un, pliķēdams savu pilno vēderu, sacīja kamielim: «Tagad es nesu tevi, bet pamēģini tu panest mani!»

Mazais Nuri, kamieļu draugs, sita plaukstas un smējās tik jautri, ka Gordons vēlējās, kaut Ali butu šeit un papriecātos līdz ar viņu, nevis Smits, kurš joku gan saprata, tomēr tikai pavīpsnāja. Gordons jau dzīrās pažēloties par to, kad pēkšņi ierādās Va-uls, Džammaras dzejnieks, un apsēdās zem nojumes pie kokogļu ugunskura. Viņš ar dzēlīgu izsmieklu pastāstīja Gordonam, ka dzirdējis par vēl vienu angli, kurš tuksnesī meklējot Džammaru, acīm redzot, lai nokļutu pie Taliba un ar naudu vai draudiem piedabūtu to uz kādu intrigu vai sacelšanos. Viņam līdzi esot kāds bahraziešu ierēdnis.

—   Kur viņi pašlaik ir? — Gordons jautāja. — Vai viņi var nokļūt pie Taliba?

Va-uls zīmīgi nokremšļojās:

—   Kāpēc viņiem jānokļūst?

Taču Gordons lika viņam pievilties.

—   Man vienalga, ko jūs darāt ar bahrazieti, bet angli neaiztieciet. Ja sastapsiet viņu, aizvediet uz kādu naftas vada iecirkni vai nododiet bahraziešu sargpostenim kaut kur uz robežas. Tikai nenogaliniet viņu.

—   Kāpēc ne? — iejaucās Bekrs, kuru jau urdīja nepacietība.

—          Mēs nekarojam ar angļiem, — atbildēja Gordons,

—   un nevēlamies karot. Angļi gaidīt gaida kādu ieganstu, lai varētu iejaukties tuksneša jautājumos, bet tagad nav īstais laiks dot viņiem šādu ieganstu.

Va-uls iesmējās, taču Gordons nepievērsa uzmanības viņa zobgalībai un izbeidza šo sarunu. Viņš jautāja Vaidam, vai tas nevarētu savervēt starp džammariešiem ļaudis, kas atbalstītu sacelšanos, bez Taliba.

—   Kāpēc ne? — Va-uls sacīja. — Ne jau visi džammarieši domā tikai par katliem un kastroļiem. Vairums no viņiem ir tik izsalkuši un saniknoti, ka ar mieru sekot kuram katram dēkainim.

—  "Pat man? — Gordons pasteidzās, pirms Va-uls paspēja to izteikt.

—   Pat tev, — Va-uls apstiprināja, paraustīdams plecus. — Sagāda tikai viņiem ieročus un pārtiku. Viņi sekos tev.

Gordons visai nopietni pieķērās šai idejai un solījās dažu dienu laikā ierīkot nometni Džammaras vadi. Tur viņš izdalīšot ieročus visiem, kas būtu ar mieru palīdzēt viņam cīņā pret aerodromu.

—   Žēl, ka tev nav zelta, — Va-uls nosūrstījās šķiroties.

Viņš aizgāja, dungodams paša saceretu dziesmiņu,

kurā bija sacīts, ka angļi, sūdzēdamies par naudas trūkumu, pastāvīgi lējuši asaras. Tagad viņi savās bēdās apūdeņojot tuksnesi.

Pec Va-ula izsmiekla Gordons vairs nespēja iemigt, bet tupēja pie uguns kā liela, nekustīga varde ar pulsējošu pakakli. Beidzot viņš atbrīvojās no šī dzīvnieciskā sastinguma, paliekdamies uz priekšu un paceldams no zemes nodzeltējušu grāmatiņu — Septiņi gudrības pīlāri. Tā piedereja Smitam, un, kaut gan viņi tik ilgu laiku bija pavadījuši kopā tuksnesī, Gordons bija pārsteigts, pamanīdams šo grāmatu uz plauktiņa virs bruņu mašinas vadītāja sēdekļa. Šķirstīdams to šaudīgajā uguns gaismā, viņš redzēja, ka gandrīz katrā lappusē bija piezīmes un pasvītrotas rindas, un izbrīnījies iesaucās: — Tad re, kā! — Un no jauna sāka šķirstīt grāmatu. Taču pēkšņi viņš aptvēra, ka šīs atzīmes pārāk dziļi atklāj Sinita iekšējos, intīmos pārdzīvojumus, un iesmiedamies aizvēra grāmatu.

—   Tad 1as jūs atveda uz tuksnesi, Smitiņ! — viņš sacīja, nomezdams grāmatiņu pie Smita garajām, nosalušajām kājām.

Smits nosarka.

—   Par ko jūs runājat?

—   Ko jums nozīmē Lorenss? — viņš dzēlīgi jautāja. Tad, zinādams, ka uz šādu jautājumu Smitam bus pārāk viegli atbildēt, piebilda: — Ko jūs atrodat šajā grāmatā?

Smits paraustīja plecus.

—  Tā ir interesanta. — Viņš sastomījās un vairāk nekā neteica, tikai vēlreiz paraustīja plecus.

—          Jā. Un tālāk? — Gordons berzēja sastingušās rokas.

—   Vai tiešām vērts nēsāt to visur līdzi? Vai esat atradis tajā kaut ko nozīmīgu, kaut ko vairāk par personiskām izjutām un fantastisku godkāri?

—   Vai jums tā nepatīk?

Gordons, lupu uzmetis, ērcīgi sacīja:

—   Es to vienreiz izlasīju, un man pietika.

Smits pūlējās izprast šī apgalvojuma jēgu.

—  1nan likās, jums vajadzētu jūsmot par šo grāmatu, — viņš beidzot sacīja. — Tajā ir tik daudz tādu ideju, par kurām jūs vienmēr runājat.

Gordons nicīgi saviebās.

—  Tajā nav nekādu ideju. Labākā gadījumā tas ir intelektuāls dēku stāsts, nekas vairak.

—  Manuprāt, — Smits noteikti apgalvoja, — tā ir vislabākā grāmata, ko jebkad esmu lasījis.

Gordons gandrīz pajautāja: «Kādas grāmatas jūs vēl esat lasījis?» — taču negribēja apvainot Smitu, ne arī pats lielīties, tāpēc izvēlējās citu pieeju.

—   Kas jums patīk — grāmata vai pats Lorenss?

Smits arī to nespēja uzreiz pateikt.

—   Lorenss pats, — viņš beidzot atbildēja.

—   Viņu jūs šai grāmatā neatradīsiet, — Gordons sacīja. — Ja gribat īsti iepazīt Lorensu, jums jāmeklē viņš citur — viņa darbība. Vai vēl labāk — lasiet viņa vēstules. Tikai vēstulēs viņš atklājas tāds, kāds patiesībā ir, atklājas viņa būtība visā sava daudzveidībā, pret katru cilvēku no citas puses. Tur ir viss — pretrunīgums, apjukums, pašmocība, godkāre, viltus, patiesīgums. Viņš bija nožēlojams cilvēks — pats sev likās šarlatāns un kaislīgi vēlējās, kaut nebūtu tāds, kaislīgi vēlējās ticēt tam pavisam citādajam

priekšstatam, kāds bija citiem par viņu, un šaubījās. Vienmēr šaubījās. — Gordons uzsvēra šo vārdu, un tas izskanēja ar sevišķu rūgtumu. — Vai tādu jūs viņu redzējāt Septiņos pīlāros?

—   Zināmā mērā — jā.

—   Es gan ne. Es redzēju cilvēku, kas slēpjas aiz samocītiem literāriem mēģinājumiem. Vai jūs zināt, ka viņš jau savas darbības sākumā bija nolēmis sarakstīt par to grāmatu, izdomājis pat virsrakstu?

—   Kāda tam nozīme?

—  Vai tad tas nerada šaubas par viņa atklātību, par viņa īsto lomu? 1

—   Ko viņš izdarījis, to izdarījis! — Smits palika pie sava.

—   Bet ko tad viņš ir izdarījis?

—   Viņš vadīja arābu sacelšanos.

—   Nē! Nē! — Gordons kaismi iesaucās. — Viņš redzēja, ka notiek sacelšanās, un pārliecināja angļu ģenerāļus, lai to izmanto. Viņa lielākais nopelns ir tas, ka viņš pierunaja ģenerāļus. Visā pārejā — mēģinājumā idejiski nostaties sacelšanas pusē — viņš bija neveiksminieks.

Viņš nekā neieguva. Un nekā nezaudēja.

Smitam likās, ka būtu nepareizi nosaukt Lorensu par neveiksminieku, un viņš to arī pateica.

Gordons nievīgi saviebas, it kā pūlēdamies pārvarēt neizprotamas sāpes.

—   Man žēl šī cilvēka. Un, tā kā māte mani audzināja saskaņā ar Lorensa estētiskajām idejām un par godu viņam pat sauca mani par Nedu, kaut gan -man vārdā Edvīns, tad līdz ar viņu es it kā nožēloju arī pats sevi. Ne- ( laimīgs cilvēks! — viņš nepatikā nodrebinājās. — Kāpēc

tad jūs galu galā lasījat viņu? — viņš beidzot jautāja Smitam.

—   Es nezinu. — Smits mēģināja ciešāk ietīties savā apmetnī, lādēja lietu un lika Bekram sabikstīt uguni.

—   Tēvs uzdāvināja man Septiņus pīlārus, kad es vēl biju skolas zēns. Līdz karam es to nemaz netiku lasījis, bet kopš kara sākuma lasu to atkal un atkal.

—   Kas ir jūsu tēvs?

Ne reizi pa šiem kopā pavadītajiem gadiem Gordons nebija uzdevis Smitam tik intīmu jautājumu, baidīdamies, ka nerodas vēlēšanās pec tuvākām attiecībām, kas darītu

viņu it kā atkarīgu no Smita. Tagad, paļaudamies acumirkļa noskaņai, viņš jautaja aizgūtnēm, it ka viņu pēkšņi būtu pārņēmusi neatturama vēlēšanās nojaukt barjeru, kas viņus šķira, un atminēt Smita mīklu. — Ja. Kas ir jūsu tēvs? — viņš atkartoja, domīgi un ar ziņkāri.

Smits jutās glaimots.

—   Būvuzņēmējs, — viņš atbildēja.

—   Hempstedā?

—   Patnijā.

—   A! Patnijā. Bet vai zināt, kas bija mans tēvs? — Gordons jautāja, lai atbildētu ar atklātību pret atklātību.

Smits nekādi nevarēja iedomāties Gordona tēvu (māti gan — klusu, pāragri novītušu sievieti). Taču šis jautājums neviļus izraisīja viņā vēlēšanos iztēloties, kads Gordons bijis bērnībā. Grūti bija iedomāties Gordonu citādu, nekā tas bija pašlaik — straujš un lokans; taču pēc ilgākas piepūles Smita acu priekšā nostājās mazais Gordons:. trausls augums, pārāk liela galva, tomēr zēns nekautrējas no sava neparastā izskata un fizisko spēku trūkuma un neieraujas sevi, bet izturas nicīgi un izaicinoši pret citiem, viņš apveltīts ar tieksmi uz parupjiem jokiem un tik pārdrošs, ka biedri bieži vien apbrīno viņu, taču paši nekad neuzdrīkstas atļauties tādus jokus un pārdrošību. Tie nojauš, ka viņš var būt bīstams. Tomēr arī šai zēna tēlā bija daudz kas no pieaugušā Gordona, un viņa tēvu Smits varēja iedomāties tikai pilnīgi līdzīgu Gordonam, kaut arī zināja, ka tas nav iespējams.

«Vai jūs zināt, kas bija mans tēvs?» Gordons bija vaicājis.

—   Karavīrs. — To Smits zinaja. Gordona tēvs bijis virsnieks. Smits reiz bija dzirdējis kādu vecu majoru izsakāmies par Gordonu, ka tas esot tads pats kā viņa tēvs: pustraka teva pustraks dēls.

—          īstenībā viņš audzēja cūkas, — Gordons asi sacīja.

—   Atstājis dienestu, viņš sāka audzēt cūkas. Taču viņam neveicas, jo viņš apgajās.ar cūkām tā, kā armijā apietas ar kareivjiem. Papliķē ruksim sānus un saka: «Cik apaļš, prieks skatīties. Rīt kausim nost.» Tāpat kā mūsu draugs stīvacis Martins. Piesargieties, Smitiņ, lai nekad militārās personas nekļūst noteicējas par jusu dvēseli. Tas ir beigas visam cerībām. — Gordons jau bija pārāk dziļi atklājis savu rūgtumu, it kā vēlēdamies atbrīvoties no atmiņam.

—   Sakiet paldies savam tēvam, ka viņš jums mācījis cienīt Lorensu, nevis Kičeneru vai fon der Golcu.

Smits steidzās paskaidrot:

—    Patiesībā mans tēvs jūsmoja par kapteini Skotu. Viņš gandrīz katru vakaru lasīja Skota dienasgrāmatu par ceļojumu uz Dienvidpolu. Man šķiet, viņam patika, miegā laižoties, paklaiņot sniegputenī kopā ar kapteini Otsu un nomirt džentlmeņa nāvē. — Smita īsais stāstījums par tēvu bija tik spilgts, ka Gordons vēlējās, kaut nebūtu io pārtraucis, nosaukdams Otsu par muļķi, kurš pelnot vienīgi nožēlu, nevis apbrīnu.

Smits apravās.

—   Jūs tā domājat? Man vienmēr bija žēl Skota, kad es iztēlojos, kā viņš gulēja, gaidīdams nāvi, un pats zi* nāja, ka jāmirst.

—    O, pie velna arī Skotu! Viņš bija gudrs cilvēks, bet sprieda kā kareivis. Nāvi yiņš uzskatīja par sava pēdējā pienākuma izpildīšanu. Vienīgi doktoram Vilsonam pietika jēgas saprast, ka nomirstot viņi cieš īstu, pamatīgu sakāvi. Es bieži domāju, vai tikai Vilsons galu galā nebeidza dzīvi pašnāvībā, lai nebūtu jācieš šī sakāve nāvē. Viņiem visiem taču bija indes ampulas. Droši vien Vilsons, zaudējis visas cerības, pēdēja mirklī izdzēra savējo.

—   Ja viņš jau bija tikpat kā miris, — Smits flegmatiski jautāja, — kāpēc tad viņam vajadzēja pedejā mirkli noindēties?

—    Lai piekrāptu likteni, kas tik muļķīgi rīkojās ar viņu! — Gordons domīgi vērās tumstošajās vakara debesīs. — Vilsonam bija prāts, un prāts nekad nemirst padevīgi, Smit. Miesa bija pievīlusi viņu tieši taja mirklī, kad sasniegts mērķis, bet prāts palicis modrs un zobojās par neveiksmi, ko cietusi miesa. Zobojās par to, ka viņš padarījis savu dzīvi atkarīgu no fiziskas izturības un tas viņu pazudinājis. Pašam sevi iznīcināt varbūt bija vienīgais ceļš, kā atgūt garīgo pašcieņu.

Taču Smits sprieda citādi par dzīvi un nāvi.

—   Vai jūs būtu izdarījis pašnāvību? — viņš jautāja.

—   Aiz izmisuma? — Gordons it kā izbaudīja savu jautājumu.

—   Jā. Ja pēkšņi izrādītos, ka viss, ko esat darījis, bijis veltīgi.

—   Dievs to zina! — Gordonu uz mirkli pārņēma

šausmas, iedomājoties, kāds spīdzināšanas ierocis Smilam rokās, ja tikai viņš prastu to izlietot. Viņš atvairīja šīs šausmas ar aplinku atbildi. — Es nekad nebūtu nonācis tik !<|ūmīgā stāvoklī. Viņi izšķieda savus spēkus, pūlēdamies sasniegt polu. Tāda fiziska izturība prasa, lai cilvēks pilnīgi pakļautos savam ķermenim. Bet, ja kalpo prātam, tad nicina miesu un izšķērdīgi tērē fizisko spēku — nevis kā savas miesas vergs, bet kungs. — Viņš brītiņu padomāja, tad piebilda: — Tur slēpjas mūsu spēks, Smitiņ. Mēs šeit ciešam par ideju, par brīvu gribu.

—   Par Taliba katliem un kastroļiem, — Smits dzēlīgi piemetināja.

Gordons iebelza sev pa krūtīm aiz sajūsmas par šādu pretsparu no Smila puses. Tad viņš piecēlās un sāka lēkāt, lai iesildītu drēgnumā sastingušās kājas. Taču drīz vien viņš zaudēja šo labo noskaņojumu, redzot tālumā ar nastām apkrauto kamieļu karavānu — tur Taliba ļaudis no Džammaras devās meklēt citas, drošākās ganības.

—          Jā, jums taisnība, Smitiņ! — Gordons bēdīgi sacīja.

—   Tas ir šīs vārgās, izsalkušās sacelšanās lāsts — mēs varam darboties vienīgi tad, ja vietējie mūs atbalsta. Re, tur viņi aiziet no mums. — Viņš dunkāja savu sīko augumu, gribēdams sasildīties. — Mums nav visai lielu cerību ieņemt aerodromu bez Taliba palīdzības.

—Diezin kas tas ir, kas tuksnesī meklē Talibu? — Smits jautāja. — Varbūt ģenerālis?

—   Nē, nē! Ģenerālis spēlē augstāku spēli. Tur rīkojas kāds cits kukuļotājs, un dievs lai mums palīdz, Smitiņ, ja viņš nokļūs pie Taliba ar pieklājīgu piedāvājumu. Man gandrīz gribas pašam notvert šo intrigantu, taču es zinu, ka Va-uls to izdarīs labāk. Bet mums jadodas tālāk uz Kamru un jāsatiek nabaga Juniss Ibrahims. Redzēsim, vai šis nožēlojamais Posta valdnieks, šis zemiskākais un visvairāk iebaidītais no visiem pierobežas rajonu šeihiem izradis vēl lielāku nepatiku cīnīties neka cēlais Talibs. Es par to šaubos.

Tomēr Gordons no pirmā acu uzmetiena saprata, ka nabaga Juniss no Kamras necīnīsies pret Bahrazu un nekādā gadījumā nepalīdzēs ieņemt aerodromu. Tas vēl nebija tieši pateikts, taču par to liecināja viss kopš tā

mirkļa, kad viņi nonāca sarkanajā ielejā starp Kamras kalniem.

—   Man nepatīk tas viss, — Gordons sacīja Smitam, un šķita, ka viņš, līdzīgi tramīgam dzīvniekam, osta gaisu, jauzdams tuvumā kaut ko bīstamu.

Ikkatrs sīkums, itin viss, ko Gordona nepacietīgais skatiens uztvēra un nodeva instinkta rosīgajā laboratorijā — kādas vietas, cilvēka, lauka izskats, tūkstošiem acumirklīgu iespaidu rādīja viņam, ka pienācis gals Kamras cilts klejotāju dzīvei.

—    Piecpadsmit vai divdesmit gadus projām no tuksneša — un šie ļaudis jau kļuvuši par zemniekiem, — viņš ar rūgtumu sacīja Smitam, kad viņi brauca cauri panīkušiem laukiem, sīkiem zemes ielāpiņiem, kas atradās uz stāvām terasēm un kur zeme bija sausa pat vislabākajās nogāzēs. Tas bija aizkustinošs mēģinājums padarīt auglīgus šos skaistos, bet kailos kalnus, izmisīgai pūles iekopt laukus, kur panākumi bija atkarīgi no ūdens, ko ziemā uzkrāja kalnu nogāzēs un glabāja vasarai pazemē klinšu alās vai dziļās akās. Izpumpēts ārā, ūdens sīkām urdziņām aiztecēja pāri saulē sakaitētajam smilšakmenim, un, nonācis uz izkaltušās augsnes, iemirdzējās kā nospodrināts varš, uz mirkli apstādamies, pirms iesūcās zemē.

—   Ierīkojuši sev cietumu, — Gordons sacīja, raudzīdamies uz augstajām nogāzēm, kas ieslēdza lielāko Kamras ieleju. — Ja nebūtu šo kalnu, kas šķir ieleju no Bahrazas fermām, viņi tagad jau būtu īsti zemnieki. Paldies dievam, ka te ir šāda barjera.

Noslēpuši bruņu mašīnu, Gordons ar Smitu gāja pa taciņu kalnā. Zemnieki, redzēdami, ka viņiem mugurā tuk- <

sneša iemītnieku apģērbs, nevis bahraziešu uniformas, no visām pusēm steidzās šurp. .

—   Viņiem šeit patīk labāk nekā tuksnesī, — sacīja Smits. — Droši vien te viņi ir paēduši cauru gadu, bet par pusi no Hamida ļaudīm to nevar teikt.

—   Paēduši! — Gordona balsī izskanēja viss viņa nicinājums pret šo nemirstīgo filozofiju.

Nabaga Juniss — tagad zemnieks, zemes īpašnieks — sagaidīja viņus, stāvēdams pie sašķobījušās māla kleķa mājas, ko bija uzcēlis kādā nogāzē. Pēc izskata, izturēšanās un dzīves veida viņš Gordona acīs bija īsts lendlords, kam mājās strādā noskranduši, parupji kalpi un laukus

kopj algoti zemnieki. Ieleja tagad piederēja viņam saskaņā ar feodālajām īpašumtiesībām, un zemnieki to apstrādāja galvenokārt viņa labā, paši sev iegūdami maz.

—   Assalamu alaikum! [1] — juniss sacīja strupi un īgni.

Tas tika sacīts vienīgi pieklājības pēc, un Gordons jutās aizskarts. Juniss bija resns, |oti maza auguma. Viņa apģērbs nebija ne tāds kā tuksneša iedzīvotājiem, ne arī tāds kā zemniekiem, bet abu sajaukums un it kā norādīja, ka arī viņš pats par sevi nav skaidrībā. Netīrie svārki, ko Juniss valkaja virs krekla, dažās Arābijas daļās bija parasts apģērba gabals ciematos dzīvojošo cilšu vadoņiem, bet apvainojums lepna klejotāja augumam. Arī viņa seja bija zaudējusi klejotājam raksturīgos, it ka dzelzī kaltos, drūmas kvēles pilnos vaibstus. Ta bija pārāk pilnīga, ar apaļiem vaigiem, bāla, uzblīdusi, tīri noskūta. Un, ja tur bija kāda īgnuma vai rupju ēna, tad tā liecināja nevis par trūkumu, badu un dzīves skarbumu, bet vienīgi par to, ka pati dzīve šeit cietusi neveiksmi.

—    Es nāku no Hamida, — Gordons īsi pateica.

Juniss nokrakšķināja savus resnos pirkstus — pēc reliģijas priekšrakstiem tas nozīmēja locītavu tīrīšanu, taču tagad noradīja uz šķīstīšanos neticīgā klātbūtnē.

—    Esi sveicināts! — Junifcs atkārtoja. Tas bija teikts aiz pieklājības pret Hamida sūtni, taču šajos vārdos izskanēja dusmas: kāpēc tu te nāc? Kapec Hamlets sūta tevi pie manis? Kas tu esi? Un kāpēc tu izturies pret mani tik nekaunīgi, it kā tev bulu kādas tiesības no manis ko prasīt?

Tomēr viņus aizveda uz laukumiņu aiz mājas, kur zeme bija nolīdzināta un iestādītas dažas dārza palmas. Ēnā bija paklāts apdilis tepiķis, kādus parasti redz klejotāju teltīs. Viņus uzaicināja apsēsties pie tepiķa, tad Juniss formāli atvainojas un aizgāja.

—   Velns viņu rāvis! — Gordons iesaucās, nogaidījis pusstundu. — Kāpēc viņš tik ilgi kavējas?

Gordons aizsūtīja kādu no kalpotajiem pasaukt Junisu, jo vēl ilgāk pieklājīgi gaidīt jau saka likties apvainojoši. Tomēr domās viņš apbrīnoja Junisu par šādu rīcību.

Juniss ieradās nesteigdamies piecu vai sešu cilts vecāko pavadībā. Viņu tīšais lepnums kopa ar neglīto apģērbu un neveiklo gaitu Gortlonam likās tik komisks, ka nāca smiekli. Ta bija komēdija — pat tad, kad viņi sasēdās ap tepiķi pēc tuksneša paražas, it kā tverdamies pie pēdējā pavediena, kas viņus saistīja ar dižo pagātni. Sevišķi nožēlojams šķita pats Juniss — sēdus viņš izskatījās vēl vecāks un gurdāks, un visapkārt viņam smiltīs rēgojās mazi dubļu kunkuliši no viņa spļāvieniem, taču viņš nespļāva tā, kā parasti nospļaujas klejotāji, padzēruši stipru kafiju (kas pasniegta pēc klejotāju paražām), bet kaut kā pretīgi un pārāk bieži. Gordonu pārņēma riebums.

Taču Ilamids, dodams Gordonam pēdējos aizrādījumus pirms brauciena, bija ietēicis izturēties līdzjūtīgi pret šo cilvēku. Tuksnesī visi viņu nožēloja un par nabaga Junisu sauca nevis viņa nabadzības deļ, bet tāpēc, ka viņš bija nelaimīgs. «Runā ar viņu vienkārši,» Hamids toreiz sacīja Gordonam. «Juniss ir atsaucīgs cilvēks, diezgan bagāts pēc mūsu ieskatiem, tomēr vēl arvien jūtas piederīgs klejotāju ciltīm. Viņš tevi uzklausīs, ja tu pastāstīsi par musu mērķiem. Viņš gan izliekas, it kā tas viņu neinteresētu, un visus manus sūtņus raida atpakaļ ar apvainojošām atbildēm, tomēr viņš uzklausa. Nelaime tikai tā, ka balirazieši viņu ir pārāk dziļi apkaunojuši un viņš baidās, ka tas neatkārtojas.»

Gordons bija dzirdējis par šo apkaunojumu. Reiz, divdesmitajos gados, Juniss cīnījies pret Bahrazu, smagi sakauts, izpostīts un palicis pilnīgi viens. Tomēr pēc gada vai diviem viņš sacēlies no jauna, un šoreiz bahrazieši viņa apspiešanai izmantojuši Talibu. Ar Bahrazas ieročiem un ļaudīm Talibs atņēmis Kamras ciltij visu līdz pēdējai teltij un pēdējai šautenei. Junisu, galīgi salauztu un izmocītu, sagūstījuši bahraziešu kareivji, izģērbuši kailu, sasējuši ar kamieļu valgu un vadājuši gar sieviešu baru. Pēc tam bahraziešu gudrie vīri («Muļķīgie bahrazieši, kas rīkojās pēc gudro angļu padoma,» kā sacīja Hamids) solīja atlaist viņu brīvībā un atdot atpakaļ šo tuksneša stūrīti, ja viņš apņemtos (zvērētu pie dieva) nekad vairs nesacelties. Laikam gan apkaunojums bija pārāk dziļi skāris viņa dvēseli, vismaz tā likās, jo Juniss bija pilnīgi padevies, nometis ieročus, kļuvis par feodālu zemes īpašnieku un turējās nomaļus no cilšu politikas, no visa, kas attiecās uz ciltīm, arvien vairāk atsvešinādamies no cilšu paražām un dzīves veida un nonakdams arvien lielākā atkarībā no Bahrazas, kas viņu aizsargā pret Talibu, — viņš baidījās lauzt savu solījumu, jo tad bahrazieši no jauna uzkūdītu Talibu pret viņu.

Taču zobens izrādījās abpusēji griezīgs, jo Kamras ļaudis vairāk nekā jebkad agrāk cieta no bahraziešu jūga. Viņi vairs nevarēja meklēt glābiņu tuksnesī, jo viņus saistīja zeme, mājas un žandarmu uzraudzība. Bet Juniss, viņu vadonis, kā par izsmieklu tai pašā laikā bija kļuvis tukls.

Izpildīdams Hamida aizrādījumu, Gordons vienkāršos vārdos pastāstīja Junisam par sacelšanos. Viņš pateica, ka Hamids ar apvienotajām ciltīm drīz padzīšot nolādētos bahraziešus visus kā vienu no tuksneša. Vai Juniss palīdzēšot viņam uzbrukumā pēdējam aerodromam? Vai viņš cīnīšoties kopā ar Hamidu šinī sacelšanās beigu posmā un tā atbrīvošoties pats un atbrīvošot savus ļaudis no trīsdesmit gadus ilgā bahraziešu jūga?

Juniss klusēja un bakstīja zobus, šad tad pasūkdams ar mēli un reizumis uzmezdams skatienu piesarkušajam Gordonam ar tādu izteiksmi, it kā šis cilvēks un šī saruna viņam būtu vienlīdz nepatīkami. Viņa atbilde bija niknuma pilna.

—    Ja tev vajadzīga pārtika, — Juniss sacīja, — mums nekā nav. Ja tu gribi, lai mēs saceļamies un uzbrūkam Bahrazas aerodromam, — mums nav ieroču. Vai mēs atbalstīsim sacelšanos, cīnīsimies kopā ar Hamidu? Hamida vīri nekā nepanāks, tāpat kā agrākajās sacelšanās nekā nav panākuši, jo tos iznīcinās lidmašīnas un bumbas. Vai es sūtīšu pie Hamida aģentu? Nē! — Juniss iekliedzās, it kā viņam būtu kļuvis nelabi aiz bailēm. — Hamids pastāvīgi sūta aģentus pie manis, un viņi te ceļ nemieru. — Viņš cieši palūkojās Gordonā. — Mēs nevaram domāt par sacelšanos, mums apkārt ir pārāk daudz ienaidnieku, — viņš sacīja nosodoši, it kā Gordons būtu visus šos ienaidniekus aizstāvējis. — Un, ja es sacelšos pret Bahrazu, Talibs ar saviem slepkavām uzbruks mums, un kādu brīvību tas dos maniem ļaudīm?

Gordons nicīgi paraustīja plecus, it kā sacīdams, ka nav vērts strīdēties ar necienīgu pretinieku, un steidzās izmantot Junisa bailes.

—   Talibs tev uzbruks tik un tā, vienalga, kā tu rīkosies.

—   Vai tu apgādā Talibu ar ieročiem? — Juniss pēkšņi saausījās.

—    Protams.

i Nabaga Juniss izslējās, un viņa masīvais augums no

drebēja. *

—   Ja tu apgādāsi viņu ar ieročiem, viņš uzbruks mums,

Viņš necīnīsies pret Bahrazu, bet pret mums.

—    Iespējams, — Gordons sacīja nežēlīgi. — Bahraza tevi nespēs aizstāvēt, tā ka tev būs jācieš kā vienā gadījumā, tā otrā. Bet, ja tu zvērēsi, ka palīdzēsi mums, mēs zvērēsinvka palīdzēsim tev.

—   Zvērēt? Zvērēt? — Junisam vārdi noslāpa tuklajā kaklā. — Jus visi mācaties man virsū ar saviem zvērestiem.

Reiz jau es zvērēju pie savas dzīvības, un tagad jūs atkal gribat plosīt manu dvēseli. — Asaras lija viņam no acīm, viņš atvēra un aizvēra muti, pulēdamies vēl kaut ko pateikt, taču vārdi nenāca, tikai izblīdušie vaigi drebēja. Viņš uzlūkoja savus biedrus šeihus un iekliedzās: — Plosīt manu dvēseli!

—   Tava dvēsele pieder Bahrazai, — Gordons pateica bez žēlastības.

—   A-ah! — Juniss nepievērsa uzmanību apvainojumam un atkal kļuva rāms un miegains. Viņa notrulinātā griba nespēja valdīt pār nevarīgo miesu. — Varbūt Hamids uzvarēs, — viņš norūca, — un bahrazieši varbūt bēgs projām no tuksneša. Bet kas paliks? Angļi savās naftas atradnēs!

Ej pie Taliba, ja gribi. Es iešu pie angļiem.

—   Angļi tev nepalīdzēs, — Gordons aizrādīja.

Šoreiz Juniss paraustīja plecus — lik izteiksmīgi, kā tikai arābi māk, un Gordons saprata, ka «angļi» jau bijuši pie Junisa.

—    Kāds tev labums no angļiem? — Gordons steigšus sacīja, mīkstinādams savu uzbrukumu. — Viņi tevi neaizstāvēs ne pret Talibu, ne pret Bahrazu, vari man ticēt.

—   Man nav nekādas daļas ne gar Talibu, ne Bahrazu, ne Hamidu.

—    Bet kāds labums tev no angļiem .. .

Juniss sastapa Gordona skatienu un pēkšņi atģidās, ka Gordons ar miesu un asinīm anglis, nevis arābs. Viņš, acīm redzot, to bija piemirsis, un Gordonam, kas sevi dēvēja par arābu, tas glaimoja. Taču Junisa izturēšanās

dīvaina kārtā izmainījās. Viņš ciešāk paraudzījās Gordonā un Smitā.

—    Vai angļi atbalsta Hamidu.un sacelšanos? — Juniss jautāja.

i— Varbūt.

—    Kāpēc tu kalpo Hamidam? — Juniss izgrūda šo jautājumu tieši un rupji, lūkodamies Gordonā jau bez īgnuma, vienīgi ar ziņkāri.

Taču Gordons saprata, ka nokavējies, ka viņam kāds — vai nu angļi, vai bahrazieši — aizsteidzies priekšā un ar naudu vai draudiem piespiedis Junisu pakļauties. Viņš vairs velti nekavēja laiku, lai strīdētos vai pārliecinātu, bet piecēlās un atbildēja īsi, ar skumju, ciešu apņēmību:

—    Kāda tam nozīme, kāpēc es kalpoju Hamidam? Es kalpoju viņam! Es kalpoju sacelšanās idejai. Viss pārējais ir mazsvarīgs.

Viņš aizgāja no Junisa, taču tūdaļ neaizbrauca no Kamras, lai gan juta, ka pierobežas apgabalā kuru katru mirkli draud nodevība, jo Juniss, tāpat kā Talibs, varēja uzrādīt viņu tuvākajam žandarmērijas postenim. Taču viņam vajadzēja visu pārdomāt, un viņš pavadīja nakti pie kāda zemnieka piebūvē bez jumta, raudzīdamies zvaigznēs, vēlreiz apsvērdams un pārlikdams visu, kamēr apnika, un tad, lai dotu domām citu virzienu, jautāja Smitam:

—    Ko jūs darīsiet, Smitiņ, ja Hamidam tomēr vajadzēs uzbrukt angļu naftas atradnēm?

—   Kāpēc viņam jāuzbrūk tām? — Smits atjautāja.

—   Hamids nav noskaņots pret angļiem. Viņam nav vajadzīgas naftas atradnes. Kāpēc viņam jāuzbrūk tām?

—    Tāpēc, ka apstākļi var prasīt to no viņa. Nerunāsim tagad par to, tas ir pārāk sarežģīti. Jāizvēlas viens no diviem — vai nu aerodroms, vai naftas atradnes! Un, ja Talibs un Juniss nepalīdzēs, — viņš drūmi paskaidroja,

—   iespējams, ka vajadzēs uzbrukt naftas atradnēm.

Smits klusēja.

—   Nu, ko tad jūs darīsiet? — Gordons vaicāja tā, it kā tas būtu visai viltīgs jautājums. — Vai cīnīsieties?

—   Cīnīties pret savējiem? — Smits it kā nespēja īsti aptvert šo vārdu nozīmi.

—   Ja, jā. Vai jus cīnītos — ja būtu nepieciešams?

—   Vai tieši to pašu ģenerālis nejautāja jums?

—   Jautāja, — Gordons sacīja. Smits likās galīgi ap-

jucis, un Gordons sāka viņam dzelt. — Jums 1as būs jāizlemj.

Smits nojauta Gordona noskaņojumu un piesardzīgi ieminejas:

—   Es nedomāju, ka Hamids uzbruks naftas atradnēm. — Viņš bēdīgi pakratīja galvu. — Mums nav jācīnās ar angļiem. Kāpēc mums tas vajadzīgs? Mums nebūs jācīnās.

Taču Gordons neatlaidās.

—    Ko var zināt, — viņš jautri sacīja. — Ko var zināt, kā apstāk|i iegrozās. Var gadīties, ka jārīkojas acumirklī, bez domāšanas.

Smits atkal klusēja.

—    Bez tam, — Gordons turpināja, — cīnoties par kādu ideju, agrāk vai vēlāk rodas nepieciešamība pēc līdzīgiem lēmumiem.

—   Bet ir arī cili apsvērumi, — Smits nedroši aizrādīja.

—   Tā? Kādi apsvērumi, Smit? Vai mēs varam cerēt uz panākumiem, ja (aujam sev ticēt vēl kaut kam citam, nevis vienīgi brīvībai? «Mana dzimtene, vienalga, taisnīga vai netaisnīga» — tas ir kaps puspasaules cerībām uz brīvību. «Mans dievs augstāks par visiem dieviem» — atcerieties, ko darīja nelietīgie krustneši sava vienvicnīga kristīgā dieva vārdā.

—   Atcerieties, ko darīja musulmaņi sava pravieša vārdā, — piebilda Smits.

—   Tas nav nekas, salīdzinot ar mūsu cietsirdību. Itin nekas! Pirms Krusta kariem bija musulmaņu pasaule ar augsti attīstītu kultūru, un ta izturējās iecietīgi pret ebre- < jiem un kristīgajiem. Bet tad nāca pēc svešas zemes alkstošās kristīgo ordas un izlaupīja Jeruzalemi un Antiohiju

ar tādu mežonīgu cietsirdību, kādu musulmaņi pat iedomāties nespēja. Vai jūs esat kristīgais, Smit?

Smits paraustīja plecus.

—    Kas gan cits es varētu būt?

—   Vienalga, kas!

Smits vēroja Gordonu un prātoja, kāpēc viņā uzbango tāda kaisme, dusmas un sāpes sarunā par jautājumiem, kuri šķita tik tālu no visa, kas varētu izraisīt pārdzīvojumu.

—   Augstākie kultūras sasniegumi mums nākuši no arābiem, — Gordons sacīja. — Mēs apkāvām arābus, un par to viņi deva mums visu, ko mēs zinām par klasisko kultūru, visu, kas mums ir filozofijā, zinātnē, dzejā. Vai jus domājat, ka garīgā renesanse sākās ar Rietumu atmodu? Tā nāca no Bizantijas un mauriem. To uzsūca no Spānijas Anžujas un Provansas grāfi, Romas pāvesti, kuri turēja savā izvirtušajā aizbildnībā pasaules saprātu. Un kas no tās ir atlicis līdz mūsu dienām? Kur tā novedusi mūs, iziedama caur Rietumu cilvēku rokām, caur mašīnu dievinātāju rokām? Pasaule ir tik izkurtējusi, ka to vajadzētu sagraut līdz pamatiem, lai mēs varētu sākt no jauna. Sākt no jauna ar īstu cilvēku, ja tāds ir atrodams. Ar to, kas vēl atlicis no viņa cēluma, no viņa poēzijas, no viņa neremdināmajām alkām pēc personiskās brīvības. Ar nesamaitātu cilvēku. Tāpēc arābs — tā jau ir ideja pati par sevi. Un, ja mēs esam šeit, lai cīnītos par šo ideju, vai tad tas nav vienīgais, kas jāpatur prātā, Smit? Vai tad mums jābūt uzticīgiem vēl kaut kam citam?

—   Naftas atradnēm?

—   Bravo! Naftas atradnēm! Vai mēs varam pieļaut tādus blakus apsvērumus, tādas aplamas prasības? Nē! Tādā gadījumā — vai mēs spēsim izturēt, ka mūs apvainos nodevībā?

—   Nodevībā? — Smits atkārtoja. — Kādā nodevībā?

—          Tas mums jājautā sev pašiem! — Gordons sacīja.

—   Vai tā ir nodevība pret mūsu mērķiem, ja sagadās, ka mums ir kopīga dzimtene ar tiem, kam pieder šīs naftas atradnes?

Apmulsis un satraukts Smits piemiegtām acīm raudzījās zvaigznēs un prātoja, kā gan viņš nokļuvis tik bīstamā un sarežģītā stāvoklī. Viņš domās vainoja Gordonu, jo Gordons bija viņu tik talu novedis.

Viņš bija Gordona ietekmē, vienmēr Gordona ietekmē — pat kara laikā un pirms sacelšanās. Kad Smits no Ēģiptes ieradās Arābijā kā transporta daļas priekšnieks un tika piesaistīts britu misijai, kas gādāja par mieru tuksnesī, viņš bija tieši padots Gordonam, kurš toreiz uzturējās Istabalā Antarā, Hamida galvaspilsētā. Pirmajās nedēļās viņš klusībā smejas par Gordonu, par sīko, kaulaino augumu, par pareizo, bagāto angļu valodu, kas kļuva smieklīga, kad Gordons pacēla balsi, jo viņš dažreiz stostījās, izrunādams neparastākus angļu vārdus. Smitu sākumā

neietekmēja Gordona aukstasinība, viņa mežonīgais despotisms, pēkšņās garastāvokļa maiņas, dīvainie klusēšanas brīži, pilnīgs organizētības trūkums viņa rīcībā, piemēram, paņēmiens piepeši pāriet uz citu vietu, kad vien ienāca prātā. — «Braucam!» — un projām bija, bez kadas sagatavošanās, pat nedomājot, ka tada sagatavošanās vajadzīga. «Tūlīt! Tūlīt!» Tāds bija Gordons, jocīgs savā arābu apģērbā.

Taču pamazam, pašam nezinot — kāpēc, Smits sāka just godbijību pret Gordona lielo seju, rāmajām acīm un inteliģento, aso balsi. Tas bija kaut kas vairāk par godbijību, tā bija pakļaušanās Gordona autoritātei un ietekmei, un jau pirms kara beigām Gordons bija panācis, ka Smits taisīja dažādas kombinācijas ar britu armijas smagajām mašīnām un citiem transporta līdzekļiem, nododams dažus no tiem Hamida rīcībā viņu nākotnes nodomu realizēšanai, un Gordons tam pašam nolūkam gādāja papildinājumus no britu artilērijas.

Dažas no Gordona izdarībām pārsteidza Smitu pat tagad, daudzus gadus vēlāk, — nicīga izturēšanās pret armijas vadību, absolūtā pārliecība (tā izpaudās ikvienā viņa vārdā un ikvienā žestā) par visu, ko vien viņš darīja. Gordons bija nozadzis vairakas partijas šauteņu, kas bija paredzētas bahraziešu leģionāriem, kuri tai laikā okupēja Istabalu. Kaujas piederumi, ložmetēji, kastes ar pārtiku — viss, kam vien viņam kā sakaru dienesta virsniekam izdevās tikt klāt, nonāca pie Hamida. Taču viņš nezaga, kā parasti zog kvartirjeri, bet ar atklātu nicināšanu pret visu sarežģīto armijas organizāciju.

Smits bija kļuvis Gordonam par noderīgu partneri šajās zādzībās — ne aiz laba prata, ne ari pret savu gribu, bet tāpēc, ka tā nolēmis Gordons. Tomēr pat tagad viņi tās neuzskatīja par zādzībām. Tie bija veikli darījumi, ko attaisnoja Gordona plašais veriens, viņa nicinošā un neatkarīgā izturēšanās pret tik augstiem varas pārstāvjiem, kuriem Smits pat neiedomātos nepakļausit. Varbūt šajā apstāklī izpaudās atšķirība starp šiem abiem cilvēkiem. Varbūt Smitam šķita gluži dabiski darīt visu, ko Gordons viņam lika, gluži dabiska šķita Gordona izturēšanas pret viņu — gan humora pilna, gan nicīga, gan valdonīga, gan vilinoša. Tagad Gordons jau bija guvis tādu varu pār Smitu, ka viņš vairs nespēja aiziet.

Nespēja aiziet no Gordona. Tas bija viss, ko Smits izdomāja, vērdamies zvaigžņotajās Arabijas debesīs. Viņš pat nezināja — vēlas aiziet vai nevēlas, un, kaut ari Gordons veda viņu pretī jaunam bezdibenim, kura briesmas viņš vēl pilnīgi neaptvēra, Smits nespēja pats meklēt citu izeju. Uzbrukt angļu naftas atradnēm?

—   Ko jūs darīsiet? — viņš izmisis jautāja Gordonam.

Gordons pasmējas.

—   Redzēsim, kad pienāks laiks.

Smits neuzdrošinājās prasīt noteiktāku atbildi, tikai pavaicāja:

—   Vai mēs tagad dosimies atpakaļ pie Hamida?

—    Nē! — Gordons sacīja, it kā pats pēkšņi būtu nācis pie skaidrības. — Man padomā vēl viens mēģinājums. Rīt dosimies pie Asika viņa pierobežas pilsētā.

—   Pie vecā Asika? Ko tad viņš var mums palīdzēt?

—   Asiks ir klejotājs, kas kļuvis par tirgotāju. Viņam vajag būt naudai, un viņam jadod mums kaut cik. Dievs debesīs, kā man tagad vajadzīga nauda!

—   Vai pilsētnieku interesēs cilšu sacelšanās?

—    O, Asiks stāv ar vienu kāju Bahrazā, bet ar otru tuksnesī. Viņā apvienojas klejotāja dedzīgums ar pilsētnieka prātu. Man vajadzīgs mazliet arī prāts, ne tikai nauda. Pietiek tuksneša nabadzības. Rīt dosimies pie viņa.

—   Pie pašas Asika pilsētas atrodas bahraziešu forts. Ka mēs neiekrītam, Gordon. Tas ir pārak bīstami. Ar mašīnu nevar rādīties pilsētas tuvumā.

—    Iztiksim bez mašīnas. Mēs to atstāsim kaut kur un iesim kājām vai kaut kā citādi nokļūsim līdz turienei.

—   Tad es jums neesmu vajadzīgs! — Smits sacīja, it kā pēkšņi nolēmis uz brīdi atbrīvoties.

—    Kāpēc neesat vajadzīgs? Kas jums nāk prātā?

—   Es domāju, varbūt man aiziet un nočiept kādā žan* darmērijas postenī benzīnu.

—   Kas tad šaus, ja jūs nebūsiet?

—   To var Minka.

Šī doma nebija visai pārliecinoša, taču Gordons nepārmeta Smitam un mierīgi sacīja:

—   Jūs man esat vajadzīgs, tāpēc ka es gribu, lai jūs iepazītos ar šo vietu, jo var gadīties, ka mums jābrauc mašīnās pa šejieni. Un jūs esat speciālists, nevis es. Ja mēs tomēr uzbruksim aerodromam no šis puses, varbūt jums ar savu mašīnu vajadzēs paveikt neiespējamo.

—   Tādēļ jau mašīnas ari ir, — Smits sacīja, īgni pie-«

kāpdamies.

—    Lieliski! — Gordons nopriecājās. — Tieši to es no jums gribēju dzirdēt.

Ar to viņu saruna beidzās, abi aizmiga un nogulēja līdz rītam, kad viņus pamodināja Minka un mazais Nuri, trokšņodami aiz sienas. Viņi izgāja ārā un ieraudzīja, ka Minka, kurš bija nočiepis kādā kamriešu būdā četras olas, meta tās gaisā kā žonglieris, bet mazais Nuri lūdzās, lai liekot tās nost, iekams neesot sasitis.

—    Olas! — Gordons iesaucās. — Nudien, es jau biju aizmirsis, ka tādas ir pasaulē!

A^azais Nuri atkal sāka lūgties, lai Minka met mieru, jo gribēja olas izvārīt Gordonam brokastīs.

—    Es tevi lūdzu, — viņš sacīja savam nevaldāmajam biedram.

—    Ar vienu roku, kā faķīrs! — kliedza Minka, uzmezdams visas četras olas gaisa un mēģinādams tās uztvert ar vienu roku, lai pārsteigtu Gordonu, kurš stāvēja būdas durvīs.

Viņš uzķēra pirmās divas, bet trešā nokrita zemē. Ceturtā nopaukšķēja viņam rokās, un dzeltenums, tecēdams caur pirkstiem, rādīja, kas noticis.

To redzēdams, lēnīgais Nuri pēkšņi pārskaitās, acumirklī metās virsu Minkām, dauzīja to ar dūrēm, lamāja par suni un ielas zeņķi, spēra, spļāva un grūstīja, kamēr Smits satvēra viņu savās lielajās rokās un pacēla gaisā.

Gordons noskatījās, sākumā uzjautrināts, pēc tam mākslotā vienaldzībā.

—    Ko lai es ar viņu daru? — jautāja Smits, turēdams mazo Nuri, kurš spārdījās un skrāpēja Smita bruņo roku.

—    Neaizmirsti, ka dievs visu redz! — Gordons mierīgi sacīja mazajam Nuri. — Paliec mierā, zēn! Paliec mierā!

Nuri maigā seja bija pārvērsta, viņš grieza zobus un rūca kā suns, vel arvien sperdams Smitam. Gordons pameta ašu skatienu uz Minku, kurš bija aizgriezies, lai noslaucītu no sejas un rokām smilšu, asiņu un olu maisījumu, un nepievērsa Nuri ne mazākās uzmanības.

—   Ak tā! — Gordons pēkšņi metas pie pārsteigtā

Minkas un sāka to sist. — Dauzīsi vēl olas? Spēlēsies vēl? Atstāsi vēl mani bez brokastīm?

Minka salēcās pie katra sitiena, kas krita uz viņa noliektas galvas, un, sapratis, ka tā ir tikai spēle, sāka kliegt, tēlodams sāpes, un vaimanāja tā, ka pat Smits skatījās izbijies. Mazais Nuri aprima un caur dusmu asarām raudzījās, kas notiek, tad ar strauju rāvienu atbrīvojās no Smita ciešā tvēriena, pieskrēja pie Gordona un ņēmās velēt to ar dūrēm, kamēr Minka nespēja vairs ilgāk noturēties savā traģiskajā lomā un iekaucās pavisam māksloti. Tikai tagad mazais Nuri saprata, ka izjokots. Viņš aprima un paraudzījās sava angļu pavēlnieka bargajās acīs, kurās zibēja smiekli.

—   Nogrieziet viņam roku, Gordon, par to, ka viņš jums sita, — Minka sajūsmā iekliedzās, ķircinādams mazo Nuri.

Apmānītais Nuri nezināja, ko darīt. Viņš no jauna metās virsū Minkām, bet Minka pieķērās Gordonam pie kājām, izlikdamies, ka meklē aizstāvību, un visi trīs, jautri smiedamies, aizkuleņoja pa sarkano smilti, aizmirsdami dusmu uzliesmojumu. Jautrība kļuva jau pārāk vētraina, kad Gordons un Nuri uzsēdās Minkām virsū un sāka triept viņam seju ar olas dzeltenuma, smilšu un siekalu maisījumu, kas dzeldināja tik neciešami, ka Minka sāka vaimanāt pa īstam, taču Gordons un Nuri nelikās ne zinis, kamēr Minka sadusmojās un sāka lamāt abus, izrāvās un galīgi nošļucis aizskrēja uz tuvējo grāvi nomazgāt saskrāpēto un notriepto seju.

—   Mīļais dievs! Gordons nopūtās un apsēdās blakus Smitam, vēl arvien smiedamies un aizelsies. — Tagad es gan esmu izsalcis, bet nekā nav ko ēst.

Viņš palūkojās Smitā un manīja it kā apjukumu viņa sejā. Smitam bija gaužām neizteiksmīgas acis, kas nemaz nepiederējās šim lielajam cilvēkam, un pašlaik Gordons redzēja tajās visu viņa vientulību, dīvainību, pilnīgu šīs pēkšņās aizraušanās neizpratni.

—   Kapec jūs nenācāt pulkā? — viņš nopietni jautāja Smitam, pats vēl starodams no priecīgā satraukuma.

Smits nezināja, ko atbildēt. Viņš apmulsis smaidīja un norādīja uz kādu skatītāju, kurš mierīgi sēdēja starp diviem klinšu bluķiem, neizrādīdams nekādas intereses par notiekošo. Viņam bija zīda apģērbs un divi kinžali pie jostas. Tas bija jauneklis, gandrīz vēl zēns, ar lepnu stāju.

Viņš nicīgi noraudzījās uz Nuri un Minku, ļaudams skatienam slīdēt no viena uz otru. Taču likās, ka viņam svarīgi atstāt labu iespaidu uz Gordonu.

—    Ko viņš grib? — Gordons jautāja.

No grāvja puses atskanēja Minkas balss:

—   Tas ir Fahds, šeiha Junisa dēls, atnāca te kā muļķis jau mazā gaismiņā un teica, ka gribot runāt ar angļu kungu. Es liku viņam gaidīt — lai mācās pieklājību.

Fahds arābam bija visai neparasts vārds, arābu valodā tas nozīmē «meža kaķis». To deva vienīgi tādiem bērniem, kuri piedzima„vārgulīgi un kuriem vajadzēja simbolisku aizgādnību, kas sargātu viņu dzīvību. Attiecībā uz Fahdu šis dīvainais paņēmiens bija iedarbojies, jo zēns bija līdzīgs tuksneša kaķim — «sarkanbrūni svītrots». Minkas vārdus Fahds it kā nemaz neievēroja. Viņš bija gadus trīs vai četrus vecāks un augsta dzimuma. Minku un mazo Nuri, acīm redzot, neuzskatīdams par uzmanības cienīgiem, viņš lūkojās uz Gordonu, vienīgi uz Gordonu.

—    Kas ir, zēn? — Gordons jautāja. — Ko tu vēlies?

—   Esmu atnacis, lai kalpotu jums, — jauneklis godbijīgi sacīja. — Lai kalpotu cilšu sacelšanās idejai.

—   Lai kalpotu man? Kāpēc? — Gordons jautāja, raudzīdamies uz Fahda kinžaliem. — Ko tavs tēvs par to saka?

—   Zvēru pie allaha, tēvs pats mani sūtīja, — Fahds atbildēja. — Jā! Zvēru pie allaha, un lai nāk pār mani viņa svētība.

—   Es tev neticu! — Gordons pateica viņam.

Fahds pietvīka aiz dusmām, tomēr nekā nesacīja.

—   Tavs tēvs to nekad nepieļautu, — Gordons turpināja, kaitinādams zēnu. — Bez tam tu esi par jaunu.

—   Allahs lai jums piedod! — Fahds saniknots iekliedzās un rādīja uz Minku un mazo Nuri. — Bet kā tad viņi . . .

—   Ā! Tie ir pieredzējuši karotāji, — Gordons atbildēja. Viņam nāca smiekli, redzot, cik nicīgi Fahds izturējās pret šiem abiem tuksneša bērniem, ka likās, uzskatīdams tos par kaut ko vēl zemāku nekā kalpotāji. Tad Gordons pieversās Smitam un jautaja angļu valodā: — Vai pieņemsim viņu? Ko jūs par viņu domājat?

—   Viņš liekas īsts mežonis, — atbildēja Smits. Pēc viņa domām, pietika ar diviem nevaldāmiem palaidņiem.

Pieņemt trešo — tas jau būtu par daudz, it īpaši tāpēc, ka tik nepārprotami jūtams viņu savstarpējais naidīgums.

—   Ko sacīs viņa tēvs? — viņš domīgi piebilda.

—    Var but savs labums no tā, ka Junisa dēls ir pie mums. Paskatieties uz viņu! Man ļoti gribētos redzēt, kā Minka un Nuri pieveic viņu cīņā un cik ilgi viņš spēs paturēt savu pārākuma apziņu, kad mēs būsim īstās grūtībās. Es nespēju pretoties kārdinājumam.

—   Vispirms parunājiet ar Junisu! Jums būs nepatikšanas, ja zēns atbēdzis slepus.

—    Varbūt jums taisnība. Jā. — Gordons pagriezās pret jaunekli. — Tu vari nākt pie mums, ja atnesīsi rakstisku atļauju no sava tēva. Rakstisku, saprati?

Tā bija tik dīvaina un neiespējama prasība, ka Fahdam vajadzēja padomāt, ko tas nozīmē.

—    Ja jūs tā vēlaties, es to dabūšu, -rviņš strupi atteica, noskūpstīja Gordona apģērba malu un aizgāja neatskatīdamies.

—    Nudien, viņš to dabūs, — Gordons sacīja.

—    Es šaubos, — Smits sausi iebilda, taču arī pats jau no pirmā acu uzmetiena zināja, ka Fabds ar sirdi un dvēseli vēlas sekot Gordonam. Un Smits atkal nevarēja vien nobrīnīties, kas tas par spēku, kas cilvēkus velk un ar nesaraujamām saitēm saista pie Gordona.

—    Varbūt mēs varam iemācīt šo iedomīgo puišeli nebaidīties no Taliba tā, kā baidās viņa tēvs, — Gordons prātoja. — Ja viņš paliek pie mums, nabaga Junisam būs grūti nostāties pret mums.

—    Vai tāpēc viņš jums vajadzīgs? — jautāja Smits, kuram šī ideja nepatika. — Lai nostādītu grūtā stāvoklī veco vīru?

—    Kas zina? Lai nu kā, bet labums no viņa mums var būt. Mums vajadzīgs transports un pavadonis. Tur viņš noderēs.

Jau pirms pusdienlaika jauneklis atgriezās, vezdams pie rokas tēvu.

—    Pasaki viņam! — viņš pašapzinīgi teica tēvam.

—    Viņš gribot iet tev līdzi, — Juniss žēlojās Gordonam. — Bet es neļauju. Pasaki viņam, ka viņš nevar tev kalpot.

Juniss turējās pie sava lepnā dēla, baidīdamies to zaudēt un reizē arī baidīdamies noraidīt tā vēlēšanos; bija

skaidrs, ka zēns valda pār tēvu, izmantodams to, ka tēvs ar viņu lepojas. Juniss, ne varda neteikdams, lūdzoši skatījās uz Gordonu.

—   Lai zēns kalpo sacelšanās idejai, — Gordons rāmi sacīja. — Tas ir labāk ncka šeit nonīkt, šeih. Lai viņam ir ko lepoties. Lai viņš kalpo Hamidam.

—   Viņš vel jauns, — Juniss bēdājās. — Tikpat kā vienīgais dēls. Visi pārējie nekā nav vērti. Augstais dievs, es nedrīkstu viņu zaudēt, Gordon!

—   Es tomēr iešu!

Fahds pateica to tik izaicinoši un ar tik nelokāmu apņēmību, ka nabaga Juniss pakratīja galvu par zīmi, ka padodas. Viņš raudādams apskāva delu un lūdza Gordonu rūpēties par to.

—   Uzmani, lai viņš ar savu straujo dabu nenonāk nelaimē. Un, lūdzu, atsūti man šad tad kādu ziņu par viņu. Turi viņu stingri grožos. — Juniss vēlreiz apskāva dēlu un noskumis gāja projām, it kā sensenim nenovēlīgais liktenis beidzot butu devis viņam pēdējo triecienu.

Taču Gordons sūtīja Fahdu tēvam pakaļ.

—   Lūdz, lai tēvs tevi svētī! — viņš sacīja Fahdam. Tad viņš vel uzdeva zēnam sadabūt mūļus jājienain uz Asika pilsētu pierobeža un dažas olas brokastīm.

Asika rezidencē (Gordons uzskatīja, ka šeiha Asika biezi apdzīvotajai pilsētai piedien šāds apzīmējums) valdīja rosība, troksnis un ielas bija pilnas ar resniem tirgotājiem. Tieši resniem tirgotājiem Asiks to bija uzcēlis. Tā atradās uz vienīga īstā ceļa, kas pa kalnu pārejām veda no Bahrazas uz tuksnesi, un kā vienīga tirdzniecības pilsēta pierobežā ta par savu dzīvo kustību varēja pateikties tiklab bahraziešiem, kā tuksneša iedzīvotājiem.

Vecais Asiks, tās radītājs un valdnieks, bija džids, patriarhs un dzīvoja baltā mūra mājā pilsētas centrā. Tur viņš sagaidīja Gordonu un apsveica, cenzdamies pārkliegt ielas troksni, un Gordons noskūpstīja viņa spodri balta tērpa malu par zīmi, ka godā viņa vecumu, dievbijību, gudrību un laipno iecietību (ja vien to nepārspēja dusmas) pret visiem cilvēkiem.

—   Tā! Mans tuksneša dēls! — Asiks iekliedzās spalgā balsī, kāda mēdz būt pakurliem. — Tu atgriezies!

—   Kā es varēju nenākt! — sacīja Gordons.

—   Esi sveicināts, esi sveicināts! Cik ilgi tu paliksi pie mums? Lūdzu, paliec ilgi! Pagājušo reizi tu tik ātri aizgāji. Arī draugs tev līdzi! Kas viņš ir? Vai tev labi klājas? Sveicināts, sveicināts, sveicināts! — Vecā vīra baltā, stūrainā bārda trīcēja, acis draiski mirdzēja. — Ak tu manu karotāj! — viņš no jauna apskāva Gordonu.

Bija tik labi starp Asika skaļajiem ļaudīm (tirgotājiem, deliem, brāļiem, brāļudēliem, draugiem, tuviniekiem, garīdzniekiem, nabadzība nokļuvušiem izmirušu cilšu vadoņiem, vergiem), ka Gordons atpūtās no visām rūpēm un pat jokojās ar pārējiem.

—   Augstais dievs! — Gordons sirsnīgi pačukstēja Smitam, dziļi nopūzdamies. — Es esmu mājās!

Būt «mājās» nozīmēja pavadīt vakaru pie vienkārši klāta galda interesantās sarunās.

Asiks piedereja pie sufijiem, sektas, kas devusi islamam augsti izkoptu filozofiju — Muhameda dogmu sintēzi, piemērotu arābu dzīvei un paražām, tuksneša cilšu skarbās dzīves ētisku attaisnojumu. Asiks mēdza ar lepnumu stāstīt, kā lielais sufiju filozofs el Gazali ņēmis mazliet no Platona mācības, mazliet no Būdas mācības, pat no Zaratustras mācības un radījis sufisma doktrīnu par augstāko gudrību. Saskaņā ar šo doktrīnu cilvēkam patiesību dod viņa dvēseles iekšējā apskaidrība. Patiesības būtība — mīlestība uz dievu, ceļš uz to — dvēseles meklēšana.

—   Dzīšanos pec pārejošiem dzīves labumiem — to mēs nīstam, — iesaucās Asiks tirgotājs. — Meklējiet patvērumu pie dieva, ļaudis! Dievs ir mūsu drošais sargs.

—   Tā ir komersanta mācība! — Gordons sacīja un ciniski piezīmēja: cik tas dīvaini, ka tirgotāji vienmēr radot reliģiju, kas sludinot taupību. Rietumos tādi esot puritāņi, presbiteriāņi, kalvinisti, Spinoza. — Augstākā gudrība! Tāda pati dogma kā viss reliģijā. Man ir citādi uzskati — es apgalvoju, ka patiesība, gudrība, savas paša būtības izzināšana rodama vienīgi ar intelekta, prāta palīdzību, pakļaujot vēlēšanos prāta spriedumam, ar saprātīgu, no jebkādas mistikas brīvu rīcību.

—   Tad tu esi ismaelits, — Asiks teica nicīgi. — Dieva griba radīja prātu, vienīgo, kas pasaulē ir pilnīgs. Tā saka īsmaeliti.

—   Tādā gadījumā es atzīstu Ismaela mācību.

—    Bet dievs radīja arī garu, — sacīja Asiks, — un tas nav pilnīgs. Abi cīnās savā starpā — nepilnīgais gars un pilnīgais prāts.

Gordonam nebija sveša šāda pārliecība, taču viņš nožēloja, ka Asiks nekā nebija dzirdējis par Freidu, kurš «atklāja» šo cīņu krietni vēlāk par ismaelītiem, tikai izteica to citādi: instinkts ir mūžīgs, «es» mirstīgs, un dzīve īslaicīga cīņa starp abiem. Vai arī, kā to izskaidro mūsdienu biologi, — dīglis ir nemirstīgs, bet organisms mirstīgs. Gordons to visu uzskatīja par mistiku, pat biologu atzinumu.

—           Bet mani neinteresē šī cīņa, — Gordons sacīja.

—   Vienīgā cīņa, kas mani šeit interesē, ir sacelšanās. Un nekāda cita filozofija un reliģija, ne ticība man nav vajadzīga.

Tikko izskanējis, vārds sacelšanās pēkšņi it kā pārņēma visu telpu. Nabaga klejotāji melnajos apģērbos kļuva par sīriešu revolucionāriem, seidi ar bargajām sejām par reliģijas propagandētājiem un miegainie resnīši par izpostītiem tirgotājiem nabadzībā nonākušā zemē, kur sacelšanās deļ apstājusies visa tirdzniecība. Kāds pat skaļi izteicās pret šo vārdu, protestēdams pret to, ka svešzemnieki nākot šurp mācīt viņiem savu politiku. Varēja nojaust, ka tas neattiecas uz Gordonu, bet uz kādu citu. Visi apklusa, aizdomu pilni un piesardzīgi, un Gordonam tūdaļ kļuva skaidrs, ka līdzās viņam darbojas kāda cita roka. Viņš kļuva vēl uzmanīgāks, taču nekā neteica.

Ari Asiks kļuva piesardzīgs.

—    Ja Ilamids tevi sūtījis runāt par sacelšanos, tad es priecājos, — viņš sacīja un iebakstīja Gordonam krūtīs ar kaulainu pirkstu. — Jūs abi man esat mīļi, un varbūt es jums palīdzēšu …

—   Lai slavēts dievs! — Gordons iesāka.

—   … bet atliksim to uz ritu. Šodien runāsim tikai par dievu un mieru.

Viņi paēda, parunājās un likās gulēt, bet otrā rītā Gordons pamodās ar to pašu kaitinošo nojautu, ka pirms viņa šeit darbojusies cita roka. Kāds bija ieradies šajā pilsētā uz pārrunām ar Asiku un jau sacēlis nopietnu nemieru un domstarpības Asika namā. Un tas nebija anglis, jo angļu paņēmienus vienmēr varēja pazīt. Te darbojās kaut kas tuvāks arāba sirdij, un dīvaini draudīgs likās tas apstāklis, ka šis kaut kas bija pēkšņi darījis tik piesardzīgu Asiku un visus pārējos.

Kopā ar Smitu Gordons gāja pa ielām garām pussagruvušām mūra ēkām, māla kleķa būdām un smailām teltīm. Viņš gribēja redzēt tirgu — pilsētas eksistences pamatu. Tas bija tukšs.

—   Pat smarža pazudusi, — Gordons sacīja, kad viņi apstājās pie ieejas tirgus laukumā. Te kādreiz no klejotājiem tika pirktas aitas, pēc tam tās nokāva un pārdeva bahraziešu tirgoņiem, noplēsdami par katru aitu trīskārtēju maksu — atsevišķi par gaļu, atsevišķi par vilnu un atsevišķi par iekšām un kājām.

Viņi gāja tālāk, ārā pa pilsētas vārtiem, kur sākās smilšakmens plato, un apstajas tur, raudzīdamies tuksnesī. Vienā pusē tālumā slējās Kamras kalni, otrā pusē, dažu simtu jardu atstatumā atradās neliels bahraziešu forts.

—   Te nu ir jūsu forts, — Gordons sacīja Smitam.

—   Jābrīnās, — sacīja Smits, — kāpēc mēs esam. uzcēluši dažus no šiem fortiem gandrīz vai pie pašas pilsētas. Kaut vai tas pats, ko indiešu armija pēc pirmā pasaules kara uzcēla pie Istabalas. Kāds no tiem labums?

Gordons turēja plaukstu virs acīm, lai pasargātos no sārtajiem rīta saules stariem.

—   Ta bija pulkveža Vinslova ideja, viņš ar šiem fortiem gribēja radīt modernu apļveida aizsardzības līniju. Labs pagātnes pazinējs bija šis Vinslovs. Caurcaurēm kulturāls cilvēks. Divdesmitajos gados, ieradies Bahrazā, viņš cerēja uzcelt šadu nelielu fortu pie katras tuksneša pilsētas.

—   Bet kāpēc? — Smits nerimās. — No vienas lidmašīnas taču vairāk labuma nekā no visiem šiem fortiem kopā.

—   Tas tiesa. Bet toreiz vel nedomāja par lidmašīnām. Vinslovs gan paredzeja, kas notiks nākotnē. Viņam bija sava teorija par impērijas varu: «Vispirms vajag vietējos nospiest uz ceļiem,» viņš mēdza sacīt, «un tad lai šie nabagi valda paši, kā nu prot.» Vinslovs apgalvoja, ka impērijas ciešot neveiksmes, ja izšķiežot savus spēkus nenozīmīgā administratīvā darbā. Tas ir iemesls. Tāpēc viņš izveidoja zilbikšaino arābu leģionu.

Fortā atskanēja taures skaņas, un Gordons nicīgi iesmējās.

—   Viss tieši tāpat kā Vinslova laikā pirms divdesmit gadiem, — viņš sacīja. — Kad forts bija uzcelts, Vinslovs uzkāpa šinī kalnā un pateica Asikam, ka piecdesmit vīri un četri lielgabali šajā fortā varot nodrošināt mieru visā apvidū, jo ducis šāviņu no forta sagraušot Asika jauno, skaisto pilsētu, ja viņš tikai iedomātos izrādīt kaut mazāko pretestību.

Viņi gāja pa pelēko ceļu, sekodami divām beduīnu sievietern, kas nesa uz galvas krūzes ar ūdeni. Kad viņi nonāca pie vārtiem, Gordons mēģināja ielavīties tām līdzi, taču sargs zilaja leģionāra uniformā apturēja viņu un rupji uzkliedza:

—    Ko tev vajag?

—   Neko, kungs, neko, — Gordons atbildēja arābiski, tēlodams naiva, bet nekaunīga arāba lomu. — Es tikai gribu redzēt, kas tur iekšā, aiz vārtiem. Tikai to. Vai tu esi arabs?

—   Kāpēc lai es nebūtu, stulbeni?

Gordons ņēmās sīki jo sīki izskaidrot, kas viņā nearābisks, no bruņu cepures asās smailes līdz garajam, zilajam biksēm un spožajiem zābakiem, līdz getrām un nospodrinātajām pogām. Sākumā viņš ļoti labi notēloja jautru, nemācītu tuksneša iedzīvotāju, taču drīz vien sāka runāt viņa paša — Gordona mēle, noraujot kareivim gabalu pa gabalam pulkveža Vinslova izdomāto huzāru masku, pēc kuras parauga arī citi bija sākuši ietērpt arabus šai pazemojošajā un smieklīgajā prūšu zaldātu parupjas vienkāršības un britu klīrīguma apvienojumā. «Nocietiniet viņu dveseles un iemāciet viņus lepoties ar saviem zabakiem,» bija izteicies Vinslovs, un Gordons te izsmēja dzīvu šīs teorijas iemiesojumu. Viņš ņirgājās sargam sejā un sacīja, ka tas vairak izskatītos pec arāba, ja stāvētu šeit kails, kāds pasaulē nācis, un nekaunētos pat no sievietēm.

Sargs panācās uz priekšu un spēji iespēra Gordonam pa sēžamvietu.

—   Tas tev par tavu nekaunību! — viņš sacīja.

Gordons izlikās pārsteigts, kaut gan bija tīšām izturējies izaicinoši, kaitinādams sargu, lai tas viņu sagrābtu vai iesistu viņam.

—   Vai ari to tev iemācīja Babrazas angļi? — Gordons iekliedzās atkāpdamies, lai būtu drošībā. Un ņirgājās no tālienes. Tad pēkšņā dusmu izvirdumā paķēra no zemes akmeni un svieda sargam, sacīdams:

—   Tas par taviem angļu zābakieml

Sargs paspēja izvairīties.

—   Vācies projām! — viņš uzkliedza Gordonam. — Es negribu te ar tevi piņķēties. — Piepeši viņš sāka smieties gluži labsirdīgi, atzīdams, ka Gordona joks izdevies, kaut arī vērsts pret viņu pašu. — Ej atpakaļ pie sievietēm, uz turieni, no kurienes tu nāc! — viņš iesaucās. — Un, ja tu vēlreiz nāksi te svaidīties ar akmeņiem, es likšu tev strādāt ceļa darbos. Tur tu uzzināsi, ko nozīmē mētāt akmeņus.

Smits manīja neparastu aizvainojumu Gordona sejā un izbijās.

—   Nevajag uztraukties! — viņš bezpalīdzīgi nomurmināja.

Gordons palūkojās Smitā — apaļajā sejā, sviedriem aizplūdušajās acīs, nokarenajās ūsās.

—   Arī jūs! — viņš izsmējīgi sacīja arābiski.

—   Nu pietiks! — Smits izgrūda dusmu un nepacietības uzplūdā.

Gordons pārsteigts pavērās Smitā. Taču tūdaļ viņa skatiens kļuva silts, draisks, laipni zobgalīgs.

—   Labais vecais Srnitiņ! — viņš sacīja. — Pasaule lai pieder lietišķiem, prātīgiem smitiem! — Tad viņš sacīja sargam: — Ja tu vari mani noķert, draudziņ, tad ielaid man lodi mugurā — būs par vienu bīstamu cilvēku mazāk.

—   Ya mah-woos! [2] vācies prom no šejienes! — skanēja atbilde.

Viņi gāja atpakaļ uz pilsētu ar tādu sajūtu, it kā sargs visu laiku mērķētu viņiem mugurā, tikai tam trūktu drosmes (labāk sakot, attapības) izšaut.

Otrreiz Asiks pieņema viņus viens pats, sēdēdams mazā tepiķiem izklāta istabiņā savas baltās mūra mājas pagalma pusē ar skatu uz mošeju. Viņš paskaidroja, ka te esot klusāk, taču runājot viņam nācās sacensties ar radio kaucieniem, kas skanēja no lejas. Gordons pūlējās pārkliegt šo troksni, stāvēdams aci pret aci ar veco vīru, un, kaut gan tas prasīja fizisku piepūli, ta bija nesalīdzināmi vieglāk runāt ar Asiku par naudu. Kad Asiks, izdzirdējis šo maģisko vārdu, ar viltīgu smaidu lika Gordonam atkārtot, ko viņš vēloties, Gordons pievirzījās vēl tuvāk un kliedza puskurlajā ausī:

—    Naudu! Naudu! Naudu!

—   A-a-ā! — Asika garā, izteiksmīgā nopūta bija pilnīgi skaidra atbilde.

Gordons pazina šo cilvēku, tāpēc nemaz nestāstīja, ka nauda vajadzīga, lai uzpirktu Talibu un Junisu vai arī sagatavotu uzbrukumu aerodromam, bet pateica, ka Hamidam un tā |audim ārkārtīgi nepieciešami līdzekļi, lai turpinātu sacelšanos.

—    Brīvības mērķiem, tuksneša atbrīvošanai!

—    Piepeši visi sadomājuši iekārdināt mani ar brīvību, — Asiks sacīja. — Kas man par labumu no atbrīvota tuksneša, ja aiz muguras tur tajā fortā sēž ienaidnieks — Bahraza, kas sodīs mani, tiklīdz es palīdzēšu jums? Saki man to!

Gordonam gribējās pavaicāt, kas tad vēl runājis ar Asiku par brīvību, taču vajadzēja nogaidīt, tāpēc viņš citādi pūlējās to pārliecināt, tomēr Asiks vēl sirdīgāk apgalvoja, ka viņam nekā neesot. Beidzot Gordons, pacietību zaudējis, teica: — Nerunāsim vairs par naudu! — Lai Asiks apgādājot viņus ar cilvēkiem un pārtiku, gan viens, gan otrs nepieciešams, ja viņi lizbrukšot aerodromam.

—    Kā es varu dot tev cilvēkus un pārtiku, — Asiks iespiedzās, lai pārkliegtu radio, — ja man arī to nav? Kas man šeit ir, Gordon? Pilsēta un tirgus, tirgotāji un veikalnieki, sludinātāji un radinieki. Pārliecināt kādu no tiem, lai palīdz tev, būtu pilnīgi neiespējami. Bez tam ir arī citi pierunātāji. Es vairs nevaldu par saviem ļaudīm. Es pat nemēģinu viņiem ko aizrādīt.

—    Nieki! — Gordons kliedza, nolēmis pajautāt, kas tie par citiem pierunātājiem. — Vai tad Asikam vairs nav uzticīgu cilvēku? Neviena paša?

—   Man ir uzticīgi cilvēki, bet tev vajadzīgi karotāji.

—   Tad mobilizē savus pilsētniekus, — Gordons ierosināja cerību pilns. — Un tas, kas . ..

Pilsēta — tā bija plaša pasaule tepat aiz loga, un pēkšņi tā lika sevi manīt: irākiešu dziedātājā nazālā balss pa radio sāka skanēt tik griezīgi, ka pat Asiks neizturēja. Viņš noplātīja rokas, pietrūkās no krēsla, atgrūda sānis savus

apkalpotājus vergus un piestreipuļoja pie vaļējā loga. Spalgā balsī viņš kliedza, lai tūlīt izslēdzot nolādēto radio.

—   Nē! — viņš pārdomāja un pa logu uzsauca ļaudiin, kas bija salasījušies lejā uz ielas un smīnēdami skatījās augšup uz viņu. — Nesiet to šurp. Nesiet to man, es pats izslēgšu. Kam tas pieder?

—   Akmeņkalim Ahmedarn, — kāds atsaucās no lejas.

—   Ahmed! Nes šurp radio!

—   Bet, kungs …

—   Nes šurp, Ahmed! Vai dzirdi?

Viņi sarunājās, skaļi kliegdami, un Asiks sacīja smiedamies:

—   Tad jau labāk mana kliegšana nekā šīs elles mašīnas gaudošana.

Ahmeds noputējušā kreklā, viscaur balts no akmens putekļiem, basām kajam stāvēja Asika priekšā, turēdams rokās radioaparātu, parak niecīgu, salīdzinot ar troksni, ko tas sacēla.

—   Kungs, — sacīja Ahmeds, — tas nav mans aparāts. Tas pieder seidam. Viņš atstaj to manā darbnīcā un ieslēdz, lai ticīgie varētu noklausīties runas par politiku un reliģiju.

—   Es jau diezgan esmu klausījies. Katru dienu tas pats, neļauj ne gulēt. Ahmed, liec to zemē un sper ar kāju virsū.

—   Kā tu vēlies, kungs, — sacīja Ahmeds un nolika zemē radioaparatu, lai sadragatu to ar savu plato, mīkstiem putekļiem aplipušo pēdu.

—   Pagaidiet! — iesaucās Smits. — Atdodiet to man. Nelauziet, dieva dēļ!

Gordons nekad nebija dzirdējis, ka Smits tādos gadījumos butu sacījis kaut vārdu. Smits nekad nepiedalījās pārrunās, nekad neizteica savas domas. Gordons izbrīnījies uzsita viņam uz pleca. Tāds žests bija visai neparasts, un Gordona roka tūdaļ nolaidās, it kā to būtu atgrūdis magnēta pretējais pols.

—   Labi darīts, Smit! — viņš sacīja arābiski. — Lai Smits ņem aparātu, — viņš teica Asikarn. — Viņš mīl mašīnas. Tajās viņš redz augstāko gudrību.

Ahmedam lika atdot aparātu un iet projām, un viņš aizgāja, nopūzdamies un žēlodamies, ka dabūšot kāvienu

no seida par radioaparātu un sievietes no augšstāva liešot viņam ūdeni virsu.

—   Redzi, — Asiks sacīja Gordonam. — Tādi man ir kareivji. Sludinātāji, tirgotāji un akmeņkaļi. Un puse pilsētas iedzīvotāju mani nemaz neievero. Tie klausas citas balsīs.

—    Kādās citās balsīs? — Gordons beidzot nenocietās.

—   Tūlīt redzēsi! — atteica Asiks. — Es biju spiests darīt tam galu. — Viņš pavēlēja kādam no saviem kalpotajiem sameklēt melnīgsnējo bahrazieti un atvest to šurp.

—   Ja tev vajadzīgi mani pilsētnieki, Gordon, tad prasi šim cilvēkam, nevis man.

—   Kurš ir tas, kam lielāka vara tavā pilsētā nekā tev pašam? — Gordons jautaja.

—   īsts sātans, nevis cilvēks. Bahrazietis, kas neieredz Bahrazu. ✓ •

Gordons kļuva uzmanīgs.

—   Bahrazietis? Revolucionārs? Ko viņš grib? Kāpēc tu viņu nepakar? Izdod viņu fortam!

—    Pakārt? Viņš ir liela personība, Gordon. Nevajag spriest tik pārsteidzīgi. Es tev saku — tas ir ievērojams cilvēks. Viņš man jautāja, vai Hamids esot feodālis avantūrists vai arī cilvēks, kas cilšu sacelšanos izmantojot sava labā, — kungs, kas valda ar zobenu, atpalicis vadonis, kas kavē savas tautas attīstību. To viņš gribēja zināt par Ilamidu.

—   Nudien, pasūtiet viņu pie velna.

Asiks iesmējās.

—   Es sūtīšu viņu tev līdzi pie Ilamida.

—   Lai notiek, — sacīja Gordons, uzņemdams to kā ļaunu joku. — Un Hamids viņam nogriezīs ausis.

—   Ne, nē! Viņš var meroties ar Hamidu. Augumā mazs, bet bīstams. īsts virs!

Tad Gordons saprata, ka Asiks runā nopietni, taču vecais vīrs nekā vairs neteica, līdz atveda bahrazieti ar važarn ap rokām un kājām. Tomēr stāvēt un staigāt viņš varēja. Tas bija lokans maza auguma vīrs, spriežot pēc apģērba — haki krasas krekla un biksēm, — pilsētnieks. Taču viegls sasprindzinājums visa viņa stāvā un drošais, izaicinošais skatiens runāja vel izteiksmīgāk nekā apģērbs. Šķita, ka apcietinājums viņu nemaz neuztrauc.

—   Esi sveicināts! — bahrazietis mierīgi teica Gordonam, un viņa balsī izskanēja it kā prieks līdz ar viņam raksturīgu zobgalību.

—   Tu! — Gordons sacīja šim mazajam cilvēkam ar brūnganu sejas krāsu. — Tu, Zein! Vēl neesi pakarts!

Jūsmīgā apsveicināšanās liecināja, ka šie cilvēki ir paziņas, turklāt draudzīgi noskaņoti viens pret otru, varbūt pašiem negribot, jo pirmajam prieka mirklim tūliņ sekoja abpusēja zobgalība.

Asiks to ievēroja un nopriecājās.

—   Kas tad tas? — viņš iesaucās. — Jūs tātad esat pazīstami? Ha-ha! Tas gan ir brīnums!

Patiesībā brīnums nebija šo divu cilvēku sastapšanās, bet gan viņu līdzība, jo, kad viņi ta stāvēja blakus, aci pret aci, šķita, ka Gordons un bahrazietis ir dvīņu brāļi — abi neliela auguma, sīksti, radīti grūtai dzīvei. Tāpat ka Gordonam, bahrazietim bija liela seja, ass skatiens un nepakļāvīgi mati, tikai mute, atšķirībā no Gordona mutes, nelikās kā pretstats parejiem vaibstiem — ta pauda apņēmību un izturību un prata dzēlīgāk izsmiet. Tieši lūpu līnija — vienam cieta, otram maiga — izteica īsto atšķirību starp viņiem: bahrazietis, kaut arī šķita impulsīvs, ass un viegli aizvainojams, bija savaldīgāks nekā Gordons, it kā viņam dzīve būtu noteiktāks mērķis. It kā viņš būtu drošāk pārliecināts par to, varbūt izturējās pret to mazliet zobgalīgi, tomēr mierīgāk, apzinādamies, ka visam nepieciešams laiks, laiks un vēlreiz laiks. Par spīti sasprindzinājumam viņš izturējās tā, it kā viņa pusē stāvētu visa pasaule. Viņš pamāja ar galvu un pasmaidīja.

—          Šis cilvēks ir terorists, — Gordons sacīja Asikam.

—   Reiz es biju tik stulbs, ka neļāvu Azmi žandarmiem pakārt viņu par to.

Bahrazietis viegli pameta ar galvu, it kā apliecinādams, ka viņš vēl tagad uzskata par muļķīgu šo Gordona saudzību. Viņš izteiksmīgi saņēma savas saķēdētās rokas, un uz mirkli smaids pazibēja viņa sejā.

—   Taču tas, ko es bieži vien esmu nožēlojis, tagad sagādā man prieku, — Gordons turpināja. — Pakar viņu, Asik, kamēr nav par vēlu. Kamēr mēs neesam sākuši strīdēties, kamēr neesam sanaidojušies par viņa mācību. Pakar viņu! — Gordons skaļi iesmējās, paraustīja bahrazieša važas, tad satvēra viņu aiz krekla un draudzīgi sapurināja, it kā viņš būtu pārāk miegains. — Sis cilvēks, — Gordons paskaidroja Asikam, — ir pilsētas revolucionārs. Vecs ienaidnieks. Kad es pirmo reizi ka kareivis ierados Arābijā — toreiz, kad notika Rašida Ali sacelšanās Irākā, — Azmi žandarmi pa visu naftas atradņu rajonu meklēja kādu pārgalvīgu puisi, vārdā Zeins el Bahrazi, kurš taisījās uzspridzināt naftas atradnes mums, angļiem, turpat acu priekšā. Protams, viņi nezināja, kāds šis cilvēks izskatās. Viņi tikai zināja, ka ir kads sazvērnieks, kads nemiernieks ar bīstamām idejām, kurš varēja likt desmit tūkstošiem naftinieku sēdēt ar saliktam rokām un neiet darbā, līdz beidzot piecdesmit no viņiem tika nošauti. Azmi žandarmi viņu nenotvera, pareizāk sakot, nezināja, ka notvēruši. Viņi arestēja desmit vīrus, kas nodarbojās ar politisku aģitāciju naftas rūpniecības strādnieku vidū, un piedraudēja nošaut tos, ja tie neizdos savu vadoni. Tik tālu viņi bija tikuši, kad es ierados. Nebūdams muļķis, es tikai paskatījos uz šiem strādniekiem fanātiķiem un ar pirmo acu uzmetienu atradu starp viņiem to cilvēku, ko vajadzētu nošaut. Viņu! Taču, ka muļķis, es to nepateicu Azmi. Es nespēju izdot šo velnu. Vai tu dzirdi? — Gordons kliedza tik skaļi, ka vecais vīrs noteikti dzirdēja. — Es nespēju grūst šo bahrazieti nāvē. Tev kā sufijam, dieva mīlestības un augstākās gudrības sludinātājam, tas droši vien patīk.

Asiks pamāja ar galvu un nokrekstēja.

—   Zini, vecais, šis Zeins un es — mēs saskatījāmies un abi sapratām, — Gordons turpinaja. — Viņš saprata, ka es viņu nenodošu. Tev droši vien liekas, ka tā bija likteņu vienotība, Asik?

—   Protams.

—   Pfe! Es tikai nespēju iznīcināt cilvēku, kas tik līdzīgs man. Viņš mani saistīja. Paskaties uz viņu! Ja es būtu piedzimis bahraziešu nabadzībā un ja mans intelekts būtu dabas dots, nevis izglītības rezultāts, tad es tas būtu — Zeins el Bahrazi, bīstams dogmatiķis, cīnītājs par pilsētas strādnieku un zemnieku revolūciju, mans garīgais līdzinieks.

Zeinam nepatika šī zobošanās, tomēr viņš vēl arvien šķita priecīgs par sastapšanos ar Gordonu.

—   Kā redzi, — viņš nopūzdamies sacīja Asikam. — Mēs esam veci draugi, veci paziņas.

Asiku velreiz pārņēma sajūsma, it kā viņš ar nolūku būtu iekārtojis šo divu cilvēku sastapšanos. Visi trīs to uzņēma kā joku, kā dīvainu likteņa untumu, un viņi kavējās atmiņās un dalījās iespaidos par šo sarežģīto gadījumu. Tikai Smits nepievienojās, jo viņu mulsināja šī neaptveramā dažādu dzīves ceļu krustošanās. Gordons to redzēja un saprata, ka Smitam tas ir kaut kas pārāk arabisks, parak sarežģīts viņa labsirdīgajam, viengabalainajam raksturam. Toties Gordons izbaudīja katru jaunu vilcienu šajā kļūmīgajā situācijā, un šķita, ka ikviens jauns iespaids pa ķermeņa šķiedrām tiek aizvadīts līdz smadzenēm, kas uztver visas sajūtas, darbības, pārdzīvojumus, pārstrādā tos un tad atkal raida uz aru ka brāzmainus enerģijas izpaudumus.

—   Vai tu pateicies Gordonam par to, ka viņš tevi atstāja dzīvu? — Asiks jautāja Zeinam, turpinādams spēli.

—   Vai tu meties ceļos un skūpstīji savam angļu labvēlim apģērba malu?

Balirazietis smējās, un likās neticami, ka šis mazais, melnīgsnējais savaldīgais cilvēks var tik vētraini smieties.

—   Mana mīlestība uz dzīvi beidzas turpat, kur beidzas mana galva, — Zeins atbildēja Asikam. — Galvu noliekt par pateicības zīmi es varu, bet citādus pienākumus neatzīstu.

—   Ha-ha! — Asiks smējās. — Pakārt tādu cilvēku! — Tad vecais virs uzsita ar duri pa krēslu un kļuva nopietns.

—   Tomēr Gordons tev izglaba dzīvību, tāpēc tev jāpateicas par viņa žēlsirdību. Tu esi viņa parādnieks, un es prasu, lai tu to atzītu.

—   Tad es to atzīstu! — sacīja bahrazietis un pieskārās savām sakniebtajām lupām un platajai pierei, lai apmierinātu vecā vīra prasību pēc pelnītas pateicības. Tad viņš atkal iesmējās un Gordons viņam piebalsoja.

—   Nu labi! — Asiks sacīja, nedusmodamies par viņu smiekliem. — Tagad vismaz var teikt, ka jūs esat veci draugi, tatad dievs tomēr svin uzvaru un žēlsirdība ir atalgota. Un tu, Gordon, vari justies laimīgs, ka esi saudzējis dzīvību vienkāršam strādniekam, kurš tev par to ir pateicīgs.

—   Tu esi vecs, akls muļķis! — Gordons kliedza.

—    Zeins varbūt izskatās pēc vienkāršā strādnieka, taču viņš vel mazāk sajēdz par mašīnām nekā es. Paklau! Es aizvedu šo cilvēku uz darbnīcu, lai pārliecinātos, vai viņš ir tas, par ko uzdodas, — montieris vai kaut kas tamli'

rlzīgs. Taisni smieklīgi! Ar galvu viņš visu saprata, bet rīki atsacījās klausīt viņa rokam. Bija pilnīgi skaidrs, ka viņš un mašīna ir nesamierināmi pretinieki. O, viņš ir gan montieris, tikai citāda veida, viņš lieliski prot rīkoties ar savu brāļu domām un jūtām. Paskaties uz viņu — liekas pavisam parasts cilvēks. Taču viņam, tāpat kā man, viss spēks ir galvā, nevis rokās. Tāpēc viņš ir tik bīstams. Viņš ir politisks montieris, revolūcijas montieris.

—          Tu organizē sacelšanos tuksnesī, — iejaucās Asiks,

—   un viņš to pašu dara Bahrazā. Tagad viņš ir šeit, tavs vecais draugs, tātad ņem viņu līdzi pie Hamida un viss būs kārtībā.

Gordons papurināja galvu un pievērsās Zeinam.

—   Kas tev galu galā vajadzīgs tuksnesī? Ko tu vari pateikt klejotāju ciltīm par brīvību?

—   Neko, — Zeins atbildēja. Gordona vārdi viņu aizskāra, taču viņš nezaudēja savaldību. — Man jārunā ar 1 lamidu.

—   Par ko? Ko montieris var pateikt feodālam valdniekam?

—   Mes abi esam arābi. Ar to pietiek.

—   Nepietiek. — Gordons pagāja projām no viņa. — Tu zini, kādi ir mūsu uzskati par tavu mācību.

—   Es nezinu, kādi ir Hamida uzskati.

—   Hamidam ir tādi paši uzskati kā man, — Gordons apgalvoja.

Zeins paraustīja plecus, un brīdi šie abi nelielie cilvēki stāvēja pretī viens otram, aci pret aci, it kā cīņas pozīcijā.

—   Redzēsim, kādi ir Hamida uzskati, — Zeins stūrgalvīgi palika pie sava.

—   Es tevi nevedīšu pie viņa.

—   Tomēr es nokļušu pie viņa agrāk vai vēlāk, — Zeins sacīja. Uz mirkli viņš zaudēja savu apbrīnojamo savaldību un kļuva enerģisks un ass, līdzīgs Gordonam. Viņu urdīja griba, kas necieta vilcināšanos. Ari nervu sasprindzinājumam bija sava ietekme.

—   Varbūt tu domā, ka varēsi pateikt Hamidam kaut ko par sacelšanos?

—   Jā.

—   Droši vien arī par brīvību? — Gordons nicīgi smīnēja.

—   Ja.

_— Tava brīvība ir strādnieku un zemnieku brīvība. Kāds labums no tās klejotāju ciltīm? Kāpēc tu nesludini to bahraziešu zemniekiem un strādniekiem? Gan tuksneša ciltis pašas zinās, ko darīt.

Bahrazietis pacēla rokas — tā bija īsti arābiska kustība, kaut gan pēc izskata Zeinu tikpat labi varēja noturēt par mazu, saulē iedegušu skotu ar pinkainiem matiem.

—          Aizved mani pie Hamida, Gordon, — viņš sacīja.

—   Es parunāšu ar viņu par visu to. Tuksnesī notiek sacelšanās. Drīz notiks sacelšanās arī Bahrazā — mūsu pilsētu un lauku sacelšanās. Tām jāapvienojas. Tas ir viss. Mums jācīnās kopīgi.

—   Tātad mēs tagad varam būt sabiedrotie, — Gordons sacīja. — Jūs, marksisti, domājat, ka visu iespējams izskaidrot ar jūsu politiku. Ārpus tās viss ir nieks. Jus gribat uzcelt strādnieku un zemnieku pasauli. Lai dzīvo zemes racēji, un nost ar intelektu! Vai tu saproti, par ko es runāju?

—   Ļoti labi saprotu.

—   Cilšu sacelšanās mērķis ir individuāla brīvība, neierobežoti brīva griba. Mums neder dogma par amatnieku pacelšanu līdz dievu līmenim. Tā lai paliek jūsu politiķiem.

Zeins iesmējās — ar ironiju un dusmām reizē, un nekas tik spilgti neapliecināja viņu abu līdzību kā šis pēkšņais, neapzinātais sirsnīgums, kas piemita viņu strīdam. Tas izklausījās kā nebeidzama un neizbēgama vārdu maiņa starp diviem īstiem brāļiem, kuri spiesti katrs citādi cīnīties ar dzīves grūtībām.

—   Vai tu domā, ka mēs ar varu piespiedīsim savus zemniekus un strādniekus sacelties, Gordon? — Zeina balsī skanēja nievas. — Vai tu domā, ka viņiem nav pašiem savas brīvas gribas, pašiem savas apziņas — vajag vai nevajag sacelties? Vai cilvēks, ko nabadzība novedusi līdz izmisumam, akli sekos dogmai? Mēs rādām saviem strādniekiem un zemniekiem ceļu uz glābiņu. Kādu? Mēs nesolām viņiem brīvu gribu vai tiesības katram dzīvot saskaņā ar sava intelekta prasībām. Kas no tā par labumu? Kā tas atvieglos viņu postu? Mēs solām viņiem kaut ko reālu: iznīcināt lendlordismu, ekspluatāciju, darīt galu ārzemju kundzībai, darīt galu nabadzībai, badam, postam. Un to visu patiešam izdarīt, ne tikai solīt. Neatkarību! Zemi

zemniekiem! Varu pilsētas strādniekiem! Tāda ir mūsu dogma!

Gordons smējās — pēkšņi viņam sagādāja patiku, gandrīz vai prieku šis strīds.

—   Dieva dēļ, brāli! Kur tu visu to esi samacījies? Ne jau debesīs, ne jau Arābijā!

—   Mēs mācāmies visur, kur tikai varam, — Zeins atbildēja īgni, bez kādas patikas un prieka. — So to arī no angļiem, — viņš piebilda dzēlīgi. ^

—   Dogma! — sacīja Gordons.

Zeins atkal paraustīja plecus.

—   Pajauta pilsētas strādniekiem, pajautā zemniekiem, vai tā ir dogma. Tepat ir Asiks — tirgotājs, buržuāzijas pārstāvis — pajautā viņam.

—   Tirgotājs, buržuāzijas pārstāvis! — Gordons atkārtoja, rādīdams uz Asiku. Viņš iesmējās, sasizdams rokas, un vecā vīra sejā uz mirkli parādījās apmulsums. — Vai tu esi pārliecināts, ka nepieciešama strādnieku un zemnieku sacelšanās? — Gordons jautāja. — Vai tas ir tavs glābiņš,

Asik? Atbildi! Pasaki Zeinam patiesību!

—   Khē, khe! — Asiks nokrekstēja. — Jūs te strīdaties, ķiķinādami kā īsti brāļi. A, es saprotu! Jūs abi esat strīdīgi, augumā mazi, bet strauji. Ari gudri, un abi līdz acīm piesūkušies ar dogmu. Ari tu, Gordon. Tu radi dogmu tur, kur nekādās dogmas nav. Taču, kura no jūsu dogmām ir labaka, to jūs pierādīsiet ar savu rīcību.

—    Nu, kā tad tu rīkosies? — Gordons uzstāja.

—   Es esmu politiķis no kafijas veikala, — atteica Asiks, — nevis zobenu rijējs.

—   Tu izvairies no atbildes, — Gordons sacīja. <

—   Tāpat kā tu! — iesaucās Zeins.

—   Es jau tev sacīju, ka tie ir divi dažādi jautājumi, —

Gordons teica. — Ciltis cīnās, lai atbrīvotos no Bahrazas, nevis par vienību un draudzību ar to.

Bahrazietis atkal iekaisa.

—   Vai tad tu neredzi atšķirību starp lendlordu Bahrazu un revolucionāro Bahrazu, kas to nomainīs? — viņš iesaucās. Viņa pirksti krampjaini sažņaudzās un atkal izpletās — beidzot viņš gandrīz zaudēja savaldību.

—   Nē, neredzu nekādas atšķirības. Tāda Bahraza vai citāda — tā tomēr nomāc ciltis. Lendlordu Bahraza aplaupīja un apkāva tuksneša arābus. Jūs, strādnieku un

zemnieku dogmatiķi, pārvērtīsiet tos mehāniķos un zemkopjos.

—   Ciltis nevar mūžīgi palikt tādas, kādas tās ir pašlaik, Gordon.

Gordons papurināja sava apģērba piedurknes.

—   Tātad jūs tagad mums palīdzēsiet.

—   Mums vajadzīga savstarpēja palīdzība! — Zeiņs pagriezās pret Asiku. — Asik, tu taču saproti. Izskaidro viņam. Pasaki viņam, ko tu domā.

—   Jā! Ko domā tirgotājs, buržuāzijas pārstāvis?

—   Mīļais draugs, — Asiks sacīja, mīļi uzsizdams Gordonam pa celi. — Tu neesi visai prātīgs.

—   Vai viņa dogmu tu uzskati par prātīgu? — Gordons jautāja.

—   Nē, nē. Ne jau tas. — Asiks atbildēja. — Tu neesi prātīgs tāpēc, ka tu nepajautā Zeinam: «Kādi ir tavi noteikumi? Kas jādara mums, un ko savukārt darīsiet jūs?» Viņam ir sava sacelšanās, tev sava. Nosledziet darījumu. Veikli rīkodamies, tu vari to izmantot savā labā, vienalga, kas īstenībā aiz tā slēpjas. Khē, khē! Zeins ir labāks veikalnieks nekā tu, ja runa ir par revolūciju.

—   Es neesmu zirgu tirgotājs, — Gordons atcirta.

—   Nu, nu! Neesi tik tikumīgs. Vari droši patirgoties ar viņu.

—   Mēs taču nemainām aitas pret katliem, — Gordons uzstāja. — Tas ir principa jautājums.

Asiks vecīgi nopūtās.

—   O, es nesaprotu tavas runas par principiem. — Brītiņu viņš sēdēja kā sastindzis, tad sakustējās un ar trīcošu roku radīja uz Smitu, kurš klusēja visu laiku. — Lai pašā Smits pasaka tev, ko darīt.

Gordons neskatījās uz Smitu, un Zeins klusēja, it kā gaidīdams, kad vecais Asiks beigs šo muļķīgo spēli. Taču Asiks neatlaidās, un Smitam, cīnoties ar apmulsumu, vajadzēja izteikt savas domas.

—   Es zinu, kāds ir cilšu sacelšanās mērķis, — Smits sacīja, spiezdams radioaparātu starp saviem spēcīgajiem ceļgaliem, — bet nekā nezinu par Bahrazu. — Viņš juta, ka sapinies. — Es esmu pret revolūciju, — viņš pateica un apklusa.

Asiks aizsvilās.

—   Augstais dievs! Vai tad tu neatbalsti sacelšanos?

—   Cilšu sacelšanas ir pavisam kas cits.

Asiks vīlies paraustīja plecus.

Zeins pieversās Gordonam.

—   Aizved mani pie Hamida, Gordon! Man jārunā ar viņu. Vēl ir par agru domāt par sacelšanos . . .

—   Nu aizved viņu, — nepacietīgi sacīja Asiks. — Viņam būs grūti nokļūt pie Hamida vienam, bez pavadoņa un aizsardzības. Paskaties uz viņu — tūlīt redzams, ka viņš bahrazietis. — Saruna Asiku vairs neinteresēja, savus uzskatus viņš bija pateicis.

Taču Gordons vēl neatkāpās.

—   Paklausies ..,

—   Aizved viņu! — dusmīgi iekliedzās Asiks un uzsita ar dūri uz krēsla.

—   Vai tu baidies, ka es ietekmēšu Hamidu? — Zeins jautāja Gordonam.

—   Ak dievs! — Gordons iesaucās. — Un ja es tevi nevedīšu …

—   Asiks mani pakārs, — Zeins vaidēja liekuļotā izmisumā un pacēla pret Gordonu savas važas saslēgtās rokas.

Asiks sajūsmā piecelās kājās.

—   Noteikti pakāršu, — viņš jautri apstiprināja, vērsdamies pie Gordona. — Tāpēc tev jāņem viņš līdzi, jāpaglābj. Tātad viņš ies tev līdzi, mans dārgais.

Gordons piesarka. Tad viņš pastiepās uz priekšu un smagi nolaida dūri uz bahrazieša stipra pleca, sacīdams:

—   Nudien, tu pārāk labi mani pazīsti. Prati mani pierunāt. N11, ņginšu tevi līdzi, pastrīdēsimies.

—   Kad mēs būsim pie Hamida? — bahrazietis jautāja pavisam mierīgi, jau kaut ko apsvērdams.

—   Dievs to zina. Vai tu proti jāt uz kamieļa?

—   Ne.

—   Tad lai dievs tev stāv klat.

—   Ak, ja es būtu jaunāks, — žēlojās Asiks. — Es ietu jums līdzi. Tagad es varu tikai sēdēt šeit un gaidīt.

—   Visu sacelšanās labā, — Gordons ciniski nosmējās, kad Zeinu aizveda, lai atbrīvotu no važām. Gordons saprata, ka neko vairāk no vecā neizdabūs, un atvadījās no Asika, izteikdams savu cienību un pateicību, kaut gan pateikties varēja vienīgi par to, ka dabūjis Zeinu par ceļa biedru.

Zeins bija labs ceļa biedrs, kamēr viņš saistīja Gordona interesi, kamēr Gordons spēja iejusties savā māņu pasaciņā par viņu likteņu kopību, par viņu radniecīgumu, par Zeinu kā savu otro «es». Tajos brīžos, kad viņi nestrīdējās par politiku un kad visu Zeina uzmanību neaizņēma pūles nosēdēt kamieļa mugurā, Gordons uzzinaja sava otrā «es» dzīves stāstu, un viņu savaldzināja šī ielas zēna liktenis.

Zeins nezināja, kas viņa vecāki, kur viņš dzimis, cik vecs. Cik tālu viņa atmiņa sniedzās, viņš atcerējās sevi kā puskailu zēnu Bahrazas ielās. Par to Gordons apskauda viņu, par šo lielisko neatkarību no jebkādas pagātnes. Tā ienākt dzīvē, ne ar ko nesaistītam un par savu eksistenci nevienam nebūt pateicību paradā, vienīgi paša gribai, spēkam un izturībai — tas likās varonīgi, un, dzirdēdams to no Zeina mutes, Gordons saprata, kāpēc viņam tik tuvs otrs ielas zēns — Minka.

Taču Zeina brīvība un bezrūpīgā dzīve beidzās, kad viņam bija desmit vai vienpadsmit gadu — viņš kļuva par kāda pusakla derviša vergu, kalpu un pavadoni. Nepieciešamības spiests, dervišs iemācīja viņu lasīt un rakstīt un, pamazām pilnīgi zaudēdams redzi, kļuva atkarīgs no sava pusverga, pusaizbildņa acīm un rokām.

—   Vērot pasauli un stāstīt par to aklam cilvēkam! — Zeins sacīja klusajā nakti, vienā no tām tuksneša naktīm, kad cilvēka sirds atveras un rodas vēlēšanās pēc pilnīgas atklātības. — Ta bija vienreizēja skola, Gordon, jo es iemācījos redzēt un saprast pasauli. Saprast pasauli!

Spēju saprast pasauli viņš bija guvis līdz ar lasīt un rakstīt prasmi un vērīgumu, un tā viņam palika uz visiem laikiem, arī tad, kad vecais vīrs nomira un viņš atkal atgriezās gandrīz vai savā agrākaja dzīvē — ar to vienīgo atšķirību, ka tagad viņš bija ielas zēns, kas prata lasīt un rakstīt.

—   Kam tur kāds labums, ja ielas zēns prot lasīt un rakstīt? — jautāja Gordons, kurš uzskatīja, ka izglītība tikai samaitā cilvēku.

Nekāda labuma, Zeins piekrita. Vēlāk viņš kļuvis Bahrazā par tramvaja vadītāju, gan visai neveiksmīgu, jo ar visu savu ielas zēna izmanību tomēr nekad neiemācījies tikt galā ar bremzein un svirām, no kurām atkarīga tramvaja pareiza kustība pa sliedēm. Taču kaut ko viņš šajā darbā iemantojis — siltu, atsaucīgu sirdi, kas tāpat pali

kusi viņam uz visiem laikiem un droši vien darījusi viņu par citu cilvēku.

—    Tu esi ieguvis tramvaja vadītāja sirdi, — Gordons zobojās, — un tas noteic visu tavu dzīvi? Ā, tad jau es zinu, no kurienes nāk tava dogma. Dzelzs sliedes, negrozāms virziens.

Taču Zeins apgalvoja, ka iepazinies ar savu «dogmu» tikai pēc tam, kad jau šķīries no dzelzs sliedēm. Atkal būdams ielas zēns — lasīt pratējs un tagad jau garīga izsalkuma mocīts, viņš kļuvis par tipogrāfijas mācekli. Viņa darba devējs un skolotājs — vispirms burtliča makā, pēc tam arī politikā — bijis kāds sīriešu revolucionārs, kas Bahrazā izdevis nelegālu laikrakstu un slepeni ar kamieļu karavānu iesūtījis to franču Sīrijā. Sīriešu revolucionāri bija paši izglītotākie, enerģiskākie un atjautīgākie sazvērnieki no visām arabu tautām. Zeina darba devējs vadījis daždažādas sazvērestības: antireliģiozas, anarhistiskas, teroristiskas un visādu veidu sacelšanās pret ārzemnieku kundzību, sākot ar maronītu separātismu un beidzot ar atentātu pret Arni Ponso, pašu liberālāko un tāpēc pašu bīstamāko no franču pilnvarotajiem Sīrijā.

—    Kaut arī badā pamiris, es tomēr dzīvoju, — Zeins sacīja, — jo mani uzturēja pie dzīvības prāts, sirds un nospraustais mērķis!

Astoņus gadus ilga šis mācekļa laiks, kamēr māceklis, pēc Zeina vārdiem, neizjauca tā ierasto kārtību, kļūdams gudrāks revolūcijas jautājumos par savu skolotāju. Viņi šķīrās pēc kāda sevišķi nikna strīda par revolucionāri filozofisku ternu.

—    Es kļuvu marksists, — sacīja Zeins, — bet viņš palika intelektuālā novirziena anarhists—terorists, kam vienīgais nozīmīgais ir pati teorija;" vardarbības akts kā tāds — tāpat ka tev, Gordon. Viņš darbojās individuāli, jo nicināja cilvēkus, par kuru atbrīvošanu cīnījās, un nicināja arī mani, tāpēc ka es biju saistīts ar šiem ļaudīm. Nāve viņam bija galvenais arguments, un viņš pat draudēja nogalināt mani, kad es nevareju pievienoties viņa uzskatiem un aizgāju no viņa. Pats viņš nomira pavisam muļķīgi — Beirutas cietumā. Viņš bija atgriezies Sīrijā, iedomādamies, ka tā neatkarīga, no franču kundzības atbrīvojusies zeme. Un tur ieskrējis tieši rokās slepenpolicijai, kas viņu gaidīja divdesmit gadus. Policija bija tā pati — vai nu ar frančiem, vai bez viņiem — un ta parūpējās, lai viņš neizietu dzīvs no cietuma. Viņš nomira vientulībā, un es biju vienīgais, kas apraudāja viņa nāvi.

—    Kāpēc jāapraud muļķis? — Gordons iejautājās.

—   Var apraudāt ikvienu drosmīgu cilvēku, kas tuvojas patiesībai, bet neredz to un bezjedzigi iet bojā tāpēc, ka nav spējis to ieraudzīt. Es apraudu viņu līdz šai dienai, tāpēc ka ik dienas man jādomā par likteni, kas saveda mani kopā vispirms ar dervišu un tad ar viņu.

—   Un pēc tam ar mani, — Gordons piebilda. — Es taču izglābu tev dzīvību.

—   Tev daudz kas kopīgs ar viņu. — Zeins palūkojās Gordonā, un viņu acis sastapās, it kā no Visuma kāds slepens spēks būtu pēkšņi parāvis viņus abus ar vienu aukliņu. Tad Zeins skumji papurināja galvu. — Sargies, brāl! Ka tev arī neiznāk mirt tādā muļķīga nāvē.

—   Kamēr tu, brāl, dzīvosi tālāk un, sekodams savai dogmai, gūsi panākumus.

Zeins paraustīja plecus — viņš nejuta dzīves smagumu, un doma par nāvi viņu nenomāca. Siem diviem cilvēkiem, kuri tā nicināja nāvi, nebija vērts par to runāt. Viņi apklusa. Bez tam Gordonam pamazām zuda interese par Zeinif ka dvīņu brāli. Zeins, izglītotais ielas zēns, viņam likās neatvairāmi pievilcīgs, Zeina zēnu gadu garīgās slāpes tik saprotamas, it kā tas būtu stāsts par viņa paša — Gordona jaunību. Taču šis jaunpievērstais revolucionārs, šis galējais dogmatiķis, kas pašlaik atradās viņam blakus, šis Spartaks vairs neizraisīja viņā nekāda satraukuma, tāpat kā viņu nesatrauktu īstā brāļa ierastais tuvums.

Viņi šķīrās, kad Gordonam apnika Zeina sabiedrība, un viņš uzdeva kādam no arābiem, kas veda Hamidam viņa vēstuli, nogādāt tur arī Zeinu, kurš, taisni izglejies, sēdēja uz kamieļa, bez kurnēšanas paciezdams sāpes mugurā.

Vienīgais, kas tagad vel interesēja Gordonu, bija doma, ka Hamids izturēsies pret viņam svešo Zeina filozofiju, pret Zeina ierosināto sadarbību ar pilsētniekiem, pret šo cilvēku pilsētas strādnieka apģērba. Tikai tāpēc, lai nostādītu blakus dogmu un ticību, Gordons bija apņēmies aizvest Zeinu pie Hamida — vismaz viņam pašam tā likās. Viņi šķirās bez nožēlas, jo abus jau sāka nomākt viņu dīvainā līdzība. Dažadi likteņi viņus gaidīja nākotnē.

6.  nodaļa

Frīmens, otrs anglis, kurš meklēja Talibu un kuram šobrīd dzina pēdas dzejnieks Va-uls, bija Gordona vecs pazina. To viņš pašlaik stāstīja savam ceļa biedram Mustafam Favzi, nodokļu iekasētājam no Bahrazas, kad viņi mierīgi atpūtās nakts klusumā Džammaras tuksnesī pie veca, pamesta cepļa.

—   Gordons nav no tiem cilvēkiem, ko mēdz saukt par apvaldītiem, patīkamiem vai pievilcīgiem, — viņš sacīja.

—   Man sevišķi palicis prātā viņa īpatnējais humors. Tas vienmēr izpaudās tik brāzmaini, un es to nekad nesapratu.

Mustafa nopietni un saprotoši pamāja ar galvu — viņa paša būtnes tumšie dziļumi nekādam īpatnējam humoram nebija aizsniedzami.

—   Kaut gan es mācījos Irākā angļu skolā, — viņš sacīja, — un vēlāk strādāju kopā ar angļiem, es nekad nesaprotu, ko angļi uzskata par jocīgu, ko ne. Tas ir interesanti, mister Frīmen, ka arī jums angļu humors liekas dīvains.

Frīmens pasmējās, un vientiesīgais Mustafa šos smieklus uzņēma kā angļu vieglprātības apliecinājumu, jo viņš, kā arvien, bija runājis pavisam nopietni. Patiesibā arī Frīmena smiekli bija nopietniļ kaut gan tie tik dzidri izskanēja nakts rāmajā klusumā, it kā sadragādami tās spožo tumsu. Tads pretrunīgs bija Frīmena raksturs —» kaut gan viņš smaidīja, viņam pavisam trūka humora iz* jūtas, un smieklus viņš izmantoja tikai, lai padziļinātu iespaidu, ko radījis ar saviem vārdiem. Viņš varēja smieties par visu, pat par nelietību — tas saderējās ar viņa māksloto labvēlību, kopto seju un patīkamajām manierēm.

—   Man šķiet, dīvains bija ne tikai Gordona humors, — Frīmens sacīja, kavēdamies atmiņās. — Viņam bija īpatnēji uzskati par daudz ko citu — sākot ar ābolu mizošanu un beidzot ar sarunām par politiku, ko viņš necieta. Viņš svaidījās no vienas galējības otrā. Viņam trūka veselīga saprāta, līdz ar to nebija droša pamata stingriem principiem.

—   Cik es viņu pazīstu, viņš ir cilvēks bez jebkādiem principiem, ja vēl ievēro to, ka viņš anglis, — svarīgi noteica Mustafa, taču pieklājīgi un bez ļaunuma. Šķita, ka

Mustafam nenācās viegli ievērot šo pieklājību, kam nebija ne mazākās skumju vai dusmu pieskaņas.

—    O ne, kaut kādi principi viņam tomēr ir, — Frīmens jautri aizrādīja. — Citādi nemaz nevar būt, to jau noteic viņa izcelšanās un izglītība. Man liekas, vajag tikai tos izprast, vajag viņa neprātīgās idejas attiecināt uz kaut ko vispārzināmu. Atzīstos, man gan tas nekad nav izdevies! — Un Frīmens dziļi uzelpoja, it kā ši atzīšanās šķīstītu viņa dvēseli un reizē ari kautrīgi atklātu to. — Protams, tas bija sen, — viņš turpināja, — kad mēs abi vēl mācījāmies.

—   Vai viņš bija gudrs? — Mustafa jautāja un tad piebilda: — Šeit viņš rīkojas ļoti prātīgi.

—   O jā, viņš bija gudrs. Patiesībā pat pārāk gudrs. Viņš lieliski pārzināja Arābijas vēsturi, filoloģiju, arheoloģiju. Varēja gandrīz iedomāties, ka viņš jau zina vairāk par saviem skolotājiem. Taču viņam nepadevās arābu valoda. To mēs mācījāmies kopā. Tad es arī iepazinos ar viņu. Tas bija Londona, Austrumu institūtā, kur viņš bija ieradies no Kembridžas. Tomēr jāatzīst, ka viņš apbrīnojami ātri uztvēra valodas būtību. Dažādus īpatnējos izteicienus un vārdu speles viņš apguva ātrāk par mums visiem. Taču tas arī bija viss. Iepazinies ar šiem raksturīgajiem izteicieniem, viņš it kā zaudēja interesi par visu pārējo un pameta studijas. Turklāt sākas karš. Lai nu kā, bet man šķiet, ka tagad es runāju arābiski labāk nekā viņš.

—   Jūs runājat patiešām lieliskā arābu valoda, mister Frīmen. Es neesmu dzirdējis, ka vēl kāds anglis runātu tik labi arābiski, un es pazīstu daudzus ievērojamus angļu zinātniekus arābistus.

Patīkami bija klausīties Mustafas balsī caur telts audumu (Frīmens gulēja teltī, Mustafa ārpusē), jo viņš runāja patiesību un Frīmenam patika klausīties, ka slavē viņa talantu, kaut arī Mustafa bija tikai sīks ierēdnītis ar skanīgu amata apzīmējumu — speciālās daļas inspektors. Taču šinī gadījumā viņš Frīmenam bija kaut kas konsultantam līdzīgs, tapec viņa uzslavai bija zināma nozīme. Frīmens izstaipīja savas garās, tievas kajas un ar jutīgiem māksliniekā pirkstiem pataustīja seju. Viņa atmiņā no jauna uzpeldēja Gordona tēls — Gordons jaunībā, pārāk ātras dabas, lai modinātu simpātijas, pārāk gudrs un atturīgs, lai viņam varētu uzticēties, pārāk neizprotams, lai varētu paredzēt viņa rīcību, pastāvīgi it kā elektrizēts, tā ka droši viņam tuvoties nebija iespējams.

—   Tas ir savādi, — Frīmens skali domāja, — ka mēs abi nekad neesam satikušies, lai gan šais daudzajos gados esam pārstaigājuši vai visu Arābiju. Ceru, ka tagad mēs satiksimies. Ja viss būs tā, kā vajag, man droši vien izdosies izvilkt viņu no tā jucek|a, kādā viņš šeit iestidzis. Es ceru.

—   Tā būs viņa laime, ja jums tas izdosies, — sacīja Mustafa. — Te ziemeļos, pierobežas apgabalā, Gordonam draud daudz lielākas briesmas. Te būs cilvēki, kas par valdības izsolīto atlīdzību dosies tuksnesī uzmeklēt un nogalināt viņu.

—   Atlīdzība izsolīta par viņa sagūstīšanu, nevis nogalināšanu.

—   Daži domā, ka dzīvu viņu sagūstīt nav iespējams, mister Frīmen. Arī klejotāju ciltis ir daudz tādu, kas nogalinātu viņu, ja tikai rastos izdevība.

—           Nabaga puisis, — Frīmens līdzcietīgi noteica.

—   Acīm redzot, viņš tā ir sapinies, ka cits nekas neatliek kā izmisumā iet vēl tālāk. Nekas, es mēģināšu paglābt viņu ar labu. Mūsu valdība ir ar mieru visu piedot un neko nepārmest, ja tikai viņš aizbrauc no Arabijas. Vismaz es viņam to varu apsolīt, un tadjes viņu no šejienes kaut kā dabušu projām, ar jūsu palīdzību.

—   Tas būs grūti. Viņam daudz ienaidnieku. Starp pierobežas rajona arābiem viņam ir daudz asins ienaidnieku.

—   Augstās debesis! Asins naids?

—   Jā. — Mustafas gludā angļu valoda, gausā un rūpīgā izruna neļāva jaust ne mazakā pārdzīvojuma. — Es pats varu uzskatīt sevi par viņa asins ienaidnieku, — viņš piemetināja tādā pašā dīvaini atturīgā tonī.

—   Jūs!

—   Jā. Nesen, tikai pirms dažiem mēnešiem, Gordons ar klejotāju ciltīm uzbruka mūsu garnizonam pie Irakas robežas un šajā uzbrukumā nonāvēja manu brāli un brāļadēlu.

—   Tieši Gordons?

—   Tā es to uzskatu, mister Frīmen. Katrā ziņā viņi tika nogalināti uzbrukuma laikā, un Gordons vadīja šo uzbrukumu. Kā jūs zināt, mūsu zemē tas ir pietiekams iemesls asins atriebībai.

—   Jā, to es ļoti labi zinu. Ak dievs! — Frīmens bija tik pārsteigts, ka nespēja pilnīgi noticēt dzirdētajam, it īpaši tāpēc, ka visapkārt valdīja nakts miers, un tāpēc, ka to sacīja Mustafa, ko viņš uzskatīja par vienkāršu, klusu cilvēku. — Nu lai, Mustafa, — viņš sacīja, it ka jokodams,

—   es ceru, ka jūs pažēlosiet Gordonu, kad sastapsieties ar viņu.

—   Es neesmu draudzīgi noskaņots pret misteru Gordonu, — Mustafa mierīgi atbildēja, — un ceru, ka mēs nesastapsimies.

Mustafa pateica šo pieklājīgo frāzi tā, it kā viņš patiešām nezinātu, kā rīkotos, ja gadītos satikties ar Gordonu. Bet Frīmens domāja par to, ka notikumi sāk ievirzīties aplamā gultne — atkal jauns arābu neprātīgās rīcības neprātīgs pagrieziens. īstenībā tas nebija nekas neparasts, jo gluži ikdienišķi notikumi tuksnesī anglim vienmer liekas neprātīgi. No tāda viedokļa tos ari vajadzēja aplūkot, kaut gan Frīmens pats nekādi nespēja izprast tās mežonības, kas raksturoja visu tuksneša dzīvi. Ka anglis viņš nevēlēja nevienam ļauna, it īpaši arābam un vēl jo mazak anglim.

—   Aizmirsīsim Gordonu, — viņš mierinādams sacīja Mustafam. — Tagad pats galvenais mums ir Talibs.

—   Arī pie Taliba rokam ir lipušas asinis.

—   Jā, protams. Taču, ja mēs sniegtu materiālu atbalstu Talibam un viņa nelaimīgajiem ļaudīm, mums varbūt izdotos atturēt viņu no piedalīšanās Hamida intrigās. Es ceru, ka mēs varēsim vienoties ar nevaldāmo Talibu, tāpat kā mēs vienojamies ar nabaga Junisu no Kamras. Un tadā gadījumā mes izglābsim pierobežas rajonus. Esmu pārliecināts, ka mums izdosies. Sliktākais ir tas, ka Talibam tik sasodīti grūti piekļūt.

—   Mums jābut apdomīgiem, — Mustafa steidzās brīdināt, jo teltī Frīmens sarosījās sava guļammaisā, it kā grasīdamies tūdaļ trūkties augšā un dzīties pakaļ Talibam.

—   Mūs novēro. Emīra Hamida ļaudis zina, ka mēs meklējam Talibu. Pārāk strauji rīkoties ir bīstami.

—   Jums laikam taisnība, — Frīmens samierinājās un palika guļam. — Un galu galā ši sacelšanās ir pasākums bez droša pamala, nekas liels tur neiznāks. Viegli gāja tuksneša vidienē, kur karaspēkam grūti pārvietoties, bet šeit, pierobežas rajonos, viņi lauzīs sev kaklu. Es nedo

māju, ka Hamids spēs pretoties tiem spēkiem, ar kādiem viņam pretī staties gatavojas pašā Azmi, tāpat es nedomāju, ka Hamidam būtu sevišķas stratēģa spējas. Vai jūs kādreiz esat ticies ar Hamidu, Mustafa?

—   Jā, ser. Es nodzīvoju gadu viņa galvaspilsētā tuksnesi.

—   Bet vai jūs esat ticies ar pašu Hamidu?

—    Es biju nenozīmīgs Bahrazas ierēdnis un viņš tuksneša valdnieks — ļoti lepns un ļoti cēls, bet varbūt arī ļoti neželīgs, j.p bez kādas domāšanas lika sodīt zagļus — nocirst tiem rokas uz tirgus laukuma. Reizēm viņš to izdarīja pats.

—   Man šķiet, arābiem ir tāds likums.

—    Varbūt. Taču tas ir barbariski un nevajadzīgi. Balirazas valdība ir gādājusi par to, lai būtu tiesas un tiesneši. Tiem jārupejas, lai netiktu pārkāpti likumi. Taču Hamids bieži vien ierādās un palaida brīvībā savus ļaudis, kas bija sodīti par kadu noziegumu, un mēs nespējām viņam pretoties. Ļoti enerģisks jauns cilvēks, pilns spēka, izturības un cietsirdības.

—    Zel, ka tikai tagad ierados šajā tuksnesī, — Frīr mens nopūtās. — Te vienmer ir bijis interesantāk neka Irākā vai Transjordānijā. Bet es atgūšu nokavēto. Nokļūšu pie Hamida, cik drīz vien iespejams, varbūt ar Gordona palīdzību.

—   Jums jāpatur prātā viens apstāklis, mister Frīmen, — Mustafa viņam laipni aizrādīja. — Tuksnesī ikvienu cilvēku, kas runā angliski vai pec izskata atgādina angli, var noturēt par Gordonu. Jums jābūt uzmanīgam, lai viņa ienaidnieki neuzbrūk jums.

—    Nu, tas šo pasākumu dara sevišķi aizraujošu, — Frīmens atteica un sirsnīgi pasmējās.

Tas nu nepavisam nebija labi, ka angļu valoda kļuvusi par Gordona pazīšanas zīmi, jo Frīmens bija nolēmis nerunāt arabiski, ja viņam būtu ertak izteikties angliski. Viņš nevainojami runāja arābiski, ka Mustafa apgalvoja, taču viņa dzimtā valoda bija angļu, un, ja vien arabs (ka šis stulbenis Mustafa) prata angliski, Frīmens katrā ziņā sarunājas angļu valodā. Protams, viņš interesējās par arābu valodu kā speciālists un labprat to izmantoja, taču, kad viņš bija to pilnīgi apguvis, viņam vairs nepatika bez vajadzības lauzīt mēli, izrunājot neparastas skaņas. Pec ārienes viņš, protams, izskatījās kā anglis, un būtu smiek* līgi, ja viņš mēģinātu maskēties. Frīmens gan valkaja vaļēju arābu burnusu, taču zem tā bija redzamas haki krāsas angļu sporta bikses, pusgarās zeķes, brūnas kurpes un haki krāsas krekls. Viss viņā bija nepārprotami anglisks, un viņš to zinaja.

—   Jāriskē vien būs, — viņš sacīja Mustafam.

Klusībā Frīmens pieticīgi pajokoja pats ar sevi: Ja Gordons var riskēt ar to, ka ir anglis, tad, velns parāvis, ari es to varu!

Taču atšķirībā no Gordona Frīmenam (ari anglim) nebija nekādu ieroču. Tāds bija viņa princips.

—   Gordons grib ieņemt aerodromu, — ģenerālis Mārtiņš sacīja pašā Azmi, — un Hamids naftas atradnes. Nolieciet viņiem ceļā vienu vai divas no sava leģiona labakajām brigādēm, un viņi abi būs jums rokā. Tā ir vienīgā iespēja, Azmi.

Pašā Azmi bija neliela auguma, tukls un cienīgs. Cīnīdamies ar elpas trūkumu, kā parasti, viņš enerģiski protestēja:

—   Nē, ģenerāli Klejotāju ciltīm nav vajadzīgas ne naftas atradnes, ne aerodroms. Viņiem vajadzīga pārtika. Tāpēc viņi nāks šurp uz Riverrainu.

Azmi resnais pirksts nopaukšķēja pret karti, rādīdams uz auglīgajām Riverrainas zemēm pie Džammaras tuksneša robežas, tieši uz to vietu, kur atradās viņa štābs, varbūt tieši tur, kur bija klāts viņa pusdienu galds.

—   Nē, nē! — ģenerālis nepacietīgi novilka ar īkšķi pār bāli brūnos toņos krāsoto karti. — Ciltis necīnās pārtikas dēļ. — Viņš mazliet nicīgi palūkojās uz Azmi apaļo vēderu, it kā tur, kādas uzmācīgas domas vajātas, būtu novietojušās pašā smadzenes. — Viņi cīnās tuksneša deļ. Vai tad jūs to nesaprotat, mīļais cilvēk?

Ģenerālis negribēja dusmoties uz Azmi un pat pārmeta sev, ka bez vajadzības runājis pārāk asi; bet Azmi bija karavīrs, un nebūtu pieļaujams, ka tik atklāti personiski apsvērumi ietekmētu viņa militāro stratēģiju. Te nu viņš sēž nobijies savā auglīgajā Riverrainas ielejā un raugas uz Džammaras tuksnesi, it kā no turienes pēkšņi varētu brāzties Hamids un uzbrukt Bahrazai. Tā bija muļķīga un

no militārā viedokļa kaitīga iedoma. Kāpēc tad viņš ta turas pie tās?

Ģenerālis zināja — kāpēc, kaut arī nelabprāt atzina, ka Azmi rīcību noteic tādi savtīgi motīvi. Taču bija pilnīgi skaidrs, ka pašā nerūp tuksnesis, ka viņš doma vienīgi par plašajām, auglīgajām Riverrainas zemēm, kur viņam (kā ikvienam ministram, paša un karalim) piederēja lieli zemes īpašumi. Sajā pierobežas zemienē, medību mājiņā, uz viņa paša zemes gabala atradās Azmi štābs. Telpa, kurā viņi pašlaik sēdēja, bija Azmi ieroču glabātuve, nevis štāba kanceleja. Pie" sienām bija izbāztas slokas, tārtiņi, pīles un zosis, pie griestiem stieplēs karājās flamingi un dzērves. Taču visi likās it kā sažuvuši, un šķita, ka tur karājas pati nāve, izbāzta, bet nenoplucināta. Uz flīžu grīdas bija izklātas gazeļu adas un divas vai trīs lauvu adas, ko Azmi bija atvedis no Austrumāfrikas.

—   Jums neizdosies pārliecināt Azmi aiziet no Riverrainas, — sūtnis bija sacījis ģenerālim pirms aizbraukšanas no Bahrazas. — Tādus norādījumus viņam ir devis karalis, premjerministrs un citi. Un viņš pats! Nedomājiet, ka viņš baidās no Hamida. Viņš zina — tiklīdz aizvedīs kaut daļu kareivju no Riverrainas, otrā dienā tur uzliesmos revolūcija. Visa šī valsts sāk irt, Martin, mums vajadzētu to saprast. Ja mēsi gribam glābt stāvokli tuksnesi, mums tas jādara pašiem ar angļu aviacijas un, ja būs vajadzīgs, ar karaspēka palīdzību.

Taču ģenerālis Martins uzskatīja, ka tieša Lielbritānijas iejaukšanās būtu bīstama, un bija nolēmis panākt, lai Azmi pārvietotu daļu no saviem bahraziešu leģionāriem uz Džammaras aerodromu un aizsargātu vismaz to. Protams, vajadzēja padomāt ari par draudīgo situāciju Bahrazā; taču ar zemniekiem un strādniekiem varētu viegli tikt galā, ja tie sāktu celt nemierus. Hamids, tas gan kļūst arvien bīstamāks, bet, ja Azmi nebūtu tāds aptaukojies un nekustīgs, viņš varētu satriekt Hamidu ar dažiem zibenīgiem iebrukumiem tuksnesī.

—   Mūsu bumbvedeji uzmanīs Hamidu, — Azmi nomierinādams sacīja. — Un jums nav ko uztraukties par angļu naftas vadu. Mūsu patruļas apsarga to pret klejotāju uzbrukumiem.

—          O, ne jau par naftas vadu, — ģenerālis atteica.

Mani uztrauc tieši stāvoklis pierobežā. Gordons ir šeit un kūda Kamras un Džammaras ciltis uz kādu kopēju pasākumu. Droši vien runa ir par aerodromu. Pēc tam ķersies pie naftas atradnēm.

—    Kas par niekiem, ģenerāl, — sacīja Azmi ar to laipno, bet naidīgo pieklājību, kas arābiem rodas ilgā saskare ar angļiem, — Džammaras un Kamras ciltis nekad nerīkosies kopīgi. Tas nav iespējams. Pat sacelšanās viņus neapvienos.

—   Es par to neesmu pārliecināts. Un Gordons________ —

Ģenerālis pakratīja galvu, izrunādams šo anglisko vārdu.

Azmi bija masīva, tumša seja. Kā liela lode tā pacēlās virs kareivja mundiera, it kā izspiedusies no augstajā apkaklē iežņaugtā kakla. Kaut kur šai sejā slēpās mazas, melnas ačeles, kas aši pavērās ģenerālī Martina, kad tas sastomījās, minēdams Gordona vardu. Skatienā bija nicigums, slēpts izsmiekls par to, ka ģenerālis tā sastomījās. Sastomījās, varbūt kaunēdamies, ka anglis šeit, Arābijā, grib cīnīties pret angļiem.

—    Nav vērts uztraukties Gordona dēļ, ģenerāl, — Azmi novilka, ar savām mazajam acīm vērīgi lūkodamies Martinā. — Tas ir avantūrists.

—   Nenovērtējiet viņu pārāk zemu! — ģenerālis atcirta.

—   Viņš ir pilnīgi pārliecināts par savas rīcības pareizību. Vismaz viņš ir atteicies no visām savam interesēm, lai kalpotu šai cilšu sacelšanās idejai.

Azmi aprāvās no netiešā dzēliena ģenerāļa vārdos.

—   Es nekā nezinu par Gordonu.

—   Jūsu vietā es papūlētos kaut ko uzzināt, — ģenerālis sacīja ar saviem sirmajiem matiem atbilstošu cieņu. — Tas ir cilvēks, pret kuru jums šeit būs jācīnās, pie tam visai neparasts cilvēks.

Azmi saskatīja šai apgalvojumā angļa dižošanos un mēģinājumu salīdzināt Gordonu ar viņu un juta, ka ģenerālis ar īpašu anglisku lepnumu atzīst Gordonu un viņu — Azmi par pilnīgi pretējiem.

—   Tad varbūt jūs varat pārliecināt Talibu un nabaga Junisu nesacelties pret Bahrazu, — viņš sacīja ģenerālim.

—   Ja viņi klausa Gordonam, tad klausīs arī jums, savam vecajam draugam anglim.

«Draugam anglim» tika pārlieku uzsvērts, taču ģenerālis nekad neturēja par vajadzīgu ievērot šīs smalkās nianses bahraziešu attieksmē pret angļiem. It īpaši saru* nās ar Azmi, kurš arvien mēdza mazliet nicīgi izteikties par angļiem, jo pats bija mācījies Anglija un nožēloja, ka nav anglis. Varbūt viņu ietekmeja sieva angliete — dīvaina, izkaltusi ka žagars. Viņa dzīvoja Bahrazas pilsētā un kopa bites savā tveicīgajā, aizaugušajā puķu dārzā. Visa Bahraza smējās par viņu. Ik dienas viņu varēja redzēt dārzā, un neviens bahrazietis nepagāja tam garām, neizmetis kādu zobgalību par viņas kalsno stāvu, kas atgādināja putnu, par viņas smieklīgo apģērbu un savādo pieķeršanos bitēm, kaķiem, suņiem un visam, kas auga un vairojās. Sīc apvainojumi vienmēr rada atbalsi Azmi rīcībā un runas veida, taču ģenerālis nepievērsa tam uzmanību, saprazdams, cik daudz tuklajam pašā jacieš savas sievas dē|.

—   Kāpēc jūs pats nevarētu aizbraukt un parunāt ar pierobežas šeihiem? — Azmi sacīja jau pavisam nopietni.

—   Manī viņi nemaz neklausīsies.

—   Es aizbraukšu pie nabaga Junisa, — ģenerālis atbildēja. — Ar Talibu, man liekas, nav verls ielaisties. Tas ir blēdis, no kura viss kas sagaidāms. Uzticēties viņam nekāda ziņā nevar. Bet Kamras Junisu es uzskatu par saprātīgu un miermīlīgu cilvēku, un viņš vienmēr ir draudzīgi izturējies pret mums. Varbūt viņš mani uzklausīs.

Azmi tik dziļi ievilka elpu, ka ādas josta nočīkstēja. Viņš padomāja un tad sacīja:

—   Mazliet paaugstiniet naftas vada naudu, un nabaga Juniss kļūs piekāpīgāks. Vai jūs varat to atļauties?

«Naftas vada nauda» bija atlīdzība, ko angļi maksāja Junisam par to, ka naftas vads gaja pa Kamras teritoriju. Ta bija visai niecīga. Kādu laiku to maksāja arī Talibam, taču vēlāk partrauca, jo šis vecais laupītājs nekad nepildīja saistības un viņam bija arī citi iztikas avoti.

—   Te nav runa par naudu, — ģenerālis sacīja. — Junisam jāpierāda, ka no sacelšanās viņš neko neiegūs. Japanāk, lai viņš saprastu, ka pašlaik viņa pienākums ir but uzticīgam Bahrazai.

Azmi skaļi iesmējās.

—   Juniss ir pārak nabags, lai domātu par uzticību, ģenerāl. Ja man būtu nauda, es pats dotos uz turieni un uzpirktu viņu. Ar Talibu ir citādi. Bet pie Taliba, man šķiet, devas jūsu draugs misters Frīmens,

—   Frīmens? Ko tad viņš te dara? Kad viņš devās pie Taliba?

Viltīgais Azmi priecājās par ģenerāļa pārsteigumu.

—   Viņš ieradās pirms dažām nedēļām un paprasīja vienu no maniem vīriem par pavadoni. Sacīja, ka pierunāšot Talibu, lai paliekot uzticīgs Bahrazai. Viņš piedāvāšot Talibam ieročus un pārtiku, ja tas mums palīdzēšot. .

Uz mirkli ģenerālis gandrīz vairs nespēja savaldīt dusmas par šo cita resora iejaukšanos angļu diplomātiskā dienesta uzdevumos. Kada velna pēc Frīmens ieradies šeit un sācis sarunas ar Talibu? Taču saistības ar blēdi bija gluži parasta parādība tajā resorā, kur darbojās Frīmens. Sie nenobriedušie politiskie aģenti, spēlēdami sazvērestības un pretsazvērestības, tikai traucēja. Tādi aģenti kā Frīmens, šķita, nevienam nebija atbildīgi par savu rīcību — ne ārlietu ministrijai, ne kara ministrijai, pat ne sūtniecībai. Tie bija aušīgi jaunekļi, kas rīkojās, kā tikai viņiem iepatikās.

—   Vai tad jūs nekā nezinājāt par misteru Frīmenu? — Azmi nevainīgi pajautāja.

—   Zināju gan, — ģenerālis pikti sameloja, — es tikai nezināju, ka viņš jau ir šeit.

—   Viņš riskē, tā klaiņodams pa tuksnesi, — Azmi sacīja, piedāvādams ģenerālim amerikāņu cigaretes un, kad tas atteicās, aizsmēķēdams pats. Azmi smēķēja tāpat kā runāja — lāgu lāgiem apstādamies, lai ievilktu elpu.

—   Varbūt Gordons parūpēsies, lai viņam nekas ļauns nenotiek.

Ģenerālis neteica ne vārda. Viņš gan šaubījās, vai Gordons «parūpēsies» par Frīmenu. Pienācīgi un godīgi, ar Hamida starpniecību uzaicināt Gordonu uz pārrunām (kā ģenerālis bija darījis) — tas bija pavisam kas cits nekā klaiņot pa Džammaras tuksnesi un vērpt intrigas Gordonam turpat vai deguna galā. Gordons gan bija anglis, taču viņā slēpās tiri arabiska mežonība. Frīmens bija pavisam cita tipa cilvēks, un ģenerālis jau iepriekš zināja, kurš no viņiem abiem būs uzvarētājs cīņā par Džammaru, cīņā, kas prasīja gudrību un spēku. Frīmens ar visu savu zeltu (viņam katrā ziņa bija zelts: tas bija vienīgais līdzeklis, ko izmantoja viņam līdzīgi politiskie aģenti, kuriem tas noderēja saprāta un pieklājības vietā), Frīmens ar visu

savu zeltu nevarēja stāties blakus Gordonam. Un ģenerālis juta, ka šī doma likusi viņam pasmaidīt.

—   Protams, ja Frīmens var pierunāt Junisu un Talibu, lai palīdz mums, — sacīja Azmi, — tad Hamids nekad netiks līdz pierobežas apgabaliem, naftas atradnēm un aerodromam.

—   Nedomāju, ka Frīmens glābs stāvokli jūsu labā,

Azmi, — ģenerālis strupi noteica, — tāpēc neceriet uz viņu. Jūsu uzdevums pašlaik ir ņemt pietiekami lielu karaspēka nodaļu un ar tās palīdzību atgriezt ziemeļus no dienvidiem, kaut arī jums nāktos paturēt karaspēku tuksnesī līdz pavasarim. Jums jānovieto paši labakie no jūsu leģionāriem tuksnesī, Azmi, starp aerodromu un naftas atradnēm. Citādi šo jautājumu atrisinat nav iespējams.

Azmi papurināja galvu.

—    Kamēr es ar saviem leģionāriem tur dzīšos pakaļ Ilamidam, — viņš sacīja, smagi nostenēdamies, — šī strādnieku un zemnieku revolūcija uzliesmos un pārņems visu valsti. Paskatieties, ģenerāli — Azmi, tāpat sēdus, rādīja uz karti, kas karājās zem izbāzta fazāna. — Vai redzat visas šīs sarkanās atzīmes uz kartes? Redzat, kur tās ir? Visos Riverrainas ciematos, ikvienā pilsētā upes augštecē un visapkārt Bahrazas galvaspilsētai. Redzat?

Šais vielas mēs esam atklājuši slepenus šauteņu un munīcijas krājumus, pat ložmetējus, granātas un visāda veida vieglos ieročus. Skatieties! — viņš sacīja, pēkšņi uzrāva stāvus savu masīvo augumu, piegāja pie otra galda un izņēma no atvilktnes sīki izstrādātu, ar roku rakstītu visas valsts karti. — Vai redzat? Visos šais ciematos un pilsētās,

visur mēs esam arestējuši teroristus un revolucionārus. '

Nevis pa vienam, bet dažreiz pa divdesmit un trīsdesmit, pat ciematos. Paskatieties šurp! — viņš pameta ar apaļīgo roku uz loga pusi un tad aizsvampāja pie loga, lai parādītu ģenerālim savus medību purvus, savus pirmos apūdeņotos laukus, šo joslu, kura atradās starp upi un tuksnesi un no kuras jau dvašoja dzīvība. — Redzat šos vīrus manos laukos, uz manas zemes? — Viņš it kā brīnīdamies uzsita ar dūri pa savām platajām krūtīm. — Vai tie ir tikai zemnieki?

Tikai arābu zemnieki laucinieku apģērbos? O nē, ser! Nav vairs neviena paša starp viņiem, kam es varētu uzticēties.

Visi saindēti ar šīm idejām. Ikviens nožēlojams zemes racējs, ikviens klaidonis. Paskatieties uz mūsu ceļiem! Cik

daudz tagad zagļu, no kuriem vairs nekur nav miera, — ne simtiem, bet tūkstošiem! Ļaudis pamet savus ciematus, kļūst par zagļiem un klaidoņiem — slepkavo, laupa, zog kareivjiem šautenes. Un kareivji — pat mani leģionāri! Vai to vispār drīkst sacīt, cik daudz dezertieru ir katru mēnesi? Un pilsētās — šie vīri, kas dzīvo graustos un cauru dienu tikai perina intrigas, jo nekā cita viņiem nav ko darīt! Vai jūs domājāt, ka tie būs mierīgi, kamēr es vajāšu Uamidu?

Azmi nošņācās un atgriezās savā vietā, noguris no gājiena pie loga. Smagi nopūzdamies, viņš atkrita krēsla.

—    Viņi visi tikai gaida, — viņš sacīja, ar plašu rokas vēzienu norādīdams uz kartēm un logu. Tad paraustīja plecus un bēdīgs nošņauca degunu. — Un vai viņus var nosodīt? Paskatieties uz mūsu laukiem! Tagad mums ir tikai viena kultūra — kokvilna. Un kas notiek? Puse. zemnieku paliek bez darba, jo kokvilnai daudz strādnieku nevajag. Kāpēc tad audzēt kokvilnu? — Viņš nevarīgi atmeta ar roku. — Citādi mēs nevaram. Tā ir vienīgā ienesīgā kultūra. Mums jāaudzē tas, ko varam pārdot, citādi — kam mums zeme? Kokvilna vajadzīga visiem. Patiesībā Anglija ar šo kokvilnu tur savās rokās lielāko daļu mūsu lauksaimniecības. Tāpēc mums jāaudzē kokvilna, lai zeme dotu ienākumus. Un tas noplicina augsni. Tas pārvērš pusi no ciemata zemniekiem par nabaga klaidoņiem. Es tur nekā nevaru darīt. Bet es ari nevaru aiziet no šejienes un ļaut, lai klaidoņi un revolucionāri sagrābj varu.

Ģenerālim Marlinam piepeši kļuva žēl šī tuklā, aizdusas mocītā cilvēka, kurš bija tāda bezizejas stāvokli, tāpat kā bezizejas stāvoklī bija visa valsts (un, patiesību sakot, visa pasaule).

—    Es nemaz negribu, lai jūs sūtītu uz tuksnesi visu savu armiju, — viņš mierīgi paskaidroja Azmi. — Tikai vienu brigādi no jūsu leģiona.

—   Man nav nevienas liekas brigādes! — Azmi iekliedzās. — Kā es varu atraut veselu brigādi no saviem labākajiem spēkiem?

—   Tad sadabūjiet vēl kaut kur cilvēkus.

—    Kur? Es lūdzu karali un beju Ornaru, lai dod man vēl cilvēkus, bet viņi tur tos pilsēta, policijas dienestā, ielu un pils apsardzei. A-a-ab! Ja jums vajadzīgs karaspēks aerodroma apsardzībai, ģenērāl, tad ejiet pie Omara un karaļa.

—   Es iešu pie Omara un karaļa! — ģenerālis apsolīja, pūlēdamies nomierināt Azmi. — Bet es brīdinu jūs, Azmijums vajadzēs doties pret Hamidu vēl pirms pavasara sākuma. Ja jūs ļausiet viņam pavasari ierasties šeit, tad sacelšanās uzliesmos ne vien tuksnesī, bet arī pierobežas rajonos, Riverrainā un visur citur.

Azmi izmisis pacēla rokas.

—   Sadabūjiet man cilvēkus, ģenerāl, un es jau rīt sūtīšu karaspēku uz tuksnesi.

—   Labi, es sadabušu jums cilvēkus! Jābūt taču kaut kādai kartībai. Ne jau tāpēc mana valdība apgādā jūs ar jaunako tehniku, lai jus to turētu Riverrainas dumbrājā, gaidīdami zemnieku sacelšanos. Kaut kas ir jādara tuksnesī un pēc iespējas drīzāk, Azmi.

Azmi nopūtās.

—   Tas ir jūsu ziņā, ģenerāl.

—   Nē, Azmi. Tas ir jūsu ziņā.

Pieklauvējis pie durvīm, ienāca kāds bahraziešu leģionārs un kaut ko pateica Azmi. Tas pamāja ar galvu un atlaida viņu.

—   Tagad aizmirstiet to visu, ģenerāl, — Azmi sacīja, vēlēdamies drīzāk beigt šo sarunu. Viņš piecēlās un uzlika saules brilles. Paklausīdami viņa saucienam, ienāca tris virsnieki un sāka ņemt medību bises nost no sienām.

—   Iesim nošausim kadu treknu pīli. — Azmi smiedamies paņēma ģenerāli zem rokas un veda ārā, neļaudams neko iebilst.

Ģenerālim trūka īpašu mednieka tieksmju, taču viņš bija labs šāvējs, turklāt viņam gribējās kaut kā nogludināt sarunas radītos asumus. Ko: pā ar Azmi viņš gāja uz mašīnu, un ierindā stāvošie zilās uniformās terptie virsnieki un leģiona kareivji sveica viņu pēc angļu armijas parauga, ta svinīgi aizvadīdami līdz pat mašīnai. Azmi pavēlēja vienam no virsniekiem atdot savu vietu ģenerālim. Tad viņi devās ceļā — pa priekšu divas mašīnas ar sargiem, aiz viņiem vaļēja mašīna, kurā lepni sēdēja bahraziešu virsnieki, un otra ar leģionāriem.

—   Paskatieties! — Azmi sacīja un nospieda kādu pogu. Lielā amerikāņu automobiļa brezenta jumts atslīdēja atpakaļ, lielie logi noslīdēja lejā, —Uzmanību! — Azmi sacīja un pacēla kādu sviru — un viņa sēdeklis apgriezās apkārt.

—   Lūdzu!

Tagad ģenerālis un Azmi sēdēja, īstenībā pa pusei stāvēja mašīnā ar muguru viens pret otru un mašīna lēni iebrauca no niedrēm un dūņām ierīkotā maskēšanās nojumē.

—          Redziet! — Azmi iesaucās bērnišķīgā sajūsmā.

—    Bez kādām rūpēm, vai ne? Nemaz nevajag kustēties!

Ģenerālim ielika rokās šauteni, iepriekš pielādētu un uzvilktu; taču viņam jau bija kļuvis pretīgs šis karaliskais sporta veids.

—   Tā! — Azmi laimīgi noteica. — Tagad mums atliek tikai — gaidīt!

7.  nodaļa

Pilnīgā neveiksme sarunās ar pierobežas cilšu šeihiem nemazināja Gordona cīņas sparu, bet tieši iekveldināja, un viņš sacīja Smitam, ka ieņemšot aerodromu bez Taliba un citu vārgo un muļķīgo večuku palīdzības.

—   Es to izdarīšu bez viņu nožēlojamās palīdzības.

—   Kā? — praktiskais Smits sāka šaubīties. — Ar desmit miesassargiem? Ar divām bruņu mašīnām?

—   Nē, nē! Ar tiem! — Un Gordons nicīgi pameta ar roku uz leju, kur pie vientuļiem ugunskuriem sēdēja divdesmit no savām ciltīm noklīdušu arābu. Daži no tiem paši bija pievienojušies viņiem tuksnesī, citus atsūtījis neprātīgais dzejnieks Va-uls.

Viņi visi bija apmetušies Džammaras vadi, milzīgā vulkāniskā aizā, kas šķīra sarkanīgo Džammaras tuksnesi no Kamras kalnu piekājes. Aiza bija klinšaina, bagāta alām un lejā šaura, tik šaura, ka sirotāji un bahraziešu patruļas reti tur iemaldījās, baidīdamies iekļūt lamatās. Abos galos aizu varēja viegli aizsprostot. Tieši aiz šī iemesla tā patika Gordonam un ne vien tāpēc, ka šī bīstamā vieta atbaidīja ienaidniekus, bet arī tāpēc, ka tas bija labs dabisks nocietinājums nelielai karaspēka grupai, kas tur varēja ērti izklīst un paslēpties starp klintīm. Klinšu ieplakās bija bagātīgi ūdens krājumi no ziemas lietiem.

Taču Smitam likās bīstami dzīvot un slēpties smilšainajā aizā starp divām milzīgām klinšu korēm, bez tam viņš baidījās no lidmašīnām.

Gordons paraustīja plecus.

—   Neviens bahrazietis tagad šeit nerādīsies. Vajadzētu pusi no Azmi leģiona, lai mūs šeit ielenktu, turklāt mēs pamanītu viņa tuvošanos jau dienām iepriekš. Talibs kādreiz ieradās šeit, kad vajadzēja paslēpties pēc kāda sirojuma. Bet tagad viņš vairs te nenāk. Lidmašīnas? Noslepiet visu alās,un bahraziešu lidotāji nekā neredzēs. Viņi arī negrib neko redzēt. Tikai liekas pūles, vairāk darba. Te būs mūsu izejas punkts. No šejienes mēs sāksim savu darbību.

—   Ar salašņām? — Smits atkārtoja, un viņa balss tonis liecināja, ka viņš, tāpat kā Gordons, nicina šos cilvēkus, kas pulcējās lejā pie ugunskuriem.

—   Jā, tik tiešām ar salašņām! — Gordons izspieda caur zobiem, jo no aizas vilka salts, putekļains vējš, stindzinādams miesu kā aukstas dzelzs pieskāriens. — Es nepieļaušu, ka citu-cilvēku maziskuma deļ izjūk mani plāni. Lai Talibs un visi pārējie iet pie velna. Es ieņemšu aerodromu ar ēzeļu baru, ja tas būs vajadzīgs; lai pierādītu, kas esmu es, lai pierādītu, kasļ ir Hamids, lai pierādītu, ka man taisnība. Vediet šurp ikvienu, kam ir šautene, Smitiņ, un es noorganizēšu pats savu karaspēku.

—   Ar tādiem kā tie tur lejā jūs tālu netiksiet, — Smits sacīja. — Tik nožēlojamus, izsalkušus un noskrandušus ļautiņus es tuksnesi vēl nekad neesmu redzējis. Viņi jūs neklausīs.

—   Klausīs gan, ja gribēs palikt šinī vadi. Es viņos iedzīšu dzīvību. Un es pieņemšu ikvienu tuksneša iemītnieku, kas būs tik nožēlojams un nabags, ka to varēs ar spēku piespiēst kalpot zināmam mērķim. Va-uls sadabūs man vēl kareivjus no Džammaras, un es sūtīšu jauno šeihu Fahdu uz Kamru, lai atved turienes nemierniekus. Es izdarīšu visu bez Taliba, bez šeihiem, bez ciltīm, pat bez cīņas lozunga — vienīgi ar šiem klaidoņiem, kuru nožēlojamais stāvoklis ir apspiesta, nicināta cilvēka simbols. Es pierādīšu šiem nabaga ļaudīm, ka viņi ir ko vērts. Es iedvesīšu viņiem sparu un iekvēlināšu viņu asinis.

—   Ar ko jūs viņus barosiet?

Gordons iesmējās — tik lietišķi izskanēja šis jautājums pēc viņa aizrautīgajiem prātojumiem.

—   Vienu otru reizi pasirosim Riverrainā, mazliet pakutināsim ar nazi resnvēderi Azmi. Seit mēs varam ierīkot produktu un ieroču noliktavas, šeit mēs plānosim savu rīcību un no šejienes uzbruksim. No šejienes mēs varam aizkļūt līdz aerodromam — apskatīties, kā vieglāk to ieņemt.

Gordons apzinājas, ka padevies pēkšņiem iedvesmas uzplūdiem, līdz ar to uzņemdamies atbildību par panākumiem. Viņš saprata, ka viņam nepieciešama īsti dievišķīga griba, lai radītu to fantastisko karaspēku, ko viņš šajā mirklī skatīja savā iztēlē. Nebija taču no kā to radīt, jo tuksneša klaidoņi — tas nebija itin nekas. Un viņš gribēja iesaistīt tos pasākumā, par kura veiksmīgu iznākumu būtu jāšaubas pat tad, ja viņu atbalstītu īsts un viegli vadāms Taliba vai Junisa karaspēks. Tagad viņš to uzņemies un viņam vienam, ar savu gribu jārada karaspēks, kas cīnītos ar tādu dedzību, it ka šī aerodroma ieņemšana būtu viņu vienīgais dzīves mērķis. Viņš bija sācis pielietot savu filozofiju praktiskā darbībā, un nu viņam japanāk, lai ta attaisnotos.

Dīvainā kārtā patiešām ta attaisnojās, kaut arī ne tā, kā Gordons būtu vēlējies. Jaunais Fahds atgriezās ar veselu baru daudzsološu, strauju Kamras jaunekļu, un Vauls sūtīja tik daudz cilvēku, ka Gordons gandrīz nespēja tos uzņemt. Uzturēdams kārtību un paklausību nometnē ar trīsdesmit, četrdesmit, piecdesmit izsalkušiem klejotājiem, viņš guva zināmu autoritāti. Taču tā bija fiziska spēka autoritāte. Kritiskā brīdī Gordonam reiz vajadzēja nošaut kādu satracinātu cilvēku, kas kūdīja pārējos uzbrukt viņam un Smitam, lai atņemtu tiem apģērbus, segas un citas vērtīgas mantas, kuras tie it kā esot paslēpuši savās mašīnās un noliktavas. Nebijis Gordona paša vīru, ar savu asinskāri slavenā Bekra, zēnu, kas visu spēja ātri izošņāt, un apvaldītā Ali drošā atbalsta, viss varēja beigties daudz ļaunāk; un viena dzīvība nebija pārāk dārga maksa par iegūto autoritati, taču Gordonam derdzās viss notikušais un tas nepierādīja arī viņa filozofijas pareizību, jo viņš no šiem ļaudīm prasīja kaut ko vairāk par paklausību aiz bailēm. Patiesībā viņš bija cietis sakāvi. Viņš bija guvis panākumus tikai praktiskajā darbībā, bet arābi cīnĪjās idejas vārdā un vienīgi idejas vārdā varēja uzvarēt.

Viņš bija cietis sakāvi tāpēc, ka nebija spējis turēt savu K solījumu iedvesmot šos nabaga klaidoņus.

Taču atkapties vairs nevarēja, un Gordons, turpinādams praktisko darbību, kopā ar Smitu (sēdēdami uz diviem no divdesmit zagtajiem kamieļiem) devās noskaidrot, kādi praktiski pasākumi veicami pirms uzbrukuma aerodromam.

Tas īstenībā bija ar dzeloņstiepli iežogots oļains tuksneša gabals, uz kura atradas četras zemas māla ēkas, pusducis zemē' ieraktu bunkuru lidmašīnām un divas apakšzemes benzīna noliktavas, ko iezīmēja melnas benzīna tvertnes.

Viņi apjāja apkārt aerodromam, un neviens viņus neaizturēja. Viņi piegaja pavisam klat pie dzeloņstiepļu žoga. lai apskatītu ierakumus, un, apspriezdamies ar Smitu, kādām nolūkam tie ierīkoti, Gordons apsēdās, noņēma galvassegu un sāka rūpīgi slaucīt savas apputējušās kājās. Gordona neatvairamā vēlēšanās, cik iespējams, turēt tīras kajas vienmēr kaitinaja Smitu un arī likās pievilcīga, bet dažreiz viņš pat sadusmojās, jo Gordons, daudz neprātodams, izmantoja kāju slaucīšanai galvassegu, ja tuvuma negadījās ūdens. Gordons savas kajas vērtēja ļoti augstu, un šķita, ka smiltīm piebirušas, netīras sandales viņu ārkārtīgi sanikno, it ka tās kavētu viņa kustības.

Tad kāds no sardzes vīriem izšāva, pamanījis divus klaidoņus, kas bija apsēdušies netālu no viņu kamieļiem.

Tomēr Gordons mierīgi darbojās ap savām kājām, kamēr, pamanīja sev pievērsto Smita ciešo skatienu. Gordons domaja, ka Smits tāpat vien aiz ziņkāres aplūko viņa kailo (

galvu, paberzēja to un sacīja:

—   Ši sarkanā smilts ir briesmīga nejēdzība. Es laikam izskatos pēc sarkanādaina indiāņa.

Varbūt ta bija tikai kāre padižoties, taču šie vārdi lika Sinitam uzmanīgi palūkoties uz Gordona kailo galvu, un viņam ienāca prātā, ka viņš reti redz Gordonu bez galvassegas. Zem auduma varēja jaust šīs galvas apmērus, taču redzei to izdevās vienīgi tad, kad Gordons to aplaistīja ar ūdeni pie akas vai ari ar neparastu pacietību ļāva Minkām pa pusei skūt, pa pusei griezt matus.

Kad Gordons pielieca galvu, lai sakārtotu galvas segu, atskanēja vēl daži brīdinājuma šāvieni. Viņi uzsēdās uz

saviem kamieļiem un lēnām jāja tālāk izlūkot apkārtni. Viņi apskatīja divas akas, kas sen vairs netika izmantotas, tomēr ūdens tajās vēl bija. Tad uzjāja smilšakmens pakalnā, no kurienes varēja redzēt gandrīz visu aerodromu, un Gordons tur apsēdas.

—   Uzdabūt šeit augšā dažus labus ložmetējniekus, — viņš sacīja Smitam, — un neviena lidmašīna nenolaidīsies aerodromā, ne arī tiks ārā no tā. Vai man nav taisnība?

Smits novērtēja attālumu.

—   Un vēl vienu vajadzētu novietot tur uz tā kupra. — Viņš rādīja uz paaugstu pauguriņu, vēja izpūstu un apdrupinātu, taču pēc izskata vēl diezgan stingru. — Tad viss aerodroms būtu krustugunīs. Tomēr šīs vietas viņi vēl vieglāk varētu apšaudīt.

Viņi saskaitīja lidmašīnas.

—   Redziet, kā tās lidmašīnas tur žūst saulē, — Gordons pukojās. — Kāpēc tās nelido, nevajā Hamidu vai nemeklē mani?

—   Lidmašīnas nevar visu laiku atrasties gaisā, — Smits paskaidroja.

—   Kāpēc ne?

—   Profilaktiskā apskate, degviela . . .

—   Ne jau tādēļ tās stāv te uz zemes. Es ļoti labi pazīstu šo vietu. Redzat to zemo ēku, kas vistuvāk mums? Tas ir virsnieku klubs. Pašlaik tur sēž desmit virsnieku, dzer kafiju un aukstu limonādi un lasa amerikāņu žurnālus. Komandieris savā kabinetā zviln uz dīvāna, klausās radio un gaida rīkojumus no Bahrazas. Apkalpes vīri guļ, sargi noguruši, nelielā apsardzes vienība tur viņpus laukuma burtiski pilda savu pienākumu: sarga aerodromu. Neviens nekustēs ārā no turienes, kamēr kāds stulbenis Bahrazā nebūs devis tādu pavēli. Viņi tā paraduši — sēdēt un gaidīt pavēles. Tie būs ļoti labi sabiedrotie mūsu pasākumā. Paši atdos mums aerodromu, ja tikai mēs pareizi rīkosimies.

—   Kā tad ir pareizi? — jautāja Smits, kā arvien apšaubīdams iespēju ieņemt aerodromu bez pierobežas cilšu palīdzības.

—   Es nezinu. Vispirms apsardzes vienība jādabū projām no turienes. Un tas jādara naktī. Vai šīs lidmašīnas var pacelties naktī?

—   Ar grūtībām.

—    Tad mēs izdarīsim tā, lai šīs grūtības būtu nepārvaramas. Jautājums tikai — kā dabūt apsardzes vienību projām no aerodroma. — Gordons iedeva Smitam tālskati, lai viņš varētu aplūkot kareivju teltis, kas ciešās, kārtīgās rindās stāvēja aerodroma viņā galā. Tā bija vesela telšu nometne, kuras vidū uz kvadrātveida, ar nobalsinātiem akmeņiem iezīmēta laukuma pacēlās karoga masts. Tas bija parades laukums, un Gordons sacīja, ka tas sagādājot viņiem vislielākās grūtības.

—    Kā dabūt bahraziešus projām no viņu parādes laukuma?

—    Žēl, ka jūs nepaņēmāt līdzi to bahrazieti, ko vecais Asiks turēja važās saslēgtu, — Smils sacīja. — Varbūt viņš jums te varētu palīdzēt. Starp apsardzes vienības kareivjiem droši vien ir revolucionāri.

—    Zeinu? Ha-ha! Tas mazais, skrandainais dogmatiķis ietu pie viņiem ar sarkanu karogu rokās, nosauktu viņus par pilsoņiem un biedriem, pateiktu: «Celieties!» — un, rau, viņi celtos, apkautu savus apspiedējus, nodibinātu komiteju un kādu zemes racēju ievēlētu par prezidentu.

Smits smējās — šai ziņā viņu uzskati saskanēja: šāda ideoloģija viņiem nepatika (varbūt pat biedēja viņus).

—    Tomēr, — viņš sacīja, —ļ šinī gadījumā Zeins varbūt varētu palīdzēt.

—    Palīdzēt! — Gordons nogūlās uz pakalna virsotnes, no kurienes varēja pārredzēt aerodromu. — Ja jūs kādreiz redzēsiet, ka es ielaižos ar bahraziešu marksistiem, lai izmantotu viņu palīdzību, Smit, tad varat nošaut mani kā noklīdušu suni!

—    Bet ja nu Hamids viņus uzklausa? Agrāk vai vēlāk viņi pie tā nokļūs.

—    Ja Hamids viņus uzklausa, arī tad šaujiet mani nost, jo tad man šeit vairs nebūs ko darīt. Ja es vēlreiz pieviļos un zaudēju pēdējo, kas mani saista ar šo bezprāšu sacelšanos, tad man vairs neatliek nekas cits ka mirt.

Gordons runāja, it ka izsmiedams pats sevi, taču Smits redzēja, ka viņa bālganās acis ar stingu skatienu vērās diezin kur tālē. Gordons likās satraukts. Smits nesaprata, kāpēc viņš piešķir tik lielu nozīmi šī bahrazieša revolucionārajām idejām. Taču bija skaidrs, ka doma par bahrazieti vēl arvien moka Gordbnu, it kā šis cilvēks pals stāvētu viņam blakus un raustītu viņu.

Taču beidzot tā izgaisa, un Gordons, atguvis savu cerību pilno noskaņojumu, sacīja:

—   Smit! Mēs varam šo aerodromu uzdāvināt Hamidarn. Mūsu klaidoņi to izdarīs.

—   Es gan šaubos.

—   O, nebaidieties no šī aerodroma. Vissliktākais, kas var būt cīnītajam, — ir bailes no kaut kā. Mēs ieņemsim to, ja vajadzīgs, ar entuziasmu vien. Vismaz jūsu mašīnas taču mums ir.

—   Bet nav apkalpes.

—   Sagatavojiet to!

—   Nav arī pārtikas un transporta.

Ak, nesāciet nu nomākt mērķi ar visādiem aprēķiniem. Mēs dabūsim visu, kas mums vajadzīgs. Jāsim atpakaļ uz vadi. Ja pasteigsimies, rītvakar jau būsim tur.

Viņi devās pa īsāko ceļu — caur tuksneša austrumu rajonu, gar angļu naftas vadu. Tas bija bīstami — viņus varēja ieraudzīt bahraziešu patruļas. Viņi ari satika patruļu — četrus kareivjus smagaja automašīnā.

—   Četri novārguši bahrazieši, — Gordons sacīja, kad mašīna piebrauca tuvāk. — Varbūt atņemsim viņiem mašīnu.

—   Var jau, — Smits gurdi atteica.

Gordons noslaucīja seju, izšņauca degunu un iesita savam kamielim ar nūju pa kaklu, lai pagrieztu to pret mašīnu.

—   Nē, — viņš sacīja angliski. — Pašreiz es nevaru kavēt laiku, nogalinadams cilvēkus tāpat vien joka pēc. Jūs tikai nesakiet ne vārda!

Gordons sarīkoja tādu izrādi šiem četriem bahraziešu kareivjiem, ka tie ar prieku ļāva viņam iet savu ceļu. Viņš apgalvoja, ka esot hadži, svētceļnieks, skolotājs, kas pārtiek no žēlastības dāvanām, un, ja viņi pacelšot roku pret svētu cilvēku un viņa palīgu, tad lai vispirms atsakoties no savas ticības. Kad kareivji sāka ar nūjām bakstīt viņa kamieli, meklēdami, vai kaut kur nav paslēpts hašišs, Gordons izlamāja tos, tad it kā pēc burvju mājienā izvilka no sava apģērba krokām grāmatu un piedraudēja tiem ar četru Džammaras džinu lāstu. Kliegdams uz kareivjiem, viņš mežonīgā steigā šķira grāmatu, it kā meklēdams so

lāstu. Atradis vajadzīgo lappusi, viņš arābiski sacīja kareivjiem (tie pašlaik pārmeklēja Smita kamieli), ka tūlīt lāsts nākšot par viņu galvām. Viņš izlasīja divus pantus no Bernsa dzejoļa par blusu (tas bija Oksfordas dzejoļu krājums), un, kad sāka lasīt trešo, pārbiedētais seržants vairs nespēja paciest šo nesaprotamo buldurēšanu. Viņš iesita Smita kamielim ar šautenes laidi un teica, lai hadži ejot savu ceļu, lai paturot savus lāstus neticīgiem un svešu sievu pavedējiem un liekot mierā četrus nabaga kareivjus, kuriem jau ta pārāk grūta dzīve.

—    Kaut nu jums vienmēr tā izdotos, — Smits drūmi sacīja, kad viņi bija tikuši vaļa no patruļas.

—   Kas? Kas izdotos?

—   Jūsu triks — gandrīz vai izstāstīt bahraziešicm, kas

mēs esam.

—   Tas nav triks, — Gordons atbildēja. — Vienmēr paturiet prata, Smit: ja cilvēkam iemet acīs patiesību, ta padara viņu aklu. Galu gala mēs visi esam muļķi.

Taču Smits bija noguris un negribēja apgrūtināt savu galvu ar šiem Gordona spriedelējumiem. Šādas reizēs, kad vajadzēja jāt ar kamieli, Gordons izturējās gluži kā neprātīgs. Sīka auguma cilvēkam nenācās grūti ilgas stundas nosēdēt uz kamieļa, bet smagnējais Smits tik sāpīgi izjuta kratīšanos seglos, it ka viņam kāds no aizmugures slānītu pa kaklu. Viņš sāka palikt iepakaļ.

—   Kā jums tur — viss kartībā? — Gordons uzsauca.

—   Jā, ja. Jājiet vien talak. — Smits bija apstajies, lai sakārtotu apģērbu. Viņam mugurpusē jau bija divi noberzumi, kas neciešami sāpēja. «Nav labi ar mani,» viņš žēlabaini sacīja pats sev, «bet lai tad man beigas uz vietas, ja es kāpšu nost no kamieļa un ļaušu Gordonarn par mani zoboties.»

Kādu laiku viņš turējās, tomēr jau krietnu gabalu pirms Eftamrnaras vadi saka murgot un mētāties seglos un Gordonam vajadzēja sēsties viņam aiz muguras un pieturēt viņu. Tā, vezdami saitē Gordona kamieli, viņi pec piecpadsmit stundu ilga jājiena sasniedza vadi. Gordonarn gribējās velšus novelties no kamieļa un atlaisties zemē, izstiept notirpušos locekļus, taču viņš noleca ka parasti un pameta ar stīvu roku uz saļimušā Smita pusi.

—    Nocel viņu un ieliec guļammaisā, — viņš sacīja mazajam Nuri, kas bija pienācis saņemt kamieli. — Tikai nesāc dot viņam vemšanas zāles vai likt klāt karstus ķieģeļus. Pabaro viņu, ja viņš var ēst. Un atnes ari man kaut ko. Esmu izsalcis.

Viņš bija izsalcis un pārguris, turklāt, atgriezies vadi, pēkšņi no jauna juta, ka viņu nomoka neprātigā iedoma, kuras dēļ viņš bija šeit. Tomēr nogurums neļāva ilgi par to domāt, un galu galā viņš aizmiga.

Neļāvis izguleties, Ali pamodināja viņu ar savu rīta lūgšanu.

—   Mosties, miega pūzni! Visapkārt tev visur ir dievs!

Nometne mierīgi snauda uz vadi smilšainas zemes.

Rita saules staros klinšu kores atgādinaja milzīgas, sarkanas, debesis savērtas krelles, un rīta dzestrums it kā lija lejup no kāda milzu kausa. Gordons, dziļi elpodams, klausijās, kā Minka jau no paša rīta strīdējās ar jauno šeihu karstgalvi Fahdu, bet Ali sēdēja, pacietīgi gaidīdams, kad Gordons celsies.

—   Kur Bekrs? — Gordons jautāja.

—   Medībās. Kopā ar Va-ulu, tas viņu aizsauca.

—   Medībās? — Gordons zinaja, ko Bekrs apzīmēja ar šo vārdu, taču viņš nokratīja nepatīkamo domu un pievienojas pārējiem, kas jau ēda Minkas cepto rupjo miltu maizi. Tad viņš piegaja pie Smita, kas vēl arvien murgoja.

Mazais Nuri kopa viņu kā slimu kazlēnu, saukdams mīļos vārdos un lūgdamies, lai viņš iedzertu kaut vienu malciņu, lāsīti, kaut pilieniņu kamieļa piena. Zēns parādīja Gordonam augoņus uz Smita muguras, sacīja misquin [3] un žēli šņaukājās.

—   Atnes man ūdeni! — Gordons teica viņam.

Pārvarēdams pretīgumu, ko viņš vienmēr juta, pieskardamies cita cilvēka miesai, Gordons iztīrīja strutas no brūcēm un uzlika tām virsū Smita kabatas lakatiņu.

—   O, misquin. .. — vaimanāja mazais Nuri.

Gordons palūkojās Smitam sejā, un viņam kļuv'a tā žel.

Viņš saprata Smita traģisko iekšējo cīņu — viena viņa būtnes daļa tiecās sekot Lorensa paraugam, tā turēja šo cilvēku tuksnesī, kamēr otra, kurā majoja ilgas pēc pilsētas, neatvairāmi vilka viņu uz mājām, uz Patniju, dzīvot sīku dzīvīti kopā ar turienes ļaudīm.

—     Kungs, — mazais Nuri sacīja Gordonam. — Vajadzētu piededzināt vainas. Man ir dzelzs. Atļaujiet man piededzināt viņa pušumus ar sakarsētu dzelzi. Tas nogalinās ļaunos garus, kas ir viņā. — Nuri ar savām maigajām acīm palūkojās uz šautenes slauķa kātu, kas jau bija turpat pa rokai, vajadzēja tikai sakarsēt un pieliki Smitam pie muguras.

—   Liec viņu mierā, — Gordons sacīja. — Apslapini tikai viņam pieri un lupas. Un iztiec bez ļauno garu izdzīšanas. Viņa slimība ir smadzenēs, nevis miesā, un tavs sakarsētais urķis te nelīdzēs, pie smadzenēm tu ar to netiksi. Tur nu ir tā atšķirība starp cilvēku un kazu, mazais žēlotāj, tāpēc nemoki viņu veltīgi.

Tagad, kad Smits gulēja nesamaņā, zuda cerība uz viņu plāna izdošanos, uz reāliem panākumiem — Gordona vienīgā cerība, un viņam sāka pāriet jūsma, ko viņš pats sevī bija radījis pie aerodroma. Reālā iespēja bija pārvērtusies divos sāpīgos augoņos uz Smita platās, no sviedriem mitrās muguras, un Gordons juta, ka viņa paša dedzība nu jau diezin kuro reizi vēršas pret viņu. Tāda noskaņojuma viņš gluži neviļus paņēma Smita Septiņus pīlārus, ko bija atradis starp haki krāsas kabatas lakatiņiem, kurus Smits vienmēr nesāja līdzi. Ar grāmatiņu rokā viņš izgāja cauri nometnei, kur viņa klaidoņi rosījās ap lielu ugunskuru, gatavodamies uz mielastu, jo Minka bija atgriezies no sirojuma ar divām aitām. Gordonam neviens nepievērsa uzmanību. Viri smējās, plaukšķināja, dziedāja im palaida pa pretīgam jokam, un Gordons kapa augšup pa vadi nogāzi, lai būtu tālāk no viņiem.

Viņš gaja pa taciņu, ko Hamids bija parādījis, kad viņi pirmo reizi jaja caur Džammaru irākiešu sacelšanas laikā. Džammarieši dēvēja šo taciņu par Jēkaba trepēm, jo tā veda uz pašu augstāko vietu Džammaras grēda. Pēc stundas Gordons jau stāvēja uz varenās klinšu augstienes, no kurienes vadi atgādināja divās daļās pāršķeltu valriekstu uz sarkana marmora plāksnes. Dziļi lejā uz visām pusēm līdz pat sārtajiem apvaršņiem pletās bezgalīgie tuksneša sarkano smilšu klajumi. Lielo, plakano klinti pašā augšā sauca par Jēkaba pīlāru (Arābijā tā sauc ikvienu kalnu virsotni); tur Gordons apsēdās, lai paskatītos uz meļi sārto pasauli un pārdomātu, kas viņu gaida nākotnē.

Raudzīdamies no šejienes uz saviem ļaudīm, sīkajām būtnēm tur leja, viņš varēja tēlot Prometeju, ar kura

paraugu vēl nesen bija cerējis pamudināt sevi uz aktīvu rīcību. Šeit augšā viņš patiešām varēja justies kā pusdievs, taču reize ar to paliekot ari mirstīgais, un tas bija bīstami — viņš pēkšņi apjauta, ka dievi agrak vai vēlāk sodīs viņu par šo mēģinājumu tēlot dievu attieksmē pret mirstīgajiem tur lejā. Šī doma viņu mocīja līdz izmisumam, jo tajā slēpās gan bailes pašam par sevi, par to, kas notiks, ja viņš cietīs neveiksmi, gan neziņa, ko viņš iesāks pēc šīs sacelšanās, vienalga, vai tā beigtos veiksmīgi vai neveiksmīgi. Lorensam taču panākumi (cilšu sacelšanās uzvaras brīdis) nozīmēja viņa paša bojā eju; kam gan lai viņš kalpotu ar visu savu kaismi, kad ciltis ieguvušas brīvību? Cilvēks ziedo savu dvēseli cīņai par brīvību, nevis šīs cīņas iznākumam, un panākumi nes sev līdzi tukšumu un vientulību, pat rūgtumu. Gordons to juta, šai klusuma brīdi sēdēdams uz Jēkaba pīlāra, jo zināja, ka viņš, līdzīgi Paustam, cietis neveiksmi, cenzdamies izraisīt to iekšejo spēku, kas vieno cilvēkus, saliedējot viņu apslēptās tieksmes.

No Lorensa viņš arī neko nevarēja mācīties, taču ar jaunu cerību cītīgi šķira Smita grāmatiņu. Par nelaimi, no lappusēm ar pasvītrotajiem vārdiem vairāk runāja Smits nekā Lorenss, un Gordons nometa gramatu, juzdams īgnumu pret abiem šiem cilvēkiem.

Viņš vēlreiz paraudzījās leja uz saviem ļaudīm un pūlējās rast mieru vienaldzībā pret viņiem un viņu mērķiem. Bet vai tad vienaldzība dod mieru? Dieviem ir labi būt vienaldzīgiem, viņš nolēma, izjuzdams pacilātu, apgarotu žēlumu pret sevi pašu. Zevs bija tāls cilvēkiem, jo viņa mājoklis atradas kalna. Ja kāds muļķis neuzvedas, ka nākas, viņš piekala to pie zemes ar zibens šautru. Bet man jāiet leja un jākalpo šim padibenem. Uz ko tad var cerēt? Ne uz ko — ne šeit, ne tur! Tikpat labi es varu kāpt lejā un dzīvot uz zemes kā visi.

Gordons rīta saulē atlaidās uz brīdi nosnaust. Tad pēkšņi pietrūkās sēdus ar tādu sajūtu, it kā visa pasaule būtu aizvirzījusies projām no viņa un viņš špit palicis viens un aizmirsts. Izbijies viņš piecēlās kājās, taču ieraudzīja savus ļaudis lejā un nodomaja, ka šie cilvēki viņam tuvi un dārgi. Tad viņa skatiens aizslīdēja pār tuksnesi — uz austrumiem.

Sārta grīste vēlās pa tuksnesi, tuvodamās vadi ziemeļu'

galam. Gordonam nebija līdzi tālskata, taču viņš ieraudzīja vaļēju smago mašīnu, un vaļēja smagā mašīna šajā apvidū nozīmēja bahraziešu patruļu. Kaut gan Ali bija nolicis sardzes posteņus, lejā vēl nemanīja nekādas rosības. Gordons vairs nekavējās, bet steigšus metās lejup.

Pusstundas laikā viņš jau bija tik tuvu, ka varēja sasaukt Ali.

—   Kur tavi sargi?

—   Šeit, Gordon, mielojas. Un ko tu?

Gordons izlamaja viņus par tadu bezrūpību.

—   Bahraziešu mašīna brauc šurp! — viņš kliedza. Vīri apjukuši pameta azaidu, un Gordons pavēlēja viņiem izvietoties pa vadi un ierīkot slēpni visšaurākajā vietā, kur vadi atgādināja dziļu aizu. Pats viņš devās uz turieni pa taciņu un, nonācis pie atzarojuma, kur sākās taciņa, pamanīja tieši zem šī atzarojuma kādu no saviem vīriem jau stāvam postenī. Tas bija jaunais šeihs Fahds.

—   Mirsim cīņā! — viņš kliedza. — Arābi! Šķīstīsimies ar asinīm! Uz priekšu! Mirsim par savu ideju, zēni!

—   Mierā! — Gordons uzsauca dižciltīgajam meža kaķim. — Mocekļi šeit nav vajadzīgi. Ja kads iedomāsies parādīties bahraziešiem, es pats to nošaušu. Neuzbrukt!

Nerisket! Paliec mierā! — viņš vēlreiz uzsauca Fahdam.

Ali un Minka smējās, bet Gordons devās leja pie jaunekļa.

—   Kas tad tev? — viņš mierinoši sacīja Fahdam. — Ko tu te klaigā?

Fahds neatbildēja. Viņš gulēja zemē it kā pielipis, sastindzis neprātīgā satraukuma. Viņa acis vērās Gordonā, ( bet neredzeja to, un viņš drebošām lūpām lūdzās, lai allahs šodien ļautu viņam mērcēt kinžalu asinis. — Es tevi ludzu, allah! — viņš turēja kinžalu tik cieši, ka cirtiens ar to droši vien nestu nāvi. Otra roka viņam bija liela vācu pistole, ko neviens līdz šim nebija redzējis.

«Tas nozimē — nokauj vai tu tiksi nokauts,» Gordons nodomāja un smējās, noraudzīdamies, kā šis nepiedzīvojušais dēmons traucas ciņa. Ar interesi vērodams Fahdu, viņš pavisam aizmirsa automašīnu. Tad atskanēja divi šāvieni, pec tam kliedzieni no mašīnas, un Gordons pēc balss pazina Bekru un bezprāti Va-ulu. Mašīna bija pilna ar ļaudīm, tie māja ar rokām un sauca, ka viņi esot arābi,

savējie. Gordons jau dzīrās izlamāt viņus par tik vieglprātīgu ierašanos vadi, taču tai pašā mirklī Fahds pietrūkās kājās. Viņš brāzās lejup pa nogāzi, vicinādams kinžalu un ar smago pistoli tēmēdams uz mašīnu. Pēc pirmā šāviena pistole atsitienā izkrita viņam no rokas, bet viņš metās uz priekšu ar kinžalu.

—   Tic ir mūsējie! — Gordons uzsauca satracinātajam jauneklim. — Stāvi! Stāvi!

Fahds dzirdēja, taču, iededzies cīņas kvēlē, nespēja apstāties. Gordons uzsauca vēlreiz, un tagad visi pamanīja «meža kaķi».

—   Sargieties! — Gordons uzsauca Va-ulam. — Viņš ir traks. Glābieties!

Bija jau par vēlu. Griezīgā balsī lādēdamies, Fahds, kinžalu vicinādams, metās virsū pirmajam, kas gadījās tuvāk, — pārbiedētajam nozagtās mašīnas šoferim. Šoferis pacēla roku, vairīdamies no kinžala, taču cirtiens gāja garām un viņš paspēja nolēkt no sēdekļa.

Visi sāka kliegt, ka viņi arābi, bet jaunais šeihs kā nesamanīgs metās virsū mašīnā stāvošajiem ļaudīm, vicinādams kinžalu un spalgā balsī piesaukdams allahu par liecinieku, ka viņa ierocis jau slacīts asinīm. Savējais vai ienaidnieks — tas viņam vairs neko nenozīmēja, un viņš nerimās, kamēr dzejnieks Va-uls paķēra no mašīnas saritināta brezenta gabalu, izsita kinžalu Fahdam no rokas un tad ar sitienu pa galvu notrieca viņu zeme. Pārējie metās viņam virsū, bet Fahds izmisīgi turējās pretī, lādēja viņus un raustījās elsās, bez asarām.

—   Suņi! — viņš kliedza. — Laidiet mani vaļā! Atdodiet manu kinžalu. Ak allah, es zvēru, ka nogalināšu viņus, es zvēru, zvēru!

—   Sviediet viņu akā! — iesaucās Minka, aizelsies skriedams leja pa nogāzi.

Sis ierosinājums tika pieņemts, un Fahdu, kas turējās pretī, spārdījās un elsoja, pusnešus pusvilkšus aizstiepa kādus simt jardus tālāk pa vadi līdz akai. Minka ņirgādamies nokomandēja, viņi iemeta Fahdu akā, pagrūda zem duļķainā ūdens un svieda viņam virsū akmeņus, un droši vien būtu noslīcinājuši, pēc Minkas pavēles, ja neiejauktos mazais Nuri, kurš, aizstāvot Fahdu, sāka mest viņa mocītājiem smiltis acīs. Minkām tas iepatikās, viņš pēkšņi nostājās Nuri pusē un sāka bērt smiltis acīs pats saviem

sabiedrotajiem. Lai izbeigtu šo smilšu kauju, Gordons iegrūda Minku ūdenī un vairākas reizes izšava gaisa.

—    Palīdzi jaunajam šeiham tikt ārā, — Gordons sacīja Minkām, kurš mīņājās ūdenī. — Izvelc viņu no ūdens, citādi viņš noslīks. Apžāvē, noliec atpūsties un lūdz piedošanu; pēc tam nāc pie manis, es tevi nopēršu. Un tevi arī! — viņš sacīja Nuri.

—    Kungs…

—    Pietiek! — Gordons uzsauca. — Ak jus zīdaiņi, kas saucaties par karavīriem^ Ejiet atpakaļ, pildiet savus vēderus, jūs tukšgalvji!

Smiedamies un grūstīdamies viņi gāja Gordonam līdzi pie mašīnas. Netālu no tās stāvēja šoferis un vēl astoņi vīri, kas aizdomīgi raudzījās apkārt.

—    Kas tie tādi? — Gordons jautāja asiņainu medību mīļotājam Bekram.

—   Mēs nogalinājām kareivjus, — Bekrs atbildēja,

—   bet šoferi atstājām dzīvu, lai atved mūs uz šejieni. Tie seši ir džammariešu karavīri, ko tev atvedis Va-uls. No tiem diviem viens ir anglis, otrs nodokļu ievācējs.

Tie bija Frīmens un Mustafa.

—    Augstās debesis! — Frīmens sacīja angliski. — Vai tas esat jūs, Gordon?

—    Kas jūs esat? — Gordons asi atjautāja.

—    Dievs žēlīgais! Tas patiešām esat jus. Es esmu Frīmens.

Gordonam šis vārds neko neizteica. Viņš uzbruka Bekram:

—   Vai es tev neteicu, lai tu angļus ved uz kādu naftas

vada posteni? Kāpēc tu šos divus stiepi šurp? l

Bekrs bija noskaities.

—    Es gribēju viņiem iecirst pāris reizes ar kinžalu, — viņš sūkstījās, — bet Va-uls viņus saņēma gūstā.

Gordons palūkojas dzejnieka Skaistajā, ļaunajā sejā.

—    Ko tas nozīmē?

Acis viņam bija ļaunākas nekā mele. No viņa skatiena Gordons jutās it ka piemuļķots un izsmiets.

—    Ķīlnieki, — Va-uls sacīja par saviem gūstekņiem.

—    Ķīlnieki? O nē! Nekādu ķīlnieku te nebūs, — Gordons noraidīja. — Ķīlniekus ņem slepkavas.

—    Tad mēs tos varam ņemt, — Va-uls mierīgi atbildēja. — Es jau esmu novērtējis. Šos divus var apmainīt

pret piecdesmit maniem ciltsbrāļiem, ko bahrazieši tur ķīlā.

—   Tas ir ļauns un muļķīgs paņēmiens.

—    Lai slavēts allalis, ja tas ir ļauns! Ar ļaunumu es izrotāšu savu dvēseli, Gordon, lai būtu drošs, ka nekad neodīšu pēc tikumības. Lai es būtu caurcaurēm ļauns.

—   Saviem padotajiem es to neļaušu.

—    Labi, — Va-uls augstsirdīgi piekāpās. — Vari ņemt sev angli. Bet bahrazietis paliks man. Ar viņu man ir savi rēķini.

—   Vari ņemt abus, — Gordons sacīja novērsdamies.

—   Tā kā tu viņus atvedi šeit, tad sarga viņus, baro un rūpējies, lai viņiem nedara pāri. Tu viņus gribi — nu tad ņem! /

—    Paklausieties, Gordon… — Frlmens iesāka, priecīgi pārsteigts. .

—    Runājiet ar viņu! — Gordons pār plecu pateica angliski, parādīdams uz smīnīgo Va-ulu. — Jūs esat viņa gūsteknis.

Kaut kas Frīmena izskatā Gordonam šķita pazīstams, tomēr viņš vēl nevarēja atcereties, kas tas par cilvēku.

—   Tikai vienu mirkli! — Frlmens sacīja.

—    Klusu! — Gordons atcirta un pagrieza muguru.

Viņš blēdīgi pasmējās, nospļāvās-Ain devās apraudzīt

Smiiu, kurš jau bija atguvis samaņu un pat sēdēja. Smits izbijies un noraizējies palūkojās Gordonā.

—    Kas tur notiek? — viņš jautāja. Mazais Nuri joprojām aprūpēja viņu un, plaukstas sizdams, priecājās, ka ’ slimnieks jau atžirdzis.

—   Nekas. Parastās Va-ula dzejiskās iedomas, — Gordons atbildēja. — Kā jūs jūtaties?

—   Gribas ēst.

Gordons aizsūtīja Nuri pēc ceptās jēra gaļas.

—    Jūs nedrīkstat slimot, — viņš sacīja Smitam, un viņa satrauktajā balsī izskanēja lūgums, pat žēlošanās.

—   Jūs esat mūsu ieroču pārzinis. Es neko nevarēšu iesākt, ja jūs gulēsiet nesamaņā.

—   Jutos vainīgs.

Gordons atmeta ar roku. Viņš likās ārkārtīgi nomākts.

—    Va-uls alkal atvedis pusduci skrandaiņu no saviem ciltsbrāļiem.

—   Tad viņš reiz nācis pie prāta, — Sinits sacīja, gribēdams nomierināt Gordonu.

—   Nē. Viņš vāc kopā visādus klaidoņus, lai mani kaitinatu. No viņiem nav nekāda labuma! — Gordons sacīja ar rūgtumu un dusmām. — Es ar tādiem ļaudīm nekā nevaru iesākt. Nav vērts.

Viņu atkal pārņēma izmisums, šķita, ka zudusi pēdējā cerība, taču ne tāpēc, ka viņam nebija izdevies iedvesmot piecdesmit klaidoņus uz šo fantastisko uzbrukumu aerodromam. Iemesls slēpās kaut kur citur, kaut kur šo ļaužu dvēseles dziļumos. Ilgā dzīve trūkumā un nomāktībā bija atņēmusi viņiem visas cerības, un ari Gordons zaudēja ikkatru cerību, jo nespeja piespiest sevi teikt viņiem iedvesmojošas runas, juzdams viņu garīgo nabadzību. Taču viņš saprata, ka ta nav tik daudz šo cilvēku kā viņa paša vaina, jo viņš nespēja izpildit to uzdevumu, ko šeit bija uzņēmies. Viņš pēkšņi zaudēja ticību sev pašam, atzīdams, ka viņam nepietiek garīgo spēku kalpot arābu brīvības idejai šādu cilvēku laba.

Viņu nomāca arī laika apstākļi. Divas dienas plosījās vētra, lija lietus, un nometnes zemākās vietās krājās ūdens. Trešaja dienā vadi ieradās Talibs, kā likās, tikko saņēmis kukuli vai uzpirkšanas maksu par kādu pakalpojumu, jo sēdēja uz lieliska dzeltena kamieļa ar mīlīgu purnu. Tas bija neparasts dzīvnieks šai laika, kad labi kamieļi bija retums. Viņu pavadīja ducis džammariešu karavīru. Arī tie visi sedeja uz specīgiem kamieļiem, taču viņu apģērbi bija noskranduši uri izvārgušās, drūmās sejas liecināja par trūkumu un postu.

Talibs noauroja apsveicināšanās vārdus, apskāva Gordonu, pēc tam arī Smitu un apjautajas pēc dzejnieka Vaula, sava ciltsbrāļa.

—   Viņš aizjaja pie Hamida, — Gordons sameloja, jo Va-uls bija tepat vadi. — Viņš aizjaja pie Hamida pateikt, ka tu tikai par naudu esi ar mieru atbalstīt cilšu sacelšanos.

—   Tava paša galva maksā naudu, — Talibs sacīja, smiedamies par savu smalko mājienu. — Paskaties, — viņš turpināja, — es tev atvedu dāvanu. Vienīgo, ko es pašlaik varu atvest tev no tuksneša.

Sais vārdos bija rūgtums un ari viltība. Talibs piegāja pie viena no saviem kamieļiem un novilka zemē bahraziešu

kareivi. Tas pūlējās piecelties kājās, vaidēja un lūdzas žēlastību.

—    Uz ceļiem! — Talibs uzkliedza, iesperdams bahrazietim. — Lūdzies! Tas ir tavs jaunais kungs, anglis, kurā ir vairāk arabiskā nekā tevī.

Nelaimīgais bahrazielis nespēja savaldīties, viņš nolieca galvu un klusu šņukstēja, paredzēdams visjaunāko.

—    Ko tas nozīmē? — Gordons jautāja. — Kāpēc tu vedi viņu šurp?

—    Par atbildi, — Talibs paskaidroja. — Ilamids grib, lai es saceļos pret Bahrazu. Te ir mana atbilde Hamidam. Skaties! — Viņš jau bija atkabinājis zobenu, kas karājas siksnā pār plecu.

—    Nē! — Gordons iekliedzās.

—    Lūdzies! — Talibs uzkliedza balirazietim, kas tupēja uz ceļiem. Vecišķi nokrekstēdamies, viņš cirta ar zobenu kareivim no mugurpuses pa kaklu. Redzot šo nežēlīgo slepkavību, visi izbaijēs iekliedzās, pat Taliba vīri.

—    A-a-a-a! — Talibs vaimanāja, it kā viņam pašam sirdi rautu laukā. — Un man nācās tā nogalināt šo suni! Lai allaha lāsts krīt pār šiem .bahraziešu cūkām par to, ka viņi mūs visus padara par zvēriem!

—   Tu nokāvi cilvēku, kas bija nometies ceļos! — Gordons sacīja, un viņa seja savilkās neizsakāmā nicinājumā.

—    Suni, Gordon. Nevis cilvēku. Tagad tu zini, kāda ir mana atbilde, — viņš nicīgi pameta ar roku uz nogalinātā kareivja pusi. — Es ierados runāt par sacelšanos.

Gordons aizvēra acis — skats bija parak briesmīgs — un gāja projām, bet Talibs sekoja viņam un runāja par sacelšanos. Viņš sacīja, ka nupat paradījis, kādi viņa nodomi. Tā viņš rīkošoties arī turpmāk. Tagad viņš esot ar mieru sacelties un palīdzēt Hamidam, ja tikai vispirms Gordons kopā ar viņu iešot un galīgi izrēķināšoties ar Junisu un kamriešiem, kas apkaunojot visas ciltis. Tas taču visiem zināms, ka Juniss esot gļēvulis un nodevējs, pats resns un bagats, bet savus ciltsbrāļus padarījis par zemes racējiem. Talibs tikai tad varēšot droši un ar tīru sirdsapziņu atbalstīt sacelšanos, kad būšot devis pēdējo triecienu savam vecajam ienaidniekam.

Tā bija Taliba balss, tas bija Taliba viltīgais plāns — izpētīt, vai par solījumu atbalstīt sacelšanos nevarētu izdabūt Hamida klusu piekrišanu sirojumam Kamrā. Taču

Gordons aiz visa tā saskatīja kādu citu roku un tā arī pateica Talibam, asi nosodīdams viņa mantkārīgos aprēķinus.

Tad Talibs sāka kliegt, ka viņa ļaudis mirstot badā un šī esot vienīgā cerība uz glābiņu. Taču Gordons atbildēja ar draudiem: ja Talibs aplaupīšot Junisu, Hamids uzbrukšot viņam, kaut arī ilgi izturējies iecietīgi pret viņu ka pret vecu sava tēva draugu. Un arī Gordons pats ņemšot bruņu mašīnas un noslaucīšot Talibu no zemes virsas. Viņi vēl strīdējās ilgi un nikni, līdz beidzot Talibs sašutis padevās, uzmeta Gordonam nežēlīgu aprēķina cilvēka skatienu un sacīja tāpat ka jau agrāk:

—   Tava galva maksā naudu. Esi piesardzīgs, brāl! Lūdzu, esi piesardzīgs!

Tad viņš steigšus devās projām, vēl lamādams angļus.

Tie esot viltīgi un zemiski, apvainojot godigu cilvēku. Tas gan attiecās vairāk uz citiem nekā uz Gordonu, taču ari Gordonam tika sava daļa, jo Talibs nespēja valdīties.

—    Ak kungs, — dzēlīgais Va-uls sacīja Gordonam, ierazdamies tūlīt pec Taliba aizjāšanas. — Kaut tu būtu īsts anglis, kam kaklā karājas maisiņi ar zeltu! Tad gan pierobežas šeihi labprāt palīdzētu Hamidam! Kur ir tavs zelts, angli? Droši vien kaut kur esi noslēpis. — Un Va-uls pasmējās par Gordona dīvaino nabadzību un tad sacīja, ka Talibs dusmojoties tāpēc, ka angļi neatkāpjoties no parastajiem komercijas likumiem pat tad, kad runa par cilvēka dvēseli. Negribot maksāt Talibam, kamēr neesot dabūjuši viņu pašu. — Samaksāt pie saņemšanas! — Va-uls sacīja. — So lielisko paņēmienu mēs esam iemācījušies no angļiem. (

8.    nodaļa

Taliba izsmiekls bija galīgi iznīcinājis Gordona pacilātību, un viņam radās sajūta, it kā vadi būtu lamatas, it kā viņu turētu gūstā šie klaidoņi, kas pulcējās ap viņu un apmetas viņa telts ēnā. Viņu saradās arvien vairāk un vairāk, un vakaros ugunskuri liesmoja pa visu vadi. Patiesībā varēja priecāties par šo skatu un par noskaņu, kas valdīja vadi, kad ļaudis, sapulcējušies kopā, sāka no jauna

justies ka ļaudis, dziedāja ganu dziesmas un kalniešu dziesmas, strīdējās un mērojās spēkiem.

Taču Gordonam šie vīri bija tikpat kā miruši, un viņu pārņēma arvien dziļākā un dziļāka depresija, jo viņš nejuta ne mīlestības, ne intereses pret cilvēkiem, kuru sirdis nebija spējis iekarot. Tie parādīja viņam ārēju cieņu, kaut arī viņš nemaz nepūlējās sastapties ar tiem un neko no tiem neprasīja. Tie sveicināja viņu kā savu pavēlnieku, bet naktīs viņš līdz ar pārējiem kļuva par upuri šo ļaužu zagšanas tieksmēm. Viņš gulēja ar pistoli un tālskati zem pagalvja, jo viņam jau bija nozagti divi Damaskas tērauda kinžali un Himjaritu zelta monēta. Gordons bija tiktai zaudējis pamatu zem kājām, ka nemaz necentās dabūt atpakaļ šīs mantas un arī nemēģināja nodibināt kārtību nometnē.

Viņš bija zaudējis autoritāti, zaudējis jebkuru interesi, pat interesi par savu veicamo uzdevumu, turklāt tieši tāda mirkli, kad vajadzēja enerģiski rīkoties, lai gūtu panākumus, jo ilgāka vilcināšanās bija bīstama. Azmi zināja, ka viņš atrodas vadi. Pavisam viegli tas varēja kuru katru bridi iesprostot Gordonu tur un sabombardēt ar lidmašīnām no Kamras aerodroma.

To saprata ari Smits, tapai Va-uls, Ali un Bekrs, taču Gordons bija kļuvis nepieejams. Šķita, ka Talibs izsūcis viņam pēdējo dzīvības sulu. Viņš bieži vien uzkāpa klinšu smailē, kas pacēlās virs vadi, gulēja tur saulē un lasīja savas angļu grāmatas, nemaz nedomādams par to, ka viņa ļaudis galīgi demoralizējas, — arī viņus bija pārņēmis tas pats bezcerīgums, kas nomāca Gordonu. Tikai tas neradīja viņos depresiju — tieši otrādi, pamudināja viņus uz muļķīgu jautrību un rupjiem jokiem, la ka nometnē nerima ne skaļi smiekli, ne sāpju kliedzieni.

Gordons nesaprata, kas ar viņu noticis. Viņš iedomājās, ka varbūt pec garīgas sakāves viņu pārak smagi nospiež ilgā gaidīšana, vilcināšanās pirms lielā pasākuma. Taču viņš zināja — ja rastos izdevība jau rit doties cīņā un ieņemt aerodromu, viņš to nedarītu. Un tad viņš sāka atskārst, ka nav vairs vadonis, kas ved sev līdzi citus, bet pēkšņi kļuvis atkal viņš pats visa sava kailumā un vientulība. īstais Gordons — Gordons, kas netēlo kādu citu, nevienam nevajadzīgs, neviena neievērots. Un piepeši viņam radās skaudra vēlēšanās but kādam citam — nevis Gordonam.

Sl vēlēšanās pārņēma viņu tik neatvairāmi, ka viņam sāka likties — varbūt viņš tā varētu atbrīvoties no savas smagās depresijas. Viņš tik izmisīgi velējās atbrīvoties, ka galu galā pameta visus, pameta karotājus un klaidoņus un, ne vārda neteicis, uz kaulaina kamieļa aizjāja no nometnes, dodamies uz ziemeļiem, uz pierobežas ciematiem, uz zemkopju apgabalu Riverrainu, kur varēja paglābties no sevis paša, nozūdot starp svešiem ļaudīm, kas viņu nepazina un neinteresējās par viņu.

Izsalcis un izmircis viņš vētrainā ziemas dienā nonāca kādā pierobežas ciematiņā, kura māla būdas šķita it kā pielipinātas kalna nogāze pie oļaina strauta, kas tālāk ieteceja lielajā Bahrazas upe. Kads ducis ģimeņu apstrādāja neauglīgos piekrastes laukus — iet tālāk un meklēt labāku zemi viņi neiedrošinājās, zinādami, ka babraziešu lielie zemes īpašnieki tikpat viņiem visu atņemtu. Gordonam viņi likās kaut kas līdzīgs jaukteņiem — ne īsti tuksneša cilšu piederīgie, ne īsti zemnieki, taču ciematiņā viņš ieradās klusi un mierīgi kā vienkāršs klejotājs, bez kādām valdonīgām tieksmēm.

Ciematnieki skatījās uz viņu ar aizdomām, jo viņš nāca no tuksneša un neatbildēja uz viņu jautājumiem, tomēr samierinājās ar viņu, tāpēc ka viņam bija kamielis. Gordonu šis naidīgums tikai uzjautrināja, viņš nolēma pārnakšņot pie kādas būdiņas sienas, saritinājies zemē blakus savam kamielim.

Drīz vien pie viņa pienāca noskrandis zemnieks un sieviete ar novārgušu seju. Ka visas pierobežas apgabalu sievietes viņa staigāja bez sejas aizsega, un katūna krekls, kas vējā piepūtās ka balons, darīja viņas augumu bezveidīgu.

Zemnieks gribēja dabūt sev Gordona kamieli.

—    Redzi! — viņš sacīja, pagrūzdams uz priekšu sievieti. — Es tev atvedu sievu. Viņa ir jauna un spēcīga un var dzemdet tev dēlus. Dod man kamieli un ņem viņu sev.

Gordonam prāts nenesās ķircināt arābu, taču šis rupjais piedāvājums viņu saniknoja. — Mans kamielis ir vecs un slims, — viņš nicīgi atteica. — Re, kāds viņam noļucis kupris. Bet tava sieva ir jauka, un tev pieder šis jaukums. Kā tu vari domāt par maiņu?

Vīrs paskaidroja, ka viņam vajadzīgs kamielis, ar ko vest ūdeni saviem laukiem un art zemi.

—  Mari.nav nekā, tikai sieva. Kur lai es ņemu naudu? Kur lai es ņemu kaut ko citu maiņai?

—   Un ko tu saki, sieva? — Gordons vaicaja jaunajai sievietei. — Vai tu gribi dzīvot ar klejotāju, kam nekā nav un kas klaiņo apkārt izsalcis, nožēlojams un visu nicināts?

—          Ak kungs! — sieviete iesaucās, zobus sakodusi.

—   Sieviete arābam ir tikpat kā suns. Viņš, mans vīrs, nav labāks par tevi. Vai sievietei nav vienalga, kas guļ ar viņu? Mēs visas esam īpašums, darba lopi, mūs sit kā ēzeļus un mums uzkliedz kā kazam. A-a-a-ah! — viņa žēli vaimanāja. — Ņem mani, es ari esmu tikai dzīvnieks. Pie tevis man nebūs sliktāk kā pie viņa. Esmu ar mieru iet pie tevis …

Gordons vēroja viņas dzelteno, ciešanu izmocīto seju, un, kaut ari pāragri novecojusi un novītusi no trūkuma un grūtā darba, tā tomēr bija sievišķīga un aicinoša. Viņam iegribējās grimt, cik zemu vien iespējams, — ņemt šo sievieti, nopirkt to par kamieli, gulēt ar to, vest to līdzi savos nožēlojamos klaiņojumos un pamest to, kad viņš pats būs grimis vel dziļāk. Viņam bija reizē pretīga un patīkama šī doma, tiekšanās pēc pazemojuma urdīja viņu galīgi pabeigt savu krišanu, apspiest savu gribu, lai miesa gūtu uzvaru, apgānot garu, un dotu viņam brīvību — kaut arī par to viņš būtu nenovēršami pazemots. Viņšto gribēja.

Arī sieviete to gribēja. Gordons juta, ka viņa tiecas pretī postam, pretī kādam pavērsienam, kas nespētu atjaunot viņas dzīvi, bet izpostītu to līdz galam. Viņu bija sagrābusi mežonīga nežēlība pret sevi pašu, viņa smagi elpoja, pavērusi mazo, maigo muti, un tad pēkšņi ar saskrāpētajām rokām satvēra galvu, gatava atkal plēst matus un vaimanāt. Izšķirošais vārds jau bija Gordonam uz iūpām. Viņā modās vēlēšanās, varbūt pat iekāre. Sieviete, to manīja. Zemnieks to nojauta (un jau priecājās par kamieli). Zemnieka roka sniedzās pēc iemauktiem. Iekliegdamies viņš taisījās vest projām kamieli.

Gordons iesita viņam ar nūju.

—   Prom! — viņš kliedza. — Prom no šejienes! Liec mani miera, suns tāds! Sodomīts, dzīvnieku apgānītājs! Sieviete, sieviete! Dzemdē viņam kamieļus dēlu vietā, un lai iznīkst šis arābu dzimums!

Viņi bēga, vairīdamies no Gordona nūjas.

—   Apgānītājs! Khaffa! — vīrs izlamājās.

Sieviete smējās, ņirgādamās par viņiem abiem, un stāstīja zemniekiem, ko tracis bija izvilinājis no būdām, kā Gordons viņus piekāvis.

Gordons bēga.

Viņu nedzina bailes, bet apziņa, ka nebija izdevies mēģinājums pašam sevi iznīcināt. Lamādamies viņš uzkāpa kamielim mugurā un jaja projām no ciemata, bet bērni skrēja viņam pakaļ, svieda ar akmeņiem un sauca:

—  Ķhaffa!

Viņš devās prom, pats nezinādams — kurp.

Trīs dienas viņš jāja uz priekšu gar tuksneša robežu. Ce|ā gadījās gan ciemi, gan nelielo pierobežas cilšu apmetnes. Viņš ēda, kur izdevās dabūt «nabaga bļodiņu», taču viņam bija pretīgi dalīties šādā žēlastības dāvanā ar citiem. Vientuļajam, neapbruņotajam vīram uz kamieļa pastāvīgi draudēja briesmas starp šo ciematu iedzīvotājiem, kas bija kļuvuši gandrīz par laupītājiem — nabadzības nomākti, pieraduši pie uzbrukumiem un sirojumiem — un dzīvoja pastāvīgās bailēs no Azmi leģionāriem, kuri uzturēja savu autoriāti, regulāri ierazdamies ciematos un pērdami un kārdami, kas pagadījās. Te viss bija pakļauts nejaušībai un varmācībai, un Gordonu te kuru katru brīdi varēja nošaut vai aplaupīt. Taču viņu tas neuztrauca — ja viņu kāds nogalinātu, tad vismaz beigtos viņa skumjas un iekšējā tukšuma sajūta.

—   Vai tad tiešām kāds mani nenogalinās? — viņš žēlojās Arabijas nakts klusumā.

Tas notika pavisam negaidīti pirmajā Riverrainas ciematā, kas bija īsts bahraziešu ciemats, nevis kāda neseno klaiņotāju apmetne. Leknā, apūdeņotā zemes ielokā ciematnieki audzēja dateļu palmas. Viss bija zaļš, krāšņs un tīkams pēc kailā tuksneša. Spilgto krāsu savaldzināto Gordonu uz mirkli pārņēma smeldzīgas ilgas pēc dzimtās Anglijas ainavām ar rāmām, miglainām tālēm un blāvām debesīm. Viņš izsmēja sevi par šo angliskā jūtīguma uzplūdumu un tīšām pakavējās, lai paildzinātu iespaidu un pavērotu, kā šīs pamodinātās sajūtas ietekmē viņu — sniedz možumu vai aizmirstību.

Taču Gordonam nebija lemts ilgi baudīt šo idili. Pievakarē viņu sagrāba kāds pusducis ciematnieku un apvainoja zādzībā. Noskrandušie vīri izlamāja viņu īsti zemnieciski, laizdami darbā arī rokas, līdz viņš sāka kliegt, bet

viri turēja viņu ciet, saukdami par zagli un slepkavu. Kāds vecs virs iecirta viņam pļauku un pieprasīja, lai viņu sodītu.

—    Zaglis, klaidonis! — sirmgalvis iesaucās. — Nozog man kamieli un tad vel nāk šurp lielities! Vai tad es nepazīstu savu lopiņu? Skat, kur iededzināju zīmes pakaļkājās zem locītavam. Ak tu noklīdušais tuksneša suns! Diez no kurienes uzradies!

Gordonu aizveda un ieslodzija podnieka šķūni, un, no turienes klausīdamies kņadā, kas vēl arvien nenorima, viņš noprata, ka šim ciematam reiz uzbrucis Va-uls. Dzejniekam izdevās tādas ielavīšanās ciematos — viņš ieradās un aizgāja nemanīts un aizveda līdzi kamieļus, dateles, pat šādus tādus drēbju gabalus, kas bija izlikti žāvēties uz jumtiem. Gordons atkal pasmējās un nosprieda, ka liktenis izspēlējis joku, atvezdams viņu šai ciematā, un šī ironija lika viņam pat aizmirst pazemojošo ieslodzījumu smirdošā būcenī. Taču no jauna atskanēja skaļas balsis, viņu izveda ārā, un atkal pār viņu brāzās sitieni un apvainojumi. Kāds nejauši pamanīja Gordona revolveri. Tas apliecināja viņa vainu, jo tikai klaiņotājs, kas laupa, nēsā līdzi revolveri. Gordons neteica ne vārda, un smaids viņa netīrajā, neskūtajā sejā it kā izaicinaja uz tālāku varmācību pret viņu, taču viņu tikai iemeta atpakaļ šķūnī.

Gordons nepūlējās bēgt, pat nedomāja par to. Viņš vēlējās vienīgi, kaut siena būtu caurums, lai nevajadzētu ieelpot smirdoņu no netīrās grīdas un lai sāpošā galva tiktu atbrīvota no smaguma, kas to spieda. Taču caurumu izurbt nevarēja, un viņš pieplaka pie sienas, lai ieelpotu svaigu gaisu, kas spiedās cauri māla kleķim.

Viņš cieta, bet viņa apziņa palika skaidra. Viņš vēlējās sabrukt, taču nesabruka. Līdz pat rītam, kad viņam atnāca pakaļ, viņš nomoda nostāvēja uz ceļiem.

Bija sapulcējušies visi ciemata iedzīvotāji. Kad Gordonu izveda ārā, viņš domāja, ka viņu piekaus līdz nāvei, lai nomierinātu ļaudis, kas sauca pēc atriebības. Taču viņu tikai grūstīja un dzina projām, kliegdami:

—    Ej projām, zagli! Ej projām! Un tas tev ceļam!

Daži žēlodami mēģināja paglabt Gordonu no sitieniem,

taču veltīgi — viņu dzišus izdzina ara no ciemata. Zemnieki šaustīja viņu ar niknumu, ko radīja viņu pašu

posts, bet Gordons, kaut arī sasists, nomocījies un apdullis, tomēr bija saglabājis iekšējo stiprumu. Viņš nesabruka.

Palicis bez kamieļa, viņš kājām vilkās no ciemata uz ciematu, gan ubagodams, gan zagdams, un viņam šķita, ka, kļūdams par klaidoni, kas klīst pa bahraziešu ciematiem, viņš sasniedzis galīgo sevis pazemošanas robežu, pilnīgi zaudējis savu «es». Taču arī te viņš maldījās. Terors un varmacība, ko viņš redzēja Riverrainā, lika viņam daudz ko saprast. Gribot negribot viņš vēroja tautas, zemes postu. Riverraina bija kokvilnas un kapitala zeme, bet kapitāls, saraudams vecās feodālās saites, bija noplicinājis zemi un samazinājis iedzīvotāju skaitu. Pat korupcija, kas bija pastāvējusi tūkstošiem gadu, nozuda ekonomiskā sabrukuma gigantiskajos apjomos. Ciemati bija miruši, un ļaudis mira — izgaisa bezcerīgā bada nebūtībā.

Gordonu baidīja šī dzīves īsteniba, un pats viņš savos klaiņojumos bija kļuvis par daļu no tās. Laupītāju bandas apdraudēja ceļus, un Azmi žandarmu bandas dzina pēdas šiem laupītājiem. Pagājuši bija tie laiki, kad pret klaidoņiem izturējās iecietīgi, ar zināmu neuzticību vai mērenu nepatiku, tagad valdīja brutāls spēks — zemes īpašnieki algoja negantus vīrus, kas patrulēja pa ceļiem viņu īpašumu tuvumā, lai dzītu projām ikvienu, ko varēja uzskatīt par zagli.

Taču niknā apspiešana radīja niknu pretestību, to Gordons juta ikvienā cilvēkā, ar ko gadījās sastapties. Nākotnes notikumu vīzija jau bija jaušama visur, it īpaši tur, kur zemniekus kāra pie tiltu balstiem un slīcināja kanālos. Gordons dzirdēja, ko ļaudis runāja, — šķita, pat mirušie pauž naidu. Viņš vēroja, cik bezbailīgi vienkāršie, neizglītotie ļaudis sprieda, ka jāatņem zeme un jānogalina visi pašā. Ikvienā ciematā uz māla būdu sienām bija neveikli 1 zīmējumi, kuros karalis un resnais Azmi karājas cilpā vai arī zemes racēji apbedī kadu pašā kanālā, kas rakts viņa zemju apūdeņošanai.

Tieši racēji visvairāk saistīja Gordona uzmanību — ari viņu pašu bieži vien noturēja par zemes racēju, vienu no neskaitamajiem vietējiem strādniekiem, kas raka apūdeņošanas kanālus. Kādreiz tas bija lētākais darba spēks visā zemē, taču kļuvis dārgs un nevajadzīgs, kopš mašīnas darīja visu to, ko agrak viņi, un pat vairak. No šiem ļaudīm tagad draudēja briesmas, jo viņi, kā likās, bija

visciešāk vienoti — vai nu laupītāju bandās, kas terorizēja ciematus, vai revolucionārās šūniņās, kuras aicināja uz vardarbīgu apvērsumu. Sī vardarbība un arī tā vardarbība, uz ko vēl tikai aicināja, iedvesa Gordonam daudz lielākas bailes un naidu nekā jebkad agrāk Azmi. Zemnieku niknumā bija kaut kas dziļš, neizmērojams, kaut kas tāds, ko Gordons nespēja izskaidrot, kads sens draudīgs un tumšs, ar prātu neapjaušams spēks.

Tomēr viņš vēl bija tas pats Gordons. Viņu nebija pazudinājusi ne Azmi vardarbība, ne revolucionāra vardarbība. Viņš vēl bija tas pats Gordons. Vel arvien cilvēks, kas pīilas sevi pazudināt, bet veltīgi. Un viņš gremdējās vēl dzi|āk.

Viņš sāka klaiņot starp Azmi kareivjiem, izspiegot tos. Cerēja, ka viņu notvers. Viņam gribējās zināt, kā viņš izturēsies, ja viņu notvers. Viņš rikojās pārdroši, atklāti nicinādams briesmas. Taču, izbaudīdams savu izaicinošo izturēšanos, savu neslepto nicinājumu pret šiem stulbeņiem, kas neredzēja viņu turpat sev acu priekšā, viņš tikai atguva agrāko skaidro īstenības apziņu. Drīz vien kareivju izzobošana iepatikās viņam vairāk nekā aizmirstības bezdibeņa meklešana. Tomēr vadi atgriezties viņš vēl nespēja. Viņš vel nebija ticis galā pats ar sevi. Pārāk ilgs laiks bija pagājis. Viņam tas bija zaudēts laiks. Un, kaut arī viņš varēja iedomāties, kāds sajukums tagad valda vadi, viņš vēl nejutās spējīgs stāties pretī šīm grūtībām.

Beigas viņa bēgšanai pašam no sevis pienāca, kad viņš to nemaz vairs nevēlējās, kad jau bija atguvis varu par sevi un nolēmis atgriezties pie saviem vīriem.

Par zagtu kukurūzas miltu maišeli viņš bija pie friziera noskuvies un apgriezis matus. Tas bija pirmais solis uz atdzimšanu. Taču tas viņam kļuva liktenīgs, jo ar savu svaigo, sārto seju, bāli zilajam acīm un lokano, muskuļaino augumu viņš tā pieversa sev uzmanību, ka pirmaja ciematā pie tuksneša purvainas robežas viņu notvēra baliraziešu patruļa. Viņu aizveda uz mednieku mājiņu, kur tagad atradās štābs un pie durvīm sardzē stāvēja arābu leģionāri zilās biksēs. Gordonu uzvilka augša pa kāpnēm, iegrūda mazā istabiņā un durvis aizslēdza.

Tur Gordons ieraudzīja pašā Azmi, ģērbušos zīda pidžamā. Viņš sēdēja, it ka gaidīdams kadu, nevis uz krēsla, bet pēc arābu paražas uz tepiķa, un nespodrajā, sarkanajā gaismā Gordons viņu uzreiz nemaz nepazina.

«Ak dievs, tas ir viņš!» Gordonam pazibēja prata. Vi» ņam pat nāca smiekli — viņš tā nicināja šo cilvēku, ka spēja bez bailēm pazoboties par to.

—    U-u-uh! — nošņāca pašā. Gordons viņa saskatīja tikai neveseligi tuklu cilvēku ar tik daudziem gredzeniem, ka resnie pirksti bija pietūkuši un atgādināja desiņas.

—  Vai tu esi tīrs? Ka tevi sauc?

Tad Gordons saprata, kas viņam draud. Tas viņu tā satrieca, ka viņš gluži kā sieviete aizspieda ar roku muti, lai apslāpētu kliedzienu.

—   Nu! — pašā norūca. — Nāc šurp!

Gordonam viss satumsa acu priekšā. Domas juka šausmās no šī miesas blāķa: Azmi bija piecēlies un tuvojās viņam — tuklās kājas plakšķēja pa tepiķi, vēders kratījas, acis mirkšķinājās, mute kaut ko svepstēja dzīvnieciska iekārē un rokas (viņa rokas!) sniecās pēc Gordona.

Būt šī miesas kāres pārņemtā radījuma varā, just šo apskāvienam izstiepto roku tuvošanos — tas bija vairāk, nekā izsmalcinātais Gordons varēja izturēt! Viņš galīgi zaudēja saprašanu. Viņš vairs nespēja ar ironiju nodomāt, ka nu viss tiek atrisināts ar šo miesas pazemošanu, nespēja prātot, ka nu sasniedzis to, ko visu laiku meklējis. Nekā vairs nebija no zobgalības, tikai šausmas paralizēja viņu, līdz bija par vēlu pretoties. Briesmonis jau bija sagrābis viņu. Gordons iekaucās kā zvērs un mežonīgā niknumā rāvās āra no resnajam rokām, kas viņu turēja. Viņš kliedza aiz izmisuma, kadu vēl savā mūžā nebija izjutis, un ar dūrēm dauzīja vīru, kas viņu nelaida vaļā.

Kad viņš bija galīgi zaudējis spēkus cīnīdamies, kliegdams, pūlēdamies atgrūst no sevis šo uzmācīgo, alkatīgo miesu, viņu nogāza zemē, spārdīja kājām un piespieda atkal un atkal padoties Azmi iekārei, līdz beidzot viņš laida darbā zobus un nagus, un tad uz Azmi spalgo spiedzienu ieskrēja sargkareivji, izvilka Gordonu arā, iemeta smagajā mašīnā un aizveda.

Kad mašīna sāka braukt, Gordons pamodās no nesamaņas. Viņš nogaidīja, lai atgūtos, un tad, saņēmis spēkus, aizlīda līdz mašīnas pakaļgalam un izvēlās uz ceļa. Sāpīgi sasities, tomēr dzīvs un vesels, viņš aizkļuva lidz purvmalas niedrājam. Tur viņš slēpās, kamēr kareivji nāca un gāja, viņu meklēdami. Viņi meklēja ilgi, taču beidzot meta mieru, lamādami pašā un žēlodami nelaimīgo bēgli, — tas, nabadziņš, tāpat ka viņi visi, esot radīts, lai ciestu sitienus un apvainojumus visu mūžu.

9.   nodaļa

Gordons nespēja nomierināties. Viņš bija pilns naida un vēlēšanās iznīcināt kaut ko pretīgu. Tagad viņam bija vajadzīgi viņa vīri, viņa klaidoņi. Taču, visur saskatīdams likteņa ironiju, viņš bija pārliecināts, ka tie bus izklīduši — tieši tagad, kad viņam tie vajadzīgi.

Taču Džammaras vadi viņu sagaidīja ar kamieļu mēslu smaku un ļaužu drūzmu un kņadu. Tur bija-piecas reizes vairāk vīru un kamieļu nekā tad, kad viņš gāja projām. Skaļos, nekārtīgos bariņos ļaudis bija novietojušies uz vadi smilšaina dibena, pat uz klinšainajām nogāzēm, rosījās ap ugunskuriem — visi apbruņoti, spara pilni, kareivīgi noskaņoti, vajadzēja tikai ar spēcīgu roku viņus vadīt.

"Gordons nesaprata, kāpēc tas tā. Viņš pat jutās aizvainots, ka viņa prombūtnē cīņas vienība ta pieņēmusies apmēros un spēka. Taču, no jauna kļuvis par nometnes vadoni, viņš pārliecinājās, ka ari jaunpienācējiem viņa vārds nav svešs. Tie nekad agrak nebija viņu redzējuši un nejuta vēl bijību pret viņu, tomēr pazina viņu un pakļāvās viņa varai, it ka citādi tas nemaz nevarētu būt.

Arī Smitam bija labi klājies. Trīs bruņu mašīnas ar troksni izbrauca caur vadi, un visa nometne stavēja nogāzēs, ar kaujas saucieniem sveicot pašā Smitu, kas viņiem atvedis šīs mašīnas.

—    Viņi vēl ir zaļi, bet gan jau būs labi, — Smits it kā atvainodamies stāstīja Gordonam par jaunajiem šo bruņu mašīnu vadītājiem. Tad vilcinādamies piebilda: — Es izlietoju gandrīz visu benzīnu, apmācīdams šos ārprātīgos braukt. Vajadzēs kaut kur sadabūt, citādi mēs ar šīm mašīnām necik (alu aizbraukt nevarēsim.

Gordons klausījās balsu jūklī ap bruņu mašīnām, raudzījās uz savu tautieti angli un domāja: ja vien Smits prastu valdīt pār cilvēkiem un iedvesmot tos lieliem pasākumiem, viņš ar šīm trim mašīnām būtu varējis iegūt ik' viena vadi iemītnieka uzticību un padevību. Viņu jau ta

gad mīlēja un cienīja, un, kaut arī šie vīri pasmējās par viņa tipiski anglisko seju, par viņa biksēm, mīkstajiem niatiem un valgajam acīm, tie visi ka viens sekotu viņam, kur vien viņš dotos ar šiem metālā nezvēriem.

—    Kāpēc jus neaizgājat projām, Smit? — Gordons jautāja. — Kāpēc jus neaizgājāt projām un nerīkojāties pats uz savu roku?

Smits bija gaidījis uzslavu. Tās vietā — šis izsmiekls.

—    Kāpēc lai es bulu gājis projām? — viņš atjautāja, acīm redzami aizvainots. — Vai tad mēs nenolēmām ieņemt aerodromu? Vai tad tas nav jūsu mērķis?

—    Ak dievs, jā! Jā. Tas ir mans mērķis, — Gordons sacīja, un viņa atbilde Smits nedzirdeja zobgalības, bet kaut ko citu. — Jā! Mums jāieņem šis aerodroms. Reiz tas jāizdara! — Gordona balss skanēja dobji. — Kā jūsu trakie šoferi tiek gala ar tuksneša smiltīm?

—    Nezinu. Mēs nebraucām ara no vadi, baidījos, ka mūs nepamana.

—    Kadu nakti izbrauciet ārā, noskaidrojiet. Starp cilu, kā jūs viņus izraudzījat?

Smits paraustīja plecus. Gordona dzīvā interese jau bija aizdzinusi viņa aizvainojumu.

—    Visa nometne gribēja mācīties braukt. Es izvēlējos tos, kuri man likās piemēroti. Minka tā lūdzās, ka man vajadzēja viņu pieņemt. Viņš vismaz jau kādreiz bija redzējis mašīnu.

—    Kā jūs varējāt iemācīt šim mazajam anarhistam rīkoties ar mehānismiem?

—    Viņš atmeta visas savas palaidnības, kad sāka mācīties, un nopietni ķērās pie darba. Pārāk nopietni. Tagad viņš ir pats labakais no visiem. Komandē citus. Prot rīkoties pat ar uzgriežņa atslēgu.

—    Ar uzgriežņa atslēgu! — Gordons palūkojās lejup uz Minku, kas pašlaik līda ārā pa bruņu mašīnas torņa lūku. Viņš kaut ko uzkliedza kādam, kas palika mašīnā, raidīja projām noskrandušos arābus, kad tie tuvojās mašīnai, un rosījās ap to, ar savām mazajām, basajām kājelēm šad tad paspardidams riepas. Ieraudzījis Gordonu uz klinšu nogāzes, viņš tam priecīgi uzsmaidīja.

—   Minka! Nac šurp!

, Minka acumirklī uzrāpās augšā, izlamādams visus, kas gadījas ceļa.

—    Kungs! — viņš uzsauca Gordonam jau no tālienes.

—    Kungs! Cik brīnišķīgas šīs mašīnas! Nekavējies, Gordon! Tagad mums ir mašīnas, brauksim un satrieksim bahraziešus. Imsa-hum! /'dim-hum! Sadosim viņiem! — Ar šiem jaunajiem kaujas saucieniem viņš lēkāja apkārt Gordonam, it kā pūlēdamies to pārliecināt.

—   Kamieļi jau aizmirsti? — Gordons iejautājās.

—   Ludzu, lūdzu, Gordon! Neliec man vairs sēsties uz šiem muļķa lopiem! Ļauj man palikt pie pašā Smita un mašīnām! Es lūdzu tevi!

—   Un Nuri?

Mazais Nuri bija sekojis savam draugam — nevaldāmajam pilsētas zēnam. Gordons vēroja, kā viņš pašlaik kapa no mašīnas — šķita dīvaini, ka tik graciozs, sīks un trausls stāvs lien āra no dzelzs kastes.

—    Kas es tagad esmu, Gordon? — mazais Nuri jautāja, un viņa bezrūpīgā sejiņa trīcēja aiz satraukuma. — Mani saukāja par kamieļu draugu. Bet tagad es braucu mašīnā. Es esmu mehāniķis.

—   To viņš dara manis deļ! — iesaucās Minka. — Es viņu pierunāju.

—   Minka negribēja iet bez mazā Nuri, — Smits paskaidroja, — tāpēc es Nuri nosēdināju tornī pie ieročiem un mazliet viņu apmācīju. Viņš tiks galā. Viņš ir mazs, var viegli izgrozīties tur iekšā.

—   Kamieļus esi pametis? — Gordons jautāja Nuri.

—   Tu labāk ar mieru kratīties līdz nāvei šajā dzelzs kastē un noslāpt dūmos?

—    Nē, Gordon. Es tikai gribu būt kopā ar Minku! — Nuri mīņājās no vienas kājas uz otru, it kā mocīdamies neziņā, kaut gan jau bija izlēmis. Kamieļu dzinēja brīvības mīlestība bija atdevusi vietu citām, spēcīgākām jūtām — draudzībai.

—   Tātad man līdzi tu vairs nejāsi? — Gordons sacīja, zinādams, ka ar to vēl vairāk samulsinās zēnu.

—   O, kungs! — Nuri iesaucās. — Es jāšu tev līdzi. Saki Minkām, lai aizmirst mašīnu, un viss būs tāpat kā agrāk. Vai ne? — Balss skanēja lūdzoši, taču varēja nojaust, ka nav tālu dusmu uzliesmojums pret Minku, kas bikstīja viņam sānos, lai klusē.

—     Nē. Vari braukt kopā ar Minku, — Gordons sacīja, nolēmis, ka nav nozīmes turēt pie sevis vienu no šiem mazajiem draugiem, ja otru jau zaudējis.

—   Es palikšn pie tevis, — mazais Nuri iespītējās.

—   Tu tāpat būsi pie manis.

Mazais Nuri šaubījās, vel arvien tikko valdīdams dusmu izvirdumu.

—   Tu taču visu laiku nebraukāsi mašīnā, — Gordons viņam laipni aizrādīja. Viņš zināja, ka zēni atgrieztos pie viņa, pat Minka, ja vien viņš gribētu.

Nuri seja sāka starot aiz prieka par tik izdevīgu atrisinājumu, zens iesmējās un lūdza, lai Gordons viņam piedodot, ka viņš gandrīz kļuvis tam neuzticīgs.

—    Brauciet vien abi, tikai nesāciet blēņoties mašīnā,— Gordons sacīja un nosūtīja zēnus lejā pie viņu jaunā pavēlnieka. Un atkal viņš nožēloja, ka Smitām nav ne jausmas, kādu uzvaru viņš guvis, saistīdams pie sevis šos divus zēnus, kas agrāk tā bija pieķērušies Gordonam. Viņš lūkojās Smitā ar tādu neizpratnes un alku pilnu skatienurka Sinits juta — Gordons viņam piedevis un pat atzinīgi novērtē viņa rīcību.

Taču Gordons skaidri apzinājās, ka šai klejojumu laikā kaut kas noticis. Frīmens un Mustafa tagad brīvi dzīvoja nometnē, un Mustafa, neglītais nodokļu iekasētājs, jau bija kļuvis par visas nometnes mīluli. Sākumā viņam deva dažādus netīrus darbus, buki^īja un ķircināja viņu, izzoboja un reizēm pat sita, taču viņš nekad nezaudēja mieru un savaldību, nebija rupjš un nepieklājīgs pat pret mežoņiem un tā galu galā iekaroja atsaucīgo tuksneša iemītnieku simpātijas — tagad tie sauca viņu par brāli un dalījās visā, kas tiem bija. Gordons, ieraudzījis viņus, saīga.

—   Kas viņus atlaida brīvībā? — viņš noprasīja.

—    Es, — atsaucās Smits. — Frīmens deva man goda vārdu, ka viņi nebēgšot, ja es ļaušot viņiem brīvi staigāt pa vadi. Bija ļoti grūti turēt viņus apsardzībā. Es domāju, ka ari jūs būtu rīkojies gluži tāpat. Runāt es ar viņiem nerunāju, — Smits piebilda, it kā uzsvērdams savu lojalitāti.

—   Jūs esat muļķis, — sacīja Gordons. Viņu kaitināja Smita patstaviba un lojalitāte, par ko viņš agrāk būtu tikai pasmējies un nopriecājies. Viņš vairs nespēja priecāties.

—   Varat izvest angli tuksnesī, lai iet, kur grib. Un pasakiet Bekram, lai izved Mustafu un uzdur to uz sava zobena.

—   Bet viņš nekā nav darījis! — Smits iesaucās.

—   Pasakiet Bekram, — Gordons atkārtoja.

—   Pasakiet pats, — atteica Smits. — Bekrs tēlo kungu, iedomājas, ka var valdīt pār šiem klaidoņiem. Ar viņu un Ali iespējams runāt tikai tad, ja sagrabj viņus pie rīkles.

Gordons paraustīja plecus un būtu arī pateicis Bekram, lai aizvāc bahrazieti, bet sagadījās tā, ka Frīmens izglāba savu biedru, ieteikdams Gordonam piesargāties, jo Mustafa perinot pret viņu asins atriebības plānus. Pēc tādām ziņām Mustafa varēja but drošs, ka Gordons viņu nekad neaiztiks.

Frīmens gāja vēl tālāk — piedāvāja Gordonam iespēju glābties. Ja vien Gordons nākšot pie prāta un nejaukšoties arābu jautājumos, Londonas varas iestādes piedošot viņam, aizmirsīšot visu, ko viņš nodarījis, un atļaušot viņam aizbraukt no Arābijas.

—   Es to varu nokārtot, — Frīmens sacīja. — To var izdarīt pavisam mierīgi. Man ir visas vajadzīgās pilnvaras.

Gordons vēroja, kā kustējās Frīmena lūpas — it kā kultu sviestu, nevis izrunātu rūpīgi veidotas, pareizas frāzes. Viņš tikai miglaini atcerējās Frīmenu kā savu studiju biedru, varbūt tāpēc, ka necieta dzīvespriecīgos konformistus un pulējās izsvītrot tos no savas dzīves un atmiņas. Taču viņš atcerējās, ka Frīmenu kāds bija nosaucis par «sabiedrisko», tāpēc ka viņš uzskatīja par savu pienākumu uzturēt labas attiecības ar citiem studentiem — ne tikai nodarbībās, bet arī dažādos studentu klubos — airēšanas, kriketa, diskusiju un politikas. Frīmens studēja tieslietas, specializējās koloniju pārvaldes organizācijā. Britu impēriju viņš dēvēja par republiku un kā vienlīdzības aizstāvis visus studentus arābistus, starp kuriem bija gan baltie, gan melnie, sauca priekšvārdos. To viņš uzskatīja par sociālismu. Pēc viņa pieticīgās un optimistiskās pārliecības pagātnes dižākie cilvēki bijuši savā laikā virsprokurori. Sasniegt virsprokurora posteni — tas bija viņa dzīves sapnis. Tagad Gordons viņu atcerējās.

—    Kāpēc jus šeit esat atsūtīts? — Gordons viņam jautāja.

—   Kāpēc? Tā taču mana specialitāte.

—   Vai jus nedarāt to pašu, ko ģenerālis Martins?

—     O, Martins! Jā, bet mēs uzskatām, ka viņš ir pagauss. Pārāk vilcinās. Tāpēc mēs iejaucāmies. Jūs taču saprotat, kā tas ir.

Gordons saprata, kā darbojas Frīmena resors, kur politiski nenobrieduši cilvēki rīkojas, kā pašiem ienāk prātā, jo valdība dod tiem lielu brīvību un maz norādījumu.

—   Ģenerālis Martins zina, ko dara, — Gordons apgalvoja. — Bet jūs? Vai tad jūs nebijāt kristīgais sociālists vai kaut kas tamlīdzīgs? Ka tas var būt, ka sociālists ar zeltu un uzpirkšanu cīnās pret cilšu sacelšanos? Nu, Frīmen? Varbūt jūs vairs neesat sociālists?

—   O, beidzTct! — Frīinens saprata, ka Gordons viņu izzobo. — Protams, es esmu sociālists. Kā var prātīgs cilvēks nebūt sociālists? Taču tas neatbrīvo mūs no atbildības. Labak uzpirkt nekā pieļaut brāļu slepkavību. Mēs ar zeltu nodrošinām mieru un veselo saprātu, labu gribu un saprātīgu mērenību politikā. Kādreiz jūs rīkojāties tāpat.

—   Jā, un tagad es izpērku savus grēkus.

—   Musinot arābus sacelties? — Viņš smējās. — Cik dīvaini!

—   Labāk brauciet atpakaļ uz Angliju! — Gordons sacīja, zaudējis pacietību un nespēdams ar savu izsmieklu ievainot šo dzīvespriecīgo cilvēku. — Varat aizbraukt no šejienes, kad vien vēlaties. Es jūs neaizturēšu. Jūs tikai velti kavējat laiku. Brauciet atpakaļ uz Angliju, Frīmen!

—   Visam savs laiks, — Frīmens smējās. — Pašlaik es sēžu uz jūsu sliekšņa un ne domāt nedomāju iet projām. Bez tam, ja es tagad aizietu, kads no jūsu drauģeļiem sakapātu mani pusceļā. Es labāk nogaidīšu.

Gordons paraustīja plecus.

—   Tik un ta reiz tas notiks.

—   Klausieties, Gordon, ja nu jūs esat šeit, es ņemu atpakaļ savu solījumu nebēgt. Tātad jūs varat alkal likt mani apsargat, ja vajadzīgs. Un brīdinu, ka pūlēšos noskaņot pret jums visus, ko vien varēšu, sākot ar Smitu un beidzot ar tiem abiem jūsu dūšīgajiem slepkavām. — Frimens noteikti cereja uz panākumiem.

Gordons izskatījās slims, viņa acis lūkojās bez dzīvības.

—   Noskaņojiet pret mani, ko vien varat. Bēdziet, ja varat. — Viņa zobgalība dzēla, taču Frīmens smējās, it kā nekā nebūtu jutis. — Es neiejaukšos, — Gordons turpināja,

—  tāpēc ka es vairs neatbildu par jūsu galvu.

Pēc tam Gordons aizmirsa, ka ir tāds Frīmcns, vai vismaz nepievērsa tam uzmanību. Viņš gribēja pēc iespējas ātrāk nodibināt kārtību savā nevaldāmajā karaspēkā un rīkojās tikpat aizrautīgi kā agrāk. Taču viņš bija mierīgāks un apdomīgāks. Viņš staigāja pa nometni nesteigdamies, gandrīz vai negribēdams, it kā fiziska piepūle būtu kaut kas apkaunojošs. Tomēr viņu urdīja iekšējs nemiers, viņš bieži vien iedegās pēkšņās dusmās un ieguva sev daudz nelabvēļu starp klaidoņiem.

Viņš pats par to dusmojās uz sevi, taču nespēja valdīties, un ne tik daudz aiz nepieciešamības, cik aiz šī iekšējā nemiera viņš reiz devās ar nelielu grupiņu savu vīru uzbrukumā, lai sadabūtu Smitam benzīnu.

Viņi uzbruka kādai darba nometnei — bahrazieši organizēja tuksneša_pierobežā plašus nivelēšanas un apūdeņošanas darbus. Ēkas un mašīnas bija izkaisītas pa visu teritoriju. Nometni apsargāja, bet sargi tika bez trokšņa nogalināti. Gordons pats nogalināja vienu no tiem, taču tūlīt viņam apriebās paša rīcība, it kā, iznīcinādams cita dzīvību, viņš būtu apgānījis pats savu. Viņam bija pretīgi. Pat žēlums sagādāja ciešanas. Tomēr gribas spēks, domas par atriebību, par to, ka notikušais bijis absolūti nepieciešams, guva virsroku. Un, kad Smits bija iekrāvis mašīnā produktus un benzīnu, Gordons nolēma, ka jānokārto vēl pēdējais rēķins.

—    Vai mēs varam pirms aizbraukšanas kaut kā iznīcināt šīs mašinas? — viņš jautāja Smitam.

—    Šīs? — Smits parādīja uz siluetiem krēslā. — Tic ir parasti ekskavatori.

—   Jā. Bet tie pēdu pa pēdai aprij tuksnesi.

Smits papurināja galvu.

—    Cilvēku var nogalināt, ja iedur nazi viņam sirdī, bet mašīnu iznīcināt iespējams vienīgi, ja salauž katru atsevišķu tās daļu. Visas līdz pēdējai!

—   Šai lieligajā apgalvojumā slēpjas pasaules grūtākā dilemma, — Gordons noteica ar rūgtumu.

Viņi atstāja mašīnas nebojātās un atgriezās vadi. Gordons juta, ka ar šo uzbrukumu it ka daļēji aizpildīts viņa iekšējais tukšums. Vismaz dusmas kaut cik bija remdētas, un viņš varēja turpināt savu darbu. Tad pēkšņi un negaidīti pienāca atrisinājums — nometnē iebrāzās Fahds, Kamras jaunais šeihs, ar ziņu, ka Talibs uzbrucis nabaga Junisam, viņa tēvam. Notiekot briesmīga slepkavošana.

Tātad uz pierobežas ciltīm vairs nebija ko cerēt un ar sacelšanos ilgāk vairs nedrīkstēja vilcināties.

10.   nodaļa

Vajadzēja brīdināt Hamidu, lai tas sāktu rīkoties, un Gordons devāsturp pa īsāko ceļu, kas bija ļoti bīstams, kamēr Smits, Bekrs un Ali izveda ļaudis no vadi, kur tagad draudēja briesmas. Robežas tuvumā visur draudēja briesmas, jo Juniss bija lūdzis Azmi palīdzību. Tā kā pierobežas ciltis bija uzpirktas un sarīdītas cita pret citu, bahrazieši varēja justies drošāki savās pozīcijās pret Hamidu.

Gordons lādēja Talibu, sauca to par ārprātīgo un katlu zagli un Junisu nolamāja par gļēvuli, tāpēc ka viņš steidzies pēc palīdzības pie bahraziešiem. Bet jaunais Fahds raudādams lūdza Gordonu sūtīt bruņu mašīnas, lai nogalinātu Talibu. Gordons dusmās atcirta, ka to viņš nevarot darīt un nedarīšot, to viņš nedrīkstot.

—   Tad es jums vairs nekalpošu! — jaunais šeihs iekaisis iesaucās.

Fahds būtu steidzies projām, palīgā savam tēvam, bet Gordons pavēlēja Minkām un Bekram ietīt viņu segā, kamēr nomierinās. Fahds tā ārdījās, vaimanāja un spļaudījās, ka beidzot Gordons lika Bekram palaist viņu vaļā, tiklīdz visi būšot aizgājuši no vadi, lai tad viņš jājot pie sava tēva. Junisam būšot vismaz viens karotājs, kas iedvesīšot viņam cīņas sparu.

Gordons pats neatminējās, kā nokļuvis līdz Hamida nometnei, jo viņš jaja pa tādam klinšu grēdām un kraujām, kur neviens arabs nebūtu jājis, lai ari diezin kā būtu steidzies. Viņš bija paveicis gandrīz neiespējamo, pat Hamida ļaudis brīnījās, uzzinājuši, cik ātri viņš atjājis un pa kādu ceļu. Taču Gordona atnestā vēsts pārsteidza viņus vēl vairāk.

Hamids nelādējās — kā Gordons — par Taliba muļķību un Junisa gļēvulību. Viņa bargajās acīs tikai uz mirkli pazibēja nicinājums — un tas bija viss. Lai pieņemtu izšķirošo lēmumu, viņam vajadzēja apsvērt tikai pašu svarīgāko, jo tagad bija skaidrs, ka apstākļi spiež pasteidzināt atrisinājumu.

Visi Hamida ļaudis, gan galminieki, gan politiķi, bija vienis prātis, ka tagad, kad uz pierobežas ciltīm vairs nevarēja cerēt, vajadzēja steidzīgi izšķirties par to pēdējo soli, kas noteiks sacelšanās iznākumu. Bet kāds bija šis pēdējais, izšķirošais solis? Tā pali agrākā izvēle: sagraut aerodromu un padarīt nekaitīgu Azmi tuksnesī vai arī straujā triecienā ieņemt naftas atradnes, lai angļi vairs nevaretu iejaukties arābu jautājumos un atbalstīt Azmi un karali. Bet varbūt, par spīti kritiskajam brīdim, par spiti tam, ka stāvoklis pierobežā un visur citur kļūst arvien sarežģītāks un draudošāks, tomēr neko neizlemt, iztikt bez ta izšķiroša soļa, kas varēja vest pretī uzvarai vai arī beigties traģiski, ar galīgu sakāvi?

Gordonu biedēja Hamida vilcināšanās, un viņš uzstāja, ka neesot ko gaīdit, vajagot ieņemt aerodromu un tikt galā ar Azmi. Tas viegli izdarāms ar vienu vienīgu strauju triecienu. Uzvara tad nodrošināta, un cita ceļa viņiem neesot.

Hamids uzklausīja viņu klusēdams, un viņa kalsnās, tumšās sejas izteiksme kļuva arvien noslēgtāka. Viņš neko neteica un nejautāja, tikai reizumis palūkojās Gordonā. Tikpat uzmanīgi un ar tādu pašu mierīgu sejas izteiksmi viņš uzklausīja savu brāli Saadu un priesteri Assadu. Tie abi ieteica ieņemt naftas atradnes.

Saada runā izskanēja jaunākā brāļa uzstājība — viņš bija godkārīgs un nīda visu anglisko. Taču šinī gadījumā viņa apsvērumiem pamatā nebija ienaids vai cenšanās panākt ilgi gaidīto sacelšanas atrisinājumu, bet gan vēlēšanās iegūt vērtīgās naftas atradnes. Rupjais un bagātais Saads, šis jaunajs vīrietis ar melno bārdu, saprata, cik liela nozīme šim ieguvumam. Naftas atradnes varētu pārdot par augstu cenu, un atrastos pircēji citās valstīs, it īpaši starp amerikāņiem, kuru rokās tagad bija neizmērojamas bagatības.

Assads, ar sirmu bārdu apaudzis vecs vīrs, ienīda visu, kas nāca no neticīgo pasaules, sevišķi kristīgos un mašīnas. Hamida tēvs viņam bija uzticējis mācīt Hamidu pildīt īstās reliģijas noteikumus, un viņš tagad pieprasīja, lai naftas atradnes tiktu iznīcinātas un velnišķīgās ierīces — mašīnas sadedzinātas ka dieva un tuksneša likumu apgānītājas.* •

Tā šie divi no Hamida ļaudīm — Saads un priesteris -• ar fanātisku neatlaidību centās pārliecināt Hamidu, ka jāieņem naftas atradnēs. Kaut gan viņu intereses bija dažādas, viņi bieži vien tiecās uz kopīgu mērķi, un priesteris savā varas un ietekmes karē vairāk cereja uz Saadu nekā uz Hamidu. Tas neko nenozīmēja, ka Assads gribēja iegūt naftas atradnes, lai sagrautu tās aiz reliģiskiem motīviem, bet Saadam ar tām saistījās materiāli apsvērumi. Hamidu neintereseja ne Assada, ne Saada motīvi. Taču vajadzēja ielaisties kompromisā ar šiem cilvēkiem, tā bija maksa par viņu piekrišanu; maksa par to, lai viņi neapdraudētu Hamida pasākumu. Tāpēc Harnids nevarēja nostaties pret viņiem un viņiem bija milzīga ietekme uz pārējiem.

Gordons nicinaja viņus abus, taču Hamida dēļ nedrīkstēja to izrādīt. Ka angli un neticīgo, turklāt Hamida tuvu draugu, šie abi fanātiķi necieta viņu ne acu galā. It īpaši tāpēc, ka viņš tik neatlaidīgi centās pārliecināt Hamidu nekādā gadījumā neuzbruki naftas atradnēm.

Pašlaik Harnids, aizbēdzis no abiem, sarunājās ar Gordonu, kamēr galma bārddzinis skuva un masēja Gordonam seju. Hamids raudzījās savā angļu brāli un pulējās domāt par šīm pēdējām grūtībām, šo pēdējo nozīmīgo soli, kam vajadzēja noslēgt viņu ilgo kopīgo ceļu. Taču viņš iespēja vienīgi paraustīt plecus, it kā padodamies liktenim, un Gordons saprata, ka Hamids vispār negribeja neko iesākt. Viņš nojauta Hamida nodomu — palikt sānis, neiejaukties.

Tomēr, it kā noliegdams to un pierādīdams, ka nolēmis rīkoties, Hamids sāka runāt par naftas atradnēm un galu gala sadrūmis un norūpējies pateica:

—    Kāpēc man vel ilgāk izmantot tavu atbalstu, Gordon? Kāpēc uzkraut tev rūpes par mūsu traģisko likteni? Tu jau tik daudz esi darījis, brāl. Dodies tuksnesī! Ņem līdzi manus vanagus un medību bisi. Dodies brīvajos'plašumos, kas tev tā patīk, un nogaidi tur, kamēr es pabeigšu šo pēdējo cilšu atbrīvošanas pasākumu.

Gordons nebija tik satriekts un aizskarts, cik pūlējās izrādīt. Vai, pareizāk sakot, izpildīdams izsmalcinātos arābu uzvedības noteikumus, pulējās izlikties, ka slēpj, cik viņš satriekts un aizskarts.

—   Esmu kalpojis tev astoņus gadus, Hamid, — vai tiešām tu sūtīsi mani projām tagad, izšķirošā brīdī, tikai tādēļ, lai man nevajadzētu pašam izlemt? Vai tu gribi man palīdzēt, lai man nebūtu jāuzbruk naftas atradnēm, kas pieder angļiem?

—   Varbūt.

—   Vai tu domā, ka uz mani nevar paļauties?

Hamids papurināja galvu.

—   Nē, mans mīļais brāli. Tieši tāpēc es sūtu tevi medībās.

Taču Gordons atteicās un no jauna sāka aizstāvēt savu uzskatu: kaut arī naftas atradņu ieņemšanai esot zināma stratēģiska un politiska nozīme, tomēr angļi neesot tik nesagatavoti uzbrukumam, kā liekoties. Turklāt tas prasītu daudz ilgāku laiku nekā Azmi satriekšana, tam jau tik un tā beigas, jo Bahrazā kuru katru mirkli draudot uzliesmot sacelšanās. Bez tam, kad Azmi būšot sakauts, angļi varbūt labprāt noslēgšot vienošanos ar Hamidu.

Hamids joprojām vilcinājās, un tad iejaucās bahrazielis, kas vēl arvien bija pie Hamida.

Kaut gan emīrs paliek emīrs un viņam Zeins bija tikai viens no daudzajiem revolucionāriem, ko viņš uzmanīgi un pacietīgi uzklausīja, bahrazietis ar savu līdzību Gordonam neviļus bija iemantojis Hamida simpātijas un pat cienu. Taču atšķirība starp šiem diviem cilvēkiem bija acīm redzama. Hamids savā kazādu teltī bija īsts cēla tuksneša iemītnieka paraugs, taču Zeinu ar viņa tipiski pilsētniecisko izturēšanos un haki krāsas darba apģērbu bija gandrīz neiespējami iedomāties šajā tuksneša cilšu mājoklī. Bet Gordons, vērodams viņus, saprata, ka pat šī Zeina nepiemerotība apstākļiem liecina par viņa spēku, jo viņš vienmēr palika viņš pats, tik negrozāmi, ka tas varēja vai kaitinat, un tieši tāpēc viņam tik viegli bija izdevies nodibināt draudzīgas attiecības ar cilšu vadoni.

Kad Hamids jautāja Zeinam, vai viņš aicināšot savu» biedrus strādniekus sacelties un iā palīdzēšot ciltīm ieņemt naftas atradnes, Zeins tikai, lupas sakniebis, nozīmīgi pasmīnēja.

—          Cilšu vadonis iedomājas, ka vajag tikai uzsaukt:

—   Sacelieties! — un sacelšanas noliks, bet patiesībā tas ir sarežģīts politisks jautajums. Pašlaik es nevaru aicināt naftas atradņu strādniekus uz sacelšanos, Ilamid.

—   Kāpēc ne?

—   Tāpēc, ka vēl nav pienācis bahraziešu sacelšanās īstais laiks, ka es tev jau esmu sacījis.

—   Kāda tam nozīme? Tu tagad pamudināsi savus strādniekus sacelties, un tad mēs kopīgi ieņemsim naftas atradnes. Strādnieki būs uzvarējuši savus apspiedējus un mēs savus. Kas tad vēl tur ko domāt?

Zeins paskaidroja viņam, par ko vēl jādomā, un skaidroja tik pacietīgi, it kā Hamids būtu galīgs muļķis, kas neprot novērtēt notikumu attīstības gaitu. Zeins sacīja, ka pāragri uzsākt sacelšanos vienā vietā nozīmētu apdraudēt visas bahraziešu sacelšanās iznākumu. Ka sacelšanos naftas atradnēs apspiestu Azmi un karalis, pārvietojot uz turieni visu savu karaspēku, bet, ja visa zeme saceltos, tad Azmi būtu bezspēcīgs. Tieši par to jau viņi visu laiku runājuši — ciltīm janogaida, jānovilcina sacelšanās, kamēr Bahraza būs nobriedusi revolūcijai. Ja abas sacelšanās uzliesmos vienā laika, tad viņi uzvarēs. Ja rīkosies atsevišķi vai pārsteigsies, var ciest sakāvi.

—   Vai tu vēl arvien domā, ka mūsu sacelšanās cietīs sakāvi?

—   Jā! — īsi atteica Zeins. — Lai uzvarētu, jums' jānogaida.

flamidu Zeina aizrādījumi nepārliecināja, tikai sāka kaitināt.

—   Jānogaida? Cik ilgi jāgaida? Cik ilgs laiks vēl vajadzīgs taviem zemniekiem un strādniekiem? Vai viņi jau nav pietiekami ilgi dzīvojuši apspiesti? Kāpēc jūs nevarat tūlīt sākt sacelšanos? Ko jūs gaidat?

—   Visas tautas kustību, visas tautas sacelšanos!

Kaut gan Gordons neticēja, ka Zeins spētu ietekmet Ha-

midu, viņam tomēr nepalika šī viņu pēkšņā saprašanās jautājumā par palīdzību un visas tautas sacelšanos. Šķita, ka bahrazietis tomēr kaut ko panācis. Varbūt Hamidu nevarēja pārliecināt, ietekmēt, tomēr tas bija bahrazieša nopelns, ka Hamids sāka šaubīties, vilcināties. Gordons bija tik pārsteigts, ka nostājās Hamida pusē pret Zeinu.

—   Ja tavi zemes racēji vēl nav sacelušies pret saviem apspiedējiem, tad viņi nekad arī nesacelsies! — viņš sacīja bahrazietirn. — Viņi ir iestiguši savā purvā. Visa jūsu revolūcija ir purvā.HJn, ja arī jūs izkļūtu no turienes, kāds no tā labums? Ko var cerēt cilvēks šai jūsu dumbrājā?

Tautas revolūcija! Jums tikai vajag, lai visiem vēderi būtu pilni, zābaki kajas un cepure galvā — tad var sacīt, mēs esam brīvi. Fū! Mums ar to nepietiek. Bet jums revolūcija nenozīmē neko vairāk par pilnu vēderu. Tautas revolūcijai

—    Nerunā tik nicīgi par tautas revolūciju, — rāmi un pavisam lēnprātīgi noteica bahrazietis, turpretim Gordons aizvien vairāk iekaisa. — Ja tu to nesaproti, brāl, tad tu arī nekad nesapratīsi, ka puse pasaules pašlaik raujas ārā no vēstures purva.

—   Vēstures? — Gordons novilka. — Kāds sakars vēsturei ar zemes racēju?

—    Nu, es taču nerunāju par klasiku, — Zeins atcirta augošās dusmās. — Mūsu vēsture ir nabadzība, pagrimums, nežēlība un apspiestība. Bet drīz mes tam darīsim galu. Augstais dievs! Mēs netiecamies pēc kada skaista, tāla ideāla, par ko sapņo Rietumu brīvie cilvēki, kamēr mēs šeit grimstam postā. Tagad tam beigas, angli! Lai jūsu filozofi diskutē par kristīgo morāli, par brīvību un brīvu gribu. Mums vajadzīga pasaule, kur mēs paši būsim noteicēji par savu dzīvi, savu zemi, savām mašīnām un darba rikiem. Saproti to, Gordon, vai arī — nost no ceļa!

—    Tas tik ir drauds! — Gordons sacīja un uzsita Zeinam ar duri pa ceļgalu: tā arabi atbild uz izaicinājumu.

—    Tāpēc jau es nicinu jūsu dogmu. Jums vēders aprīs prātu. Jus esat tikpat bīstami ka tas, ko jūs gribai iznīcināt.

—    Kam bīstami?

—    Nu, kaut vai man.

Zeins savukārt spēcīgi iesita Gordonam pa celi.

—    Nav runa par. draudu, Gordon, — viņš sacīja, — bet par izvēli. Tavs prāts var atzīt šo izvēli par pareizu vai nepareizu, bet, ja tu mētāsies starp divām pasaulēm, abas galu galā atgrūdīs tevi.

Aizrāvušies sarunā, viņi neieveroja, ka Harnids izgājis no telts, un tikai vēlāk, kad strīds tā iedegās, ka bez iejaukšanas no ārienes to vairs nevareja izbeigt, viņi pamanīja, ka palikuši vieni — divi maza auguma cilvēki ar kuplam uzacīm un dziļi iekritušām acīm sēdēja tuksneša iemītnieku lelli no pasaules nošķirta «tuksneša plašumos. Viņu strīdam nebija reāla pamata.

Harnids, iegrimis domās par reālo pasauli, nemierīgi staigaja nakts tumsā pa dzimtajam tuksneša smiltīm —

viņu urdīja nepacietība un nespēja izšķirties. Strīdnieki netraucēja viņu, bet sēdēja klusēdami, kamēr Hamids izsauca viņus ārā, un tad viņi stavēja, lūkodamies naksnīgajā plašumā uz nometņu ugunskuriem un ieklausīdamies balsu un smieklu šaltīs.

—   Cilvēks jutās drošāks, ja dzird savu brāļu balsis, — Hamids pēkšņi ierunājās. — Visu nakti, līdz rīta ausmai, arābs var sēdēt un tērzēt (ak kungs, par ko tikai netērzē!). Tad viņš pieceļas un iesaucas, ka dievs ir visapkārt, it kā die.vs būtu Visums un niecīgais arābs — tā centrs.

Tālumā ietrinkšķējās stīgas, atskanēja dziesma, neredzams koris sita plaukstas un dziedātājs atkal un atkal atkārtoja: «Ak nakts!» Hamids atsāka strīdu, un visu nakti nerima pamatojumi un iebildumi. Bet, kad pirmajā gaismas svīdumā kāds sauca ticīgos uz rīta lūgšanu, Hamids pēkšņi meta mieru un pateica, ka viņam apnikusi politika un viltus.

—   Mums jārīkojas tā, kā liktenis lēmis! — viņš iesaucās. — Mums jācīnās pret Azmi. Tas mums jādar^i. Azmi ir mūsu ļaunākais ienaidnieks. Ak! Atstāsim smirdošās naftas atradnes angļiem. Iznīcināsim šo babraziešu dēli, kas ilgi sūkusi mūsu asinis. Tā mums liek rīkoties liktenis.

Liktenis vai varbūt izmisums.

Lai nu kā, bet strīds izbeidzās, un Gordons posās cejā, pēc tam kad viņi bija norunājuši satikties un vienojušies par vienkāršu un drošu plānu — uzbrukt aerodromam no divām pusēm reizē.

Galu galā atcerējās arī Zeinu un jautāja, vai viņš nevarētu palīdzēt, jo starp aerodroma kareivjiem bija viņa revolucionāri.

Bahrazietis paraustīja plecus.

—   Es palīdzēšu, cik varēšu, bet tikai tāpēc, lai pasargātu savus kareivjus no tuksneša cilšu zvērībām. Iztiec bez savas parastās asins izliešanas, Hamid. Tas nav vajadzīgs.

Gordons pasmējās un piezīmeja, ka šādi cilvēcības un morāles apsvērumi tikai sarežģījot Zeina dogmu. Tomēr viņš apskāva bahrazieti un laimīgs devās atpakaļ pie saviem pienākumiem, kuru izpildīšanā viņam nevajadzēja neviena sabiedrotā bahrazieša, pat Zeina ne.

11.   nodaļa

Gordons negaidīja norunātajā vietā un noteiktajā laikā, bet ieņēma aerodromu naktī, kad tuksnesis šķita it kā iztvīcis zvaigžņu sudrabainajā mirgā, kas lija no bālganajām Arābijas debesīm.

—   Smit! — Gordons sacīja. — Kādreiz ap simt jūdžu attālumā no šejienes Čingizhans raudzījās tādās pašās pavasara debesīs un, pravietiskas iedvesmas pārņemts, iesaucās: «Jā! Jā!» Stundu vēlāk viņš apkāva līdz pēdējam pieci tūkstoši vīru lielo seldžuku karapulku. Neviens nepalika dzīvs. Neviens. Pat ne zirgu puisis. Tagad pār mani ir nākusi pravietiska iedvesma. Mēs to izdarīsim bez grūtībām. Iztiksim bez Hamida, patiesībā tā būs pat ātrāk un drošāk. Uzbrukumā! Kaut tikai mūsu mežoņi nesāktu asiņainu slaktiņu. Ja rīkojas prātīgi, tad tas nav vajadzīgs.

Sājos vārdos viņš neviļus izpauda savas aizdomas un bailes: bez asiņaina slaktiņa nebija ko cerēt uz uzvaru. Kādu prātigu rīcību varēja gaidīt no mežoņiem un klaidoņiem pēc tam, kad būs iedegusies cīņa?

Juceklis izcēlās, tiklīdz apsardzes vienības nometnē negaidīti iedrāzās bruņu mašīnas — kareivji, dzirdēdami troksni, bija nodomājuši, ka tuvojas kāda no viņu pašu patrujām. Gordona nolūks bija sašķelt bahraziešu nometni un atgriezt tos no mašīnām, pielaižot telšu pilsētiņai uguni, un, kad kareivji kā izbiedeti trusīši metīsies ārā, sagūstit tos pa vienam. Gordons tos uzskatīja par vienkāršiem zemniekiem, kas pat armija nekā nav iemācījušies. Liesmas un troksnis tādiem cilvēkiem iedveš paniskas bailes, kamēr viņa vīriem tā bija lieliska izprieca. Gordonam gandrīz nevajadzēja neko aizradīt — tikko pirmā benzīna tvertne bija izgāzta starp teltīm, visa nometne pārvērtās par elli. Un, kaut arī liesmas — šī liesmu apņemtā pasaule — sāka mākt Gordona sirdsapziņu, viņš tomēr ar savu nelielo uzbrukuma grupu veikli aizdedzināja noliktavas un mašīnas, kamēr visu nometni iesledza uguns aplis, no kura kareivjiem nebija nekādas iespējas izlauzties.

Sekojot Gordona grupiņai, šajā elles juceklī ielauzās mašīnas un jātnieki, graudami degošo telšu pilsētiņu un izklīdinādami apsardzes vienību. Tad bēgošajiem kareivjiem pakaj metās Bekrs, Ali un visa klaidoņu varza, dūra un kapāja un liesmu apgaismotajā naktī skanēja at* riebības saucieni: «O, allah, slacini ar asinīm manu zobenu!»

Gordons, kā jau bija paredzējis, zaudēja varu par saviem ļaud!m, un tikai ilgi pēc tam, kad bija uzaususi diena un varēja pārliecināties, ka aerodroms ieņemts, viņš beidzot atmeta veltīgās pulēs tos apvaldīt. Viņš sēdēja pie Smita bruņu mašīnas un aukstajā rīta gaismā lūkojās uz beigtajiem vai mirstošajiem bahraziešiem, kas vāļājās visapkārt, juku jukām ar viņa paša vīriem. Dažus no tiem bija nogalinājuši bahraziešu ložmetējnieki, kas atklāja uguni, nevērodami, ka var trāpīt arī savējiem. Dažus bija nogalinājuši pašu biedri cīņas karstumā, kad nogalināšana jau kļuva par skurbu neprāta izpausmi, par alkām pēkšņi un neatvairāmi dot nāvīgo triecienu, nedomājot — kam.

Iznīcināšanas kāre vel nebija norimusi. Gordona vīri auļoja pa aerodromu, strīdējās un cīkstējās savā starpā, laupīja, dedzināja, nogalināja. Gordonam derdzās šis skats. Taču viņš sēdēja klusēdams, un Smits viens pats kā traks mētājās starp ļaudīm, pūlēdamies tos nomierināt, lai tie savā nogalināšanas un postīšanas kārē galīgi neiznīcinātu asinīm slacīto ieguvumu.

Smita seja bija nomelnējusi un pārvērsta aiz niknuma un šausmām.

—   Jūs uzskatāt šos ciļvēkus par dieviem zemes virsū, — viņš dusmās sacīja. — Jūs apgalvojat, ka klaiņotājs arābs ir kaut kāda sevišķa būtne, kas mums pārējiem jāapbrīno. Jūs esat jucis, Gordon. Ejiet paskatieties uz šo pūli un tad sakiet, ka tie ir cilvēki. Viņi zina tikai vienu — nogalināt. Viņiem pat vienalga, ko viņi nogalina. Un ideja, kam viņi kalpo . ..

Smits bezcerīgi atmeta ar roku.

Netālu no viņiem ievaidējās kāds ievainotais. Atskanēja gari stiepts, dobjš mirēja vaids, kurā vairs nedzirdēja pat sāpju. Gordons ar žēlumu lūkojās viņā, tad ar vēl lielāku žēlumu palūkojās Smitā.

—   Nabaga Smit, — viņš rūgti sacīja, un varēja redzēt, ka, pūlēdamies izskaidrot Smitam notikušo, viņš reizē arī vēlas atvieglot pats savas sāpes. — Vai jūs domājāt, ka divdesmit nežēlīgas apspiešanas gadi piepeši nokritīs kā novītusi ziedlapiņa no kādas angļu rozes? PaskalietiesI

—   Es skatos. Vai jums patiešām nav pretīgi?

Gordons nepacietīgi paraustīja plecus.

—   Kā jūs nesaprotat, Smit, ka tur ir vēl kaut kas pretīgāks par nāvi! Vel briesmīgāk taču ir tas, ka cilvēks! spiests kļūt par zvēru, alkt pēc nogalināšanas tikai tāpēc, lai gūtu kaut visniecīgāko brīvibu. Vai apzināties, ka tas nenovēršams, nav pretīgāk nekā redzēt asinis?

—   Tāds bezjēdzīgs slaktiņš nebija vajadzīgs. Varēja iztikt bez asins izliešanas. Jūs pats tā sacījāt. Jūs domājāt, ka nebūs asins izliešanas.

—   Tā es sacīju. Ta domāju. Es tikai devu viņiem ieganstu varmācībai, bet visu parejo izdarīja neapvaldīts instinkts. Par mani te nav runa. Paskatieties uz sevi! Jūs esat nokvēpis, asiņains, saplēstam drēbēm — kā tīrais mežonis; arī jūs nogalinājāt, pie tam nevis savā vārdā, bet aizstāvot kāda cita ideju. Jūs uzskatāt, ka viņi alkst pēc asinīm? Nu jūs taču pats ožat pec asinīm.

Smits nepiekrita. Viņš apjucis purināja galvu, tad atkal iesaucās:

—   Paskatieties! Paskatieties šurp! — Viņa apsūdzošais skatiens bija pievērsts arābam, kas gulēja netālu no viņiem un dobji kunkstēja. Tas bija cietis pašā sākumā, kad uzliesmoja pirmās ar benzīnu aplietās teltis. Viņš bija tik stipri apdedzis, ka nevareja vairs pazīt, vai viņš bahrazietis vai kāds no uzbrucējiem. Tikai vaidi liecināja, ka viņš dzīvs un cieš briesmīgas sāpes. Viņš gulēja uz sāniem, sarāvies kā bērns, kas dabūjis pērienu.

—   Ja jūs biedē nāve un sāpes, — Gordons sacīja, iedams pie nelaimīgā, — tad jūs vēl nepazīstat īstas mokas.

Gordons izvilka revolveri un nošāva mirstošo vīru pēc arābu paņēmiena, .pielicis stobru pie galvas. Nepaskatījies uz nošauto, viņš atgriezās pie Smita, turēdams revolveri nost no sevis, it kā tas būtu kaut kas riebīgs.

—          Nave nav briesmīga, — viņš sacīja nomāktā balsī.

—    Briesmīgi ir tas, ka janogalina. Nāves nepieciešamība — tas ir pats ļaunākais.

Smits aizgaja, valdīdams elsas, un Gordonu, kurš mocījās domās par to, cik pārmērīgi liels šis ļaunums, Smita sirdsapziņas pārmetumu lēkme drīzāk skumdināja, nevis kaitināja. Viņš vēlējās, lai Smits visu saprastu, kaut gan pats nezināja, kāpēc, varbūt tāpēc, ka viņu satrauca Smita izturēšanās. Bet, kad pienaca mazais Nuri un sāka par kaut ko želoties, Gordons ļava vaļu dusmām.

Mazais Nuri bēdājās par to, ka tik daudz ievainoto, kas sāpēs vaid un lūdzas palīdzību. Viņš krampjaini ieķērās Gordonam rokā.

—   Tev jānāk un jāpalīdz viņiem. Kaut kas jādara. Skaties… — Gan šur, gan tur starp apdegušajām teltīm vā|ājās nožēlojami cilvēku ķermeņi. — Redzi, Gordon! Skaties, ko mēs esam izdarījuši!

Gordons satracināts pagriezās pret mazo tuksneša zēnu, taču sāpju izteiksme Nuri maigajā sejā apklusināja viņa dusmas un viņš tikai gurdi noteica:

—   Ari tu, mazais mīkstčauli! Tu sāksi man pārmest?

—   Nē, nē, kungs. Bet skaties! Skaties!

—          Vai tad es neredzu? — Gordons viņam uzkliedza.

—   Ja tu gribi izraudāties, ej nolien kādā klusākā stūrī. Ej tuksnesī pie saviem kamieļiem.

Mazais Nuri noskūpstīja viņam roku un lūdza piedošanu, bet Gordons tikai aizsūtīja viņu projām uzmeklēt Minku un sadzīt kopā izklīdušos kamieļus, lai nenotiktu vel kāda nelaime.

Gordons bija aizsūtījis ziņnešus pretī Hamidam, lai pasteidzinātu viņu, jo saprata, ka agrāk vai vēlāk Bahrazā uzzinās par notikušo un sūtīs lidmašīnas (ja vien varēs) vai karaspēku no pierobežas. Vajadzēja savākt kopā ļaudis, novietot ievainotos drošākā vietā un nodibināt kārtību, iekams trulās sāpes nenomāca viņa enerģiju. Te viņš atcerējās Frimenu, ko bija paņēmis līdzi, baidīdamies atstāt to savā vaļā, — tas būtu noderīgāks palīgs ievainoto apkopšanā nekā šie nevaidamie arābi.

Izrādījās, ka Frīmens jau sācis rīkoties un drudžainā steigā pūlējās iekārtot pirmās palīdzības punktu aerodroma augstākajā vietā, kur atradās barakas. Frīmenain palīdzēja Mustafa, nodokļu iekasētājs, urrviņi divatā nesa ievainotos un lika tos kārtīgas rindās kādas ēdnīcas verandā uz grīdas, kas bija slidena no asinīm. Frīmens rīkojās prasmīgi un pieklājīgais Mustafa ar ārkārtīgu gādību un līdzjūtību — viņš nopūtās līdz ar ievainotajiem un līdz ar tiem lādēja likteni. Mustafa atveldzēja viņu satrauktās dvēseles, bet Frīmens rūpējās par viņu ievainotajiem locekļiem, un Gordons, to redzēdams, beidzot nomierinājās tik tālu, ka spēja pat pasmaidīt.

—   Tā, tas esat jūs! — Frīmens sacīja, ieraudzījis Gordonu, un viņa balsī skanēja īsti anglisks pretīgums.

—   Lūdzu, atsūtiet kādu no saviem mežoņiem man palīgā! Cik briesmīgi te izskatās! Tīrās šausmas! Vai tāda ir jūsu ideja, Gordon?

Nekad agrāk Gordons nebija izjutis vēlēšanos nogalināt cilvēku aiz personiskiem motīviem, aiz neizmērojama naida. Pat pret Azmi viņš neko tādu nejuta; Azmi taču nekad nebija tik sāpīgi aizskāris viņa sirdsapziņu. Varēja paciest, ja viņa paša ļaudis viņam pārmeta, taču, dzirdot pārmetumus no Frimena, viņš nespēja valdīt niknumu.

—   Parādījāt savu anglisko tīrību! — viņš sacīja Frīmenam, piebilzdams pastipru lamu vārdu. — Pārak daudz te Arabijā ir angļu, kas, tāpat kā jūs, Frīmcn, jaucas arābu politiskajos jautājumos, dzen intrigas gan vienā, gan otrā pusē un aizraujas romantiskā spēlē ar arābu likteni, — jā, jā, ja, tieši spēle! — viņš kliedza. — Nekad jūsu mute nerunā asus vārdus. Nekad jūsu rokās nav revolvera. Tomēr kaut kur līst asinis, un tā ir jūsu vaina. Tas viss šeit ir noticis jūsu dēļ, Frīmen. Jūs esat vainīgs, ka šeit lijušas asinis. Un, kaut arī es — es! — to esmu pieļāvis, tad tomēr labāk tā nekā būt vainīgam nogalināšanā un slepkavībā un pašam palikt ar tīrām rokām, kā jūs esat paradis. — Izsacījis šo salīdzinājumu, viņš pēkšņi juta tādu pretīgumu, ka uzkliedza Frīmenam, lai liek mierā ievainotos bahraziešus. — Lai labāk viņi mirst, jūs nedrīkstat viņiem pieskarties. Ejiet projām, Frīmen, vai arī jūs mirsiet un pats būsiet vainīgs savā nāvē.

Gordons vēl arvien turēja rokā savu angļu revolveri, un viņa roka drebēja.

—   Es priecājos, ka jums ir revolveris, Gordon, — sacīja Frīmens bez mazākā apmulsuma vai satraukuma.

—   Tas simbolizē jūsu pārliecību, un es labāk miršu uz vietas neka atkāpšos kaut soli tā priekšā. — Viņš atsāka darboties ap ievainotajiem, nicīgi uzgriezis Gordonam muguru.

Gordons mirkli pasvārstīja revolveri rokā, it kā pārdomādams, vai izpildīt savus draudus, tad papurināja galvu un sacīja:

—   Nav vērts jūs nogalināt, Frīmen. Jūs droši vien gaida citāds liktenis.

Viņš nervozi, gandrīz vai histēriski iesmējās un aizgāja, un Frīmens ar patiešām atzīstamu prasmi veica tālāk savu uzdevumu. Gordons izjāja ārpus aerodroma, kur

Bekrs un Ali ar divdesmit trīsdesmit viņa vīriem dzenāja pa tuksnesi tos kareivjus, kas bija palikuši pāri no aerodroma apsardzes vienības un bahraziešu aviācijas apkalpes. Gordons tūdaļ saprata, ka briesmas vairs nedraud. Bahrazieši bija izklīdināti un bez ieročiem, jo Bekrs un Ali ar saviem biedriem uzbruka, tiklīdz bahrazieši mēģināja pulcēties kopā, un izdzenāja tos kā aitu baru. Tā bija lieliska izprieca šiem ļaudīm, kas pieraduši spēlēties ar nāvi un vērtēja šo spēli augstāk par ieguvumu, kaut arī katrs no viņiem bija dabūjis pa ducim šauteņu un veselu lēveni mēteļu, cepuru un apavu. Baidīdamies, ka viņi pārāk neaizraujas ar šo nežēlīgo izpriecu, Gordons pavēlēja viņiem to pārtraukt. Viņi bija labi paveikuši visu iespējamo cīņā ar ienaidnieku, kas nevēlas pretoties, taču turpināties tas vairs nedrīkstēja — tā jau būtu orģija.

Visi bija noguruši, cīņas kāre pierimusi, un, kad Gordons sauca, viņi tūdaļ griezās atpakaļ, tikai Bekrs kā apmāts drāzās tālāk, vicinādams zobenu (šauteni viņš atzina par tāda darba necienīgu) un lielīdamies, ka sakapājis ar to jau simt vīru. — Tūkstoti! — viņš kliedza, simts viņam likās par maz. Ali rīkojās prātīgāk. Viņš bija izvēlējies sev pašu labāko no simtiem šauteņu, kas mētājās tuksneša smiltīs. Lai atrastu labāko, viņš bija ņēmis divdesmit šautenes un citu pēc citas pārbaudījis tās, šaudams no dažādiem atstatumiem uz dzīviem mērķiem. Nu viņš bija apmierināts un labprāt paklausīja Gordona aicinājumam. Bet Bekru Gordons tikai ar varu aizdabūja uz aerodromu, vedot pie iemauktiem viņa kamieli.

Kad Gordons tā bija nodibinājis kārtību un atguvis savu varu, ieradās bahrazietis Zeins — lai aizkavētu, kā bija solījies, ciltsbrāļu slepkavošanu. Viņam līdzi bija seši Ilamida kareivji, un, meklēdams Gordonu, viņš ieraudzīja, kas noticis. Gordonam viņš neteica ne vārda — ne sasveicinājās, ne runāja par savu brāļu noslepkavošanu. Tas bija sāpīgi, un no šīs biedējošās klusēšanas un Zeina dziļi iegrimušo acu neizpratnes pilnā skatiena Gordons saprata, ka izdarījis briesmīgāko noziegumu. Šoreiz Gordons to juta ar visu savu būtni, viņš instinktīvi nojauta bahrazieša apslēptās domas, jo viņiem abiem bija daudz kas kopīgs. Viņš vēroja, kā Zeins kļūst arvien drūmāks un niknāks, redzot, cik daudz asiņu izliets, un juta viņam līdzi, saprazdams, ka Zeina revolucionāru nāve

bijusi tikpat nevajadzīga un mokoša kā Gordona paša vīru nāve.

—   Vai tev katrā ziņā vajadzēja slepkavot, lai pierādītu, ka esi tuksneša cilts piederīgais? — Zeins sacīja ar rūgtumu, briesmīgā skata'satriekts. Viņa vārdos skanēja bēdas, pat vilšanās Gordonā. Bet pārmetuma tur nebija.

—   Varēji taču pagaidīt! — viņš skumji piebilda.

—   Ko tad gaidīt? Vai Hamids varēja rēķināties ar tavu palīdzību?

Zeins papurināja galvu.

—   Es nebūtu pieļāvis šo slaktiņu.

—   Vai tad es būtu pieļāvis, ja manos spēkos būtu bijis to novērst? — Gordons jautāja.

Zeina lielā galva palika nekustīga, bet skadrās acis meklēja Gordona acis, it kā pētīdamas, vai viņam var ticēt, i Viņa paša skatiens pauda vienīgi nožēlu, nožēlu, nožēlu; taču Gordona pēkšņais izmisīgais dvēseles kliedziens rada viņā atbalsi. Tad Gordons saprata, ka šis bahrazietis ar mieru piedot viņam gandrīz vai visu, tāpēc ka viņus vienoja kaut kādas iekšējas saites un viņi spēja saprast viens otru. Vismaz tik cieša bija viņu likteņu kopība. Zeina pārmetums saplūda ar viņu kopīgajam bēdām.

—   Tu rīkojies pārsteidzīgi, Gordon, — viņš lēni sacīja.

—   Bez apdoma, ka nesaprātīgs tuksneša klejotājs. Pārāk strauji. Tev tā nepieklājas, brāl.

Gordons vēlreiz mēģināja attaisnoties.

—   Ta es rīkojos tapec, ka tikai ar izmisīgu apņēmību ciltis var uzvarēt. Tu pats to zini. Tu pats zini, ka mums nav laika sērot par tavu bahraziešu traģēdiju.

Taču taisnošanas nelīdzēja, un Gordons juta, ka šoreiz viņa dvīņu brālis guvis virsroku. Taisnība neapstrīdami bija Zeina pusē, un Gordons varēja, dzēlīgi pasmiedamies, atmest ar roku, tomēr viņš juta, ka zaudējis savu pārākuma apziņu. Bahrazieša noslēgšanās sevī būs vienmēr starp viņiem kā siena, ko nav iespējams nojaukt. Gordons vēl skaidrāk apzinajās, ka rīkojies nepareizi, cietis neveiksmi.

Zeins ar Minku un mazo Nuri devās tuksnesī savākt kopā dzīvus palikušos babraziešus un nogādāt tos drošākā vietā — aerodromā. Gordons nepacietīgi gaidīja, kaut drīzāk ierastos Hamids, iekams Azmi paspētu noorganizēt pretuzbrukumu. Gordons zināja, ka Hamids vairs nav

tālu, taču, kad pamalē sāka celties putekļu mākoņi un parādījās Hamida karaspēks, viņš ar neizglītota ticīgā dedzību pateicās debesīm un atviegloti nopūtās. Bija pienācis ilgi gaidītais brīdis.

Divi tūkstoši jātnieku apsveicinājās ar Gordona vīriem neprātīgā, tīri arābiskā aizrautībā. Karogi plīvoja vēja, balsis aizsmaka no putekļiem un kliegšanas, un beidzot arī Gordons pats neizturēja un iesaucās:

—   O, mans dievs! Visvarenais Zev! Tas taču ir Ahilejs ar saviem mirmidoniešiem!

Troksnis, putekļi, izsaucieni, apskāvieni; šaušana un auļošana; spējš kaislību uzbangojums un tad — pagurums un apklusums. Hamids izbeidza visu, valdonīgi pamezdams ar galvu un pateikdams vienu vienīgu parastu vārdu: «Diezgan!» Viss norima, Hamids aizsūtīja izlūkus uz pierobežu un noklausījās sīkākas ziņas par visu notikušo, bet kareivji pa tam sāka steidzīgi, alkatīgi dalīt laupījumu.

Bet Hamids tikai klausījās un brīnījās.

—   Tas ir pasaules gals! — viņš domīgi sacīja Gordonam, it kā neviens cits vienkāršāks apzīmējums nespētu izteikt, cik nozīmīgs viņiem šis brīdis un tas, ko paveicis Gordons. — Bet kas būs tālāk? — viņš piebilda tikpat satraukti un tikpat domīgi. Vel arvien viņu mocīja šaubas, un viņš nespēja tās atvairīt.

Pārdomām bija maz laika, jo pārāk daudz vēl vajadzēja sagatavot un paredzēt, apspriest un izlemt. Valdonīgais Hamids no jauna pārvērtās dzīvā uzmanības iemiesojumā un uzklausīja visus: vispirms dzejnieku Va-ulu, kas bija sūtīts pie Taliba, taču nebija dabūjis no tā solījumu aizvest vai vismaz apvaldīt savus kareivjus. Tad viņš uzklausīja savu padomnieku, savu brāli, savus priesterus, izlūkus, Gordonu, Zeinu un vispēdīgi Smitu, kas visvairāk zināja par bruņu mašīnām (gan par savām, gan Azmi mašīnām).

Iekams Hamids bija paspējis izteikt savas domas par pašreizējo stāvokli un nākotnes izredzēm, no tuksneša atveda ģenerāli Martinu. Tas bija uzņēmies riskantu pasākumu — uzmeklēt Gordonu Džammaras vadi, kur to sagūstījusi Gordona patruļa un jau vairākas dienas vadāja līdzi pa tuksnesi. Tagad ģenerālis Gordona vietā sastapa Hamidu un Hamida varā bija aerodroms.

Pārsteigtais ģenerālis tomēr sirsnīgi sveica Hamidu.

—   Mans diženais jaunais draugs, — viņš sacīja, steigšus paspiedis Hamidam roku. — Ļoti priecājos jūs atkal redzēt. Lai pateicība debesīm! Jūs esat tieši tas cilvēks, kas man vajadzīgs.

Hamids, kura vērīgajam skatienam nekad nepaslīdēja garām dzīves ironija, vienmēr un visiem bija emīrs. Viņš atbildēja uz ģenerāļa enerģisko rokas spiedienu un pavēlēja atnest ūdeni, lai ceļinieks varētu atveldzēties, kafiju un spilvenu (aiz cieņas pret ģenerāļa vecumu, kaut gan ģenerālis bija tikai sirms, neskuvies neliela auguma vīrs). Ģenerālis savukārt zināja, kādas nenozīmīgas pieklājības frāzes jānorunā un ar kādiem veselības un labklājības vēlējumiem jāapmainās. Viņš pacietīgi izpildīja visu un tad pateica, ka vēloties runāt ar Hamidu divatā, un, kad Hamids bija aizsūtījis projām visus, izņemot Gordonu, ģenerālis aizrādīja Hamidam, ka viņš rīkojies ārkārtīgi nepareizi, ieņemdams aerodromu. Viņš esot gājis pārāk tālu.

Hamids tikai pamāja ar galvu.

Bet ģenerālis satraukts turpināja:

—   Jums jāatstāj aerodroms, Ilamid. Jums jāatlaiž savs karaspēks, jāatgriežas tuksnesī un jāizbeidz šī sacelšanās ar visam lās nežēlībām. — Ģenerālis bija nodomājis izteikt savus priekšlikumus ar Gordona starpniecību, bet tagad varēja runāt tieši ar Hamidu. — Ja jūs izpildīsiet manus norādījumus, Hainid, es galvoju, ka Bahrazas valdība nelietos nekādas represijas. Bet, ja jūs neatteiksieties no sacelšanās, — man ir zināms, ka Azmi leģions dosies šurp no Riverrainas, uzbruks jums un satrieks jūs. Patiesību sakot, tas varbūt jau ir ceļā.

Ģenerālis pavērās Hamidā, pēc tam Gordonā. Viņi sēdēja krēslainā teltī, ko tuksneša saulriets pieleja ar viegli sārtu dūmaku. Ghaibat-es-Shems. Saulriets tuksnesī. Bija novakare, un pēc karstās dienas tīkams likās vieglais vējš. Nopūzdamies ģenerālis uz mirkli atmeta savu oficiālo toni un kļuva tēvišķīgi gādīgs.

—   Es cenšos novērst ne tikai jaunu asins izliešanu, — viņš nopietni sacīja, — bet arī neizbēgamu neveiksmi un katastrofu, kas gaida divus lieliskus jaunus cilvēkus. Es negribu piedzīvot, ka jūs abi ejat bojā.

Kaut arīGordonam gribējās izteikt savas domas, viņš zinaja, ka jāatbild Hamidam — jāatbild nevis uz jūtu uz

plūdumu, bet uz ultimātu. Tomēr Hamids izvēlējās jūtu uzplūdumu un sacīja, ka ticot savam lielajam un labajam draugam ģenerālim Martinam.

—    Mēs esam labvēlīgi noskaņoti viens pret otru. Kas jums, ģenerāl, par labumu, ja tiks apkauti cildeni tuksneša dēli? — Hamida garie pirksti izpletās un sastinga traģiskā žestā. — Nekāda. Tāpēc jūsu cildenā sirdsapziņa sacēlās pret to! Tāpēc jūs ieradāties šeit, lai glābtu mūs!

—    Lai papūlētos jūs pārliecināt, l lamid.

Gordons nosprieda, ka vieglā ironija Hamida vārdos ģenerālim palikusi nemanīta, jo vienīgi arābs spēja uztvert šo dzēlīga nicinājuma un patiesas sava pretinieka cieņas sajaukumu.

—    Jūs varbūt varētu mani pārliecināt, — Hamids sacīja, pamādams ar galvu. — Jā. Jūs varētu pārliecināt mani. Bet kā jūs pārliecinātu bezcerības un posta izmocītos ļaudis atteikties no cīņas tagad, kad uzvara jau tik tuvu?

—   Jūs varētu pārliecināt viņus, Hamid, — ģenerālis uzstājīgi sacīja.

—    Es nedrīkstu! — atteica Hamids un mirkli klusēja, un šķita, ka visu tuksnesi apņēmis nāves klusums. Tad viņš jauneklīgi sapurināja galvu. — Patiesību sakot, ģenerāl, cīņa un traģisks iznākums viņiem šķiet labāks nekā netaisnais Bahrazas jūgs. Vai jūs viņus par to nosodāt?

Ģenerālis lēni pakratīja galvu un sacīja: — Nē. — Viņš vēlreiz brīdināja Hamidu, bet Hamids negribēja turpināt strīdu. Tad to atsāka Gordons, un, kad šie abi ārzemnieki bija nonākuši tik tālu, ka likās, viņi tūdaļ zaudēs savu anglisko savaldību, Hamids iejaucās un diezgan neiecietīgi aizrādīja, ka par šo jautājumu vairs neesot ko runāt. Ja ģenerālim neesot citu priekšlikumu …

—   Citu priekšlikumu nav, — ģenerālis atcirta.

—    Tad neļausim dusmām izpostīt mūsu savstarpējo labvēlību, — Hamids sacīja un pārtrauca sarunu tik spēji, ka tas varētu likties nepieklājīgi, ja notiktu starp mazākiem ļaudīm nekā tuksneša cilšu vadonis un angļu karavīrs.

Gordons devās tuksnesī līdzi ģenerālim, kā bija norīkojis Hamids, rūpēdamies par ģenerāļa drošību. Visapkārt valdīja tik liels satraukums, ka diezin vai kāds arābs

jautu no Bahrazas atbraukušam anglim droši atgriezties mājās.

—   Es gluži labi saprotu Hamidu un viņa ļaudis, — ģenerālis pārtrauca nepatīkama nakts jajiena drūmo klusumu, — bet jūs es nesaprotu, Gordon. Es zinu, ka aerodromu ieņēmāt jūs. To jūs izdarījāt patiešām atzīstami. Apbrīnojami. Taču, lai nu kādi būtu tie uzskati un pārliecība, kas noveduši jūs tik tālu, nākošais solis jums būs bīstams. Agrāk vai vēlāk jums būs darīšana ar naftas atradnēm. Tas ir neizbēgami! Un es jums lieku pie sirds — tur jums nebūs jācinās pret Azmi un pret cilvēkiem, ko jūs nicināt, bet pret saviem tautiešiem. Mēs nevilcināsimies ka pašā Azmi, bet satrieksim Hamidu. Mūsu aviācijas bāzes ir ļoti tuvu, un mūsu karstgalvji Londonā gaidīt gaida izdevību iejaukties. Attiecībā uz jums pašu …

Ietinies savā rupjajā apmetnī, galvas segu dziļi uz pieres novilcis, Gordons vērās aukstaja Arābijas naktī un nožēloja, ka tas ir tikai mirklis. Tā bija vienmēr: tikai īsu brīdi viņš ar visu būtni izjuta tuksnesi, un taja mirklī viņš bija tas, par ko izlikās, — tuksneša klejotājs ceļā, arābs, kas organizē sacelšanos. Lai ar ko viņam draudētu ārējā pasaule, šai mirkli viņu neaizsniedza nekādi draudi, viņš bija iekšēji brīvs, tads, kads cilvēks ir piedzimstot, un šo brīvību nekas nespēja iznicināt.

Tagad ģenerālis bija izpostījis visu.

—   Jūs pārāk cenšaties mani iebiedēt, — Gordons sacīja un norāva galvas segu, lai nakts dzestrums brīvi piekļūtu sejai un kaklam. Tad viņš iesmējās. — Vai jums nav svarīgāku argumentu kā tiesības un pienākumi, ko jums uzliek izcelšanās, ģenerāl?

—    Ir gan, tikai es nejaucu visu kopā. Jūs, Gordon, jaucat ideālus ar pienākumiem, un tas ir bīstami. Tagad tie šeit nonāks konfliktā, un kā tad jūs rīkosieties — saskaņā ar saviem arabiskajiem ideāliem vai ar savu anglisko izcelšanos un audzināšanu?

Gordonam atgriezās labais garastāvoklis, un viņš ar īstu karavīra sirsnību atbildēja:

—   Ja es esmu nostādīts tādas dilemmas priekšā, ģenerāl, tad kāpēc tā vairak uztrauc jūs nekā mani? Vai varbūt pec divdesmit Arābijā pavaditiem gadiem jums pašam radusies dilemma — ne jau saistīta ar kādu ideālu, bet ar pretrunīgām jūtām pret arābiem? Jūs reizē mīlat un nicināt arābus.

—   Nē, tas nav tiesa.

—   O ja, tā ir, un tur nav ko kaunēties. Vai tad Bairons nenicināja tos pašus grieķus, ko viņš tā mīlēja (ja tas jūs nomierina)? Trelonijs .. .

—   Es neesmu ne Bairons, ne Trelonijs, — ģenerālis pārtrauca viņu, — un manas simpātijas pret arābiem neskar pienākumus, ko man uzliek izcelšanās, kā jūs tos apzīmējat. Tās ir.divas dažādas lietas! Bez tam šie divi vīri, ko jūs minējāt, nevar noderēt par paraugu. Nevienam cilvēkam, kas pārdevies citai tautai, nav izdevies…

—   Pārdevies? Vai tad Bairons pārdevās?

—    Nu tad teiksim tā — viņi kalpoja citu interesēm, īstie brīvības cīnītāji, Gordon, bija daudz pieticīgāki un vienkāršāki cilvēki. Finlejam, piemēram, daudz lielāki nopelni grieķu brīvības cīņās nekā Baironam. Bet, ja viņam kādreiz izteikta atzinība, tad vienīgi kā vēsturniekam.

—   Ak dievs, ģenerāli — Gordons iesaucās. — Izrādās, ka jūsu biklaja angļa sirdī mīt ēnas. Ko jūs zināt par Finleju?

—   Tikai to: viņš saprata, ka ideja pati par sevi vēl nav nekas. Visi mūsu filhelēņu sapņi par Grieķijas senās slavas atdzimšanu bija muļķīgi; īstenība paradīja, ka mūsu laiku grieķi atšķiras no Perikla laika grieķiem, jo tie nedzīvo slavas laikmetā. To pašu var teikt par klejotājiem arābiem, Gordon, lai kā par tiem jūsmotu.

—   Vai jūs domājat, ka es veļos arābu slavu? — mierīgi jautāja Gordons. — Lai nu kā, bet grieķu brīvības cīņas bija slavenas savā laikā un arābu sacelšanās ir slavena tagad — ja jums tas svarīgi. Man svarīgi ir glābt viņus no posta un bojā ejas, no drausmīga pagrimuma.

—   Atzīstams mērķis, Gordon, bet vai jums izdosies tas, kas pat Lorensam neizdevās?

—   Kāpēc ne? Ja jūs neesat Trelonijs, es neesmu Lorenss. Lorenss cieta neveiksmi tāpēc, ka nodeva arābu intereses angļu labā. Bet es ticu vienīgi brīva arāba cildenumam un patiesības mīlestībai. Es ticu, ka arābus var glābt, un par to es cīnīšos līdz pēdējam.

—   Tad lai dievs dod, ka jums nekad nebūtu darīšana ar mūsu naftas atradnēm, Gordon. Mēs jūs noteikti uzskatītu par valsts nodēvēju.

—   Vai jums tiešām pastāvīgi jādomā tikai par naftu? — Gordons nepacietīgi iesaucās.

—   Sajā praktiskuma gadsimtā tam tā jābūt.

—   Jūs samaitājāt šo lielisko nakti, ģenerāl. Jūs esat sabojājis to ar naftas smaku.

Viņi ilgi jāja klusēdami, līdz beidzot ģenerālis (it kā nule atcerējies) pastāstīja Gordonam, ka leģionāri sagūstījuši jauno šeihu Fahdu un tikai viņš, ģenerālis, panācis, ka tas neesot tūliņ nobendēts.

Viņš aizsūtījis to pie Azmi, nodevis Azmi apsardzībā.

Gordons, nespēdams valdīties, sāka lamāt Azmi un ģenerāli par slepkavām un bērnu zagļiem.

—   Ja Fahdam kas notiks, — viņš saniknots draudēja,

—   es neatbildu par Frīmena un viņa palīga bahrazieša dzīvību. Tagad viņi ir ķīlnieki.

—    Kāpēc mums tik tālu jāpazemojas, Gordon?

—    Kāpēc mums jāizliekas, ģenerāl? Jūs labi zināt, ka Azmi spējīgs izdarīt slepkavību. Nu tad iegaumējiet, ka es esmu spējīgs atriebt slepkavību.

—    Bet es nevaru uzņemties atbildību par šā zēna drošību.

—   Varat gan, — Gordons nošņāca caur zobiem.

—   Jums jāuzņemas, citādi es nodošu Frītnenu un Mustafu saviem slepkavām.

—   Tas ir muļķīgi un nežēlīgi, Gordon.

—    Ila!

—    Turklāt, — ģenerālis turpinaja, pats iedegdamies dusmās, — tā ir tikai sīka daļiņa no visas lielās traģēdijas un šīs traģēdijas atrisinājums ir jūsu rokās, nevis manējas. Azmi ar savu leģionu jau ir tuksnesī. Briesmas draud ne tikai tam zēnam, bet daudziem, daudziem citiem. Tas viss ir atkarīgs no jums.

Taču Gordons tikai apgrieza savu kamieli un, ne vārda neteicis, devās atpakaļ, bet ģenerālis, vērodams, kā viņš pamazām nozūd mēļaja dūmakā, pratoja, vai šoreiz nav pāršāvis pār strīpu.

Bet Fahds vairs nebija starp dzīvajiem. Kāds no Hamida izlūkiem ziņoja, ka Azmi neesot vis atbalstījis nabaga Junisu cīņā pret Talibu, bet saņēmis gūstā veco vīru un nogalinājis viņa dēlu.

—   Azmi! Lai nolādēts šis vārds, lai nolādēts šis vārds! — Hamids izmisis teica Gordonam. — Zinādams, ka zēns kalpo tev un sacelšanās idejai, Azmi izgriezis viņam sirdi, nocirtis labo roku un sakropļoto līķi licis aizvest tēvam. Kā mēs atbildēsim uz to, brāl?

Gordonu pārņēma niknums.

—   Ķīlnieki! — viņš iekliedzās. — Augstās debesis, Ilamid! Pret necilvēcisku nežēlību jāpielieto tāda pati nežēlība. Ja mēs nevaram nogalināt Azmi, tad atliek tikai viena iespēja atriebt slepkavību. Un tas jādara man.

Ilamids palūkojās Gordona tipiski angliskajā sejā, kas tagad bija sašķobīta dusmās un sāpēs, un saprata, par kādu atriebību viņš domā, — viņš taču bija paziņojis, ka Frīmenu un Mustafu uzskatot par ķīlniekiem. Ilamids papurināja galvu un sacīja: — Lai nu paliek nežēlība, Gordon. — Viņš redzeja vienu vienīgu mērķi — sacelšanos, viss pārējais bija nenozīmīgs, un viņš uzstāja, lai Gordons izmestu no prāta atriebības domas un pildītu savu pienākumu; Smitam un Gordonam bija uzdots izpostīt aerodromu, labāk sakot, to, kas palicis pāri no aerodroma, lai to vairs nevarētu izmantot.

Taču Gordons bija kā apmāts, un, kaut gan viņš turpināja uzdoto iznīcināšanas darbu — grāva, lauza un dragāja (un tas viņam sagādāja prieku, kamēr Smits to uzskatīja par bezjēdzīgu pienākumu), viņš nespēja atvairīt atmiņas par Fahdu un par to, ka jāatriebj viņa nāve, un arī AĀinka, mazais Nuri un pat Smits neļāva viņam to aizmirst, pastāvīgi pieminēdami Fahdu.

—   Kāpēc gan Azmi nogalinaja šo nabadziņu! — Minka nopūtās.

—    Izrāvis sirdi! — novaidējās mazais Nuri.

Smits bija bāls un satriekts, tomēr šķita, ka Fahda nāvi viņš uzņem kā visai parastas arābu nežēlības izpausmi, kas tieši viņu nav skārusi. Kaut arī viņš uzskatīja, ka Azmi pašam vajadzētu izraut sirdi, tomēr viņu daudz vairāk uztrauca Gordona runas par atriebību ķīlniekiem.

—   Varbūt arābiem ir tāds paradums, — Smits sacīja, pildīdams caurumu betona sienā ar sprāgstvielu, lai uzspridzinātu angaru, kurā atradās lidmašīna, — bet jūs tā nedrīkstat rīkoties. Jūs nedrīkstat, — viņš uzstājīgi atkārtoja.

—     Ak, neesiet tik klīrīgs! — Gordona spalgajā balsī skanēja izmisums. — Ja es darbojos arābu labā, Smit, tad man jādarbojas saskaņā ar viņu ētikas principiem. Citādi es būšu nožēlojams avantūrists, kas darbojas, kad iepatīkas, un pamet visu, kad iepatīkas. Viņu morāles principi ir nežēlīgi, bet man jāpakļaujas tiem. Tas ir mans pienākums.

—    Tomēr tas nav pareizi, — Smits neatlaidās. — Nogaliniet arābu — un jūs kalpojat idejai. Nogaliniet Frīmenu — tas tikai nozīmēs, ka viens anglis nogalinājis otru. — Smits pūlējās pārliecināt, taču pat iedomāties nespēja, ka Gordons tiešām varētu rīkoties saskaņa ar šīs kroplīgās ētikas prasībam. — Atstājiet to Hamida ziņā, — viņš lūdzās. — Lai Hamids izlemj.

—    Kāpēc? Lai neaptraipītu ar slepkavību savu kristieša sirdsapziņu? Lai es paliktu anglis, atsakoties no visa, ka dēļ esmu dzīvojis?

—    Jūs to pārvēršat sarežģītā problēmā, Gordon. Atmetiet šo nodomu. Dievs vien zina, kas tur var iznākt.

Gordona izmocītais, bēdīgais smaids un gurdais, bažīgais skatiens tā satrieca Smitu, ka viņš nespēja turpināt sarunu.

Bet vakarā Hamida teltī, kad Hamids pats norūpējies sāka runāt par Azmi acīm redzamo nodomu sakaut pierobežas ciltis un ielauzties tuksnesī, Gordona sirdsapziņas mokas vairs nebija paciešamas.

—    Es vairs nespēju izturēt, Hatnid, — viņš sacīja, smagi elpodams. — Man beidzot tas janokārto. Man nav drosmes un ticības saviem spēkiem, kamēr neesmu izpildījis šo taisnīgās atriebības uzdevumu. Ak dievs, Ilamid, vai tad mazumu esmu nogalinājis idejas labā! Kāpēc tad es nevaru tikt pāri pats sev tagad, kad pati morāle ir apdraudēta? Es nedrīkstu tagad domāt par to, ka esmu anglis. Nedrīkstu atkāpties. Nedrīkstu nostāties pret visu to, kā dēļ šeit dzīvoju.

Hamids uzmanīgi un līdzjūtīgi uzklausīja savu draugu.

—    To var izdarīt citi, — viņš īsi noteica. — Tev tas ir pārāk sāpīgi. Bez tam Frimena šeit nav.

Gordons jutās aizvainots un piekrāpts.

—    Kur viņš ir?

—    Es viņu aizsūtīju pie Azmi. — Hamids paskaidroja, ka sūtijis Frīmenu, lai brīdinātu Azmi, ka angļu naftas vads tiks saspridzināts pēc pirmā mēģinājuma uzbrukt ciltīm vai bombardēt tās no lidmašīnām. Tā bija prātīga rīcība, un Gordons tūdaļ pazina veiklā politiķa Zeina roku. Taču no tā, kā Hamids sarauca uzacis, Gordons saprata, ka draugs paglābis viņu no traģiska pārbaudījuma.

—   Tā es tev visu esmu samaitājis, — Hamids atklāti pateica un pasmējās par vilšanās izteiksmi Gordona sejā.

—   Palicis tikai Mustafa, bet to nav vērts nogalināt.

Taču Gordonarn svarīgs bija pats atriebības akts, tā ētiskā puse.

—   Ar to jautājums nav atrisināts. Tas man jā nokārto, saproti taču, Ilamid. Zēns kalpoja man. Tu pats zini, ka pēc arābu uzskatiem mans pienākums ir atriebt viņa nāvi.

Hamids pūlējās nomierināt Gordonu.

—   Arābiem atriebības dziņa ir asinīs, — Hamids sacīja. — Bet tu to pārvērt par aukstu aprēķinu. — Viņš ar pirkstiem pieskārās pie plakstiņiem un pieres par zīmi, ka sapratis Gordonu, un tad sacīja: — Parādi žēlsirdību!

—   Žēlsirdība jāaizrnirst, ja runa ir par pienākumu, Hamid. Vispirms pienākums!

Hamids paraustīja plecus. Viņš varēja aizliegt Gordonam aiztikt bahrazieti, tomēr neiejaucās, kaut arī viņam nepatika Gordona abstraktie spriedelējumi par atriebību. Viņš nolēma neko vairs neteikt un nogaidīt, lai redzētu, vai tiešām Gordons nogalinos trulo bahrazieti, kas bija kļuvis par ievainoto arabu kopēju.

Taču Srnits bija uzsēdinājis Mustafu uz kamieļa un aizvedis labi tālu tuksnesī, kur tas vismaz bija drošībā no Gordona, kaut arī tur draudēja citas briesmas. Tā bija efektīva rīcība, un Smits atgriezies pats pastāstīja Gordonam, ko izdarījis, taču izskaidrot šo savu soli viņš nespēja, viņam tikai bija pašam sava ētika.

—    Nevar aukstasinīgi nogalināt cilvēku, Gordon! — viņš uzstāja, satraukts līdz sirds dziļumiem. — Jūs to nedrīkstat!

Viņš mazliet uzsvēra «jūs», viņu skatieni sastapās, un Smita acīs parādījās dīvaina sasprindzinājuma izteiksme, it kā viņš ar skatienu gribētu pavēstīt Gordonam, ka saprot, kādu traģēdiju tas pārdzīvo. Gordons uztvēra šo izteiksmi, un tā viņam šķita kā viegls mājiens, apliecinājums, ka Smits saprot viņa dvēseles sāpes par asinīm, kas izlietas aerodromā, par Fahda nobendēšanu, saprot arī šo pēkšņo un neatvairāmo atriebības dziņu, kas pārņēmusi viņu. Kaut jel kāds to saprastu! Vienalga — kas! Bet vai Smits spēja izprast cita cilvēka pārdzīvojumus un just līdzi? Varbūt šī stīdziņa, kas it kā vienoja viņus, bija pārāk smalka un viņam veltīgi radusies pēkšņa atvieglojuma sajūta, sajūta, ka viņu atbalsta kāds cilvēks, kas spēj saprast viņa tieksmju un sāpju sadursmi?

—   Atriebties var arābs… — Smits pateica un aprāvās.

Smalko stīdziņu sarāva Smita izrunātie ang|u vārdi un šais vārdos slēptais aicinājums sekot citādai morālei, un Gordons no jauna juta, ka cietis sakāvi.

—   Jūs abi ar Hamidu, — viņš žēlojās, tīši pārvērzdams visu aukstā ētikas problēmā, lai slēptu savas alkas pēc līdzjūtības, — apspiežat visas cilvēka dziņas. Pat tiekšanos pēc patiesības. Kā es tagad lai izprotu pats sevi?

Arī ģenerāli Martinu satrauca Fahda nāve, un viņš zināja, ka nekad nespēs piedot Azmi šo neizprotamo jaunā šeiha noslepkavošanu.

—   Nemaz nesāciet mani pārliecināt, ka tādi ir arābu paradumi. Es nodevu zēnu jūsu apsardzībā, un man vienalga, vai jūs esat arābs vai anglis. Ir morāles likumi, kas jāievēro visiem cilvēkiem neatkarīgi no viņu rases vai ticības. Slepkavība ir necilvēcīga un nav attaisnojama nevienā sabiedrībā.

Azmi paraustīja plecus, nemaz nekaunēdamies, bet būdams pārliecināts, ka rīkojies taisnīgi.

—   Ienaidnieks paliek ienaidnieks, tas jānogalina, ģenerāl, kaut vai sagūstīts. Ja man būtu dels (te viņš klusībā apraudāja savu nelaimīgo likteni — viņam nebija bērnu) un ja tas nokļūtu gūstā pie Hamida, es citādu rīcību no viņa negaidītu.

Taču ģenerālis nespēja mierīgi apspriest šo jautājumu un neslēpa savu nepatiku, pareizāk sakot, pretīguma sajūtu pret Azmi. īstenībā viņš tikai nepieciešamības spiests valdīja dusmas: viņš bija pierunājis Azmi sūtīt karaspēku uz tuksnesi, bet vel vajadzēja pierunāt viņu rīkoties enerģis« kāk un satriekt Hamidu. Citādi, ģenerālis sacīja, Hamids tuvākā nākotnē uzbrukšot naftas atradnēm.

Azmi tam nepiekrita.

—   Hamidam pietiks ar tuksnesi. Viņš negrib uzbrukt naftas atradnēm.

Ģenerālis nepacietīgi sakustējās.

—    Varbūt viņš negrib uzbrukt naftas atradnēm, bet viņam tas būs jādara. Pusceļā apstāties nav iespējams.

Azmi atkal paraustīja plecus, tad nenoteikti atmeta ar tuklo, juteklīgo roku un nopūties piesolījās bombardēt aerodromu, lai satriektu Hamidu.

—    Nav nekādas jēgas bombardēt objektu, kas jums pašiem būs vaj.adzīgs, — ģenerālis iebilda. — Un Hamids jau nu tur negaidīs, kamēr viņu sāks bombardēt. Vajadzīgi kadi citi radikālāki, krasāki līdzekļi. Un, man jāsaka, pareizāki stratēģiskā ziņā.

Notikumi uz ziemeļrietumu robežas un Adenas protektorātā noderēja par labu mācību speciālistam koloniju jautājumos, un ģenerālis ieteica Azmi sūtīt tālo reisu bumbvedējus uz Istabalas Antaras — Hamida galvaspilsētas apkārtni par brīdinājumu, ka pilsēta tiks bombardēta, ja Hamids neatlaidīs savu karaspēku un neaties no robežas. Ja tas nelīdzētu un ja citas iespējas nebutu, tad patiešām vajadzētu uzlaist pilsētai bumbvedējus.

Azmi šaubījās.

—    Istabala ir mūsu piektā svētā pilsēta, ģenerāl. Ar to mums jābūt piesardzīgiem. — Azmi aizelsās un, lai ieelpotu svaigu gaisu, pabāza galvu ārā no plašās telts, kas atradās viņa purvainajos medību laukos gandrīz pie pašas tuksneša robežas un pašlaik noderēja par štābu. Viņš jutās vientulīgi un neomulīgi šai drūmajā vietā. — Tur var iznākt vairāk ļaunuma nekā labuma. Tieši tāpēc mēs vienmēr esam vairījušies uzbrukt Istabalai.

—   To visu es zinu. Tāpēc mums jo vairāk izredžu ietekmēt Hamidu. Viņš negribēs, ka viņa galvaspilsētu noposta — ne aiz stratēģiskiem, ne reliģiskiem apsvērumiem.

Azmi paklakšķināja ar mēli un papurināja galvu — viņu biedēja ģenerāļa stratēģiskais reālisms. Taču ģenerālis par to vairs nerunāja, viņš rādīja Azmi uz kartes, kurp tam jāvirza savi bruņotie spēki un pastiprinātās patruļas, lai nogrieztu Hamidam ceļu, vienalga, uz kuru pusi tas dotos.

—   Atklāta cīņa Hamidam nebūs pa spēkam, — ģenerālis sacīja, — un, ja mēs pārvietosimies strauji, tad viņš būs spiests cīnīties aci pret aci, kaut gan es ceru, ka izliksini bez smagiem upuriem. Nabaga Hamids! Lai dievs dod, ka šis cēlais jaunais cilvēks nāktu pie prāta.

Tadi bija ģenerāļa stratēģiskie apsvērumi, bet Azmī bija pašam sava stratēģija; viņš deva slepenu pavēli no Vinslova forta uzbrukt vecā Asika pilsētiņai pierobežā. Varbūt tas nebija stratēģiski pareizi, varbūt vajadzēja padomāt par naftas atradnēm, taču pašlaik bija labāk attīrīt visu pierobežu nekā paciest, ka tā gadu pēc gada apdraud plašo, bagāto Riverrainu, kas tagad pakļauta divējām briesmām — no tuksneša un no nemiera, kas rūga tās iekšienē.

12.   nodaļa

Atrisinājums bija tuvu, tas kļuva skaidrs, tiklīdz Hamids uzzināja, ka apdraudēta Istabala un vecā Asika pierobežas pilsēta nolīdzināta ar zemi. Padzirdējis par Azini draudiem bombardēt Istabalu, Hamids nodomāja, ka visa pasaule zaudējusi prātu.

—   Bombardēt mūsu piekto svēto pilsētu! Kā gan var musulmanis visas Arābijas acu priekša uzbrukt svētai vietai, kur pats Muhameds meklēja glābiņu! — Viņš nespēja ticēt, ka Azmi tā rīkojies aiz muļķības un bezdievībās, un meklēja citus iemeslus.

Visu noskaidroja jauni notikumi pierobežā. Ne tikai Asika pilsēta (baltā pils, mošeja, tirgus) bija pārvērsta drupu kaudzē, drīz vien izlūki ziņoja, ka Azmi bruņu mašīnu un leģionāru kolonas un pat vienkāršie kājnieki virzoties pa tuksnesi no ziemeļiem un no austrumiem un rietumos sasnieguši Džammaru. Resnais pašā tātad beidzot izkustējies un devies tuksnesī, un Hamidam drīz nāksies sastapties ar viņu.

Hamids sāka rīkoties: izsūtīja jaunus izlūkus, apspriedās, lika savam brālim apģērbties militārā uniformā un palīdzēt Smitam sakārtot bruņu mašīnas, aizsūtīja priesteri iedvesmot Istabalas iedzīvotājus un padarīja savus; kalpotājus par kareivjiem. Viņš nedomāja, kā izbēgt no Azmi, kas nāca arvien tuvāk, bet ka sagatavoties, lai dotu tam strauju triecienu tieši sirdī.

Sis trieciens tieši sirdī bija viņu vienīgā cerība, un Gordonam, kas bija pārliecināts, ka šī sirds viscaur satrunējusi, radaš izmisīga vēlēšanās doties ar saviem vīriem uz

purvāju un iznīcināt šo satrunējušo kodolu. Azmi un viņa štāba satriekšana būtu milzīgs un nepieciešams atvieglojums Hamidam.

Nemanītiem nokļūt pa purvaino joslu līdz Azmi štābam, pārsteigt Azmi ar visu viņa svītu un straujā uzbrukumā iznicināt tos — tāds bija Gordona mērķis, kaut arī tas varēja izrādīties liktenīgs Gordonam pašam un četrdesmit vīriem, ko viņš bija izraudzījis no sava klaidoņu bara. Kā jau cilvēks, kas reiz nepatiesi apvainots par asiņainu izrēķināšanos, Gordons ar niknuma pilnu dedzību ķērās pie šī uzdevuma, uzskatīdams, ka tas it ka attaisno viņa rīcību, kaut arī pats saprata, ka tāda doma ir aplama un varbūt pat bīstama. Nokauj, vai tu tiksi nokauts! Uzbrukdams Azmi, viņš vairāk gribēja atriebties saviem draugiem nekā ienaidniekiem.

Šis plāns bija ārkārtīgi bīstams, jo vajadzēja veselu dienu un nakti jat pa atklātu apvidu; pēc tam kad bija sasniegts purvājs, vajadzēja meklēt ceļu cauri staignam niedrājam ar dažām mazām saliņām. Tuksnesī atķlatas vietas sevišķi neuztrauca Gordonu, taču pavisam citādi tas bija no tā brīža, kad Gordons un viņa vīri atstāja savus kamieļus sapītus tuksneša malā zālaina laukumiņa un kājām devāstalak pa purvu.

Kājām ejot, uz labu laimi virzoties tālāk, četrdesmit tuksneša anarhisti nemaz nepūlejās ievērot disciplīnu, un drīz vien viņi ar savām rupjībām, gausumu un žēlošanos bija tā satracinājuši Gordonu, ka viņam domas saka jukt. Viņš pameta tos, kas atpalika, un rūca un pukojās uz tiem, kas gāja tālāk. Steigā viņi pazaudēja cils citu, kad tuvojās nakts, un viņu retā virkne izstiepās krietni (

gara. Kad satumsa, pie Gordona bija palikuši tikai paši uzticīgākie no viņa vīriem, tie, kas pakļāvās viņa pavēlēm.

Pārējie maldījās kaut kur aizmugurē, pa niedrājiem un purva ciņiem. Arī Gordons pats bieži nomaldījās — kaut gan viņš skaidri zināja, ka Azmi štābs atrodas uz vienīgā pakalna purvāja, viņš tikai pēc zvaigznēm un veca kompasa atrada īsto virzienu, likumu likumiem brienot apkārt necaurejamiem niedru biezokņiem.

Vajadzēja arī steigties, pārtikas bija tikai tik, cik katrs paņēmis līdzi, un, kaut gan purvāja bija milzums putnu, šāviens varētu viņus nodot. Tomēr, kad viņi izgāja atklātā vietā, kur austošās dienas gaisma viņus viegli varēja

pamanīt no Azmi teltīm, Gordons izdzirdēja tālumā šāvienus: kāds no tiem, kas ceļā bija atpalicis, purvājā mēģināja nošaut lauci vai pīli, izsalkumā aizmirsdams piesardzību.

Azmi telšu nometni apņēma plašs, atklāts līdzenums, visur bija redzamas patruļas. Gordons tūdaļ saprata, ka viņa pūles veltīgas. Un varbūt sāpīgā bezcerības un neveiksmes apziņa būtu piespiedusi viņu griezties atpakaļ, ja viņš nejauši nebūtu ieraudzījis Azmi.

Pašā bija rasainajā rītā iznācis pamedīt pīles, un viena aizšauta nokrita purvājā netālu no Gordona. Tā bija it kā paša likteņa sūtīta dāvana, un Minka uzmeklēja to, lai sarīkotu mielastu, bet Gordons pavēlēja mest projām. — Tā ir netīra! — viņš sacīja. — Netīra!

Taču beigtais putns palīdzēja viņam izlemt, ko darīt, un viņš palika turpat sagaidīt vakaru, kad Azmi sāks mieloties ar savu medījumu. Un gaidīdams apsvēra, kā viņam vislabāk uzbrukt ar saviem atlikušajiem desmit vīriem.

Taču drīz vien šai paša likteņa lemtajai gaidīšanai tika darīts gals, un sagadījās tā, ka vainīgi bija nevis leģionāri, bet Gordona paša vīri, kuri, biezoknī sadurdamies ar savējiem un ātrumā nepazīdami, aiz bailēm sāka apšaudīties. Šāvieni un kliedzieni sacēla kājās visus Azmi sargus, un pār Gordonu un viņa vīriem tūdaļ aizbrāzas spēcīga uguns zalve — ne tikai no nometnes apsardzes posteņiem, bet arī no daudzajiem niedrājā paslēptajiem sargposteņiem, gan Gordonam aizmugurē, gan pa labi un kreisi — no šiem neredzamajiem briesmu avotiem, no kuriem viņi līdz šim brīnumainā kārtā bija paglabušies.

Gordons vairs nevilcinājās ne mirkli.

Kā vista cāļus viņš savāca kopā savus nedaudzos vīrus un, kā viņam likās, pa taisnako ceļu devās atpakaļ uz tuksnesi, pat nekavēdams laiku, lai pārliecinātos, vai sākusies vajāšana. Divus vīrus viņš aizsūtīja uz priekšu, lai atvestu kamieļus no zālaines uz to vietu, kur viņi cerēja iziet no purvāja, un sagaidīt viņus tur. Taču viņš jau pašā sākumā zināja, ka izredzes glābties visai niecīgas, un patiešām nepagaja ne stunda, kad viņam jau vajadzēja sākt cīņu, lai aizkavētu vajātājus. Tagad atlika tikai divas iespējas — vai nu bojā eja, vai glābiņš bēgot, un viņam tās abas bija vienādi nenozīmīgas.

Dienu pēc tam, kad bija aizjājis Gordons, pamalē draudīgi parādījās Azmi leģionāru priekšējās vienības, gandrīz aplencot Harnidu no neaizsargātajiem flangiem. Sākuma Hamids tikai saniknots vēroja tuvojošos karaspēku, bet tad lūdza Zeina palīdzību, lai vēlreiz mēģinātu aizstāvēties.

—    Visam beigas! — Hamids vienkārši pateica. — Nekas vairs nav līdzams, Zein. Vienīgais, ko vēl ceru, — novērst nelaimi. Pats velns nāk man virsū no aizmugures.

Velns, kasnāca virsu no aizmugures, bija bahraziešu armijas daļas, kuras virzījās pa tuksnesi no naftas atradnēm uz Ilamida galvaspilsētu Istabalu. Patiešām draudēja nelaime, un Hamids, izmisis, bet ārēji mierīgs, lūdza Zeinti iekārtot tā, lai naftas atradnēs izceltos kaut kādas jukas: tad bahraziešu armija būtu spiesta atgriezties bāzē.

—    Vai jūsu politika pieļauj parādīt mums tādu līdzjūtību?

Zeins aizsvilās.

—   Vai tu lūgtu palīdzību, ja neticētu mūsu līdzjūtībai?

—    Ak, piedod man! — Hamids steigšus ieteicās. — Es nešaubos par tavu līdzjūtību, kaut arī man sveša tava politika. Varbūt es pat šo to saprotu tavā politikā. Es saprotu tās cilvēcisko pusi, to, kas runā par arābu nožēlojamo dzīvi, par mūsu mūžīgajām ciešanām un postu. Bet tavu dogmu un tavu rīcību es nespēju aptvert, jo nespēju ticēt, ka bahraziešu zemnieki un strādnieki kādreiz varētu radīt jaunu pasauli, savu pasauli.

—           Agrāk vai vēlāk tu tam ticēsi, — bahrazietis sacīja.

—   Visiem bus jāatzīst šī patiesība, Hamid, vai vismaz jāreķinās ar to, ka tā ir īstenība. Pat Gordonam! Jūs visi atzīsiet, ka tas ir taisnīgi un prātīgi.

—    O, tu proti pārliecināt, ka tas ir prātīgi, Zein. Es jau redzu to Āziju, par kuru tu vienmēr runa. Visi Austrumi, no Arābijas līdz Ķīnai sak jaunu vēstures lappusi, atbrīvojušies no smagā svešzemnieku jūga. Es to redzu, Zein, es to jūtu. Bet tā vēl nav īstenība. Agrāk es zināju, kas jauns politikā — kad klausījos ārzemju radio. Toreiz mans tēvs cerēja, ka viņa labie draugi rietumos atbalstīs cilšu sacelšanos. Taču viņš nomira, rūgti vīlies savos draugos. Un es sapratu, ka ciltis tikai pašas saviem spēkiem var izcīnīt uzvaru. Tāpēc es tagad paļaujos vienīgi uz ciltīm. Varbūt tā ir mana kļūda, mana garīgā aprobežotība. Varbūt tieši tāpēc es tagad esmu cietis sakāvi.

Tomēr Zeins, tāpat kā Gordons, nespēja pieļaut, ka Ilamids domātu par sakāvi.

—   Kalpošana kādai idejai vienmēr ir saistīta ar zināmu garīgu aprobežotību, — viņš sacīja. — Vai tad uz to nebalstās ticiba?

—   Jā, protams. Un tavu ticību es vismaz saprotu. Ticību saviem vienkāršajiem brāļiem. Ikviena balirazieša cēlumam! Ar to es rēķinos, lūgdams palīdzību no jums, bahraziešiem.

Hamida glaimi neietekmēja Zeinu, kaut gan tie viņam patika labāk nekā cilšu vadoņa parastā lepnā noslēgtība. Viņš nepievērsa sevišķu uzmanību šiem vārdiem, jo pietiekami labi pazina Hamidu, zināja, ka viņš ar sirdi un dvēseli nodevies savai idejai, bija vērojis, kā viņš visu savu cilvēka un emīra autoritāti izmanto idejas labā, aizmirsdams savas personīgās intereses, nekārodams slavas. Zeins zināja arī to, ka Gordons bija kļuvis par dedzīgu Hamida piekritēju taisni šī nesaytlguma dēļ, tādēļ ka Hamids visu pakļāva cilšu atbrīvošanas idejai. Tieši tādēļ galīgi pazuda arī Zeina šaubas un neuzticība, dodot vietu patiesai sajūsmai. Viņš sacīja Hamidam, ka viņa šķiru filozofija esot nesatricināma; taču tā pieļaujot viņam ticēt, ka iespējams kāds nesavtīgs valdnieks, kads cilvēks, kas ir godīgs pats par sevi, neatkarīgi no laika, kurā dzīvo. Tā Zeina sirds pabeidza to, ko bija iesākusi viņa politika.

—          Viss, ko es varu apsolīt, — Zeins sacīja Hamidam,

—   ir nenozīmīga politiska demonstrācija naftas atradnēs. Varbūt ar to pietiks, lai aizkavētu bahraziešu armiju, un tad tā neuzbruks Istabalai.

Hamids saviļņots apskāva Zeinu.

—   Neko vairāk es arī neludzu, tikai vajadzētu pasteigties. Tas ir ļoti svarīgi!

Viņš neteica, ka Zeina palīdzība glābs sacelšanos, taču apskāviens to liecinaja, un Zeinu tas iepriecināja, bet vēl vairak viņu iepriecināja apziņa, ka tas stiprina viņu brā* libas saites.

—   Bet kā būs ar Gordonu? — Zeins jautāja.

—   Gordonu laikam nekas vairs nespēs glābt, — Hamids atbildēja, un ap viņiem jau griezīgi skanēja bahraziešu bruņoto patruļu svilpieni. — Mans brālis Saads arī ir tur, kopā ar Gordonu. Viņš bija nodzinis vienu no Smila mašīnām līdz pēdējam, gluži kā zirgu. Viņi ir aplenkti purvā, tomēr vēl turas. Divi no viņa vīriem bija atkļuvuši pie manis ar šo nelaimes vēsti. Taču pašlaik es nevaru viņam palīdzēt, man pat nav neviena, ko sūtīt, lai uzzinātu, kads tur stāvoklis.

Zeins bija tik nelaimīgs un norūpējies par Gordonu, ka sāka izjautāt Hamidu pārāk asi un uzstājīgi, un Hamidā modās protests.'

—    Ja mans brālis Saads un Gordons ies bojā, man būs dziļākas bēdas nekā jebkuram citam, — Hamids sacīja.

—   Bet tagad es nevaru viņus apraudat, bahraziet. Man jādomā par citu, lielāku traģēdiju.

Zeins paraustīja plecus, un šī kustība atgādināja Gordonu, kas rīkojās tieši tāpat, kad manīja, ka citi ievērojuši viņa jūtu uzplūdumu.

—    Galu galā jādomā, ka angļi viņu saudzēs, — Zeins noteica un devas uz naftas atradnēm izpildīt savu uzdevumu.

Taču Hamidam bija radušies sirdsapziņas pārmetumi, un — kā pēdējo mēģinājumu palīdzēt Gordonam — viņš lūdza Smitu pārgriezt naftas vadu pie ziemeļrietumu robežas, netālu no purvāja.

,— Vai jūs to izdarīsiet, Smil? Vai esat ar mieru pārgriezt angļu naftas vadu, lai glābtu Gordonu?

Hamids jautāja noteikti, tomēr bez asuma — viņš vēl līdz šim laikam nezināja, kā runāt ar Smitu: familiārs viņš nespēja būt, jo nožēloja Smitu, bet arī nenicināja, tāpēc ka juta simpātijas pret to. īstais iemesls bija tas, ka viņi bija atšķirīgi pēc savas ideoloģijas. Hamids bija un palika iecietīgs valdnieks — viņš citāds nespēja būt, kaut arī pats to nožēloja. Smits nelokāmā lepnumā izturējās ka līdzīgs pret līdzīgu, tomēr juta godbijību. Pēdējā laikā šī godbijība bija kļuvusi par īstu angļu kareivja padevību katastrofas priekšā. Hamidam tas patika, viņš pat apzināti mēģināja izraisīt šo sajūtu, piebilzdams: — Vai es prasu pārāk daudz, Smit?

Smits bija neskuvies, apsarkušām acīm un mocījās sirdsapziņas pārmetumos. Šķita, ka cīņa nomāc viņu vairāk nekā Hamidu, it kā viņš tajā būtu ielicis visu savu dvēseli, bet Hamids — neko.

—   Vai, pārgriežot naftas vadu, mēs panāksim, ka Azrni kareivji pametīs purvu un Gordons tiks brīvībā? — Smits šaubījās.

—   Atkarībā no tā, kā jūs rīkosieties, — Hamids paskaidroja. — Pārgrieziet naftas vadu vairākās vietās, un Gordons būs glābts. Bet, ja jūs tikai paniekosieties, Azmi katrā ziņā notvers viņu un nežēlīgi izrēķināsies.

Hamids gaidīja, ka Smits sacīs kaut ko par savu lojalitāti, par savu bezgalīgo uzticību arābu brīvības idejai. Taču viņu bija pārņēmusi angļu kareivja trulā padevība, it kā viņš pirmo reizi justos kareivis šinī karā, kurā līdz šim darbojies tikai par mehāniķi. Patiesībā viņš ar savām mašīnām bija tik daudz paveicis, ka galu galā Hamids bija paturējis viņu ar vienu mašīnu pie sevis, savā rīcībā un jutās vainīgs, ka tik egoistiski laupījis Smitam iespēju izvērsties visā pilnībā. Taču tagad, kad Smitam bija izdevība sekot sava angļu varoņa paraugam, Hamids redzēja, ka šis uzdevums nesaista Smila anglisko sirdi, un viņš atcerējās, ko kādreiz bija sacījis Gordons: «Smits ir īsts anglis, Hamid, viņa sirds ir rūdīta Londonas dūmos. Tāpēc viņš ar savu dzimteni saistīts nesaraujamām saitēm. Neceri, ka viņš kādreiz darīs kaut ko tādu, kas būtu nodevība pret viņa anglisko saimnieku interesēm.»

—  Ja man izdotos ar vienu mašīnu iekļūt tur, — Smits sacīja, — es varbūt varētu izvest viņu. Un arī Saadu. Kaut gan tādā gadījumā citi būtu jāpamet, lai paši tiek ārā, ja spēj.

—   Vai jūs to darītu?

—   Nē! — Smits atteica. — Un arī Gordons tā nebūtu ar mieru. — Un angliski nomurmināja: — Velns parāvis, man pat prātā nenāk viņam par kaut ko tādu ieminēties, zinu jau, ko viņš atbildētu. — Smits nopūtās un turpināja arābiski: — Es braukšu. Jā, es braukšu. Ja vien tikšu cauri bahraziešu varzai, kas mūs aplenkusi.

Ka Smits tiks cauri bahraziešu aplenkumam, par to Hamids nešaubījās. Bet vai pārgriezīs naftas vadu? Tas taču nozīmēja lojalitātes pārkāpšanu. Varbūt! Hamids nodomāja. Viņš labāk drūmi pajokoja nekā nodevās traģiskām

šaubām. Man šķiet, viņš pats sevi vel nepazīst. Viņa uzticīgā angļa dvēsele tikai tagad sāk pārdomāt šo pretrunu. Tā liekas, ari starp angļiem ir šaubu plosītas dvēseles.

Ielenkts purvājā, Gordons negribēja palikt uz vietas, kaut ari kustības iespejas bija visai ierobežotas. Savu mērķi viņš nebija sasniedzis; Azmi, medībās labi iepazinis purvāju, bija iedzinis viņu tādā vietā, kur tikai ar grūtībām varēja paslēpties un pārvietoties varēja vienīgi pa šauru zemes stremeli. Taču ar to pietika, lai Gordona pozīcijas kļūtu nepieejamas.

—   Azmi domā, ka viņš medī meža cūkas, un vecais Martins domā, ka viņš kalpo armijā, — Gordons skaidroja saviem vīriem pretinieka taktiku. — Un taisnība ir Azmi, meža cūku medniekam, ja tikai viņš pats to zinātu. Neviens karavīrs te mums klāt netiks.

Galu galā viņus glābt ieradās Frīmens, un par laimi Bekrs, ieraudzījis jātnieku ar baltu karogu tuvojamies purva strēmelei, kur viņi slēpās, bija tik pārsteigts, ka nespēja pacelt savu nogurušo roku.

—   Tam cilvēkam nav ne mazākās cieņas pret citiem,—

Bekrs žēlojās, atvedis Frīmenu pie Gordona. — Viņš domā, ka es nespēju viņu nogalināt.

Slepkavīgais Bekrs bija noguris un Gordons tāpat, to varēja just viņa atbildē:

—   O, liec viņu mierā. Viņš ieradies mūs glābt un nes mums kādu no Azmi vērtīgajiem solījumiem, — Gordons sacīja Frimenam. — Laime, ka jūs sastapa Bekrs. Visi

pārējie ir kļuvuši tik mežonīgi, ka viņus nebūtu atturējis (

kaut kāds balts karogs. — Un pie sevis piebilda: «Ja Frīmens tikai zinātu, cik mežonīgi viņi kļuvuši — nerēķinātos pat ar Gordonu.» Tagad, kad sākotnējā uzticība bija izsīkusi un kauja zaudēta, Gordonam bija aizdomas, ka atlikušie klaidoņi pamestu viņu pie pirmās izdevības. Zaudētas kaujas un zaudētas cerības nespēja viņus iedvesmot.

—  īstenībā es naku no Hamida, — Frīmens jautri sacīja.

—   Hm!

—   Un ar Hamida svētību! — Frīmens turpināja angliski, un viņa lietišķajā balsī un pozā jaudās vieglas skumjas. — Jūsu zvaigzne ir norietējusi, Gordon. Diemžēl

Hamidu mēs saņēmām bez lielām pūlēm. Taču mēs viņu galīgi neiznīcinājām, bet piedāvājām goda pilnus noteikumus. Un man ļoti žēl, vecais draugs, ka viens no šiem noteikumiem attiecas uz jums. Patiesībā tā ir ģenerāļa ideja, nevis mana. Hamids piekrita visiem noteikumiem, izņemot to, kas attiecas uz jums. Jūs esat pēdējais kavēklis šī jautājuma atrisināšana. Jūs ar savu fanātisko cilšu sacelšanās ideju. Ar saviem vētrainajiem dvēseles meklējumiem uz mūsu dzimtenes labklājības rēķina. Ar savu uzturēšanos Arābijā, Gordon!

Gordons Arābijā! Gordons ikvienā Arābijas stūrītī, pat šajā niedrēm aizaugušaja purvā, no meldriem un mala celtajā slēptuvē, kur Azmi kādreiz sēdējis, pīles medīdams. Vel pirms brītiņa viņš, kāju piecirzdams, bija sacījis nelaimīgajam Ali:

—   Tā sākās civilizācija un laikam tāpat tā ari beigsies. Galu galā pasaule ir tikai medību vieta resniem vīriem.

Frīmens līdzjūtīgi stāstīja tālāk:

—   Noteikumi ir labi, es būtu rīkojies stingrāk.

—   Noteikumi Harnidam! — Gordons atkārtoja, it kā tikai nule aptvēris notikušo. — Augstais dievs!

—   Tam taču vajadzēja kaut kā beigties, Gordon, — Frīmens sacīja. — Un patiešām tas beidzās vienkārši. Pavisam vienkārši!

Tik vienkārši! Hamidam jāizbeidz sacelšanās, jāatiet no robežas, jāatlaiž karaspēks un japarceļas uz tuksneša vidieni. Par to Azmi garantē Hamidam drošību, atstāj viņa rīcībā visus plato un apsolas nelietot nekādas represijas. Bet vispirms jāatstāj aerodroms. Bez tam Gordonam jāpadodas un ar zvērestu, ar savu goda vārdu jāapsolās braukt projām no Arābijas un nekad vairs neatgriezties. Nekad! Ja viņš to apsolītu, tad ģenerālis Martins parūpētos par to, lai Anglijā viņam nerastos nekādi sarežģījumi. Turklāt visi gūstā saņemtie arābi, ieskaitot nabaga Junisu un arī Talibu (ja tas sagūstīts), tiktu atlaisti brīvībā.

—   Acīm redzot, ģenerālis uzskata jūsu aizbraukšanu, Gordon, par īsto miera ķīlu, — Frīmens smējās. — Viņš domā, ka uz jūsu pleciem gulstas vai visa sacelšanās. Jūs esat iedvesmotājs, un Hamids pakļaujas jūsu sliktajai ietekmei. Bet visļaunākais ir tas, ka jūs esat angļu renegāts, un pieliek ar jūsu uzturēšanos šeit, lai ciltis maldīgi pieņemtu, ka angļi iecietīgi izturas pret viņu sacelšanos.

Gordons staigāja šurpu turpu un stūrgalvīgi klusēja.

—   Es zinu, ka tas ir smagi. — Frīmens no sirds juta līdzi šim mazajam, drūmajam cilvēkam, kura lielaja galvā slēpās vesela iekšējā pasaule, pārāk liela un pārāk sarežģīta vienam cilvēkam. Šķita, ka ari viņa ciešanas ir pārmērigas. («Apbrīnojams cilvēks,» Frīmens domāja, nespēdams novērst skatienu no Gordona. «Vecajam Martinam taisnība. Tomēr šis varonis jau ir kritis.»)

Gordons apsēdas un aizsūtīja projām visus savus arābus, arī mazo Nuri, kas bija atnesis viesim kafiju, it kā pūlēdamies kaut kā darīt patīkamāku viņu nejedzīgo situāciju.

—   Kādus noteikumus Hamids pieņēma? — Gordons jautāja.

—   Visus.

—   Ko tad jums vēl vajag no manis?

—   Tikai jūsu piekrišanu.

Gordons dzēlīgi iesmējās.

—   Vai tad Hamids to nav izlēmis?

—   Domāju, ka ir. Bet vai tad jūs akli pakļausieties Hamida lēmumam? Vai tad jūs pats nevarat izvēlēties?

—   Ja Hamids nolēmis visu izbeigt, tad tas ir izbeigts! Man šeit nav nekā personīga, nekā tada, kas nebūtu saistīts ar Hamidu un sacelšanos.

—   Bet Hamids nedomaja, ka jūs uzņemsiet to tik mierīgi. Viņš sacīja ģenerālim, ka jūsu padošanās vai nepadošanās esot vienīgi jūsu darīšana. Jums pašam jāizlemj, braukt projām vai nebraukt. To viņš atstāja jūsu ziņā.

—   Un ja nu es atsakos braukt projām?

Frīmens brīdinoši papurināja galvu.

—   Tas prasītu pārāk daudz upuru. Vispirms — jūs netiktu ārā no šiem purviem. Jūs paliktu šeit ar visu savu nevaldāmo bandu. Un es pat nezinu, kas notiktu ar nabaga Junisu un citiem Azmi gūstekņiem. Bez tam jāpadomā arī par mūsu draugu ģenerāli. Viņš ir apņēmies dabūt jūs projām no Arābijas. Man ir pilnīgi vienaldzīgi, vai jūs esat Arabijā vai ne, bet es negribu, ka jūs nobendē šaja vientulīgajā šīs nelaimīgās zemes nostūrī. Es tur neko nevaru darīt, Gordon, manās acīs jūs esat un paliekat anglis. Man nepatīk, ka angļus nogalina, it īpaši pēc kada cita angļa pavēles. Katrā ziņā Hamidarn var izcelties lielas nepatikšanas, ja jūs atteiksieties.

Gordons šķita kā sastindzis, viņa sejā nebija ne satraukuma, ne rūgtuma, pat ne aizdomu; un Frīmens, kuru no jauna pārņēma neizprotamas simpātijas pret Gordonu, saskatīja viņā vairāk traģiskuma nekā mīklainības. Tomēr viņa sastingumu nebija tik viegli izskaidrot. Varbūt Gordons mierīgi padevās liktenim, kā īsts arābs, bet iespējams arī, ka viņš tikai apspieda sevī protestu, kas kuru katru mirkli varēja izlauzties uz āru kā kaisla vēlēšanās labāk upurēt visu nekā pakļauties citu varai, ciest sakāvi un aiziet trimdā. Frīmens nojauta briesmas un steidzās atturēt Gordonu no lēmuma, kas viņam būtu liktenīgs.

—  Ja jūs nepiekāpsieties, visvairāk cietīs jūsu ļaudis, — Frīmens brīdināja.

Gordons skaļi iesmējās. Tātad, ja viņš piekāptos, tas nozīmētu, ka viņš nesis upuri kā karavīrs, saskaņā ar priekšrakstiem.

—   Sakāvi saistīt ar pienākumu — tas ir tik raksturīgi jums, nolādētais Englisi, ka man rodas kārdinājums parādīt jums, cik viengabalaina ir arāba dvēsele: ja es nepiekāpšos, egoistiski domādams vienīgi par sevi, mani ļaudis paliks pie manis, tāpēc ka viņi spēj ticēt cilvēkam un gatavi kalpot tam līdz pēdējam.

—   Jūs tikai kaitētu pats sev, Gordon.

—   O, dieva dēļ, nespiediet mani uzupurēties tikai tāpēc, lai padarītu smieklīgu jūs un jūsu bezzobaino morāli. Fjiet prom! Ļaujiet man padomāt. Jūs esat tik pretīgs, ka man rodas aizdomas, vai aiz visa tā kaut kas neslēpjas.

Gordona pilnīgās lupas bija pavērtas un pauda gandrīz vai nevarību, bet asiņu pieplūdušajās acīs gailēja apņemšanās palikt pie sava. Neuzticība, aizdomas, pretestība, pat naids — tas viss uzbangoja viņā. Viņš piecēlās un aizgāja, pamezdams Frīmenu vienu, un pat šeit, purvā, šis žests bija tīri arābiska aizvainojoša nicinājumā izpausme.

Viņa aizdomas drīz vien izklīda, jo ieradās Va-uls un apstiprināja (tikai vēl dzēlīgāk), ka Hamids pieņēmis visus noteikumus, tagad viss atkarīgs tikai no tā, vai Gordons būšot ar mieru braukt projām.

—   Tā tas ir, Gordon, — viņš sacīja. — Un tas ir taisnīgi. Bet kas ir Hamida zaudējums salīdzinājumā ar to, ko tu zaudē? — Šķita, Va-uls gribēja ievainot Gordonu

pašā sirdi. — Hamids pēc sakāves atgriezīsies tuksnesī, palikdams uzticīgs idejai. Tev, brāl, aizbraucot uz savu mazo, prātīgo saliņu, būs no visa jāatsakās. Savu arābisko dvēseli tu nevarēsi paņemt līdzi. Tapat brālības ideju. Un — pats galvenais — ticību savam mērķim! Un kas gan arābisks, brīvs vēl paliks Gordona, ja tuksnesis viņam būs liegts? Vai ir vērts arābu brīvības idejas vārdā atteikties no tā uz visiem laikiem?

Gordons nodomāja, ka ciniķī tomēr vieglāk klausīties nekā liekulī, un ļāva Va-ulam turpināt šos miglainos mājienus un minējumus par viņa bēdīgo likteni. Tad viņš pasauca savus vīrus un, daudz nedomādams, pastāstīja viņiem, kas noticis. Viņu liktenis tagad cieši saistīts ar Gordona likteni. L.ai glābtu viņus, Gordonam jāaizbrauc no Arābijas, tātad jāatsakās no sava mērķa un jādzīvo sīka, pelēka dzīvīte Anglijā. Lai glābtu sevi, viņam vajadzētu turpināt cīņu, bet tas nozīmētu risku ar viņu dzīvību un nodevību pret Hamidu.

Mazais Nuri saka vaimanāt, kā mēdz vaimanāt arābs tuksnesī, bet Va-uls viņu aprāja:

—   Ak dievs! Vai tad tā var ļaut vaļu bēdām! — Viņš lika mazajam kamieļu dzinējam apklust un paskatīties, cik varonīgi viņa kungs cieš savas sāpes.

Tad Minka trūkās kājās un pateica, ka viņš ar mieru šķirties no savas mīļās Arābijas un sekot Gordonam trimda, un, to dzirdot, ari Nuri iesaucās:

—   Jā, jā! Mēs brauksim tev līdzi, Gordon. Vai (ad mēs varam tevi pamest?

Kamieļu dzinējs Ali nicīgi nosprauslojās, it kā viņa priekšā butu kamieļi, nevis cilvēki.

—   Ielas zēns Minka mainīs tuksnesi pret mašīnu smaku tavā Anglijā, Gordon. Atradis sev jaunu dzīves mērķi! Viņš jau ir gluži kā traks uz mašīnām, to tu esi panācis. Šo mašīnu dēļ viņš aizies postā. — Ali ieblieza Minkām ar nūju, un sitiens bija tik spēcīgs, ka to nevarēja uzņemt kā joku. Šķita, ka Ali pūlas ar zobošanos slēpt pats savu satraukumu.

Gordons priecājās par šo negaidīto vārdu pārmaiņu starp saviem biedriem, jo līdz ar to viņa izvēle zaudēja savu romantisko noskaņu. Viņi zināja, kas ir nāve un ko nozīmē ņemt ķīlniekus. Bet, ko Gordonam nozīmēja trimda, tas viņiem palika nesaprotams. Viņi nenojauta un pat nemēģinaja aptvert, cik daudz Gordons zaudēs, aizbraukdams no Arābijas. Ja viņš butu arābs, ja viņus vienotu ne tikai ideja, bet ari asinsradniecības saites, tad viņi to saprastu, jo kādam no viņējiem trimda būtu tik liela traģēdija, ka visas citas nelaimes liktos nieks pret to.

«Tātad viņi tomēr netur mani par savējo,» Gordons nodomāja, ar kritisku skatienu vērodams arabus, un viņam kļuva skaidrs, ka pēc viņu ieskatiem nosodījums, izraidīšana, likumi, kas aizstav cilvēka godu, — viņam nav piemērojami, tāpēc ka viņš nav arabs.

Tas pats izskanēja Bekra nožēlā:

—   Es būtu braucis tev līdzi, Gordon, bet es zinu, ka tavā zemē zobens neko nenozīmē. Kā tas var būt? Kā tu tur dzīvosi? Ak dievs! Un ko mēs iesāksim, kamēr notecēs tava solījuma termiņš?

—   Kamēr notecēs mana solījuma termiņš! — Gordons atkārtoja ar rūgtumu. — Mans solījums ir uz mūžu, tu nožēlojamais muļķi!

Bet dzejnieks Va-uls visu saprata un sāka zoboties.

—   Tikai angļi tik fanatiski pilda savus solījumus, Gordon. Ja tu būtu vienīgi arābs, tu zinātu, ka dotais vārds jātur tikai tik ilgi, kamēr tas neiet pāri saprāta robežām.

Viņš pasmējās par Gordona neizpratni un tad sacīja, ka došoties atpakaļ pie Hamida. Viņš paziņošot Hamidam (to viņš pateica pārlieku bēdīgi), ka Gordons pieņēmis noteikumus. Ja Uarnids apraudašot drauga zaudējumu, viņš par mierinājumu atgādināšot tam, ka vienīgi pats pēdējais varoņdarbs, ko cilvēks darot savas ticības vārdā, esot īsts varoņdarbs.

Taču, kad pienāca izšķirošais brīdis, Hatnids apvaldīja savas dvēseles sāpes un Gordons tāpat. Viņi sēdēja svītrotajā apspriežu teltī, un Gordons tik lietišķi noteica maksu par savu aiziešanu trimdā, it kā runa būtu par kādu tirdzniecisku darījumu. Iekams viņš šķiršoties no Ilamida, sveiki un veseli jāatdod atpakaļ gūstekņi — nabaga Juniss, Saads un Srnits. (Talibu viņiem nebija izdevies sagūstīt.) Janodrošina cilšu atiešana no aerodroma, lai tās pa ceļam neiekļūtu baliraziešu lamatās.

—    Jūs pārāk daudz prasāt par savu aiziešanu trimdā, — ģenerālis žēlojās. — Mēs to nemaz neuzskatām par tik nozīmīgu.

—   To es zinu, — Gordons atbildēja, — bet man ir tiesības prasīt, ģeneral, jo patiesībā tā ir maksa par jūsu godu. Pārāk liels plašums nodevībai. Fahd! Falīd! Fahdl

—   Ja jūs domājat, ka man ar savu godu jāatbild par babraziešu rīcību, tad jūs maldāties, Gordon. Tas nebūtu taisnīgi.

—   Tomēr es domāju, ka jums par to jāatbild. Es gribu, lai visi jūsu solījumi butu izpildīti, iekams es pildīšu savējo.

Ģenerālis neapvainojās, taču, kad viss bija nokārtots, viņš ar nepatiku konstatēja, ka Gordons palicis noteicējs, kaut arī cietis sakāvi. Tomēr viņš neļāva izpausties savam īgnumam un pat iebilda, kad Frīmens, tāpat kā iepriekš, apgalvoja, ka sacelšanās jāizbeidz nekavējoties, ar stingriem un noteiktiem līdzekļiem nodibinot likumību un kārtību.

—   Ar piespiešanu var tikai zaudēt savu cieņu, — ģenerālis atcirta, jo Frīmena izrunāšanas sāka viņu kaitināt.

—   Mes vēlamies panākt vienīgi mieru, turklāt tā, lai neviens nejustos aizvainots vai pazemots — ne viņi, ne mēs. Lai Gordons nospēlē savu lomu līdz galam.

—   Jūs ņemat Gordonu pārāk nopietni, ģenerāl. Tam cilvēkam taču ir beigas. Var jau viņu nožēlot, bet kāpēc atslat viņam varonības spožumu?

Kaut gan ģenerālis jutās noguris un kā viesis sēdēja Frīmena teltī, viņš tomēr izskaidroja savu viedokli:

—   Arābijā cienī augstsirdību, Frīmen. Droši vien to cienī visur, bet vienīgi šeit tā ir saglabajusies kā ikdienišķa parādība. Bez tam ar varonības spožumu apvītais Gordona vārds ir angļu vārds. Kāpēc lai ciltis nepaturētu viņu labā piemiņā? Viņu acīs Gordons ir un paliek anglis, lai kā pūlas izlikties par arābu. Kāpēc postīt kaut ko tādu, kas nak mums par labu?

Frīmenam tas nepatika.

—   Tātad viņš tagad ir mūsējais un mēs viņa vārdā varam prasīt no ciltīm iecietību pret visu anglisko? — Frīmenā modās taisnīguma apziņa. — Izmantot ienaidnieka nopelnus — tas ir negodīgi, ģeneral. — Viņš paraustīja

plecus. — Nu bet Gordons tieši tāpat būtu rīkojies, lai tad spēlē arī savu lomu līdz galam. Viņš ir pelnījis, ka viņa savtīga avantūra beidzas ar tādu smieklīgu, divdomīgu finālu.

Tā viss bija izlemts, un, kad ciltis ar saviem karotājiem, savam teltīm un kamieļiem bija projām un biezie putekļu mākoņi izklīduši, uz vietas palika tikai galvenās personas — Hamids, angļi, Gordons un tie nedaudzie vīri, ko Gordons bija izglābis. Visi kavējās aiziet no šī izpostītā tuksneša stūrīša, it kā pūlēdamies novilcināt to brīdi, kad visam būs beigas. Viņi sēdēja pie Hamida, un šķita, ka visvairāk satriekts ir nabaga Juniss, tik nevarīgs un nelaimīgs viņš izskatījās.

—   Mieriniet mani, musulmaņi! Mieriniet mani! — viņš vaimanāja un apgalvoja, ka Gordons esot viņam vienīgais atgādinājums par viņa drošsirdīgo dēlu Fahdu.

—   Nav ko runāt par mūsu zaudējumiem, — viņš raudāja, satverdams uz mirkli Gordona rokas, — zaudējuši mēs esam tikai ļauno! Tikai ļauno! — Viņš runāja spalgā balsī. Bija baigi un sāpīgi nolūkoties viņā. Vecais vīrs bija bezpalīdzīgs, viņš varēja tikai drebēt dusmās, raudāt aiz bēdām un ar paceltu nespēcīgo, trīcošo roku zvērēt, ka" viņu nākotne dzimšot no posta un nelaimes. — Cik daudz mums bijis jāpārcieš! Un cik mierīgi mēs esam uzņēmuši visu, kas mums uzspiests! Lai dievs piedod man, ka es stājos tev ceļā, Gordon, man pat bija ļauni nolūki pret tevi.— Bēdu asaras slacīja tuksneša smiltis, un vecais vīrs no tām nekaunējās. — Tagad man sirds sāp par dēlu. Es saprotu, viņš pacēla to, ko viņa nelaimīgais tēvs bija nometis. Tagad man viss ir zudis, un viņam tik īsu laiku bija lemts dzīvot. Tik īsu laiku!

Gordons neteica ne vārda, it kā nebūtu dzirdējis.

Vienīgais, kas nelikās noskumis, bija Saads. Nometis arābu apmetni, lai būtu redzama uniforma, viņš centās pieglaimoties bahraziešu pulkvedim, kas bija atnācis līdzi ģenerālim Martinam, kaut arī tai pašā laikā neslēpa savu nicināšanu. Gordonu viņš nemaz neievēroja un gari un plaši stāstīja, kā viņš mēģinājis tikt ārā no purvāja un kā viņu sagūstījuši četrdesmit bahraziešu kareivji: tie ielenkuši viņu uz pakalna, un viņš viens pats stājies tiem pretī, apbruņojies tikai ar tēva dāvāto sudraba kinžalu. Va-uls

gan pačukstēja, ka Saadu pavisam necienīgi ar vienu vienīgu dūres triecienu pieveicis kāds bahfaziešu strādnieks, ta izbeigdams viņa varonīgo pretošanos.

Atliek vēl īsi pastāstīt par Smitu. Gordons bija dzirdējis, ka Smits sūtīts pārgriezt naftas vadu, lai aizvilinātu bahraziešus uz turieni un atbrīvotu Gordonu, bet, cik Gordons zināja, viņš drīz vien notverts, un tā pienācis pavisam necils gals šim visai šaubīgajam pasākumam. Tagad ģenerālis (cildinādams angļu krietnumu) pastāstīja patiesību: Smits pats piesolījies padoties un neaiztikt naftas vadu, ja Gordonu un viņa vīrus atbrīvotu no ielenkuma purvā. Ka ģenerālis nepiekritis, bet Smits (ciešā apņēmībā glābt Gordonu) tomēr padevies gūstā — tie jau bija sīkumi, taču tapat apliecināja angļu krietnumu. Vienīgi Hamids pasmaidīja par Smita uzticību angļu naftas vadam.

—    Arī mums savas pārrunas vajadzētu beigt tikpat cildeni, — sacīja ģenerālis, vēlēdamies, lai pēdējais vārds paliktu viņam. — Iztiksim bez naida, neuzticības, nežēlības. Te nav neviena cilvēka, kam mēs neuzticētos, ko necienītu. Es ceru, ka šīs jūtas ir abpusējas un ka nekas vairs netraucēs mieru.

Tas bija netiešs aizrādījums Gordonam, taču Gordons šai brīdī it kā atradās ārpus visa notiekošā. Visi ar interesi lūkojās viņā. Pat Hamids zagšus šad tad uzmeta rāmu, bargu skatienu savam draugam. Bet Gordons neatbildēja uz šiem skatieniem. Viņš stingi vērās šais cilvēkos, it kā redzetu tajos visu savas idejas gala rezultātu — visu, ko viņš sasniedzis tik grūtā cīņā. Hamids, Smits, ciniķis Vaids, Minka un mazais Nuri, Saads, nabaga Juniss, ģenerālis, Frīmens, bet aiz viņiem nepacietīgi gaidīja Ali un Bekrs. Pat tie, kuru šeit nebija, — vecais Asiks, Talibs un bahrazietis Zeins piederēja pie šī pulka. Talibs bija dabūjis savus katlus un kastroļus un atgriezies tuksnesi, tā saglabādams kaut cik neatkarības. Vecajam Asikam atlika vienīgi viņa sagrautas pilsētas drupas, taču viņu glābs reliģija.

Vairāk par visiem tomēr bija ieguvis bahrazietis Zeins — viņš bija iemantojis Hamida labvēlību, ko ikviens būtu uzskatījis par dārgu dāvanu. Gordons zināja, ka viņš pats ar savu dīvaino līdzību Zeinam palīdzējis tam iegūt šo dāvanu, kaut arī vēlāk Hamida labvēlību vēl pastipri

nāja Zoina kvēlās idejas. Nulc bija k|uvis zināms, ka Zeins ne vien sacēlis nemierus naftas atradnes, tā piespiežot bnhraziešu leģionārus griezties atpakaļ, bet pēc tam slepus devies uz Istabalu, Hamida galvaspilsētu, lai sagaidītu tur Hamidu.

Gordons šo ziņu uzņēma ar smiekliem un dzēlīgu, īsti arabisku joku.

—   Saule noriet, un iestājas nakts, — viņš sacīja, — tāpat varonis aiziet un paliek viņa ena.

Paviršāks klausītājs, kas tuvāk nepazina Gordonu, varēja neievērot šo vārdu slēpto jēgu, taču Hamids saklausīja tajos vieglu pārmetumu: Hamids pametis, nodevis Gordonu un pieķēries Zeinam. To Hamids no Gordona nebija gaidījis, taču nu jau bija par vēlu kaut ko grozīt vai par labu vērst. Gordons jau brauca projām.

Visi kopā devās pretī abām mašīnām, pēc kurām ģenerālis bija aizsūtījis. Viņi jāja ilgi, visu rīta cēlienu, un pamazam atkrita cits pēc cila: nabaga Juniss netika līdzi tāpēc, ka bija pārāk noguris; Saadam Gordona liktenis bija gluži vienaldzīgs; beidzot nošķīrās (kaut arī viņu kamieļi bija pavisam žirgti) Ali un Bekrs. Sākumā viņi turējās cieši blakus Gordonam, tad pamazām saka atpalikt, un drīz vien viņu skumjie atvadu šāvieni un garie novēlējumi aizejošam draugam noklusa tālumā.

Līdz mašīnām viņus pavadīja vairs tikai Nuri, Minka un Hamids. (Dzejnieks Va-uls bija klusi nošķīries pa ceļam, it ka izsmēlis visu savu dzēlīgo joku krājumu.) Gordons apskāva Hamidu un noskūpstīja tam roku. Tad pasauca abus eļļām notriepušos zēnus un uzdāvināja tiem visu, kas viņam bija: vienam angļu dzejoļu krājumu, otram zīmogu, ko viņam kādreiz bija iedevis Hamids vēstuļu apstiprināšanai — vienīgo arābisko varas apliecinājumu, ko viņš jebkad izlietojis. Viņam nepatika šī pārliecīgi sentimentālā atvadīšanās ceremonija, taču viņš izpildīja to līdz galam.

—   Ejiet un kalpojiet Hamidam, — Gordons sacīja zēniem. — Hamids pieņems jūs abus, esiet viņam uzticīgi. Neizmantojiet ļaunprātīgi viņa labvēlību. Un kalpojiet tikai viņam, nevienam citam. Ne cilvēkam, nc dzīvniekam, ne mašīnai. Tikai viņam vienīgajam!

Viņš iesēdās mašīnā kopa ar Smitu, ģenerāli un Frī

menti. Kad mašīna sāka kustēties, zēni skrēja pakal, turēdamies pie tās, kamēr ātrums palielinājās un viņi vairs nespēja sekot. Gabaliņu viņus pavilka līdzi, tad viņi atlaidas un nokrita tuksneša smiltīs.

Palika vienīgi Hamids. Viņš jāja blakus uz sava rāmā kamieļa, nesteigdamies, bet droši vadīdams to, kamēr mašīna saka attālināties. Brīdi viņš sekoja tai. Tad viņa kamielis līgani apgriezās un vienmērīgā solī aiznesa viņu tuksnesī.

Otrā daļa. ANGLIJA

.

13. nodaļa

Pretstatā tuksnesim, ko nav veidojusi cilvēka roka, Londonu radījis divi tūkstoši gadu ilgs, rūpīgs darbs: paaudze pēc paaudzes cēla, cēla un cēla, darba rīkus, ko nometa vienas rokas, tūliņ bez domāšanas satvēra citas, lai turpinātu iesākto, raka un būvēja, jau pakļaujoties instinktam, nevis sekojot nospraustam mērķim. Tas, kas bija radīts šā darba rezultātā, Gordonam šķita cietums kā dzīvajiem, tā mirušajiem. Pat vēl nedzimušie jau bija lemti gūstniecībai. Vientulīgam cilvēkam (niecīgam cilvēkam, ko biedē nošķirtība), vientulīgai dvēselei (kas kaisli alkst pēc citām tikpat brāzmainām dvēselēm) maz izredžu būt brīvai šajā cietumā.

Līdz ar šīm drūmajām domām Gordonu nomāca apziņa, ka viņš it kā pazudis šajā pilsētā. Ģenerālis un Frīmens bija izkārtojuši tā, ka viņš atgriezās Anglijā viens un ne vārds par to neparādījās laikrakstos, bet Smitam vel kādu laiku vajadzēja palikt Bahrazā. Tikt izdzītam no zemes, kur viņš gribēja pārveidot vēsturi, un dzīvot kā ieslodzītam kādā istabā Fulhernroudā — tas bija pārāk smags pārbaudījums pēc dabas pieticīgajam Gordonam un viņa filozofijai. Tās bija beigas ne vien viņa cīņai par ideju, bet beigas visiem centieniem, visām jūtām, pat veselajam saprātam.

Tomēr dzīvības instinkts virda viņā, un, lai kaut ka ļautu tam izpausties, viņš bez mērķa klaiņoja pa pilsētu stundām ilgi, pat dienām ilgi. Viņš tikai gāja turp, kur viņu nesa nogurušās kājas, kamēr saļima nespēkā. Beidzot viņš saslima un nomākts gulēja savā istabā ar sakritušu ziemas vēju appūsto seju, nevarīgs aiz dzīvības spēku izsīkuma, un gaidīt gaidīja, kaut viss drīzāk beigtos.

Viņu izglāba vienīgi tas, ka viņu beidzot atklāja.

Vispirms laikraksti, tad politiskie darbinieki un beidzot arī draugi un piederīgie, no kuriem viņš bija vairījies. Viņa piedalīšanās cilšu revolūcijā kļuva par politisku jautājumu

un angļu nacionālo (varonības) jautājumu, un ari atrisinājumi tam bija dažādi, jo, pēc vienām avīžu ziņām, viņš vadījis cilšu sacelšanos un guvis spožu uzvaru («Nē!» viņš pārskaities skaļi iesaucās, izlasījis to, autobusā braucot), pēc citām — vadījis sacelšanos un cietis kauna pilnu neveiksmi. («Nē! Nē! Nē!» viņš protestēja, lasīdams šo rakstu savā istabā.) Taču neviens nešaubījās par to, ka viņš vadījis sacelšanos. Neviens nešaubījās arī par to, ka viņš kā anglis ar savu ietekmi izglābis angļu naftas vadu, ko arābi būtu iznīcinājuši.

Ar to pietika, lai viņam rastos gan labvēļi, gan ienaidnieki. Lords Revensbruks, pazīstams angļu slavenību mednieks, savā laikrakstā bija nosaucis Gordonu par otru Lorensu. «Viņš ir kā zibens šautra,» šis lords bija izteicies. Gordons, tāpat kā Lorenss, esot cilvēks, kas aktīvi darbojas un vienmēr bijis uzticīgs saviem arābu draugiem — pat lidz nodevībai pašam pret sevi. (Tieši tāpēc arī radusies nepieciešamība viņu izraidīt.) Taču tai pašā laikā Gordons vairāk nekā Lorenss aizstāvējis savas zemes intereses, tāpēc naftas atradnes esot kārtībā un naftas vads palicis neskarts. Ta vēl viens anglis paradījis pasaulei savas augstās morālās īpašības («Ha!» Gordons noteica, aplūkodams uzņēmumus, kur viņš bija redzams ar izspūrušiem, vēja izpluinītiem matiem, vairāk līdzīgs pasaku briesmonim nekā cilvēkam), jo viņš vadījis citas tautas atbrīvošanas cīņu, tomēr šīs svešās idejas dēļ neesot nodevis savu dzimteni.

Un nu varonis atgriezies dzimtenē.

Ko šim angļu varonim iesākt savā zemē, kā parādīt savu varonību, lai tā viņam dotu gandarījumu, to lords Revensbruks nepateica. Tā jau bija problēma, kas jāatrisina varonim pašam.

Taču tas vēl varēja pagaidīt. Vispirms Gordonam vajadzēja piemēroties jaunajiem apstākļiem, tāpēc viņš vēlējās palikt neievērots. Viņam derdzās viss, ko par viņu rakstīja avīzēs, jo tam visam bija vulgāras sensācijas pieskaņa — īstenība maldīga, fakti sagrozīti. Nebija ne vārda, kas liecinātu, ka rakstītājs sapratis vai pareizi novērtējis viņu un to ideju, par ko viņš cīnījies. Reiz pat ieradās fotogrāfs, lai uzņemtu Gordonu arābu apģērbā, bet viņš pateica, ka sadedzinājis to (tie bija meli), un aizcirta durvis šim nepatīkamajam apmeklētājam deguna galā. Tas viss bija tik nejēdzīgi, ka viņš vēl vairāk ierāvās savā Fulhemroudas miteklī, šai klusajā patvērumā Londonas džungļos, pūlēdamies dzīvot tā, lai neviens viņu nepazītu un neievērotu — vienkāršam cilvēkam Londonā tas viegli panākams, ja vien viņam ir draugi un pietiekami naudas iztikai.

Tur viņu uzmeklēja kāds paziņa, lai glābtu viņu un palīdzētu viņam rast savai varonībai piepildījumu dzimtenē.

—   Jūs esat vienīgais anglis pēc Lorensa, kam pietiek prāta, lai pareizi novērtētu pasaules notikumus, — šis paziņa sacīja Gordonarn. — Bet, līdzīgi Lorensam, jūs būsiet Anglijā kā zivs bez ūdens, ja nepiedalīsieties mūsu sabiedriskajā dzīvē.

Šis padoms tika dots pēc stundu ilgas, dedzīgas sarunas, kurā Gordona paziņa laida darbā gan dusmas, gan pamācības, gan atzinību, reiz pat uzsita ar dūri uz galda. Viņi sēdēja netīrā restorānā netālu no Sv. Stefana hospitāļa, un pēc šī draudzīgā pārliecināšanas mēģinājuma dūre pacēlās no galda, samirkusi aukstas, saldas tējas atliekās. Tā tūdaj tika noslaucīta, un šī instinktīvā tīrīga cilvēka kustība liecināja par labklājību, saprātu, aizrautību — ja tik daudz spēj izteikt bāli pirkstu gali. Šā vai tā, bet uz Gordona paziņu to visu varēja attiecināt pilnā mērā. Viņš bija ģērbies labā tvīda uzvalkā un spodri baltā kreklā ar mīkstu apkaklīti un gaišu kaklasaiti; viņa seju varēja saukt gandrīz par pievilcīgu. Kuplajiem, sirmajiem matiem, šķita, bija tiešs sakars ar viņa sabiedrisko stāvokli — viņš bija pazīstams rakstnieks un politisks darbinieks, un nesen mantotā itin prāvā naudas summa viņam deva iespēju darboties vēl citā nozarē — viņš izdeva grāmatas, brošūras un pat žurnālu, kas iznāca ik pārnedēļas, — tajā viņš ar atzīstamu prasmi izklāstīja savus politiskos uzskatus, un viņa balsi uzklausīja.

Līdzīgi Frīmenam, viņš pārsteidza Gordonu, ierazdamies kā vecs paziņa. Pat viņa vārds — Vezubijs — Gordonam neko neizteica, kamēr viesis neierunājās par Gordona vienīgo uzstāšanos universitātē kādā politiskā disputā. Viens no viņa oponentiem toreiz bija Vezubijs, kas Kembridžā bija ieradies pārstāvēt kādas fabiāņu organizācijas ideju, ka sociālismā nodibināšana valstī atkarīga no izglītotas vadības. Toreiz Gordons apgalvoja, ka nepietiek ar

izglītību vai citām iegūtām prāta spējām, lai kļūtu par apgarotu vadoni. Ikviena sabiedrībā neatkarīgi no tās sociālajiem mērķiem (vienalga, vai tie būtu fabiāņi vai toriji) priekšgalā izvirzās cilvēki, kam ir iedzimts vadoņa talants un kas prot un spēj to izmantot dzīvē.

—    Tagad jusu uzskati mazliet mainījušies, — sacīja Vezubijs, labi atcerēdamies šo disputu. — Ir jau gluži skaidrs, ka jūs par vadoņa pamatiezīmi uzskatat nevis iedzimtu talantu, bet prāta spējas, kaut arī metode paliek tā pati: spēcīgs indivīds ar nežēlīgu, pārdabisku rīcību no stiprina savu varu. Jūs pats jau liekaties mazliet nežēlīgs un gandrīz vai pārdabisks, — Vezubijs iesmējās. — Es neesmu ar jums vienis pratis, Gordon, bet tas nav svarīgi, galvenais ir ideja, kas noteic mērķi. Kas tā par ideju? Kads mērķis? Redziet, Gordon, te jau sākas politika.

Vezubijs visu rītu pūlējās ievilkt Gordonu sarunā par politiku, bet Gordons par politiku pat domāt negribēja. Viņš vispār nevēlējās runāt ar Vezubiju. Taču šis cilvēks bija sameklējis viņu, un, kaut gan Gordons bija pasūtījis viņu pie velna un rupji parādījis durvis, Vezubijs palika, sacīdams: — Es nepieļaušu, ka jūs laužat sev kaklu, Gordon. Es labi zinu, ko jus esat vērts, un negribu pieredzēt, ka bezjēdzīgi aizejat postā. Neiešu projām, iekams nebušu pārliecinājis jus, ka varu jums palīdzēt.

Gordons paraustīja plecus un neko neiebilda, taču sēdēt mazajā istabiņā kopa ar otru cilvēcisku būtni bija neciešami (jau pēc īsa brītiņa viņš jutās kā žņaugos) un viņš zaudēja savaldību. Vezubijs saprata Gordona slimīgo satraukumu un taktiski klusēja, tikai ieminējās, ka viņi varētu aiziet uz Betersi parku un pasēdēt svaigā gaisā. Taču Gordonam likās, ka tas piešķirtu sarunai pārāk intīmu savstarpējas uzticības nokrāsu, tāpēc izvēlējās restorānu, cerēdams, ka tējas dzeršana un apkārtējā netīrība viņu nomierinās.

Vezubijs šo priekšlikumu uzņēma atzinīgi.

—    Nekur nav tik labi sarunāties ka tādā drūmā strādnieku kafejnīcā, — viņš nopriecājās, — ja tikai tu nejūties tur svešs. Par laimi, šīs zemes strādnieki mani pazīst kā uzticamu draugu, kaut arī visai nežēlīgu. Tāpat ka toriji uzskata mani par nelokāmu ienaidnieku, taču visai gudru. Es pūlos ka vienus, tā otrus vest pie prata.

1 — Vai jūs tā nekļūstat par ēnas ēnu? — Gordons rāmi pazobojās. — Ne šis, ne tas?

Vezubijam tas patika.

—   Tā par mani neviens nav teicis. Parasti (turklāt visdažādākie ļaudis) par mani saka, es esot «advokātu advokāts», tāpēc ka es vairāk uzticos tiem, kas patiesībā vada valsti, nekā tiem, kuru rokas ir formālā vara. Es nešaubīgi ticu administrācijai; politika man ir tikai līdzeklis, lai apgaismotu administratorus, ietekmetu vai varbūt pat vadītu tos. Tieši tāpēc es nodarbojos ar politiku.

Gordons pavīpsnāja; viņam negribējās turpināt šo sarunu, vismaz ne šeit; šī kafejnīca jau bija kļuvusi viņam par vietu, kur varēja notikt viņa iekšējā pielāgošanās apstākļiem, par politiku viņš nevēlējās runāt. Tā bija dīvaina vieta, un likās dabiski, ka viņš te arī jutās dīvaini.

Patiesībā gandrīz viss, ko viņš juta un darīja kopš atgriešanās dzimtenē, stipri atšķīrās no parastā, vispārpieņemtā. Visam piemita apzināta individuāla savdabība, pat viņa apģērbam. Agrāko arabu tērpu viņš bija apmainījis pret vienkāršu kareivja blūzi un biksēm. Viņš valkāja haki krāsas sarža bikses, taisnas, šauras un labi izgludinātas, un vienkāršu, labi pašūtu smalka vilnas auduma blūzi tādā pašā krāsā. Šis apģērbs ļoti labi piestavēja viņa mazajam augumam, varbūt vienīgi bija mazliet pasmags, tāpat ka melnās kurpes likās pārāk masīvas viņa mazajām, jutīgajām kājām. Pirmajā acu uzmetienā viņš atgādināja nule iesauktu tīru un kārtīgu jaunkareivīti, bet seja viņu nodeva. Tā nebija vienkāršā kareivja seja, tā bija pašapzinīga, neparasta cilvēka seja. Tā itin nemaz nesaderējās ar viņa apģērbu, un tieši to viņš arī gribēja.

—   Veltīgi jūs pūlaties uzzināt, kāda ir mana politiskā pārliecība, Vezubij, — viņš sacīja, lūkodamies savā tējas tasē, — jo man lādas nav. — Gordons runāja angliski ar tādu pašu dzēlīguma pieskaņu kā arābiski — viņa tonis bija parak ass un skaļš draudzīgai sarunai, un viņa vārdos slēpās pārāk daudz pret sevi pašu vērsta izsmiekla, lai tos varētu ņemt nopietni. Taču Vezubiju tas, kā likās, netraucēja: viņa drošais, pētīgais skatiens it ka piedeva Gordonam šo nervozo izlikšanos — tas taču bija otrs Lorenss, kas tomēr īsti nebija Lorenss, cilvēks, kas izvēlējies sev lomu un spēlē to nevainojami, sākot ar iegludinātajām bikšu vīlēm un beidzot ar dzēlīgo toni.

Gordons samiedza acis, it kā sargādamies no vēja dzītam tuksneša smiltīm.

—   Bet kāpēc jus tik neatlaidīgi pūlaties pievērst mani politikai?

—   Tāpēc ka jūs esat neparasts cilvēks, Gordon. Vai nu jums tas patīk vai ne — jūs esat viens no tiem, kas pārveido pasauli. To pierādīja jūsu darbība Arābijā. Taču es atkārtoju: ar jums galu galā notiks tas pats, kas ar Lorensu, ja jūs saviem varonības jedzieniem neatradīsiet pielietojumu tepat dzimtajā zemē.

—   Es neesmu Lorenss! Un es ari neesmu atgriezies dzimtenē, lai, līdzīgi Lorensam, sodītu savu miesu par kādu prāta nepilnību.

—   Nu un ko tad jūs esat nodomājis? Kāds ir jūsu mērķis?

Gordons zināja, ka tieši vienkārša atbilde pārsteigs Vezubiju, tāpēc viņš atbildēja vienkārši:

—   Ikviena cilvēka brīvība.

Vezubijs iesmējās.

—   Patiešām, jūs esat apbrīnojams cilvēks. Brīvība! — viņš atkārtoja. — Tikai brīvība, bez kādas politikas! Laidieties lejā no saviem augstumiem, uz zemes! Cīnītājam nepiestāv abstrakcijas.

—    Tur nav nekā abstrakta, — Gordons atbildēja. — Uz zemes, kā jūs to apzīmējat, šī ideja ir pilnīgi reāla. Vispirms tā noliedz valsti, tāpēc ka valsts apspiež dzīvi, tā ir lāsts brīvībai, brīvības antitēze. Es nekad neatbalstīšu kaut ko tādu, kas prasa pilnīgu pakļaušanos. Runājot reliģijas jēdzienos — ne Luciferu, ne Jehovu; runājot politikas jēdzienos — ne kapitalismu, ne komunismu. Es ienīstu visas nežēlīguma galējības.

—   Tāpat kā mēs visi, Gordon. Bet kādas tad ir alternatīvas?

—   Alternatīvas nav svarīgas, jo brīvība — tas nozīmē, ka ikviens meklē, kas labāks, un ikviens pūlas rīkoties tā, kā labāk. Jacīnās pret visu, kas laupa dzīvei skarbumu un kaismi. Bet pats galvenais — jāļauj, lai prāts izvēlas ceļu, un tad jāseko, kur ved šis ceļš.

Vezubijs labprāt reaģēja uz spēcīgu ietekmi, taču viņa draugiem politiķiem neizdevās viņu ietekmet, lai kā viņi arvien pūlējās. Tagad viņš iedegās īsta sajūsmā. Viņš iedzera krietnu malku tējas.

—  Vai Arāb'jā jūs darbojāties saskaņā ar šiem pašiem uzskatiem un idejām?

—   Tie ir mani vienīgie principi.

—   Tad, nudien, atrodiet iespēju darboties pēc šiem principiem šeit, Anglijā, un jūs būsiet mūsu varonis. Mēs drīz jo drīz zaudēsim ikkatru brīvību, pat visniecīgāko tās izpausmi. Mēs esam iespiesti starp diviem Goliātiem, Gordon, — ja tā turpināsies, tad drīz visā pasaulē valdīs vai un Krievija, vai Amerika, visiem pārējiem atliks vienīgi bojā eja, citas izejas nebūs.

—   Vienmē’f ir izeja.

—   Jā, protams, un tieši par to jau ir runa. Daži no mums pūlas laipot pa vidu šīm abām pusēm, atrast, tā sakot, trešo politisko ceļu un pēc iespējas izlīdzināt spēkus tā, ka neviena puse neiedrošinās nostāties pret otru. Taču līdz šim mums tas nav izdevies. Ekonomiski mēs esam pārāk cieši saistījušies ar amerikāņiem, un tagad izrādās, ka mēs esam pilnīgā atkarībā no dolāra — ceļamies un grimstam reizē ar to. Protams, no vēsturiskā viedokļa amerikāņi, kā jau anglosakši, gluži dabiski, mums ir daudz vēlamāki sabiedrotie nekā krievi ar savu bargo komunismu; tomēr amerikāņi ir tik karstgalvīgi un asinskārīgi. Tāpēc vēl jo vairāk Anglijai jāmeklē pašai savs ceļš, neatkarīgs ceļš, pašaizsardzības un humānisma ceļš. Mums vajadzīgi cilvēki, kas spēj to saprast, Gordon. Vēl vairāk — kam pietiek spēka, patstāvības, drosmes un degsmes iedvesmot sevi ar mūsu idejām un īstenot tās.

Gordons bija pārsteigts.

—   Kā? Vai man jākļūst par mesiju?

—  O, nevajag nemaz būt Kristum, — Vezubijs sāka i iekaist. — Vajadzīgs tikai viengabalains cilvēks. Viens

starp citiem idejas aizstāvjiem, bet tāds, kas labāk par citiem prot piemerot to dzīvē. Angļu varonis Anglijā!

—  Tā ir jūsu ideja, Vezubij, nevis mana. Kā tad jās tai kalpojat?

Vezubijs arī šoreiz nepievērsa uzmanību Gordona vieglajai zobgalībai.

—  Es esmu skolotājs un sludinātājs. Tādam uzdevumam es esmu piemērots un ar to nodarbojos. Man prāta un brīvības ideja iemiesota sociālismā.

—   Vai jūs aicināt mani iestāties sociālistu partijā? —

Gordons pat iesmējās aiz sajūsmas, taču nervozās roku

kustības, sažņaudzot un atkal atlaižot pirkstus, liecināja, ka šī sajūsma mākslota.

Gordona seno oponentu aizvainoja tāda vieglprātība. Viņa sārta seja pārvērtās, un viņš nopietni atbildēja:

—    Mūsu laikos, Gordon, vienīgais spēks ir politiskās partijas. Ja jūs iestāsieties kādā no šīm politiskajām partijām, tai katrā ziņā tas būs Joti izdevīgi. Ļaunums ir tikai tas, ka jus, tik stūrgalvīgi atteikdamies iedziļināties politikā, viegli varat maldīties, neizvēlēties īsto partiju. Un tad jūs būtu bīstams. Agrāk vai vēlāk visi nostātos pret jums — tatad pielūkojiet, izvēlieties to partiju, kuras politika atbilst jūsu idejām. Tā jūs varat kļūt tiklab par rādītāju, kā par postītāju.

Gordons pasmaidīja, lika atnest vēl tēju un tad sacīja:

—    Piedodiet, Vezubij! Es nemaz negribēju aizskart jusu svētākās jutās. — Kompensācijai viņš piedāvājās atklāt savas lolotās cerības. — Jā, patiešām es meklēju savai dzīvei piepildījumu. O, cik viegli tas likās Arābi jā, kur vajadzēja tikai cerēt un nkoties, lai sasniegtu iecerēto! — Viss trimdas rūgtums un skumjas pēkšņi it kā saplūda kopā vienā sajūta — nogurumā no Arābijas. Šķita, ka viņu nogurdināja pat šī vārda pieminēšana, tik negribīgi viņš to pārvēla pār lupām. — Un, kaut ari tas man ir zudis, mani nevilina apnicīgā un netīra politiskā cīņa. Es neesmu politiķis. Un nekad nebūšu. Es ceru uz kaut ko citu.

—   Bet uz ko?

—   Es nezinu, — Gordons īgni norūca, bet tad pēkšņi iedegās: — Paklausieties, Vezubij! Kad es darbojos, es gribu, lai man butu liels uzdevums, visas dzīves mērķis un jēga.

—   A! — plašs vēriens!

—   Jā, jā! Vēriens! Es nevēlos niekoties ar politiku kaut kur dzīves maliņā. Un nevēlos arī darboties tikai darbošanās pēc.

—   Bet…

—   Es gribu, lai visa pasaule būtu zem mana cirvja, lai mans cirtiens atklātu visiem manas darbības īsto būtību. Kā rīkoties, kad uz spēles visas pasaules liktenis, — tā ir mana problēma. Kaut ka nenozīmīgāka dēļ es neko nedarīšu, ar to man nepietiek. Un, ja es neatradīšu, ko meklēju,

tad esmu ar mieru ielaist lodi pierē par šo savu neveiksmi un par visas pasaules neveiksmi.

—   Nu lai dievs jums palīdz! — Vezubijs svinīgi noteica. Tad uzsauca: — Mis, ludzu, atnesiet mums vēl pa tasei šīs lieliskās tējas!

14.        nodaļa

Tieši Vezubijs arī padarīja Gordonu par intelektuālu varoni — par kaut ko vairāk līdzīgu ēnai nekā īstam cīnītajam. Lasīdams Vezubija aprakstu par sevi un cilšu sacelšanos, Gordons saprata, cik daudz sarunājis. Tagad viņa slepenākās domas, viņa kaislakās cerības bija zinainas visai pasaulei, jo Vezubijs bija ar atzīstamu prasmi aprakstījis tas patiešām iespaidīgi, rūpīgi nogludinot šo to, kas varētu likties nepatīkams angļa ausij. Savā rakstā Vezubijs pat apgalvoja, ka Gordons esot paraugs, īsts ang(u intelekta iemiesojums. «Es saku visiem mūsdienu Anglijas inteliģentiem,» viņš rakstija, «ja jus gribat zināt, kādi jūs būtu darbībā, tad paskatieties uz šo cilvēku, pavērojiet viņa rīcību no pirmā apzinatā soļa līdz pēdējam. Brīnumainā kārtā viņā izpaužas visas mūsu problēmas un varbūt arī visi mūsu paredzamie lēmumi. Viņš ir domātājs darbībā. Tātad vērojiet viņu!»

Pēc šī raksta varēja spriest, ka Gordons ciena Vezubiju un labprāt ar to sarunājas, un Gordons lasīdams arī atzina, ka tas tiesa.

Tādas ziņas par Gordonu nonāca līdz viņa piederīgajiem: līdz viņa mātei — stingrai kalvinistei, masai, ko viņš atcerējās kā strauju, neiecietīgu meiteni, un vecākajam brālim Džekam, kuru viņš tikpat kā nepazina. Džeks atbrauca viņam pakaļ mašīnā un tuda| sāka atvainoties:

—   Es parasti ar mašīnu braukāju tikai darīšanās, Ned; bet māte nosprieda, ka tev jaatgriežas mājās, un lika man aizvest tevi.

—   Braukā darīšanās? — Gordons atkārtoja, gribēdams mazliet paķircināt brāli, taču viņa tonis bija paass.

—   Ne jau visi var aizlaisties uz Arābiju, Ned, — brālis atteica laipni, bet ar apvaldītu īgnumu.

—   Zinu, Džek, zinu.

Brālis pasmaidīja.

—   Neuztraucies. Diezin kā man neveicas, to tu pats vari iedomāties. — Viņš papurinaja galvu un turpināja ar skumju smaidu: — Patiešām muļķīgi, ka neviens no mums pēc savas dabas nav piemērots veikalnieka darbam. Anglija kopš seniem laikiem ir rūpniecības un tirdzniecības zeme — kāpēc tad mums atteikties no senču mantojuma, Ned?

Gordons bija piemirsis, ka brālis nezina viņa paradumu nekad nerunāt pilnīgi nopietni.

—   Nav nekāda iemesla, Džek, vienīgi tas, ka līdz ar rūpniecību un tirdzniecību Anglijas dzīvē ienāca pretīgs pagrimums, mēs zaudējam savus labākos cilvēkus un skaistākās ainavas.

Brālis satrūkās no šīs dedzīgās atbildes un sacīja:

—   Ak tu debestiņ, Ned, neņem nu manus vārdus tik nopietni!

Gordons iesmējās, viņam patika šis savaldīgais brālis.

Džekam bija tik dīvaina āriene, ka Gordons jutās pārsteigts, vēl jo vairāk tāpēc, ka gandrīz nemaz neatcerējās brāli. Džeks bija garāks par viņu, plecīgāks un druknāks. Sevišķi raksturīga bija galva — masīva, varbūt pat pārāk masīva, īpaši pie kakla, bet sejas vaibsti asi. Deguns no dziļā ieliekuma starp acīm gāja taisni, tad pēkšņi pastiepās uz priekšu un tūlīt atkal noliecās uz leju kā stenogrāfijas zīme. Mute tik cieši sakniebta, ka lūpas nemaz nebija redzamas. Stūrains zods. Acis zilas tāpat kā Gordonam, bet mazas kā pērlītes un spožas. Biezie, kastaņbrūnie mati savēlušies uz vienu pusi kā nošķiebusies parūka. Pirmajā acu uzmetienā viņu varēja noturēt par visai neparastu cilvēku. Arī Gordonam tā likās, taču drīz vien viņš nosprieda, ka brālis daudz vienkāršāks nekā viņa seja. Daba viņu radījusi neparastiem uzdevumiem, bet viņš vai nu pievīlis dabu, vai arī novirzījies no īstā ceļa.

Kad Gordons ieraudzīja māti gaidām viņu mitrās Hempšīras ieliņas galā, viņam pazibēja doma: «Cik viņa dīvaini izskatās, tāpat kā Džeks, bet viņa taču nav nomaldījusies, nav neko zaudējusi.»

Gordonu pārņēma nervozs satraukums, it kā briesmu nojauta — atmiņā uzvēdīja senā ģimenes atmosfēra. Viņš nebija sagatavojies satikt māti. Tā noskūpstīja viņu kaut kur lūpu tuvumā, apmulsusi smaidīja un aprauti elpoja,

apspiezdama ilgi krājušās bēdas un satikšanās prieku. Tad viņa sacīja laipni, bet noteikti:

—   Patiešām, Ned, varēji gan agrāk atbraukt!

Gordons zināja, ka pirmie vārdi, ko viņš sacīs mātei,

noteiks viņu turpmākās attiecības, viņa toni pret mati — vai tur būs maigums, sirsnīga, bet mazliet nevērīga paklausība, atturība, puszobgalīga godbijība vai pat valdonīguma pieskaņa. Lai gan viņš arvien bija domājis, kā izturēties pret māti, tomēr izlēmis nebija līdz pat šim brīdim. Viņš izvēlējās nepakļāvīga dēla laipno un reizē valdonīgo nostāju.

—   Es gribēju pārliecināties, vai tu esi sagatavojusies satikties ar mani, māt. Ā! Redzu jau, ka esi. — Viņš pasmaidīja un paņēma māti zem rokas. — Viss kārtībā!

Viņš tūdaļ nožēloja savu izvēlēto nostāju, jo tagad viņam bija pie tās jāpaliek, taču īstenībā bez vajadzības, jo starp viņu un māti nekad nebija risinājusies cīņa par valdonību ģimenē. Māte dzirdēja viņa valdonīgo toni, un asaras sāka līt viņai pār vaigiem, nesdamas ilgi gaidīto atvieglojumu, un no dziļās nopūtas Gordons noprata, ka māte labprāt ļauj viņam kļūt par noteicēju ģimenē, ja vien viņš pats ar mieru.

Viņa drīz atguvās, ieradums vienmēr rūpēties par visiem palīdzēja viņai pārvarēt galraukumu.

—   Džeks ienesīs tavas mantas, — viņa sacīja.

—   Es visu atstāju Londonā. Patiesībā tikai dažas grāmatas.

—   Londonā?

—   Es īrēju istabu Fulhemroudā.

—   O! Nu, tavas grāmatas visas ir šeit. Es tās esmu ( uzglabājusi visas līdz pēdējai. Tev taču vajadzēs arī pašam

savu stūrīti kaut kur. Nāc iekšā, Ned!

Māte ievēroja viņā itin visu — viņa pārliecību, viņa veselību, valdonīgo toni, vienkāršo apģērbu, īsi apgrieztos matus, viegli sakniebtās lūpas, nelaimīgo skatienu, kas atsauca atmiņā viņa sen mirušo tēvu un tā straujo, neganto dabu. Gordons savukārt redzēja, ka māte nav mainījusies: tas pats pārliecinātas kalvinistes cienīgums, tas pats taisnīgums, maiga uzstājība un saudzība pret bērnu rakstura jutīgākajiem vilcieniem. Viņa nekad nevienu apzinati neaizvainoja, taču dažreiz sekoja impulsiem un ļāva vaļu neizsmeltiem spēka krājumiem. Tad visi to juta.

Reiz Gordons to piedzīvoja.

—   Ned, beidz jel staigat uz priekšu un a(paka| kā krātiņā iesprostots lauva, — viņa aizrādīja Gordonam, kurš nespčja mierīgi nosēdēt uz dīvāniņa un dzert tēju. — Tev taču māja būs jādzīvo, tad jau aprodi vien ar to. — Bet, kad viņš pēkšņi sāka ska|i smieties un jautri paraustīja plecus, viņa pasmaidīja un sacīja:

—   Nu labi. Bet staigā tā, lai es tevi varu redzēt.

Hempšīras mājā Gordons nebija nekad bijis, un tagad,

pēc viņa atgriešanās, sākās garu garie stāsti par to, kā viņi šeit apmetušies, un par ģimenes būšanām vispār. Visam vajadzēja paskaidrojumu: kaut arī māte viņam bija rakstījusi un pat samērā bieži, viņš tomēr jutās pārsteigts, ka ģimene pēkšņi tikusi pie tādas turības un iegādājusies gluži pieklājīgu māju, tāpat kā viņu pārsteidza pārmaiņa ar brāli. Gordonam izstāstīja, ko piederīgie piedzīvojuši viņa prombūtnes laikā, bet it īpaši — kas noticis ar brāli. To, par ko netika runāts, viņš nojauta.

Kad tēvu atvajināja no armijas, viņi iztika no pensijas — sešsimt mārciņām gada. Tas nebija daudz un katrā ziņā pārāk maz, lai dotu izglītību diviem dēliem un meitai. Lai papildinātu ienākumus, tēvs izmēģināja roku cūkkopībā, sava vienīga brāļa fermā sameklējis šim nolūkam brīvu stūrīti. Taču karavīram un džentlmenim neizdevās tikt galā ar cūkām, nesaprātīgiem radījumiem, kas nespēja pildīt pavēles (tā Gordons to iedomājās). Ģimene pārcēlās uz Kembridžu un dzīvoja pilsētas nomalē nelielā vecā mājelē, un bērni mācījās, iztikdami no stipendijām, kuras iegūt viņus piespieda tēva žēlošanās un mātes stingrā uzstājība. Pēc tēva nāves māte saņēma tikai divsimt piecdes mit mārciņas gadā, tik niecīgu summu, ka viņi nu bija pilnīgi atkarīgi no stipendijām, kas tagad ne vien palīdzēja jaunajiem iegūt izglītību, bet arī uzturēja un baroja visu ģimeni. Džeks vispirms strādāja par pasniedzēju Edinburgas universitātē un pēc tam Kembridžā par klasiskās literatūras lektoru, tāds pats liktenis gaidīja Gordonu, bet, par laimi, karš izjauca viņa vēsturnieka karjeru.

Džeks, kas sirdī vēl arvien ilgojās pēc klasikas, reiz jautāja Gordonam:

—   Ko tev deva tuksnesis, Ned? Tas ir, kā arābu vēstures speciālistam?

—    Neko, — atbildēja Gordons. — Tuksneša dzīvā elpa

iznīcināja manī speciālistu, Džek. Vēsture vēstures dēj mani vairs nevilināja, jo es sapratu, ka ta ir nenozīmīga un bezvērtīga. Tagad es to izmantoju vienīgi tad, kad rodas vajadzība. Bet citādi — labi, ka esmu ticis no tās vajā!

Rāmais Džeks karā bija virsnieks tanku vienībā. Pavirši skatoties, nekas nebija mainījies, vienīgi uz laiku partrukusi viņa zinātnieka darbība. Taču laikam gan bija noticis kaut kas vairāk, jo pēc kara Džeks kopā ar savu biedru no tanku korpusa, inženieri Mūru, sāka darboties cilā profesijā, un tā netālu no mājas, otrpus ielejas aiz nenorakta romiešu kapkalna, parādijas pašaura darbnīca, kur firma «Mūrs un Gordons» izgatavoja ļoti precīzus zobratus. Tā radās māja (īstenībā paradi par šo māju), ģimenes cik necik nodrošinātais stāvoklis un zināma labklājība (kaut arī daudz ko vēl varēja vēlēties).

Tā galvenos vilcienos bija veidojies ģimenes liktenis, cik Gordonam izdevās uzzināt. Taču, kā šo likteni uzņēma ģimenes locekļi, tas Gordonam vēl nebija skaidrs, jo bija tik daudz pretrunu, kas katrā dvēselē droši vien atbalsojās citādi, un tik daudz iekšeju pretrunu, ka Gordons šaubījās, vai vispār kādreiz uzzinās, kādas īstenībā ir viņu jūtas pašlaik. Vismaz vienu Gordonam katrā ziņā gribējās noskaidrot — kāda iekšēja pārvērtība notikusi ar Džeku, ja viņš varēja pamest zinātnisko darbību (kam viņš bija piemērots, kur viņš jutās savā elementā un kur nekas neaizskāra viņa dvēseli) un nogrimt tumšajā, netīrajā naudas pelnīšanas pasaulē, ko viņš (viens no Gordoniem) droši vien instinktīvi nida kā visa netikumīgā, zemiskā, kulturālam cilvēkam naidīgā iemiesojumu.

Pagaidām viss, ko Džeks pietvīcis varēja izspiest pār savām sakniebtajām lūpām, bija: — Ģimene arvien vairāk panīka, Ned. Un tad es domāju — vienam no mums jāķeras pie kaut ka nopietnāka. Protams, tikai tu vienīgais vari glābt mūs visus.

Tā ģimenes glābēja loma jau gaidīja Gordonu, viņam tikai vajadzēja to uzņemties.

Māsa Grcisa likās vienkāršāka, pelēcīga.

—   Ja tevi nebūtu iztriekuši no Arābijas, Ned, — viņa sacīja Gordonam ar balu, nedzīvu humoru, kas bija pārāk saspīlēts, lai varētu patikt, — man liekas, māte pati būtu braukusi turp un atvedusi tevi. — Greisa bija jauna sieviete ar palīku degunu un nopietnu, vasaras raibumiem nosētu seju, ko mazliet atdzīvināja vērīgās acis un kuplie mati.

—   Vai tu patiešām ņem tik nopietni šīs arābu būšanas? — Viņa pasmaidīja.

•— Nē, — Gordons pēkšņi juta, ka ar māsu nebūs viegli saprasties, jo tai nebija attiecībā uz viņu nekādu ilūziju: tā neticēja nekam, ko par viņu runāja vai rakstīja, tā pazina tikai mazo, gudro cilvēku, kas bija tās brālis. Nekādas leģendas par viņu nebūtu māsu ietekmējušas.

Taču vēlāk Greisa reiz paslepus gandrīz lūdzoši sacīja viņam:

—   Ak dievs, kā man vajadzīgs kāds,' kas man palīdzētu, Ned! Tu esi tieši laikā atgriezies mājās.

Drīz pēc tam Greisa pieķērās viņam kā dadzis. Viņš mēģināja izvairīties, bet māsa galu galā panāca, ka viņi sāka kopīgi klaiņot pa retu mežu apaugušajiem pakalniem, un šajās pastaigās atklājās, ka viņa jūt nepatiku pret ikvienu dzīvu radību dabā, pat pret to, kas izaug no zemes. Viņa rādīja Gordonam skābaržus, ko brālis bija pārdevis nociršanai, un ikreiz apmierināta noteica: — To drīz cirtīs nost. — Spēcīgu, dabisku dzīvības izpausmi viņa uztvēra kā kaut ko naidīgu vai ļaunu. Pamazām Gordonam kļuva skaidrs, ka viņas atklātā, gludā runa un mūsaino plakstiņu aizsegtās acis slēpj neizprotamas bailes, tumšākas un dziļākas nekā bailes no dzīves spēka izpausmes.

—   Pastāsti man, — viņa sacīja, — kā tev izdevās gūt tādus panākumus. O, es nepavisam nedomāju tavu darbošanos Arabijā. Es runāju par to spēku, kas ir tevī pašā. Tu esi savaldzinājis visu mūsu ģimeni, Ned. Māte izturas ar cieņu pret tevi, droši vien baidās no tevis, un Džekam tu patīc — man tas likās gluži neiespējami.

Gordons arvien bija pūlējies turēties nomaļus no pārējiem ģimenes locekļiem, visu savu laiku pavadīdams pie grāmatām, laikrakstiem un žurnāliem. Taču, trīs reizes dienā satiekoties pie galda un vakaros kopīgi dzerot tēju, gribot negribot nācās iesaistīties ģimenes sarunās, atmiņās un mēģinājumos pārspriest dažādas problēmas.

—   Kas tev noticis, Greisa? — viņš pēkšņi izteica jautājumu, kas jau daudz reižu bija lauzies uz āru. — Tu izturies tā, it kā stāvētu ārpus visa, pat ārpus ģimenes.

—   Es ari esmu ārpus visa, — viņa sacīja, uzmetusi lūpu un savilkusi degunu. — Tāpat kā tu. Vai tā nav mūsu nelaime, Ned? Vai tad mūs visus neaudzināja par savrup* niekiem? Mēs, visa ģimene, vienmēr esam bijuši nelabojami, nelokāmi, apzinīgi snobi, kam ieaudzināta, no vienas puses, nicināšana pret melnā darba darītājiem, no otras puses, naids pret valdošo mazākumu. Kas mums par labumu no tā? Kam mēs tagad deram? Es vēl ne reizes neesmu sastapusi cilvēku, ko es varētu (pēc mūsu ieskatiem) mīlēt, kaut vai cienīt. Tāpat kā tev un Džekam man nav bijis draugu. īstenībā man nav bijis dzives. Kā ir ar tevi? Tu zēna gados biji tik noslēgts, nomocījies kaut kādās iekšējās pretrunās, un tā tu arī devies projām uz tuksnesi. Droši vien tur vientulībā tev apnika noņemties pašam ar sevi, un tas tevi izdziedināja. Bet kā ir ar Džeku? Viņš vienmēr bija tāds lādzīgs savādnieks. Un paskaties, kāds viņš tagad!

Gordons paraustīja plecus.

—   Kas tad Džekam lēcies? — viņš tūdaļ nožēloja, ka izrādījis tādu interesi, un sausi piemetināja: — Kas tad ir, Greisa? Vai tev nepatīk, ka Džeks tā dzenas pēc naudas?

—   O jā, bet ne tikai tas. Visa pasaule ir pretīga, un mēs visi esam tā sapinušies.

—   Tātad mēs esam izmesti grāvī! — Gordons rezignēti noteica un atkal paraustīja plecus.

—   Jā, Ned, bet es nespēju ticēt, ka cilvēks radīts tādēļ, lai reiz viņu izmestu grāvī. Cik tas nežēlīgi un briesmīgi! Reizēm, kad es staigāju pa Anglijas pilsētu netīrajām ielām, man liekas — es vairs ilgāk to nespēšu paciest. Kā tas iespējams, ka ir tik daudz slimību, tik daudz netīrumu, ka cilvēki ir ar mieru dzīvot tādos apstākļos, kas nav piemēroti pat lopiem. Visas šīs nelaimes, ko es redzu, it kā skar personīgi mani. Es raizējos par visu un pati nezinu — kāpēc. Pat izteikt nespeju, cik ļoti es ienīdu karu. Man šķita — labāk diezin kas, tikai ne šī zvēriskā, mehāniskā, bramanīgā cietsirdība. Tagad tuvojas jauns karš, un visi melo, krāpj un dižojas muļķīgā, pretīgā lepnumā, lai uzpurinātu savu idiotisko godkārību. Pat šeit! Ar katru dienu ļaunāk un ļaunak. Ak Ned, es vēlētos tikai mazliet padzīvot mierā! Mazliet atpūsties, neredzēt to visu. Atrast kādu atbalstu, lai dzīve būtu vieglāk paciešama. Es domāju, varbūt tev tas ir izdevies.

Gordons ar žēlumu un ziņkāri klausījās viņā un, kaut arī neatkāpās no savas parastās zobgalības, tomēr juta velēšanos viņai palīdzēt.

—   Ja man tas būtu izdevies… — viņš iesāka.

Greisa nepacietīgi pārtrauca viņu.

—   Es zinu, pilnīgi tas nav iespējams. Es zinu! Bet, ja tu varētu kaut vai parunat ar mani, kaut vai par sevi pašu.

Taču viņš nespēja runāt ar Greisu, jo māsas jautājumi skāra Gordonu dziļāk, nekā viņš vēlējās.

—   Mūs visus moka viena un tā pati problēma, Greisa, — viņš sacīja. Apgalvodams, ka viņa ir tikai viena no daudziem, kas pūlas risināt tādus sāpīgus jautājumus, Gordons cereja pamudināt viņi) izrauties no šīs dzijās grūtsirdības.

Taču Greisa jutās vīlusies, nerazdama viņā atsaucību, un kaunējās par savu atklatibu. Gordons saprata, ka nekad vairs nespes runāt ar māsu brīvi un nepiespiesti.

Taču ar Džeku viņš varēja runāt un noprasīja tam bez aplinkiem:

—   Kas tevi piespieda pamest savu darbu universitātē, Džek?

Džeks mazliet aizvainojās par šo jautājumu, taču viņa šaurās acis bija lēnīgas un spožas, īgnums nespēja nomākt skatiena siltumu.

—   Nekas mani nepiespieda, Ned. Laikam gan karš mani izrāva no koledžas mūriem, bet es tik un tā būtu aizgājis pats. — Viņš viegli pamāja ar lielo galvu un biezo matu cekulu, it kā pieminēdams pasauli, ko pametis.

—  Man šķila, ka zinātne ir tavs aicinājums, kaut kas tieši atbilstošs tavām spējām.

—   Man patīk zinātnieka darbs, un varbūt tas ir mans aicinājums. — Džeks runāja klusa, rāmā balsī. — Bet nav labi, Nedij, ja zinātne k|ust par patvērumu, par paslēptuvi pārāk jūtīgiem cilvēkiem. Puse zinātnieku šajā akadēmiskajā pasaulē atrodas tikai tāpēc, ka viņiem nepietiek spēka atrast sev dzīves jēgu un piepildījumu kur citur, ārpus šīs pasaules. Iznāk tā, ka zinātnieka ceļš lemts vājajiem. — Mazas acis sāpīgi samiedzās. — Tāpēc es sāku nicināt koledžas un pats sevi. Man vajadzēja tikt projām no šī darba,

Ned, kaut arī tas man patika. Man vajadzēja tikt ārā, lielajā dzīvē ar visu tās rupjumu un šaurību. Es nevēlos mierīga stūrīša. Labāk pakļauties pašiem bargākajiem mašīnu pasaules likumiem nekā dvēseles miera labad noslēgties sevī.

—   Tātad tu kļuvi par rūpnieku? Par mašīnu ražotāju?

—   Es dzīvoju godīgā un darbīgā pasaulē, Ned! Ja tā ir mašīnu pasaule, tad es stāvu pie šīs pasaules dzīvības avota. Mūrs ražo mašīnas, un es tās pārdodu. Tās abas ir svarīgākās, nepieciešamākās nodarbošanās pasaulē — tādā, kada tā ir.

—   Tātad tu pieņem pasauli, kāda tā ir!

—   Ko tad citu var darīt? Mums ir ieaudzināta nicināšana'-pret industriālismu — pret tā politiku, pret tā nelabvēlīgo ietekmi uz cilvēku, tā briesmīgo masveidību; mēs esam pieradināti uzskatīt komerciju, tirdzniecību par kaut ko ļaunu. Taču no mums prasīja, lai mēs darītu kaut ko derīgu. Tāda bija galvenā jēga visām mātes runām par atbildību. Tev izdevās palikt uzticīgam mūsu sensenās humānistiskās kristietības likumiem un pat dzīvot pēc tiem; taču tev tāpēc vajadzēja doties uz tālu pasaules malu. Tikai tur, kur cilvēki dzīvo vientulībā, atšķirtībā, paliek spēkā kristietības un vientuļnieku filozofija. Bet tā nav piemērota un derīga civilizētajā pasaulē — tādā, kāda tā ir. Mēs esam aizgājuši pārāk tālu uz priekšu.

—  Ak dievs, Džek, bet tev taču droši vien nepatīk tavs darbs!

—   Tikai tāpēc, ka man neveicas. Lai sacenstos ar Lankašīras un Jorkšīras vadošajiem veikalniekiem, vajadzīgs cietāks pauris nekā man. — Viņš ar resnu pirkstu pieskārās savam nepietiekami cietajam paurim. — Es nepārzinu tirdzniecības trikus. Nespēju nobīdīt pie malas cilvēku, kaut arī es to nicinātu. Tu sacīji, ka esot iemācījies to. Patiešām, Ned, tu Arābijā esi iemācījies to, kā man šeit trūkst, — prasmi necienīt cilvēka dvēseli, ja viņš pats to necienī. Es diezin ko atdotu par to, lai tu stātos pretī šiem veikalniekiem, ar ko man darīšana. Man l.iekas, tev tas varbūt patiktu — sacensties ar šiem cilvēkiem un pārspēt viņu rupjo viltību, viņu varu. Ar savu prātu un drošo roku tu viņiem būtu stiprāks pretinieks neka es. Tu arī spētu virzīt uz augšu mūsu uzņēmumu, kamēr es to gremdēju — par postu ne vien pats sev, bet ari nabaga Mūram.

Džeks, rāmais milzis, nezaudēja mieru pat neveiksmē. Viņš raizējās tikai par savu kompanjonu Mūru, kurš gatavoja labus zobratus, ko Džeks neprata pārdot.

Ja nu Gordons palīdzētu ar savu aso prātu un stingro roku …

Gordons apjuka. Tas bija nopietns lūgums, nevis izaicinājums tāpat pa jokam. Džeks jau bija mēģinājis aizvilkt viņu uz dārdošo darbnīciņu, kas bija ierīkota kādā vecā fermas ēkā, bet Gordons vienmēr atteicās, un stāvoklis kļuva diezgan neērts, jo Džeks nesaprata šo viņa izvairību un nepatiku. Tomēr pret šo izaicinājumu viņš nepalika vienaldzīgs — uz zibenīgi īsu mirklīti viņš juta kārdinājumu ar savu aso prātu stāties pretī Lankašīras slīpētajiem tirgoņiem, kaut vai tikai tādēļ, lai gūtu gandarījumu (un pierādījumu), ka intelekts var pārspēt viņus, pat cīnoties viņu pašu pasaulē un pēc viņu likumiem. Gordons zināja, ka viņam tas izdotos, un arī Džeks zināja. Taču viņš tūdaļ apspieda šo dīvaino vēlēšanos, lai tā neievilktu viņu pārāk talu brāļa darīšanās.

Māte viņam pastāstīja, ka Džekarn draudot lielāka nelaime nekā šī neveiksme profesijas izvēlē, tāpēc ka visa ģimenes labklājība — māja, zeme, itin viss atkarīgs no šīs darbnīcas. Arī viss Mūra īpašums saistīts ar šo uzņēmumu. Tas jau bija bēdīgi, turklāt māte vēl pastāstīja, ka Greisa, mocīdamas savās iekšējās neskaidrībās, nonākusi kāda katoļu garīdznieka ietekmē un tas cenšoties pievērst viņu savai ticībai. Māte pat nevarēja pateikt, kura no šīm nelaimēm lielāka.

—   Sliktākais ir tas, Ned, — māte žēlojās, — ka ne Greisa, ne Džeks nespēj izkļūt no sava briesmīgā stāvokļa. Un arī es tur nekā nevaru palīdzēt, jo es nesaprotu, kāpēc viņi domā un rīkojas tieši tā un ne citādi. Es nekad nesapratīšu, kāpēc Džeks izvēlējās tirgotāja profesiju un kāpēc Greisa pazemo sevi un savas garīgās spējas, strādādama tādu verga darbu — par institūta bibliotekāri. Laikam karš radījis viņos šo vēlēšanos izšķiest savas jūtas un zināšanas, pat visu savu dzīvi šādos nožēlojamos, nekam nederīgos pasākumos. Kaut es zinātu, kāpēc tas tā, Ned! Es netieku skaidrībā. Taču tik es saprotu, ka viņi cieš un dara to, kas runā pretī viņu iekšējai būtībai.

—   Lai viņi paši tiek galā, māt, — Gordons sacīja.

—   Protams. Nekas cits neatliek.

—   Es gribēju sacīt — neuztraucies par viņiem. Un nevērtē viņus pēc savas mērauklas. Tā nav tava vaina, ka tu viņus nesaproti. Tas ir tāpēc, ka pasaulē notiek kaut kas nesaprotams.

—   Kaut ari tā, es tomēr domāju, ka Džekam tas bija smags upuris — atstāt Kembridžu. Mēs ar to neko neieguvām. Šī māja pieder bankai, un, ja Džekam neveiksies, visa viņa dzīve būs izpostīta. Bez tam visi viņa draugi palika Kembridža un arī manejie, šeit mums nav neviena.

Rūpes par neveiksmīgo Džeku un nelaimīgo Greisu, neapmierinātība ar sevi pašu — tas viss atspoguļojās mātes sejā, un Gordons saprata, ka viņai pašai grūti bijis pamest savu agrāko, labi iekārtoto dzīvi un tos nedaudzos cilvēkus, kurus viņa saprata un kuri bija viņai piemērota sabiedrība. Viņa jutās tikpat salauzta un vientulīga kā dēls un meita; un varbūt viņā tāpat krājās rūgtums.

—   Nogaidi, māt, gan ar Džeku viss būs labi. Un arī ar Greisu.

Māte šos Gordona vārdus uzņēma kā solījumu vajadzības brīdī palīdzēt un glābt, papliķēja viņam pa celi (Gordons Iekšēji vairījās no šādām maiguma izpausmēm) un norādīja uz grāmatām, ko bija atnesusi viņam pārlasīt. Tās atradās uz grīdas līdzās kušetei, ko viņš bija piebīdījis pie loga. Pirms mātes ienākšanas viņš bija raudzījies ārā uz romiešu kapkalnu, iztēlodamies šīs drūmās Hempšīras ielejas romiešu un normāņu okupācijas laikā un prātodams, kāpēc normāņiem nebija izdevies asimilēties vai vismaz iespiesties šajās noslēgtajās, savstarpēji radniecīgajās ģimenēs. Viņš paskatījās uz mātes atnestajām grāmatām. Montēns, Ruso, Alens, Defo, Miltons un Monteskjē. Māte aplūkoja pārējās grāmatas viņa istabā. Tās mētājās visur — atvērtas, aizsāktas, piezīmēm izraibinātas; šis skats tik klaji apliecināja izmisīgu, alkatīgu lasīšanas kāri, ka māte, piecēlusies, lai ietu projām, sacīja:

—   Patiešām, Ned, kāpēc tu neatgriezies Kembridžā?

Gordons pat nepakustējās.

—  Varbūt sākumā būs grūti, bet vai tā nebūtu tieši tāda dzīve, kāda tev vajadzīga?

—   Redzēsim, — viņš mierīgi noteica. — Redzēsim.

Viņš saprata, ka viņam lemta ģimenes glābēja loma,

vai nu pašam tas patika vai nepatika, un, kad māte bija

aizgājusi, viņš pabīdīja projām grāmatas un atlaidās uz kušetes, rokas salicis zem galvas.

Viņš nepavisam nedomāja par savu ģimeni, viņš domāja par Hamida vēstuli, šo uzticības apliecinājumu, ko šorit bija saņēmis.

Ģenerālis bija nosūtījis to neatplēstu, un Gordons nosprieda, ka tas muļķīgi darīts, kaut arī augstsirdīgi, jo Hamids vēstule lūdza viņa palīdzību.

Šķita, ka Hamids tuvu izmisumam. Pirmo reizi viņš jūtot, Hamids rakstīja, ka tuksnesī gan valdot balirazieši, taču īstenībā tie pakļauti kādai ministrijai Anglijā, un tas ciltīm esot vēl ļaunak.

«Ar dieva palīdzību mēs izglābsim tuksnesi no bahraziešiem,» Hamids rakstīja, «bet es arvien vairāk un vairāk pārliecinos, mīļais Gordon, ka mums vajadzīga tava palīdzība, lai paglābtu tuksnesi no angļiem. Mums vajadzīgs, lai Anglija kāds paceltu savu balsi; lai kāds nostatos mūsu pusē pašā šīs piesardzīgās, bet spēcīgās valsts sirdī un no turienes pūlētos novērst to ļaunumu, kas tiek nodarīts mums šeit. Kalpo mūsu idejai Anglijā ar tādu pašu uzticību, kā tu kalpoji tai tuksnesī — ta ir mūsu kvēlākā vēlēšanās, brāl. Tu mums esi vajadzīgs. Jo pret šo vēl spēcīgāko varu mums jacīnās ne vien šeit, bet arī pašos tās pirmsākumos. Tāpēc es lūdzu tevi, Gordon, sāc darboties Anglijā, lai ar kadu noteiktu, drošu soli pārliecinātu vai piespiestu angļus saprast, kada bulu pareiza, taisnīga rīcība Arābijā. Neaizraujies ar sīkumiem. Vajag izmainīt vēstures gaitā izveidojušās attiecības starp tavu un manu lautu. Varbūt tev lemts kļūt par īsteno un vienīgo arabu cilšu glābēju, mans mīļais brāli! Pats galvenais ir būtība, nevis laiks. Par laiku es šepat parūpēšos, par laiku un par nāvīgiem triecieniem. Tātad lai dievs tev palīdz; es skūpstu tavas acis un ticu, ka tev izdosies iedvesmot savu tautu.»

Gordons pūlējās apjēgt, kādas jūtas viņā sacēla šī vēstule: prieku, nemieru, dusmas par šo aicinājumu? Viņš taču bija nolēmis aizmirst Arabiju, panākt, lai ta piederētu vienīgi pagātnei. Varbūt vēlreiz ziedoties šīs neparastās misijas, šī augstā mērķa labad? Svarīga ir būtība, nevis laiks. Apspiest angļus pie viņu varas avota! Kā? Uzspridzinot koloniju ministriju, nošaujot premjerministru? Ar politiku, protestiem, vārdiem, ar saucēja balsi tuksnesī? Vajadzēja laiku pārdomām; un laika pietika, ievērojot to, ka runa bija par būtību. Vismaz pietika laika, viņš drūmi nosprieda, lai viņš pats sev radītu jaunas grūtības.

Viņš nolēma uz laiku aizbraukt, kaut arī labi zināja, ka visa ģimene dzīvos neziņā un gaidās, kamēr viņš atgriezīsies.

Lai būtu pašam savs pārvietošanās līdzeklis, Gordons nopirka motociklu. Viņam derdzas šada rīcība, jo viņš to uzskatīja par nodevību pret sevi pašu, taču reizē viņš arī jūsmoja par mašīnu, jo tā deva viņam neierobežotu rīcības brīvību. Viņā mājoja tik spēcīga prasība pēc kustības, ka tikai kustība viņš pa īstam juta savu «es», un paklausīgā mašīna pilnīgi apmierinaja šo prasību, jo viņš varēja sēsties un braukt, kad vien viņam ienāca prātā, varēja izlemt un tūdaļ izpildīt savu lēmumu neatkarīgi no sabiedriskā transporta sarežģītajiem noteikumiem. IJn it kā par spīti saviem arābu draugiem, kuri viņu būtu izzobojuši, viņš saka uzskatīt mašīnu par savu draugu, sarunājas ar to un izbara to gluži tāpat ka Ali vai mazais Nuri savus straujākos un visvairāk iemīļotos kamieļus.

Vispirms viņš izmantoja motociklu, lai papriecātos par savas zemes skaistumu — par rāmo Anglijas vasaru, mierīgajām lauku ainavām, tuvo apvarsni. Viņš pazina šīs zemes dabu, gan skarbu, gan maigu, un pēc ilgās prombūtnes ar mīlestību skatīja to no jauna. Taču drīz viņā modās pārmērības un protesta sajūta, jo šai zemei piemita vairāk spēka un skaistuma nekā cilvēkiem, kas tajā dzīvoja. Tā bija lieliska pati par sevi, taču Gordons nespēja paciest dabas pārākumu pār cilvēkiem.

«Bez tam,» viņš drūmi sacīja pats sev, braukdams uz ziemeļiem, uz lielajām pilsētām, «es gribu nokļūt pašā sirdī, dzīves melnajā serdē. No turienes sāksies mana odiseja. Odiseja uz motocikla.»

Viņš juta, ka sācis īsto meklējumu ceļu. Cenzdamies rast kādu ātru, drošu un vienkāršu atrisinājumu savām šaubām un ignorēdams šauri speciālos politiskos apsvērumus, viņš nolēma, ka visas idejas un visi prāta spriedumi galu galā skar cilveces dzīves apstakļus; un, tā kā cilvēce ir galvenokart masas, tad viņam jādodas tieši masās — varbūt tur viņš atradīs kādu ideju, kādu pamatojumu, kādu noteikumu nesavtīgai rīcībai. Viņš — prāta Odisejs.

Bez tam Lankašīras melnajos plašumos viņš cerēja atjaunot kādu senu draudzību. Kādreiz tur viņa dzīvi bija skārusi kāda roka, tikpat maiga ka mātes rokas.

—   Mūsu Tesa tagad ir Vestlendā, — māte sacīja viņam īsi pirms viņa izbraukšanas. — Kaut gan dievs vien zina, kāpēc viņa pārcēlās uz šo pilsētiņu.

Gordons brīnījās, ka māte zina, kur dzīvo Tesa; un māte manīja viņa pārsteigumu.

—   Tesa vienmēr bija kaut kas tāds, kas mani saistīja, — māte paskaidroja ar tikko jaušamu pārmetošu smaidu. — Varbūt tas, ka jums bija tik daudz kopēja, jūsu jūtās vienam pret otru bija tik daudz līdzības.

Gordonu gandrīz vai sasmīdināja šis mātes maldīgais spriedums par viņu un Tesu, jo viņu jaunības tuvība tieši tāpēc bija izirusi, ka viņu jūtas bija tik dažādas, viņu savstarpējās attiecības tik atšķirīgas. Gordonam toreiz pietika ar viņu jauno, skaidro dvēse|u liego tuvību un saviļņojumu, ko radīja šī tuvība; mīlestība tā nebija vai ari varbūt tā bija mīlestība bez mīlas kvēles, bez kaislībām. Bet Tesa, melnmatainā zilace Tesa ar savām trauksmīgajām, liesmainajām prieka alkām ilgojās pēc dziļākām jūtām nekā šī atturīgā tuvība vai tāla nojausma par kaut kādu kopīgu pārdzīvojumu.

—   Tu baidies no manis. Cik ta? pretīgi! Nebaidies, es tevi neapēdīšu! — viņa reiz bija iesaukusies, pamezdama Gordonu pēc dedzīga strīda par kādiem niekiem — viņš jau sen bija aizmirsis, par ko īsti.

Viņam vēl tagad skanēja ausīs šie vārdi, un tagad viņam tas viss likās smieklīgi, jo toreiz viņi tiešām bija izšķīrušies šīs sastrīdēšanās pēc un tāpēc, ka Tesa tiecās izbaudīt visus iespējamos jūtu dziļumus. Vēlāk viņi apmainījās vēstulēm, izskaidrojās un atjaunoja draudzību, taču tā pamazām apsīka, jo trūka īstas, dzīvas tuvības un dziļas savstarpējas saprašanās, — tieši tāpēc jau viņi ari bija saķildojušies. Laiks, nepārvarams attālums un karš neļāva šim neskaidrajām jaunības jūsmām rast citu, spēcīgāku izpausmi.

Taču tagad viņš bija vecāks un varbūt spēja «dziļāk just», un viņam gribējās zināt, kas no bijušā vēl palicis viņos abos. Māte it kā uzminēja viņa domas;

—   Tesa ir tāda pati, kā bija, — skaidrs, viengabalains raksturs, — viņa sacīja, — tikai pārmērīgi jūtīga. Dīvaini gan, ka viņai iepaticies dzīvot tādā pretīgā Lankašīras nomalē.

15. nodaļa

Kāpēc viņa izvēlējusies šo nostūri? Kas viņai iepaticies Lankašīras nomales ielu melnajā granīta neželigumā? Pat vēl tagad, pēc astoņu gadu atšķirtības, Gordons gluži noteikti zinaja, ka šeit viņai nav īstā vieta. Taču bija skaidrs, ka viņa pati šo vietu izvēlējusies, ja vien nebija izmainījies pats labākais viņas raksturā.

Vestlenda bija klusa rūpnīcu pilsētiņa, kurai no visām pusēm draudīgi spiedās virsū lielākas pilsētas — Boltona, Prestona un Blekberna. Tur bija ar tumšiem akmeņiem bruģētas kalnainas ielas, zemē iegrimušas pelēkas mājas un sērīgas reformistu baznīcas lielāko ielu stūros. Dzīve bija it kā atkāpusies — noslēpusies mājās, rūpnīcās, šahtās un tumšos, drūmos pilsētas nostūros. Gordons uzmeklēja ielu, kur ritēja daļa Tesas dzīves, tad māju un valdonīga izskata saimnieci, kam arī bija sava loma Tesas dzīvē. Saimniece parādīja uz kādām durvīm un, neuzticīgi raudzīdamās Gordonā, pateica:

—  Augšā! Ja tikai viņa ir mājās. Paskatieties, kuras durvis vistīrākās — tās viņējās.

Gordons uzkāpa pa tīrām koka kāpnēm līdz nelielam laukumiņam ar trim durvīm. Viņš izvēlējās pašas tīrākās, spodri noberztas, un pieklauvēja. Atbildes nebija, un viņš sauca:

—   Vai tu tur esi, Tesa?

Neviens neatbildēja, taču, atcerēdamies, ka Tesa (tāpat kā viņš pats) necieta atslēgas, Gordons nospieda rokturi un iegāja istabā. Vienīgais, ko varēja redzēt, bija logs, aizklāts ar krāsainu, rombveida rakstiem rotātu papīru. No āra iespiedās ļoti maz gaismas, tāpēc viņš iededza elektrisko spuldzi. Istaba bija pustukša, tikai dīvāns un grāmatas, un atgādināja telpu studentu kopmītnē. Gordons nodzēsa gaismu, tad, nezinādams, ko iesākt, atgrūda vaļā logu un raudzījās lejā uz pelēko ielu, kas stiepās cauri viaduktam un nozuda tālumā blāvā dūmakā. Viņš vairs neskatījās atpakaļ, uz istabu. Viņš gaidīja, kad atdzīvosies atmiņas.

Tik daudz kas atkarīgs no atmiņām! Viņš nespeja apmānīt pats sevi, ka tās bijušas spilgtas un nemainīgas visus šos astoņus gadus. Sakumā — jā. Vēlāk viņš iedomājās par Tesu tikai pašos smagākajos vientulības brīžos tuksnesī; un bieži vien iztēle fantastiski pārveidoja viņas īsto atveidu atbilstoši tam, kādas kaislības varā viņš tobrīd atradās. Kā atmiņu tēls Tesa mājoja šaurā strēlītē starp juteklību un saprātu. Kad viņš jau bija pilnīgi atteicies no visām paša jūtām, viņš šad tad, pūlēdamies ielūkoties juteklības noslēpumainajos dzi|uinos, iztēlē vērsās pret Tesu ar visu savu apspiesto kaisli. Bet īstenība bija pavisam citādi.

Reiz viņa māsa Greisa atveda Tesu pie viņiem mājās un gādīgi pačukstēja savējiem, lai izturoties pret viņu sevišķi uzmanīgi. Pēc Greisas izteicieniem, Tesa esot īpatnēja meitene. Dzimusi un uzaugusi nokvēpušā Glazgovas ielā un mācīties Kembridžā iespējusi tikai tāpēc, ka degusi neremdināmā kvēle izrauties no savas apkārtnes. Tas viņai izdevies — ar savām neparastajam gribas un prata spēļam viņa ieguvusi izglītību. Tagad, kad viņa savu mērķi sasniegusi, viņā cīnoties divi pretēji speķi — nabadzībā izveidojušies paradumi un pārak attīstīta prāta neatlaidīgie meklējumi. Viņa esot tik apjukusi, gluži kā no sliedēm izsista! Viņu vajagot draudzīgi atbalstīt, palīdzēt viņai nokļūt labākā sabiedrībā. Tāda izskatījās Tesa Greisas attēlojumā.

Taču Gordons tūdaļ nojauta, ka šis attēlojums nav patiess; viņš ātri sadraudzējās ar Tesu, jūsmodams par viņas dzēlīgo prātu, iedzimto aso uztveri, nemāksloto, gandrīz parupjo atklātību. Gordonam Tesa nepavisam nelikās ne apjukusi, ne nobaidījusies, viņš nojauta tās stipro gribu un savaldību. Viņas šaurajā, bālajā sejā acis šķita pārāk zilas (tāpat kā Gordona paša acis) un pārāk spožas; bet melnie, brīvās cirtās savijušies mali, baltbaltais deguns, likko manāmais sārtums uz palielajiem vaigu kauliem — visa viņas smalkā, dzīvā seja liecināja par vētrainu temperamentu, kas tikai apvaldīts ar neparastu gribas spēku.

Tads bija Tesas tēls viņa atmiņā. Bet, kad viņa pati iesteidzās, aizelsusies no skrējiena, viss viņā pirmajā mirklī šķila spilgtāks — mati melnāki, acis dziļākas, zilākas, dzīvākas.

—   Es jau zināju, ka tas esi tu! — viņa iesaucās, bez elpas no steigas un prieka. — Es redzeju tevi pie loga. Nespēju ticēt savām acīm. Es brīnījos. Nevarēju iedomāties, kā tu te gadījies. Bet tas tiešām esi tu! Patiešām tu!

Iedegās gaisma, un šķita, ka Tesa ar savu būtni piepilda visu istabu. Iesmiedamās viņa paslēpa seju plaukstās un nodzēsa uguni. Taču Gordons bija paspējis aplūkot viņu un saprata, ka atmiņa nebija saglabājusi kaut ko svarīgu — dzīvo elpu, liego iekšējo gaismu, jauno asiņu bangojumu. Viņš vel turēja savā plaukstā Tesas slaidos pirkstus, un viņa pazobojās, ka viņš izskatoties pēc kareivja, un, rādīdama pa logu kaut kur nezināmā tāle, jautāja, vai tas viņa motocikls.

—   Jā, — Gordons apstiprināja (un nodomāja: «Viņa vēl arvien tāda pati — maza, šķelmīga, pārāk bāla; pilna alku pēc kaut kā»),

Tesa sacīja, viņa nespējot ticēt, ka viņš iegādājies motociklu, un ņēmās viņu iztaujāt: kad viņš to nopircis, par kādiem līdzekļiem, kā iemācījies braukt, kā dabūjis atļauju un laimīgi ticis līdz Vestlendai. Motocikls it kā tuvināja viņus, un drīz vien viņi jau sēdēja uz tā un joņoja ziĪgi pelēkajā novakare — viņas seja šad tad viegli kā glāstā piegrūdās Gordona mugurai. Viņš brāzās ka neprātīgs cauri blāvajai, valgajai miglai, garām autobusiem, bāldzeltenajām ugunīm, ielu krustojumiem, kādam strautam un rūpnīcai, kas pacēlās atklāta pakalna. Beidzot viņi nokāpa no motocikla, sastinguši vakara dzestrumā, un apsedas pie kadas baznīcas, lai paraudzītos, kā tālumā melnē ciematu silueti un nakts nolaižas pār laukiem.

Viņi runāja — par visu ko, un Tesa ieķērās Gordonam elkoni un sacīja, viņš droši vien smietos, ja zinātu, kāds aplams, komplicēts Gordona tēls radies viņas fantāzijā pa šiem gadiem, ko viņš pavadījis Arabijā, un īpaši pēc tam, kad viņš ar varoņa slavu atgriezies Anglijā. Runādama viņa smējās jautriem, saulainiem smiekliem un tad sacīja, ka viņš neesot ne par matu mainījies, ne drusciņas citādāks. Cik bieži viņa ilgojusies pēc Gordona, cik bieži bijusi ar mieru traukties vienalga kurp, lai kaut uz mirkli-viņu redzētu. Vai viņam tādi vārdi neliekoties pārāk pārdroši?

—    Es visu laiku dzīvoju ar tādu apziņu, ka tu esi kaut kur šai pasaulē, — Tesa priecīgi apgalvoja un, lai pārvarētu mulsumu, kas uz mirkli pārņēma viņus abus, pēkšņi apbēra Gordonu ar īstu jautājumu krusu, neprātodama, vai tas taktiski, jo pēc takta nebija nekādas vajadzības: «Kāpēc tu tā .darīji?» vai arī: «Un kā tu tad rīkojies?» Šie jautājumi bija radušies viņas dzīvajā iztēlē, un dažbrīd tie nāca tik strauji, tik alkatīgi, ka Gordonam vajadzēja viņu apstādināt, lai pastāstītu kādu sīkumu no savas dzīves, kaut ko tādu, kas viņam pašam likās sevišķi interesants.

Pirmo reizi pa astoņiem gadiem gar viņa acīm īsos, bet skaidros atmiņu fragmentos aizslīdēja viņa dzīve Arābijā. Viņš stāstīja tā, it kā redzētu to nevis ar savām, bet ar Tesas acīm, jo vēlēšanās dot savai iejūtīgajai klausītājai pēc iespējas patiesāku attēlojumu lika viņam skaidrāk saskatīt visu — ideju, kam viņš kalpoja, savu cīņu, ciešanas, zaudējumu un neveiksmi. Pat viņa izraidīšana no Arābijas nu ieguva jēgu.

—   Zini, Tesa, tam, ka ang|i mani izmeta no Arābijas, bija sava loģika. Es to negaidīju, taču, dieva vārds, tas man sagādāja pat atvieglojumu. Cik bieži es domāju, kā būs ar mani pēc tam, kad sacelšanās cietis sakavi vai uzvarēs. Nu un kas man palika? Nekas! Tas bija sāpīgi, jo vajadzēja taču pamest visu, kam biju dzīvojis, kam ticējis līdz tam brīdim. Un es biju pārliecināts, ka Anglijā man nekā nav ko cerēt. Cik dīvaini, bailēs no atgriešanās Anglijā es aizmirsu Arābiju. Aizmirsu Arābiju. Aizmirsu to pavisam viegli, norūpējies par bezcerīgo nākotni, kas mani sagaidīja šeit.

—   Kāpēc gan tā tik bezcerīga? — Tesa jautāja, un viņas klusajā balsī ieskanejās satraukums.

—          O jā, bezcerīga un nožēlojama, — viņš sacīja.

—   Vai tu vari iedomāties klejotāju, kas pēc astoņiem tuksnesī pavadītiem gadiem ieradies Londonā izbijies un apmulsis?

—   Nē! — Viņa smējās par šo aprakstu, bet tad pēkšņi nodrebēja. — Kā tas bija, Ned? Kā tu juties?

—   Iznīcināts! It kā man būtu sadragāts sprands.

—   Nabaga Nedij!

—   Taču, kad pirmās izbailes bija pārgājušas, man pēkšņi it kā akmens novēlās no sirds. Es jutu, ka atkal dzīvoju, un zināju, ka man viss iespējams, pat šinī blāvajā

elles katlā. — Tad viņš šinī ellē atcerējās Hamidu. — Ak dievs! Arābija mani ir satvērusi tik cieši, ka atbrīvoties nevaru pat šeit. Tāpēc ka tas ir vienreizējs, neatkārtojams pārdzīvojums. Padomā tikai, cik tas svarīgi.

Atskanēja Tesas smiekli, un tajos bija ķeltu humora dzirksts.

—   Daudz laika gan tev vajadzēja, lai aptvertu, ka tikai viens Neds Gordons staigā pa Londonas ielām!

—   O, neesi tik stingra pret mani, — viņš sacīja.

—   Es nees^nu stingra — pagaidām, — Tesa atteica un satvēra viņa roku savējas. — Manu nelaimīgo draudziņ!

Gordons iesmējās, apmulsumā pietvīcis.

—   Man patīk tavi smiekli, — Tesa sacīja. — Tu smejies tieši tāpat kā agrāk, Ned. Kad tu biji priecīgs, man vienmēr šķita, ka tev gribas dejot. Vai tu tagad nevēlies dejot? Nu, nu, neizliecies! Tikai es zinu, ka tava gudrā galva vēl neko nenozīmē. Patiesībā tevī slēpjas draiskulīgs zens — lūdzu, ļauj tam vāju.

Tā viņi laimīgi tika pāri vēl vienam apmulsuma brīdim; viņu jokos jau bija vieglums un brīvs, nepiespiests sirsnigums.

Un tad Gordons jautri iesaucās:

—   Augstais dievs, Tesa, tu, tāpat kā agrāk, esi mans otrais «es». Tu varētu visu mūžu pavadīt, paslepusies starp četrām sienām, un tomēr dzīvot pilnvērtīgu dzīvi, klausoties stāstos par manu dzīvi.

Tesa pasmējās par tādu iedomību, un sīka siltas elpas strūkliņa sajaucās ar miglu. Tad viņa apvaicājās, kā Gordons domājot palīdzēt Hamidam. Bet Gordons, jau gan- ( drīz nožēlodams, ka stāstījis Tesai par Harnida vēstuli, pūlējās izvairīties no sarunām par šo pienākumu. Viņš tikai pateica, ka viņam ar Hamidu esot viens un tas pats mērķis. Lai tas paliekot!

Neievērodams Tesas neticīgo skatienu, viņš dedzīgi runāja tālāk par Tesu pašu:

—   Tev vienmēr vajadzēja būt kopā ar mani. Viena balss vairāk! Viens prāts vairak! Pat šī nesaudzīgā Atēnas atturība …

Taču tas vairs neskanēja gluži sirsnīgi. Gordons atcerējās, ka viņas atsaucība un smalkjūtība galu galā vienmēr pārvērtas izvairīgā vienaldzībā pret viņu, Gordonu.

Arī tagad viņš to juta un saprata, ko tas nozīmē: viņu dzīves uzskatos tomēr bija bezgaldziļa atšķirība.

—   O, es neesmu Atēna, Ned. Un es nekad nesapratīšu, kāpēc tev vajadzīgs, lai kāda tikumības dieviete rūpētos par tevi kā māte. Vai tu vel neesi atbrīvojies no šis vēlēšanās? — Viņas balss skanēja ļoti sievišķīgi, it kā ar sena aizvainojuma nokrāsu, un vārdi par mātes rūpēm diezgan cietsirdīgi pārvēlās pār viņas lūpam.

Tad viņa nopūzdamas piecēlās, lika arī Gordonam celties un sacīja:

—   Cik tas brīnišķīgi būt atkal kopā ar tevi! — Taču līdz ar prieku šais vārdos izskanēja skumjas. Tad viņa aizveda Gordonu pie kādiem saviem draugiem, kur viņš varēja palikt pa nakti.

Tā bija neliela, ļoti tīra un kārtīga standartmājiņa, un Gordonam ar viņa neparasto tīrības mīlestību šīs modernas, kailas cementa plākšņu sienas un vienkāršais iekārtojums patika daudz labāk nekā veca māja, kur dzīvoja Tēsa. To viņš Tesai tūdaļ pačukstēja.

—   Arī sievietēm patīk šīs standartmājas, — sacīja Tesa. — Tīras sienas, karsts ūdens, elektriskas plītis, ledus skapji, klāt mazs dārziņš.

Mājas īpašnieks namdaris, labs sava aroda pratējs, strādāja kadā valsts ieroču fabrikā. Viņa sieva bija audēja vienā no nelielajam tekstilfabrikām. Viņiem bija trīs meitas, un jaunāka no tam — veselīga, droša un sirsnīga draiskule — tūlīt pieķērās Gordonam, it kā viņš būtu kāds no ģimenes locekļiem. Gordons jau pašā pirmajā mirklī nosprieda, ka šinī mājā galvenais ir tīrība un kārtība, vienīgā izprieca — darba cilvēku viegla patērzēšana un laika kavēklis — nebeidzama sēdēšana pie kamīna. Tērzēšana drīz vien sāka Gordonu kaitināt. Kaut gan viņi bija dzimuši londonieši, visi jau runāja mīksti stieptajā Lankaširas izloksnē, kas Gordonam likās neizteiksmīga, un it īpaši viņam nepatika bieži lietotais «mīlit».

Minūtes desmit viņš sēdēja sasprindzis, ar elkoņiem atspiedies uz krēsla parocēm, pirkstus sažņaudzis, un pieklājīgi klausījās, ko namdaris Krū stāstīja par Tesu, un misis Km šad tad steigā piebalsoja, aizņemta ar pusdienu gatavošanu, bet Tesa klusēdama veikli palīdzēja viņai.

—  Viņa ir laba meitene, nav vārdam vietas! — Krū sacīja ar sirsnību.

Gordons lūkojās viņa sejā ar lielajiem vaigu kauliem, parastā veselīga, enerģiska cilvēka seja, ko mazliet bojāja brilles apaļos ietvaros. «Cilvēks, kas nemierā ar savu dzīvi,» Gordons nodomāja. «Mazizglītots galdnieks, cenšas pats mācīties.» Par to viņš sprieda pēc kārtīgajiem grāmatu plauktiem un pēc tā, ka Krū tikpat labprat runaja kā klusēja. Tad Gordonarn ienāca prata: «Žēlīgais dievs, es sēžu te ka sastindzis, it kā baidītos no šī cilvēka!» Viņš brīvāk atlaidas krēsla, vairs neklausīdamies Krū, un sāka vērot Tesu.

Varēja redzēt, ka Tesu saista cieša draudzība ar misis Krū, taču ne ar pašu Krū, kaut arī viņš la jūsmoja par Tesu. Gordons noprata, ka misis Krū bija noteicēja šai mājā, bet pats Kru, kaut arī likās visai pašapzinīgs, pakļāvās abām sievietēm. Gordons pat mazliet nožēloja viņu, lai gan misis Kru nemaz sevišķi neuzsvēra savu varu. Visa viņas būtne liecināja par iekšēju spēku. Viņai bija enerģiska sejas izteiksme, droša valoda un drošas kustības, šķita, ka viņa nebedā ne par ko pasaulē. Bērnus, vīru, Tesu un Gordonu — visus bez atšķirības viņa sauca par «meiteni, zēnu, mīlīti». Taču visiem viņa atdeva daļu no sava spēka, it kā sagatavodama tos grūtajai dzīves cīņai. Pat Krū bija kļuvis vīrišķīgāks viņas ietekme, tomēr nespēja lidzinaties sievai, jo pats jutās neapmierināts ar sevi.

Gordonam šķita, ka Tesa izturas pārāk familiāri, pilnīgi nolaižas līdz viņu līmenim. Pat vārdu «mīlīt» viņa izrunāja gluži tāpat kā viņi, nepiespiesti, bez mazākas ironijas. (

Pavadot Tesu mājās, viņš tai pārmeta.

—   Kāpēc tu esi tik vulgāri familiāra? — viņš jautāja.

—   Tā nav ne lava valoda, ne tava pasaule.

Taču Tesa nerunaja pretī, it kā paredzēdama citu, svarīgāku strīdu.

—   Tāda ir mana dzīve šeit, — viņa vienaldzīgi noteica.

Gordons vairs neko neiebilda un saka runāt par ko

citu — jautāja, kāpēc Krū ģimenē sievai lielāka ietekme nekā vīram. .

—   Cik tev vērīga acs! — Tesa nopriecājās. — Tieši jābrīnās, ka tu to pamanīji.

—   Tas uz reizi redzams.

—   Patiešām? Es domāju, ka tas nemaz nav jūtams. Viņi patiesībā |oti labi satiek, tikai viņu politiskie uzskati ir dažādi.

—   Dievs žēlīgais! Politiskie uzskati!

—   Nav ko brīnīties. — Tesa paskaidroja, ka pats Krū esot bijis komunists, tagad izstājies no partijas, bet misis Krū arī pašlaik esot komuniste.

—   Tātad viņš ir zaudējis ticību rēgam, bet viņa ne? — Gordons jautāja.

—   Apmēram tā. Bet nerunāsim vairs par šiem Krū.

—   Vai tu ari esi kaut kā saistīta ar visu to? — Viņš ciešāk saspieda Tesas elkoni, it kā par zīmi, ka jautājums ļoti nopietns.

—   Protams, — viņa atbildēja, un Gordonam viņa atkal likās maza un izvairīga. Viņš klusēja, bet tad Tesa pēkšņi atsāka pati:

—   Tev vajadzēja doties uz tuksnesi, lai atrastu ideju, kam kalpot. — Viņa satvēra Gordona rokas un rādīja kaut kur Lankašīras nakts dziļumos. — Bet es savu ideju atradu šinī tuksnesī.

Gordons iesmējās.

—   Nabaga Tesa, — viņš sacīja.

—   Nenoželo mani. Un nebaidies.

—   No kā tad es baidos? — viņš zobgalīgi jautāja.

—   Dievs to zina. Pajautā, kada ir mana ideja, tad tu pats sapratīsi.

—   O nē! — sacīja Gordons.

Ja viņas ideja bija saistīta ar šo drūmo Lankašīras strādnieku šķiras tuksnesi, tad viņš zināja, ko tas nozīmē. Taču viņš negribēja neko jautat, negribēja, ka Tesa dotu tai nosaukumu. Viņš nevēlējās, lai Tesai būtu kāds apzīmējums, vienalga, ko viņa domāja, par ko aiz muļķības sevi uzskatīja. Ja vajadzīgs, viņš ar mieru apspriest mērķi, pat dogmu, tikai ne apzīmējumu.

Tesa no jauna paņēma viņu zem rokas.

—   Nerunāsim par to.

—   Kāpēc ne?

—  Man ir nelāga nojauta, ka mēs nesapratīsimies. Un es negribu strīdēties.

—   Vai tu vel arvien esi skaidrā, nemākslotā strādnieku meitene, ko pat Kembridža nav samaitājusi?

—    O ja! — Tesa iesaucās smiedamas un tāpat ejot no« skūpstīja viņu uz vaiga. — Mans labais draugs! Tu vēl arvien esi tikpat jauks, kad tu mani tā ķircini.

Viņas lupas bija skārušas Gordona seju pie acu kaktiņa, un viņš sāka mirkšķināt, it kā gaisa būtu uzvirpuļojuši putek|i: bija kaut kas bīstams, no kā jāvairās. Taču viņam neradās nepatīkama sajūta kā parasti no otra cilvēka (pat mātes) pieskāriena, pašam negribot, Gordonu pāršalca savāds, karsts vilnis, kas nāca kaut kur no iekšienes un nepakļāvas prāta kontrolei. Tapat viņš bija juties agrāk tuksnesī, kad viņu pārņēma kaislas ilgas pēc Tesas. Un viņš kaunējās par šo jūtu uzbangojumu, kaut ari nemaz to nebija izrādījis. Viņu paglāba Tesas vienkāršā, brīvā izturēšanās. Acīm redzot, viņa tikai bija gribējusi ar savu sirsnīgumu iepriecināt Gordonu. Taču viņas pieskāriena vienmēr bija kaut kas vairāk par sirsnīgumu, un, kad viņi atvadoties brīdi pakavējās pie Tesas mājas, Gordons no jauna juta uzplūstam šo karsto vilni.

Viņi stāvēja klusēdami, pavisam cieši blakus, taču Gordons neuzdrīkstējās apskaut Tesu, ne ari izaicināt viņu uz kādu maiguma izpausmi. Šī kvēle, šis kaisles uzplūds viņam likās tik dīvains, tik rupjš, kaut kas tik pretīgs bija šais asiņu šalkās un pirkstgalu stingumā, ka visas īstās, tīrās jūtas nogrima šai tieksme pēc pieskāriena, pēc muskuļu piepūles. Bija pazudis tas tels, kas mita viņa dvēselē, un līdz ar to arī skaidrās jūtas. Viņa spēcīgākas kļuva fiziskās sajūtas — garša, tauste, oža; šķita, ka sīkais, vientuļais stāvs apdveš viņu ar smaržu. Pat viņas elpa vijās viņam apkārt un Viņas poza aicināja. Bet viņš sadrūmis gaidīja, lai šis pēkšņais saviļņojums pāriet.

Nekas nepārgāja, viss kļuva vēl spēcīgāks. Tad viņš izmisis sakopoja visu savu gribas spēku. Viņš uzvarēja, viņas upuris tika noraidīts. Viņš aizgāja, apmierināts ar savu uzvaru, sacīdams pats sev: «Šī krāšņā puķe novītīs, jo es to nekopšu!»

Otrā dienā, kad viņi atkal satikās, Tesa nemaz neatgādināja sievieti, kas cietusi neveiksmi. Tieši otrādi. Viņa uzsmaidīja Gordonam mierīgi un uzticīgi, mazliet zobgalīgi un pacietīgi, kā māte smaida bērnam.

«Instinktīva tieksme kļūt par māti!» Gordons nosprieda.

Viņš arvien stiprāk juta briesmas un vilinājumu, ko slēpa viņas sievišķība. Viņš jau vēlējās, lai vienmēr viņa tuvumā būtu Tesas mierīgā, bālā seja, smaids, kas tikko jaušami skāra lūpas, viņas mirdzošās acis un sīkais, kaprīzais stāvs, un viņš baidījas, ka nespes vairs bēgt. Viņš gribēja braukt projām un pateica Tesai, ka viņu moka nemiers, ka jādodas tālāk.

—   O nē, — viņa pūlējās pierunāt. — Lūdzu, paliec vēl kaut mazliet! — Tad piemetināja ar viltīgu izaicinājumu:

—   Tev japaliek un jāredz šis mans tuksnesis. Un arī es gribu, lai tu paliec.

Un viņš palika, jo pēc sava rakstura nespēja bēgt aiz bailēm. Tesa priecīgi, vienkārši satvēra viņa rokas un solījās paradīt viņam šo to no savas dzīves, kaut ari tā neesot tik fantastiska kā viņējā.

—   Pažēlo mani, Tesa, — viņš lūdzās. Taču Tesa nelikās ne zinis un veda viņu uz pilsētu.

Viņa strādāja drūmā pilsētas nomalē, iestādē ar nosaukumu «Konsultācija pilsoņu tiesību jautājumos», un Gordons pazobojās par to, tāpat kā Tesa bija zobojusies par viņa armijas apģērbu.

—   Diezin kādas gan konsultācijas jauka Kembridžas audzēknē var sniegt nabadzīgiem un saērcinātiem fabriku strādniekiem? Kam tas viss vajadzīgs? — Viņš neizpratnē lūkojās uz biroja skatlogu, uz svaigo krāsu, kas klāja veco, gadu gaitā nolupušo krasu, un nepacietīgi gaidīja, kamēr Tesa slēdza vaļā apbružātās durvis. Iekšā bija šauri un nemājīgi, kā parasti vecā kantora telpā.

Nepievērsdama uzmanību Gordona nicīgajam tonim, Tesa paskaidroja, ka šādi konsultāciju biroji pastāvot ikvienā grāfistē — tos atbalstot valdība un vietējie varas orgāni, un pat labdarības organizācijās, kuras kādreiz nodarbojušās ar šiem jautājumiem, neko neiebilstot. Pilsoņiem jazinot savas tiesības, apgalvoja Tesa. Un — kas vel svarīgak — jāpalīdz viņiem izmantot savas tiesības. Esot arī daudzi citi jautājumi, kuros vajadzīgs padoms un palīdzība; un Tesa uzskaitīja šos jautājumus, it ka to noskaidrošana būtu viņas tiešais pienākums. Tie visi saistīti ar nabadzību, ar neprasmi orientētie^ mūsdienu dzīves sarežģītajā mehānismā. Tesa stāstīja par visu to ar drūmu, īsti makiavellistisku patiku, un Gordons nenocietās liepa* zobojies.

—    Vai neiznāk tā, ka tu esi kaut kas līdzīgs ganu su« nim, Tesa? Vai tu nenomāc labo veco strādnieku ar savu matēs gādību? Vai viņam patiešām vajadzīga lava palidzība?

—   Vai veikalniekam vajadzīga advokāta palīdzība? — Tesa atjautāja.

—   Fu! Likumi! Bet ko tad tu zini par likumiem?

—   Visu! — Tesa pašapzinīgi pateica. — Es pārzinu dažādus dzīvokļu likumdošanas trikus labāk nekā jebkurš tiesnesis grāfiste. Es zinu ikvienu pantu un paragrāfu, kas var noderēt mūsu interešu aizstāvēšanai.

—    Mans dievs! Tu taču esi īsts kaktu advokāts! — viņš iesaucās. — Kāds zaudējums! Izšķiest savu dzīvi, cīnoties ar likumu!

—    Nerunā muļķības! — Tesa sacīja. — Es necīnos ar likumu. Ka ikviens labs advokāts, esmu iemācījusies pielietot to pret…

—   Pret ko? — Gordons jautāja, kad Tesa aprāvās.

Viņa paraustīja plecus, it kā nespēdama atrast vajadzīgos vārdus.

—    Bet kāpēc tad tu sēdi šeit? — Trūcīgajā rīta gaismā, kas spiedās pa logiem, viņš ar nepatiku aplūkoja šauro, smacīgo telpu, neizskatīgo dzelzs krāsniņu, nodeldētos krēslus un čīkstošo grīdu. — Ja tavs mērķis ir cīņa pret kapitālismu, tad tev vajadzētu būt kaut kur uz barikādēm.

—   Apžēliņ! Kur tad?

—   Vienalga, kur. Kada jēga palīdzēt strādniekiem likumīgā ceļā izdabūt no kapitalisma, ko vien var? Kāda tur jēga? Tad jau labāk sabotēt kapitālismu, darot strādniekiem dzīvi pēc iespējas grūtāku, nepanesamāku. Vai tas nebūtu loģiskāk nekā šis te? … — Viņš izrāva Tesai no rokas ogļu liekšķeri un pacēla to uz augšu, it kā tā būtu viņas darba simbols.

—    Ak vai! Kā lai apstrīdu tik idiotisku nostādni? — Viņa atņēma Gordonam liekšķeri un sacīja tāda tonī, it kā pamācīdama bērnu: — Ir kaut kas svarīgāks par loģiku, Nedij, un ir iemesli, kas nozīmīgāki par prāta spriedumiem.

Gordons noraidīja tādas pamācības.

—   Tu neesi konsekventa, — viņš sacīja. — Ar vienu roku lāpi to, ko ar otru taisies iznīcināt.

Tesa uzmanīgi pakāra liekšķeri uz āķa, sargādamās notraipīt pirkstus.

—          Nenotriep kreklu, — viņa aizrādīja. Tad turpināja:

—   Tā nav nekonsekvence — izplēst, ko vien iespējams, no apkaunojošas tagadnes un reizē ar to pielikt visas pūles, lai sagrautu šo tagadni labākas nākotnes vārdā. — Viņa sapurināja savus melnos matus, it kā nomezdama slavas laurus. — Tu runā aplam. Tas ir pavisam vienkārši, Nedij. Kas mēs būtu par cilvēkiem, ja uzskatītu, ka varam palīdzēt, tīšām radidami postu un nelaimi?

Gordons pārsteigts palūkojās viņa.

—   Nudien, es domāju, ka tieši tāds ir tavs cīņas veids — izraisīt sabotāžu un šķiru sadursmi — kaut vai par ļaunu tiem, kuru labā tu cīnies.

—   Tā var spriest tikai galīgs nejēga, — viņa sašutusi iesaucās.

—   Nu, tad esi tik pacietīga, — Gordons jautri sacīja un sāka rosīties ap kartotēku, tēlodams pārspīlēti uzcītīgu kantora darbinieku, — un pastāsti man, kā tu no šejienes plāno sociālistisko revolūciju.

—   Tu esi nelabojams anarhists, — Tesa atcirta un pacēla durvju štoru, lai apmeklētāji redzētu, ka birojs atvērts.

Viņa stāvēja pie durvīm, raudzīdamās, kā cauri miglai neskaidri pavīdēja zēni tumšos vilnas apģērbos, melniem zabakiem kājās, trokšņainos bariņos dodamies uz skolu.

—   Nedomā, Nedij, — viņa sacīja, ļaudama rokai noslīdēt uz durvju porcelāna roktura, — ka mans asais prāts, veiklā mēle un jaukie dusmu uzliesmojumi ir tik miermīlīgi, kā liekas. Es esmu ieguvusi ārējo spožumu, tas tiesa, bet pēc savām tieksmēm un paradumiem, pat pēc saviem uzskatiem es īstenībā neatšķiros no šiem mazajiem resgaļiem tur uz ielas. Patiešām, Nedij, jo vairak es attālinājos no šiem ļaudīm, jo skaidrāk apzinājos, ka vienīgie cilvēki, ko saprotu un mīlu, kam ticu, ir mani ļaudis, šie dzīves paberņi. Es biju un esmu viena no viņiem.

Tesa apgriezās un ieraudzīja apmulsumu Gordona sejā. Viņa pasmējās un ar pirkstiem pieskārās pie viņa lūpām.

—   O, nevajag tā uztraukties! — viņa sacīja.

Gordons klusēja, un viņa mīļi turpināja:

—   Varbūt paskaidrot tev filozofisko un vēsturisko pusi?

—   Nē! Nē! — Gordons jau bija pie durvīm. — Es zinu visus tavus ekonomiskos un vēsturiskos pamatojumus. Ak

dievs! Vai es vienu tādu tautas politikas sludinātāju neatstāju pie Hatnida? — Gordons izgāja ārā, uz trotuāra.

—   Tesa! — viņš sauca kā ielas zens, kas izaicina otru zēnu uz ciņu. — Nāc ārā, svaigā gaisā! Nāc ārā! Es nevaru sarunāties ar tevi tai nožēlojamā istabelē.

Tesa neapvainojās un atstaja biroju sava palīga ziņā. Taču viņa neatkāpās no sava solījuma. Viņa veda Gordonu uz rūpnīcām, cehiem, pat uz mitrajām, šaurajām darbnīciņām, kur gatavoja krēslus — tā bija īpaša šīs pilsētas produkcija. Viņa uzstāja, ka viņam jāredz arī pārējās visai necilās, bet nozīmīgās vietas, kur ritēja strādnieku šķiras dzīve: skolas, bufetes, baznīcas, arodbiedrību telpas un milzīgo nomales namu tumšie pagalmi. Viņš mēģināja protestēt. Sacīja, ka negribot kā cietsirdīgs tūrists vērot cilvēku muļķības un posta bēdīgo ainu. Bet Tesa viņu izsmēja un sacīja, ka viņš tikai pūloties izvairīties.

—   No kā tad lai es vairītos? — viņš jautāja. — Kāpēc man būtu no kaut kā javairās?

—   Netēlo nu! — Tesa sacīja. — Būtu jau labāk no visa tā izvairīties, ja vien tas būtu iespējams.

Redzētais ārkārtīgi nomāca Gordonu, jo visu pilsētu viņš tagad skatīja kā pašu drūmāko mašīnu tehnikas sasniegumu. Taču smago noskaņu krietni vien izkliedēja Tēsās tuvums, viņas brivā, draudzīgā izturēšanās, apziņa, ka viņa pati nesaraujami saistīta ar šo dzīvi. Nekas viņu neatbaidīja, nekas viņai nelikās pārāk nepatīkams vai neparasts. Viņas attiecībās nekad nebija pārmērīgas uzmanības — ne pret kādu cilvēku, ne mašīnu, ne ko citu. Viņa atgādināja kuģa mehāniķi, kas pārbauda sava kuģa telpas, viņas rīcība bija droša un sirsnīga; un viņas svaigā, mierīga seja, melnie, mirdzošie mati un asais, ķircinošais humors apdvesa ar cilvēcisku siltumu pasauli, no kuras Gordons citādi būtu aizbēdzis uz neatgriešanos.

—  Tu taču tur nesaskati nekā briesmīga! — viņš žēlojās. — Tas tevi nemaz nenomāc!

—   Tas mani nomāc vienmēr, — Tesa mierīgi atteica.

—   Un es redzu, cik tas briesmīgi. Bet es nevaru apraudāt pati sevi. Un galu galā šai pasaulē es esmu atradusi vairāk dedzības, ceribu un siltu jutu nekā Kembridžas nedzīvajā pievilcībā, ka tu to mēdzi apzīmēt, un esmu šeit laimīga.

Tad viņa aizveda Gordonu uz kādu tekstilfabriku, un

tur viņš ieraudzīja tiešu apstiprinājumu savam priekšstatam par cilvēces mašīnu psihozi. Arī citur bija briesmīgi, taču šinī fabrikā viņu pilnīgi apdullināja šausmīgā steļļu rīboņa un neciešamā atspoļu tarkšķēšana, no miklā, smacējošā siltuma kļuva nelabi un spilgtās lampas it kā aizpeldēja neaptveramā dūmakainā tālē. Viņam galva sāka griezties, kad viņš lūkojās uz ņirboši raibajiem audumiem stellēs, un, drebēdams bailēs, viņš gaja pa šaurajam ejam starp dārdošajiem briesmoņiem, kas ar katru atspoļu vēzienu draudēja uzšķērst viņam vēderu. Tesa veikli ka kaķēns kustējās starp mašīnām, sarunādamās ar apaļīgajām strādniecēm, kuras sauca viņu par «mīlīti». Pamanījusi Gordona bālo, baiļu pārvērsto seju, Tesa steidzās viņu glābt. Grimase, viegls mājiens ar pirkstu — un viņi jau bija cita telpā, kur dziju tina spoles. Tur no vārpstu rindām stiepās bezgalīgi pavedieni, it kā sievietes, kas sēdēja šajā mudžekli, gatavotu īstas, taustāmas ģeometriskas līnijas. Gordons nodrebēja. Tesa pasmējās un, no jauna steigdamās glābt, ieveda viņu nākamajā telpā, kur lielās, vecās stellēs audās skaisti paklaji — tradicionālais mājas miera un ērtību piederums.

—   Tos tagad reti kur ražo, — Tesa sacīja. — Te šis arods saglabājies no tēvu teviem.

Taču priecīgas roku darba atmosfēras nebija šai kokvilnas putekļiem klātajā, šauraja telpā, kur veci viri pieliekušies, uzmanīgi raudzīdamies, rīkojās ap kaut kādām neizprotamām svirām.

—          Ved mani projām no šejienes! — Gordons lūdzās.

—   Ved mani projām, Tesa, es neko vairs negribu redzēt.

Kad fabrikas vārti aiz viņiem bija aizdarījušies un viņu skatienam atkal priecīgi pavērās normālā, parastā netīro ielu pasaule, Gordons sacīja, ka viss redzētais apstiprinot viņa dziļāko pārliecību: cilvēks, kas nokļuvis mašīnu varā, esot neglābjami pazudis. Ja kads pusdievs kaut vai uz mirkli ieraudzītu šo drausmīgo skatu, kas miljoniem reižu atkārtojas visās zemes malās, to pārņemtu žēlums un pretīgums.

—   Ja šīs briesmas netiks iznīcinātas, ar uguni izdedzinātas, tad cilvēkam beigas. Šķiru cīņa! — viņš rūgti un nicīgi iesmējās. — Tagad nav jādomā par šķirām, tagad jaglabj tas, kas cilvēkā palicis cilvēcisks šajā neprāta sagrabtajā pasaulē.

Tesa atbildēja mierīgi, bet skaidri un nepārprotami.

—   Tikai cilvēkiem, kas paši cieš no šīm briesmām, pietiks ticības, naida un pārliecības, lai tās iznīcinātu. — Viņai tā bija pavisam ikdienišķa patiesība, un viņa par to vairs negribēja runāt.

—   Bet tu nesaproti, kas ir pats briesmīgākais, — Gordons sašuta.

—   Tu spried pārāk gudri, Nedij! — viņa atteica. — Paturi prātā šo fabrikas strādnieku dzīvi un rikojies saskaņā ar to. Tā būs īsta cīņa par brīvību.

—    Kāds zaudējums! — Gordons iesaucās, it kā sacīdams, ka viņa aiz muļķīgas stūrgalvības upurē sevi kāda smieklīgi niecīga mērķa labad. — Ak dievs! Tevi pašu taču vajag glābt, Tesa!

Tesa neatbildēja, tikai aizrādīja, lai viņš ieeļļojot savus matus, tie tuksnesī esot galīgi izkaltuši, izdedzināti; un, kad viņš gribēja turpināt iesākto sarunu, viņa iesaucas:

—   Pietiek, Nedij! Pietiek! — Un viņi vairs par to nerunāja.

Gordons gribēja glābt Tesu, taču juta, ka drīzāk tā jāatstāj, jo viņam šķita, ka ar katru pilsēta pavadītu mirkli viņš ieaug taja dziļāk, uz visiem laikiem. Viņš pats nespēja izskaidrot šīs bailes un uzskatīja tās par nejēdzīgu iedomu. «Ko gan es darītu,» viņš pratoja, «ja man būtu visu mūžu jādzīvo šeit kā Tesai?» Viņš neizdomāja līdz galam, bet nolēma (gandrīz panisku baiļu mocīts), ka sadumpotos un pastrādātu kaut ko ārkārtīgi ļaunu vai izdarītu pašnāvību. Viņš bija radis atbildi, taču šis neprātīgais jautājums palika un palika arī ta fantastiskā iespēja, kas tajā slēpās. Viņam vajadzēja bēgt no šīm iekšējām mokām.

Tesa nojauta viņa bailes. Un mēģināja pārvērst visu par joku:

—   Nebēdz projām! Tu taču nedzīvo šinī pasaulē. Kāpēc tev no tās jābaidās?

—   Tad nerunāsim nekad vairs par to, — Gordons sacīja, gribēdams izbeigt šo strīdu.

Viņš palika vēl vienu dienu, jo nespēja pamest Tesu. Viņiem nebija viegli šķirties. Viņi izbrauca ar autobusu ārpus pilsētas un tad kājām aizgāja līdz fermai, kur dzīvoja Tesas paziņas. Tur viņi ēda plāceņus ar biezu sviesta kārtu un dzēra saldu krējumu, sēdēdami ārā uz gariem soliem, kas bija ierīkoti tūristiem, kuri vasaru te mēdza iegriezties. Gordons dzēra tēju, bet ēda maz. Viņš vēroja, kā Tesa turēja maizi savos trauslajos, bet dzīvības pilnajos pirkstos, un domāja par viņas kustību iedzimto grāciju.

Viņi joprojām pūlējās izvairīties no jautājumiem, kuros viņu domas dalījās, un runāja tikai par dažādiem atgadījumiem savā dzīvē. Taču tā viņi nenoslēpa savas iekšējās pretrunas, tikai vēl skaidrāk apzinājas tās dziļās jūtas, ko centās apspiest aiz bailēm no strīda. Ejot pa mitro pļavu atpakaļ uz autobusa piestātni, Tesa pastāstīja Gordonam daudz ko tādu par sevi, ko viņš vēl nezināja, it kā viņu pēkšņi būtu pārņēmusi vēlēšanās izskaidroties, parādīt sevi lādu, kāda viņa iznākusi no Glazgovas nomales.

—   Kembridžā es baidījos no visiem, tikai no tevis ne, — viņa skumji atzinās, vēl atcerēdamās jaunībā pārciestās sāpes. — Es kautrējos no ikviena pieskāriena, no ikvienas vārdu pārmaiņas. Tu nevari pat iedomāties, cik ilgi es pūlējos, kamēr apspiedu savu vainas apziņu, — es jutos vainīga, ka biju ieradusies Kembridžā no nabadzīga Glazgovas rajona. Tu to nekad nesapratīsi, Nedij, cik sāpīgi tas sabiedrības slānis, pie kura tu piederi, var satriekt citas sabiedrības cilvēku, kas mēģina iekļūt lajā, kaut vai tikai tāpēc, lai gūtu izglītību. Pārestības, kas tiek nodarītas tīši, ir sīkums. Daudz sāpīgākas ir netīšās pārestības — tūkstošiem gadijumu, kad jūs izturaties nežēlīgi un paši to nemanāt, tāpēc ka tas jums ir asinīs. Un šī jūsu intelektuāla pārākuma apziņa! Patiešām, Nedij, es jutos vainīga, ka zogu izglītību, kas man nepienākas. Es to izjutu ka īstu noziegumu.

—   Nabaga Tesa, — Gordons sacīja, gandrīz bez parastās zobgalības.

—   Tas viss tagad ir pāri, — Tesa turpināja. — Tagad es tikai kaunos par tiem kompromisiem, ko pieļāvu, lai atvieglotu sev ikdienas satikšanos ar citiem cilvēkiem. Tava māsa Greisa, lāga dvēsele, vienmēr uzskatīja (neapzināti) mani par nabaga nelaimīgu radījumu, kam nepieciešama kristīga žēlsirdība un līdzjūtība. Greisas acīs es biju nožēlojams cilvēks. Tāpēc es uzreiz ta pieķēros tev. Tu vismaz pagodināji mani ar savām zobgalībām un ticēji manām garīgajām spējām. Nudien, Nedij, tava asā, pā-

rupjā mēle izglāba mani. Es mīlēju tevi par to, ka tu nepūlējies izrādīt man godbijību.

Viņa apklusa — vai nu no satraukuma, vai tāpēc, ka iedomājās kaut ko citu, Gordons to nezināja. Viņi stāvēja rugainē uz pakalna, un pēkšņi Tesa pielika plaukstas pie mutes un skaļi sauca:

—   Bill-i-i-ij!

Viņa gaidīja, raudzīdamās uz dūmakā tītajiem tumši zaļajiem laukiem un apcirptajiem dzīvžogiem. Tad viņa sacīja: — Re, .tur viņš ir! — Viņa rādīja uz kādu fermas strādnieku, kas māja viņai ar roku, nākdams ārā no paretas jaunaudzes. — Nekad nevar zināt, no kuras puses parādīsies Billijs, kad pasauc to no šī uzkalna. Tā mēs apsveicināmies ik reizes, kad es esmu šeit.

Kad viņi gāja lejā pa rugājiem, kas sprakstēdami lūza zem kājām, Gordons atsāka sarunu par Tesas rūgtajiem pārdzīvojumiem Kembridžā. >

—   Galu gala tevi patiešām vajadzēja žēlot, — viņš vīlies noteica.

—   To vajadzēja tikai Greisai.

—   Tagad tu vari pažēlot Greisu, — Gordons sacīja.

—   Tu esi cietusi mazāk neka viņa.

—   Nē, nē! — Tesa atvairījās, sacenzdamās ar Greisu pēc viņa līdzjūtības. — Es esmu daudz pārcietusi. Pēc visiem šiem gadiem, Ned, — viņa turpināja, it kā atklādama ilgi glabātu mokošu noslēpumu, — es nespeju aizbraukt apciemot savu tēvu un brāļus. Es pati nezinu — kāpēc.

Nezinu! Tas sākās pēc manas mātes nāves. No tā laika es

ne reizi neesmu bijusi mājās. Jau toreiz man bija grūti. |

Nesaprotu, kāpēc tas tā. Mēs taču bijām ģimene kā jau ģimene. Es nekādu naidu nejutu pret saviem piederīgajiem.

Mēs dzīvojam tāpat kā visi pārējie mūsu ielā: netīrībā, bez skaistuma, bez prieka, bet ģimenes locekļi vienmēr turējās kopā un sirsnīgi mīlēja cits citu. Bet kur tagad tas viss?

O nē, viss ir tapat, kā bijis, tikai es esmu arvien atlikusi un atlikusi braucienu uz turieni un nu vairs nespēju atgriezties.

—   Kāpēc? Tas taču nav nekas, meitenīt. — Gordonam bija smagi redzēt viņu noskumušu, kaut arī par pagātni.

—   Nezinu, Nedij. Viņiem ir sāpigi, un man ir sāpīgi.

Taču es tur neko nevaru līdzēt.

Materiāliste Tesa raudāja — sudrabainas lāses lēni ritēja no skumju pilnajam acīm, īstas asaras, kaut arī viņas mierīgajā seja nemanīja ne ciešanu, ne sāpju.

—    Es viņiem rakstu, lai gan viņi man neatbild. Viņi droši vien domā, ka esmu pametusi viņus tāpēc, ka no viņiem kaunos. Bet es kaunos vienīgi pati no sevis. Un, ja es tagad arī atgrieztos, tas tikai sāpinātu viņus, jo es esmu kļuvusi citāda, atsvešinājusies. Nav domājams, ka pēc tik ilgas šķiršanās mēs varētu saprasties. Pats laiks ir nostājies starp mums. Es itin nekā nezinu par viņiem. Viens no brāļiem laikam kļuvis par krāsotāju, skaidri es nezinu. Tēvs vienmēr strādaja, kur pagadījās, lielākoties uz dzelzceļa. Kāpēc gan es nevaru aizbraukt un apciemot viņus, ja viņi vēl ir turpat? Es zinu, ka tēvs ir dzīvs, citādi viņi man būtu paziņojuši. Kapec gan es nevaru aizbraukt uz turieni, Nedij?

Asaras jau bija nožuvušas, un acis vairs nemetās valgas. Gordons nosprieda, ka viņa raudājusi drīzāk aiz apziņas, ka nespēj tikt galā ar savām bēdām, nekā aiz pašām bēdām, ar kurām viņa droši vien jau pārāk apradusi, un arī viņš vairs neskuma par Tesu, bet varēja pat pazoboties par viņas bēdām. Taču šī garā ekskursija pagātnē bija ļāvusi viņam uz mirkli ielūkoties Tesas uzskatos, atklājusi viņam daudz vairāk nekā visa viņas filozofija un mokošā klaiņošana pa drūmo pasauli, kurā viņa dzīvoja. Tomēr, kad viņi atgriezās pilsētā, Tesa atkal noslēdzās sevī, it kā atklāta saruna būtu iespējama vienīgi laukos, nevis pilsētas ielas. Tā vien likās, ka tieši pilsētas šaurās ielas palīdzēja Tesai atgūt līdzsvaru un mierīgu noskaņojumu; un Gordons nodomāja, ka tas varbūt vispilnīgāk atklāj Tesas būtību.

Viņu tuvība arvien biežāk un biežāk nonāca sadursmē ar Gordona pierasto dzīves ritmu, tomēr viņš nespeja aizbraukt, un reiz pievakarē, kad Tesu bija aizsaucis kads no viņas daudzajiem pienākumiem, Gordons sāka izprašņāt misis Kru par Tesu. Viņš domāja, ka rīkojas visai uzmanīgi, taču misis Krū tūdaļ nojauta viņa ziņkārību un sāka cildināt Tesu, izmezdama pa nicīgai zobgalībai par Gordonu. Tesa, viņa sacīja, ir ista sieviete! Pēc misis Krū ieskata tas nozīmēja kaut ko tikpat pilnasinīgu kā viņa pati. Lai viņš, jautādams par Tesu vai pat tikai domādams par viņu, nekad neaizmirstot, ka viņa esot sieviete.

—  Jūs esat feministe, — Gordons sacīja. — Vai Tesa arī?

Misis Krū nomāca Gordonu ar saviem apmēriem, it īpaši — kad smējās.

—   Es esmu pārāk spēcīga, lai būtu feministe, — viņa sacīja, — un Tesa pārāk mīļa un jauka.

Tomēr viņa iecietīgā mātes zobgalībā pastāstīja, kā palīdzējusi Tesai atrast īsto vietu dzīvē. Pēc misis Krū apgalvojuma iznāca ta, ka draudzība ar šo pašapzinīgo, neatkarīgo sievieti («Es no sava nekad neatkāpšos») un iepazīšanās ar viņas filozofiju un personību parādījusi Tesai, kāda loma ir tiem cilvēkiem, no kuriem viņa pati cēlusies, un ar to ari sākusies Tesas īstā dzīve. Misis Kru tāda pašā garā stāstīja tālāk par panākumiem, ko Tesa guvusi kā sabiedriska darbiniece. Pilsoņu tiesību aizstāves Tesas vardu neciešot neviens tiesnesis un maģistrāts visā grāfistē un pat ārpus tas.

—   Vai tam kāda nozīme? — Gordons jautāja.

Protams, esot, sacīja misis Krū. Konsultāciju birojs sākuma bijis paredzēts vairāk formas pēc nekā īstai palīdzībai, taču Tesa savu darbu ievirzījusi tā, ka uz viņas biroju tagad ejot visi, kam jācīnās p,ar savām dzīves vajadzībām. Vēl vairak, cīņu pret netaisnībām viņa vienmēr pārvēršot par politisko mācību stundu šo netaisnību upurim, un abus šos uzdevumus viņa veicot tik sekmīgi, ka vietējie varas orgāni jau gribot tikt no viņas vaļā. Esot jau mēģinājuši, bet bez panākumiem, jo Tesas draugi protestējuši. Tagad vietējie varas orgāni mēģinot traucēt viņas darbu ar nomas trika palīdzību. Biroja telpu nomas līgums izbeidzoties, un rnajas īpašnieks atsakoties to atjaunot; neviens cits namīpašnieks jūdzēm tālu visā apkartnē nebūšot ar mieru izīrēt telpas viņas birojam, un arī municipalitāte tas rekvizēt negribot, lai cik nozīmīgs būtu viņas darbs. Oficiālais lēmums esot slēgt Vestlendas konsultāciju biroju.

—   Jūs pārspīlējat, — Gordons sacīja, pūlēdamies norādīt atšķirību starp Tesu un misis Krū. — Un jus ncsaskatat viņā to, ko īstenībā vajadzētu augstu vērtēt.

—  Mīlīt! — misis Krū rāmi noteica. — Jūs nezināt, ko nozīmē augstu vērtēt.

Viņa tobrīd gludināja vīra kreklus un, pastiprinādama savus vārdus, tā uzsita ar gludekli, it kā dzītu naglas dēlī: viņas rokās veļas mazgāšana un gludināšana nemaz nelikās sievišķīgs darbs. Tad viņa nolasīja Gordonam vai veselu lekciju par to, kā jānovērtē Tesa, un šī pamācība pamazām izvērtas par paša Gordona pārbaudi. Misis Krū jau bija nospriedusi, ka Gordons grib vest Tesu projām. Un viņa tikmēr zobojās un meta Gordonam acīs viņa trūkumus, kamēr arī viņš pats saka prātot, vai ir cienīgs tā Tesas tēla, ko radīja šī lietišķā sieviete. Misis Krū neatlaidīgi atgādināja viņam, ka Tesa esot sieviete. Vai viņš bija tās cienīgs kaut vai šinī ziņā?

Kad Tesa pārnāca mājās pusdienās, Gordonu mulsināja viņas tuvums, viņas sīkais, labi veidotais augums, ko vēl lieliski izcēla adītā jaciņa. Lai atbrīvotos no šīs mulsas, viņš sāka ķircināt abas sievietes, nosaukdams misis Krū māju par «sapņu namiņu» un viņu pašu par «marksistisko Boadiceju», labi zinot, ka Tesai šie izdomātie vārdi nepatiks. Pati misis Krū sajūsmināta skaļi atkārtoja tos ar parupju humoru un solījās uzrakstīt uz plāksnītes un izlikt to pie savām durvīm. Tesa apjukumā pietvīka, un Gordons apmierināts smējās.

—   Lieliski! — viņš uzsauca misis Krū un piebilda Tesai domātu paskaidrojumu: — Boadiceja bija divu vīriešu vērta, tāpēc ka viņa bija sieviete!

Misis Kru piekrizdama enerģiski pacilāja tējkannu.

Gordons nosprieda, ka šī misis Krū iesauka, kura viņam tāpat vien bija iešāvusies prātā, ir visai piemērota. Atšķirībā no Žannas d’Arkas, kura bija kļuvusi par vienkāršu standartfanātisma sludinātāju, Boadiceja bija ieguvusi varu ar savu lietišķību un prasmi vadīt zobenu. Viņa bija pārspējusi viltībā, atjautībā un drosmē visus sāncenšus vīriešus, arī pati savu vīru. Misis Kru personā bija atdzimusi šī seno britu valdonīgā karaliene. Viņa šķita kā radīta barikādēm.

Pēc pusdienām Gordons sēdēja un ar neizprotamu apmierinājumu vēroja, kā Tesai veicas gludināšana, — viņas rokās tas likās smalkāks darbs, kaut arī viņa nestrādāja sevišķi rūpīgi. Misis Kru pa tam noņēmās ar kaut kādas komitejas norēķinu grāmatām: pārcilāja tās, ka plīkšķēja vien, grafēja, šo to atzīmēja. Krū lasīja, ar baudu sūkdams savu smirdošo pīpi, un šad tad klusēdams sniedza Gordonam kādu grāmatu: Viljama Morisa dzejas, kādu izvilkumu

no Kobeta, Vitmena, Flldinga vai kādu vecu amerikāņu brošūru par evolūciju. Un Gordons lasīdams juta, cik šauri un smacīgi šai nelielajā (elpā, kas piekrauta ar ērtiem, bet neglītiem iedzīves piederumiem. Viņš uztvēra dažādas mājas smaržu nianses — sākot ar miklo tvaiku, kas cēlās no Tesas gludināmā dēja, un beidzot ar vājo apceptās brokastu maizes aromātu, kas uz visiem laikiem bija iesūcies mājas sienās. Ogles kamīnā nepatīkami tvanoja un Krū pīpe tāpat. Tas nekas, Gordons nodomāja un ļāvās šim iemidzinošajam mājīgumam, kādu viņš vēl ne reizi mūžā nebija izjutis.1!

Mazākie bērni jau gulēja, pēc patikas izplosījušies ar Gordonu. Pie viņa vienmēr liptin lipa droši bērni, un viņš labprat padraiskojās ar tiem, tikai viņš necieta viegli skābeno smaku, kas neizbēgama pat vistīrākajiem bērniem. Džoanna, vecākā meita, nule atgriezās mājās no vakara nodarbībām politehnikumā, kur viņa apguva kādu tehnisku specialitāti, ko parasti uzskata par piemerotu vienīgi vīriešiem. Tā bija neliela auguma meitene, pēc izskata līdzīga tēvam, bet viņas balsi skanēja mātes valdonīgais tonis. Viņa runāja maz, ar Gordonu itin nemaz — vai nu aiz bikluma, vai aiz nepatikas, to viņš nezināja. Viņa bija pavisam parasta meitene, vienīgā dīvainība bija ta, ka viņa kā fakultatīvu priekšmetu institūtā bija izvēlējusies līķu iebalzamēšanu. Pat viņas māte nespēja ar to samierināties.

—   Tas ir pretīgi, — misis Kru sacīja, kad Džoanna pastāstīja, ka bijusi uz kārtējām nodarbībām. — Labāk atmet to. Ja tu gribi būt fiziologs, iestājies universitātē, ka Tēsa, un mācies sistemātiski. Dieva dēļ, neniekojies ar to.

—  Man patīk, — Džoanna mierīgi pateica. — Šovakar mums rādīja, kā izvelk smadzenes pa degunu.

—   Džoanna! — atskanēja vienprātīgs protesta sauciens.

Tikai Gordons smējās un sacīja: kāpēc ne? Vai tad ķermenis neesot nicināms, un vai tad deguns neesot pietiekami cienīga drenu caurule šai putrveida masai, ko sauc par smadzenēm? Tad viņš izbijās pats no saviem vārdiem: te taču mehānistiskās fizioloģijas cienītāja (gara un prāta pārākumā noliedzēja) uzsvēra, ka nicina miesu. Tas bija materiālista nicīgums, un Gordons brīnījās, ka viņam gadījies tāds sabiedrotais. Viņš palūkojās pari galdam uz šo sabiedroto. Džoannai bija aukstas, pavisam parastas acis, un, sastapušas Gordona skatienu, tās raudzījās mierīgi un vienaldzīgi.

Viņš pēkšņi nodomāja: «Ak dievs! Vēl viena karotāja! Vēl viena Boadiceja!»

Viņš skaidrak nekā jebkad agrāk savā mūžā apzinājās, ka ir mirstīgs, un piepeši nolēma izrauties no šīs materiālistiskās elles. Taču Tcsa, ievērojusi viņa izbailes, paglāba viņu, strauji pieceldamās un sacīdama:

—   Iesim. Es zinu kādu vielu, kur tev patiks. Es tikai gaidīju …

Viņa aizveda Gordonu uz kādu masonu sapulču zāli, kur reizi nedēļā rīkoja dejas, taču Gordons tikai tad uzzināja, kur iet, kad viņi jau bija piegājuši pie durvīm, kuras virinājās (cilvēkiem ejot iekšā un nākot ārā), it kā tās vērtu mūzikas skaņas, kas plūda no zāles. Telpa bija spoži apgaismota.

—   Kāpēc šeit? — Gordons jautāja.

—   Man patīk dejot, — atteica Tesa. — Un ari tev. Seit var izlēkāties pēc sirds patikas. — Viņa cieši turējās Gordonam elkonī, nepacietīgi gaidīdama kāroto izpriecu. Taču Gordons sacīja, ka tas, kas tur iekšā noliekot, nemaz nelīdzinoties dejai — apskāvušies pari svīzdami kratoties un tenterejot pa dejas grīdu.

—   Vai lo tu sauc par dejošanu? Vai tev tas patīk? — viņš jautāja.

—   O, slīdēt pa zāli — tas ir brīnišķīgi, — atbildēja Tcsa. Viņu sveicināja meitenes un jaunekli, un kāds no mūziķiem, pagriezis pret viņu savu instrumentu, apsveica viņu ar mūzikas skaņām. — Iesim iekšā!

—   Ne par kādu naudu! — Gordons iekaisis atteica un veda Tesu projām, kaut gan viņa negribēja piekāpties — esot taču nopirkuši biJetes.

Motocikls aiznesa viņus līdz kādam pakalnam, un tur Gordons sacīja:

—   Tev patīk deja, ritmiskas kustības? Paskaties! — Nometis jaku, viņš saka tumšajā naktī griezties dīvainā dejā: gan virpuļoja, gan sastinga uz vietas, lēca, spārdījās, grīJojās, vēzēja rokas gluži kā putns spārnus, tad apstajās ērmīgā pozā uz vienas kājas. Beidzot viņš palēcās uz augšu, izplētis rokas un pievilcis klāt kājas, un šķila, ka viņš kāpj pa gaisu arvien augstāk.

Tesa sajūsmā sita plaukstas un sacīja;

—    Kas las bija? Putns, gazele, kaza vai blusa? Cik brīnišķīgi, Ned! Kas tā par deju? Ko tā izsaka?

Gordons bija samircis no sviedriem, miglas, rasas.

—    Kas lai zina, — viņš izdvesa. — Es to iemācījos, dzīvodams kādā ciltī, kas audzē baltus ēzeļus un medību vanagus. Tai ir kaut kāds sakars ar totemismu. Ta ir sena ka reliģija, senāka par mūziku.

—   Vai tu proti vēl kādu? O, lūdzu!

—   Jā, bet tur vajadzīgs tamburīns, plaukstu sišana, smiltis un izsaucieni: «O, nakts!» Te no tā nekas neiznāks, Tesa. Iesim atpakaļ uz turieni un padejosim, kā tev patīk.

—    O nē, — Tesa atsacījās. — Atzīstos, tu esi mani pārspējis. Nodejo vēl kaut ko!

Taču Gordons vairs negribēja dejot, un viņi brauca tālāk, pilnā kakla dziedādami populāru dziesmiņu par meiteni no ziemeļiem. It ka no pašiem dvēseles dziļumiem plūda šī dziesma miglainajā naktī: «Ai ozol, osi, skaistā efeja — kā zaļo tie mīļajā dzimtene!»

Tomēr, kad viņš veda Tēsu mājās, viņa skaidri zināja, ka rīt viņš brauks projām, un it kā gaidīja no viņa kādu vārdu vai žestu, kas dotu virzienu viņu nenoteiktajai nākotnei. Arī Gordons juta, ka nepieciešams kāds izšķirošs solis, un pūlējās kaut ko izlemt. Taču jau doma par to, kāds varētu būt lēmums, lika viņam nodrebēt bailēs. Vajadzēja pasacīt Tesai vienu vārdu (vienalga — kādu), un viņš būtu saistīts uz mūžu. Tomēr neteikt neko un šķirties no viņas — tas būtu tikpat kā šķirties pašam no sevis. <

Tesa bija no jauna kļuvusi viņam par vienīgo dvēseli, kas radniecīga viņa dvēselei, par vienīgo cilvēku, ko viņš nedrīkstēja zaudēt.

—   Es rīt braukšu, — viņš sacīja noskumis, stāvēdams uz izdrupušajām granīta kāpnēm.

Tesa neteica nekā.

—    Ak dievs, Tesa! — viņš izmisis iesaucās un satvēra Tesas pirkstus — citādi glāstīt viņš neprata.

Tesa apņēmīgi ievilka elpu, tad atbrīvoja savus pirkstus un, satvērusi Gordona roku, pagriezās pret kāpnēm:

—   Nāc!

Tas nebija juteklisks aicinājums, bet gandrīz bērnišķīgs sauciens, un Gordons izjuta tadu pašu prieku kā kādreiz tuksnesī, kad viņu vadīja drauga roka.

Taču grāmatām piekrautajā istabā Tesa tūdaļ atlaida viņa roku, vairs netiecās pieskarties viņam vai viņu kaut kā iekvēlināt. Viņa apsēdās pie loga, bet Gordons zvilnēja uz dīvāna, aplūkodams viņas grāmatas.

—   Toms Krū pagatavoja man grāmatu plauktus, — Tesa stāstīja. Tie bija glīti priežu koka plaukti, ierīkoti virs gultas galvgaļa un kājgaļa un gar vienu sienu. Visi bija pilni, gramata pie grāmatas.

—   Lieliski sakārtotas, Tesa, — Gordons sacīja, — tikai grāmatu izvēle nav visai pārdomāta. — Viņam nepatika tas, ka visvairāk bija grāmatu par vēsturi un ekonomiku, kaut ari viņš atcerojās, ka Tesa studējusi tieši šos priekšmetus, un, atminēdamies viņas zināšanu kāri, nodomāja, ka viņa arvien vel turpina studijas.

Gordons atlaidās uz muguras, uzlicis uz vēdera divus Tenisona dzeju krājumus, un sacīja, it kā risinādams domu pavedienu par šo dzejnieku: — Es mīlu Anglijas dabu; bet kā es ienīstu tās ciematus un pilsētas — šos desmit tukstošus cietumu! Es varētu dzīvot vienīgi Londonā un nekur citur. Londona — tā ir it kā Anglijas smadzenes. Ka gan tu spēj dzīvot šeit?

Viņš zināja, ka sirds dziļumos Tesa ienīst šo pilsētu, lai arī bija pielāgojusies dzīvei tajā un prata pat atrast tajā prieku, taču Tesa sacīja:

—   Ko man varētu dot Londona?

Gordons pēkšņi izbijās no šīs sarunas par Londonu un steigšus pievērsās citam tematam — par Tenisonu. Viņš sacīja, ka nekādi nespejot izprast Lorensa jūsmu par Artura nāvi. To varētu izskaidrot varbūt vienīgi ar sentimentāli barbarisku iztēli vai ar to apstākli, ka notikums ar Eskaliburu mazliet atgādinot pašu arabu varoņteiksmas. Viņš pastāstīja Tesai,kā reiz mēģinājis pārtulkot šo poēmu vārdu pa vārdam dažiem arābiem, kuru vidū bijis arī Ilamids, abi Gordona zēni un abi viņa asinskārie miesassargi Ali un Bekrs. Tiem, kuru raksturā saglabājusies bērnišķīgā skaidrība un ticība, poēma patikusi. Bekrs apraudājis zobenu, abi zēni — karali. Patiesību sakot, tas jau bijis sagaidāms. Bet Hamids sacījis, ka stāsts sadomāts, to sagudrojis droši vien kāds artists no sīriešu kafejnīcas, kāds,

kas sapņojot par pārcilvēkiem un nekā nezinot par karaļu varonību vai par to, kā mirstot īsti bruņinieki.

Tesa klausījās kā apburta, jo šis īsais, aprautais stāstījums parādīja viņai mazliet tuvāk Arābijas Gordonu, straujo, neprātīgo cilvēku, kura pardrošajām iecerēm šī reālā pasaule — strādnieku kvartāls un fabriku dūmi — nebija īstā vieta.

Tesa apsēdās viņam blakus, lai ielūkotos viņa sejā, kas nemaz nelīdzinājās angļa sejai.

—   Es zinu, tu šeit veltīgi izšķied savus spēkus, Nedij, — viņa sacīja, it kā pazītu tuksnesi, it ka netīro, noskrandušo tuksneša klejotāju varonība viņai bulu tikpat tuva un dārga kā Gordonam. — Kāpēc tu neatgriezies Arābijā? — viņa jautāja un atņēma viņam grāmatas, it kā tās neļautu viņai redzēt Gordonu tajos plašumos, ko viņš tā mīlēja.

Gordons sažņaudza rokas.

—   Esmu devis goda vārdu, — viņš sacīja. — Es nevaru atgriezties.

—   Bet vai sacelšanās neuzliesmos no jauna?

—   Uzliesmos.

—   Ko tu tad darīsi?

—   Nezinu. Nezinu, — viņš sacīja, un bija redzams, ka senās sāpes atdzīvojušās un atkal moka viņu. — Atradīšu sev kaul ko šeit.

—   Varbūt, kā Hamids rakstīja, tu vari galu galā kļūt par Arābijas glābēju, darbodamies Anglijā. — Viņa uztraucās Gordona vietā. — Tu vari darīt ļoti daudz. Bet ar ko tu sāksi?

—   Ko sākšu? I

—   Nu taču to, ko lūdz Hamids, un ko tu pats vēlies darīt. Vai tas tevi nemaz nesaviļņo?

—   Nē, ne!

—   Bet…

—   Vai tu domā, ka es skraidīšu pa visu Angliju, rībinādams bungas un aicinādams atbalstīt cilšu sacelšanos?

—   Ne jau tieši tā.

—   Vai tad tu nesaproti, ka tā, kā es izlemšu, kā es uzskatīšu par pareizu, būs labāk arī Hainidam un viņa ļaudīm?

—   Saprotu, Ned. Bet tavs mērķis ir tāls un grūti sasniedzams, varētu pat sacīt — mazliet neskaidrs. Vai

Hamidam nav vajadzīga ātra, noteikta rīcība, balss, kas atskanētu tūdaļ? Citādi taču viņš tev nebūtu tā rakstījis?

—   Tu atkal izlaidi no acirn galveno, — Gordons sacīja, pēkšņi iekaisdams, ta ka pat viņa kakls saspringa no nervoza satraukuma. — Saproti taču reiz — vienalga, ko es darišu un ka rīkošos šeit, tas viss būs pats labākais, svarīgākais, noderīgākais, tieši Hamidam un Arābijai.

—   Ne!

Gordons nepievērsa uzmanības šim noliegumam un pacietīgi skaidroja talak:

—   Paklausies, meitēn! Te nav runa par atsevišķu taktisku gājienu, bet par Anglijas attiecībām pret Arābiju, par to, kas liek Anglijai ielauzties Arabijā un palikt tur kā posta un nelaimes nesējai. Par to, vai mūsu tautai tas vajadzīgs, un par to, kapec mēs klusējot pieļaujam, ka citiem tiek nodarīts tāds ļaunums. Tas man ir jaizprot un jānoskaidro pašam un tad jaciņās pret to. Tad es varēšu veikt galveno uzdevumu — glābt sevi un tuksneša ciltis.

—   Zinu, zinu. Bet pa to laiku tavu tuksnesi galīgi nožņaugs, tu pats to sacīji. Kāpēc tu vismaz nerunā par to pilnā balsi? Runā! Tevi uzklausīs. Kaut ko taču tu vari sākt.

—   Ak!

—   Nu labi. Organizē kādu komiteju, sacel troksni, sāc aktīvi rīkoties.

—   Kāpēc? Kas ar to būs panākts?

—   Vispirms — tu vari izraisīt angļos sašutumu un dusmas par tām metodēm, ar kādām mēs rīkojamies Arābijā.

—  Tautas sašutums? Kas man no tā? Vai tas kādreiz kaut ko ir glābis?

Tesa gribēja strīdēties, taču galu galā sāka zobot Gordonu.

—   Un ko tu vēl vari darīt? Sākt politisku spēli, lai ietekmētu varas vīrus? Vest pie prata Koloniju ministrijas nulles?

—   Šaurs prakticisms tev neļauj redzēt galveno, Tesa. Es taču sacīju — man vajadzīga visa patiesība, pati būtība, ar mazāk man nepietiek. Man jāuzzina, ar ko izskaidrojams ļaunums, kļūdas, tāda vai citada rīcība, nevis jāiedziļinās sīkumos. Pie velna komitejas un politiķus! Man jadomā par kaut ko svarīgāku un nozīmīgāku. Nav ko uztraukties par ciltīm! Es varu rīkoties vienīgi tad, ja esmu pilnīgi skaidrībā par to, kas man jādara, un tad es rīkošos tieši un noteikti.

—          Dīvains heroisms! — Tesa vairs nespēja valdīties.

—   Ja tu tā spried, tad tev jāatgriežas Arābijā. Tas nozīmētu rīkoties tieši un noteikti. Šeit tu cietīsi briesmīgu sakāvi. Nedij, tu nedrīksti palikt Anglijā, — viņa sacīja, un šais vārdos izskanēja satraukums un brīdinājums, bailes, ka Gordonu gaida traģisks liktenis, ja viņš neatgriezīsies tajā dzīvē, ko viņš saprot un kas dod viņam neierobežotu rīcības brīvību.

Gordons izbijās. '

—   Nevajag! — viņš iesaucās. — Nekad vairs nerunā ar mani par Arabiju, Tesa. Neuzvandi atmiņas par to. — Viņš uzslējās sēdus. — Un kāpēc man jāatgriežas tur? Vai tad Anglijā es galīgi neko nespēju paveikt?

—   Tā es negribēju sacīt. Man labāk, ja tu esi šeit. Es zinu, ka tev jāpaliek Anglijā. Man tikai ir sāpīgi, man tevis žēl. Es zinu, kā tu juties.

—   Nē, nezini vis! — Gordons sacīja un pietrūkās kājās. — Es palikšu Anglijā. Es iekārtošu savu dzīvi šeit. — Viņš soļoja pa istabu šurpu turpu. — Mums nevajadzēja sākt šo sarunu.

—   Piedod!

—  Man jāiet, — viņš skarbi izmeta. Un pēkšņā apņēmībā jau stāvēja pie durvīm.

—   Nē, nē!

—  Jā! Jā! Nebūs nekāda labuma, ja es palikšu. Emocijas — tas ir kaut kas nepatīkams, pretīgs. Tas nav vajadzīgs ne man, ne tev. Labāk būs, ja es iešu.

Tesa mirkli vilcinājās. — Diezin? — Brītiņu abi klusēja, tad Tesa nomāktā balsī lēni sacīja: — Labi. Tad ej. Ak, dieva dēļ, ej tūlīt! — Viņa dusmās pagrūda Gordonu, izmisīgi pūlēdamās atvērt durvis, ko viņa rupjā roka turēja ciet. Grūzdama viņu, Tesa smagi elpoja, gandrīz elsoja aiz niknuma. — Ej taču, nekavējies!

Gordonu pārsteidza un sāpīgi aizskāra šis pēkšņais, dīvainais dusmu uzliesmojums, ko viņš nespēja izskaidrot. Viņš noskumis atvēra durvis.

—   Kāpēc tu tā? — viņš nomurmināja.

Viņš izgāja uz kāpņu laukumiņa, taču vilcinājās aizvērt durvis, jo tas būtu izšķirošs solis.

—  Varbūt tu brauktu uz Londonu? — viņš iesāka, ar pūlēm izrunādams vārdus.

—   Nē, nē! — Tcsa noskaitusies atcirta. Tad atkal metās viņam virsū, pusbalsī uzstādama, lai viņš ejot projām. — Ak, kāpēc tu nāci šurp! Ej projām! Es tevi vairs negribu redzet.

Gordons bridi vilcinājās, (aču visa Tesas būtne pauda tādu izaicinājumu un reize arī sašutumu un pat nicīgumu pret viņu, ka viņš metās begt, baidīdamies no viņas aizvainojuma un dusmām, no viņas neprātīgajām alkām.

16.  nodaļa

Gordons nodeva savu likteni Vezubija rokās, un tā beidzās viņa noslēgtība. Taču, nododams sevi Vezubija rīcībā, viņš uzstādīja arī savas prasības.

—   Atstājiet pagaidām pie malas savu sociālismu, Vezitbij, — viņš nepacietīgi aizrādīja. — Tagad dodiet man to politisko izglītību, par ko jūs vienmēr runājat.

—   Labi. Bet kāpēc jūs to uzņematies, Gordon? Vai tā ir kāda misija? Varbūt jums ir kādi īpaši mērķi? Varbūt jūs gribat atšķetinat šo briesmīgo samezglojumu Arābijā? Starp citu, stāvoklis tur kļuvis vēl ļaunāks — mēs nesen nosūtījām bumbvedējus, lai izklīdinātu kaut kādus klaidoņus, kas pulcējās naftas vada tuvumā. Vai mēs nekad nekļūsim gudrāki? Varbūt tieši tas ir jūsu mērķis — noskaidrot mums vismaz jautājumu par arābu ciltīm?

—   Ne, nē. Tas attiecas vienīgi uz mani. Nejauciet tur iekšā Arābiju. To jautājumu es risināšu pats.

—   Kā?

—   To es vēl nezinu. Dariet tikai, ko es jums lūdzu. Un, ja jūsu idejas ir taisnīgas, tad es esmu jūsu pusē. Ja es redzēšu, ka neesmu ar jums vienis prātis, tad esmu jūsu pretinieku puse, lai tie butu kas būdami.

—   Nu, nu, nesāciet nu tūliņ tik asi, — Vezubijs jautri pažēlojās. — Vispirms, ir tikai divi nopietni ņemami pretinieki: toriji un komunisti. Mēs, sociāldemokrāti, ejam prātīgo vidusceļu starp tiem. Tā ir jūsu pirmā mācību stunda.

—   Rūgtā pieredzē es esmu guvis atziņu, ka prātīgums parasti meklējams galējībās, — Gordons drūrni aizrādīja.

—   Man nepatīk nekādi Aristoteļa vidusceļi. Labāk jau ga

lējības! Bet pašlaik mani nesaista nekādi iepriekšēji lēmumi. Viss atkarīgs no jums.

Vezubijs, sirsnīgs un apmierinats, veltīgi nekavēja laiku. Vispirms viņš aizveda Gordonu uz sava laikraksta redakciju, kas atradās Greisinroudā, iespiesta starp advokātu kantoriem. Vezubija nelaiķis tēvocis bijis advokāts un kādreiz aizņēmis šeit veselu stāvu. Tagad no trim putekļainām, ar kartotēkām pieblīvētām istabām Vezubijs izplatīja savu ietekmi politiskos jautajumos, no šejienes skanēja viņa varenā balss, un savam skolniekam viņš pateica, lai tas no ši brīža Uzskatot šīs istabas par savu štābu. Tā Gordons tika svinīgi uzņemts šai pasaulē, it kā te vēl būtu saglabājusies Viktorijas laika likumu atmosfēra.

—    Pirmkārt, — Vezubijs viņam norādīja, — jāsatiekas ar cilvēkiem. Valsti vada cilvēki, nevis teorijas, un es pazīstu visus, kas vada šo valsti, — gan draugus, gan ienaidniekus, jo es kā sava veida atbalsta punkts atrodos pašā centrā, tāds ir mans amats. Protams, ar mani rēķinās visu politisko un sociālo novirzienu (audis, tāpēc jūs sacelsiet sensāciju visur, lai es jūs vestu kur vezdams. Es tikai noskatīšos, kā viņi plēsīsies ap jums. Būs interesanti vērot jūsu parādīšanos, redzēt, kas notiks, kad jūs izpletīsiet spārnus.

Viņš parādījās kā ekscentrisks varonis, otrs Lorenss, kas bēdzis no atklātības un izbraukajis visu valsti ar savu motociklu. Tā nebija maldināšana. Gordons savai «individuālajai īpatnībai» bija uzticīgāks nekā jebkad agrāk un politiskajā arēnā izgāja ar tādu nicīgumu un pašapzinīgu aukstasinību kā cilvēks, kas netic tam, ko dara, un kas kuru katru acumirkli ar prieku var atkal nozust bez vēsts. Pēc Vezubija domām, nekā labāka vairs nevarēja vēlēties, un viņš publicēja par Gordonu jaunu rakstu un nosauca to «Iedvesmotais individuālisms». Tas ir tāds individuālisma veids, Vezubijs rakstīja, kas piemerots vienīgi izcilam cilvēkam ar izcilu intelektu, cilvēkam, kuram piemīt reizē vienkāršība un varonība. Gordona ģēnijs esot atradis savām spējam atbilstošu darbības lauku.

Vezubijs sāka ar oficiālajiem valdības vīriem — ministriem, un kads no tiem apsolījās pieņemt Gordonu apakšnamā. Noteiktajā laikā Gordons piebrauca ar savu motociklu pie parlamenta ēkas tik strauji un trokšņaini, ka policists pikti apstādināja viņu un jautāja, vai viņš arī zinot, kur braucot.

—   Tur! — Gordons parādīja uz parlamentu.

—  Tā jau nu tur nevar drāzties iekša! — policists aizrādīja, pārliecināts, ka notvēris kārtības noteikumu pārkāpēju.

Smita pasaule atdzīvojās ap Gordonu un līdz ar to viņa agrākā pārgalvība.

—          O, jums nav ko baidīties, — viņš sacīja policistam.

—   Varbūt mans inteliģentais izskats var maldināt, tomēr es nāku šeit darīšanās.

Policists šaubīdamies aplūkoja Gordona kareivja apģērbu. (Šī seja? Šī balss?) —Pie ka? — viņš jautāja, mazliet samulsis no zilo acu ciešā skatiena.

Gordons pateica, pie kā iet.

—   Labi, ser. Tomēr tā braukt tur iekšā nedrīkst.

—   Ka tad jūs man pavēlēsiet braukt?

—   Lēnām, ser, esiet tik laipns un novietojiet savu mašīnu tur tajā stūrī. Patiesība privātām personām nav atļauts šeit iebraukt ar savām mašīnām. Bet šoreiz es jūs ielaidīšu, tikai nolieciet savu motociklu tur tajā stūrī. Un klusām.

Gordona savdabība bija pienācīgi atzīta, taču viņš vairs nedomāja par to, bet nepacietīgi gaidīja paredzēto sastapšanos.

—   Paldies, — viņš laipni sacīja. — Tieši tā izdarīšu.

Ar strauju rāvienu motocikls dārdēdams sāka braukt,

aizbrāzās garam rindās novietotajām automašīnām uz norādīto stūri un iekaukdamies apstajās tur. Ar to beidzās Gordona personības apliecināšana. Viņš novilka īso ādas žaketi, nevērīgi uzmeta to uz motocikla sēdekļa un savā kareivja apģērbā iegāja parlamenta ekā.

Vezubijs gaidīja viņu kādas komitejas apspriežu telpā. Turpat bija arī ministrs, nenosakāma vecuma vīrs ar tumšiem, jau sirmot sākušiem matiem, bijušais ogļracis, skots pēc tautības, vārdā Makvīns. Viņš atvainojās, ka pieņem Gordonu šai lielajā gotu stila telpā, kas neesot piemērota sirsnīgai sarunai.

—   Paklausieties, kā šī telpa nomāc balsi, — viņš sacīja. ’•

Tas bija liesa. Augstās, saltās sienas it kā saplacināja cilvēka balsi, ikvienu vārdu apslāpējot drūmā dunoņā. Tomēr Makvīna spalgā, ska|ā balss nebija apslapējama. Viņš bija neliela auguma, drukns, smagnējs kā akmens bluķis. Gordons nodomāja, ka šis cilvēks droši vien neuzveicams (fiziski). Runaja viņš spilgta, .tēlainā vienkārša cilvēka valodā.

Viņa balsi bija kaut kas lads, kas meta izaicinājumu pasaulei, un jau pec īsa brītiņa kļuva skaidrs, ka viņi ar Vezubiju tieši ar runas veidu it kā mērojas spēkiem, lai pierādītu savu pārākumu. Vezubija priekšrocības bija izteiksmīgā balss un svaigā, rūpīgi kopta seja. Arī Makvīnam netrūka savu priekšrocību — možs skatiens, nenogurdināma enerģija, spriešanas spējas, zināšanas un dabisks intelekts, ko vairs nevajadzēja izkopt. Viņš bez žēlastības izmantoja šīs savas priekšrocības, bet Vezubijs, lai noturētos līdzsvara, gandrīz pārāk bieži nosauca viņu vulgārajā palamā «Kvīnijs». Gordons nosprieda, ka viņi ir labi draugi, ka viņus saista tieši šī sacensība starp izglītību, kas iegūta par maksu, un izglītību, kas iegūta bez maksas.

—   Tā gan! —• iesāka Makvīns, tīksmi atlaizdamies krēslā un uzrunādams Gordonu tāda tonī, kā parasti runāja savā ministrijā vai parlamentā. — No visām ministrijām manējā ir vistālāk no ārzemju un koloniju jautājumiem. Atskaitot Bevinu, inteliģenti drīz vien pārņēma tos savā ziņā. — Viņš zobgalīgi uzsmaidīja Vezubijam.

Klausīdamies Gordons novērtēja tuvāk savu sarunu biedru. Viņš zināja, ka Makvīns jaunībā bijis krāvējs ogļraktuvēs, bet tad sācis darboties partijā vai arodbiedrībā un tā taisījis karjeru. Tai pašā laikā viņš pašmācības ceļā ieguvis izglītību, kādas laikam gan nebija tiem inteliģentiem, kurus viņš tik labprāt nopulgoja.

Tiklīdz Gordons bija ticis skaidrībā, ar kādu cilvēku viņam darīšana, viņš pēkšņi aprāva nenozīmīgās pieklājības frāzes, lai sāktu savu politisko izglītošanos. Pirmo reizi mūžā Gordons uzdeva veselu virkni praktisku politisku jautājumu. Pie tam viņš nemeklēja nekādus aplinku ceļus, bet jautaja tieši un atklāti, it kā politiska teorija ietvertu sevī visas atbildes un vajadzīgs tikai īstais jautājums.

—   Kas pēc jūsu domām ir sociālisms? — bija viņa pirmais jautājums,

—   Sabiedriskais īpašums, — skanēja atbilde.

—   Vai jūs uzskatāt, ka šķiru cīņa nenovēršama?

—   Šķiru antagonisms — varbūt, bet ne šķiru cīņai

Makvīns aiz laipnības neiebilda pret šo laboratorijas

metodi, un viņi apmainījās jautājumiem un atbildēm, it kā mētādami kvēlojošas ogles turp un atpakaļ, līdz beidzot Gordons iesaucās: — Bet tur taču nav nekādas loģikas! — Viņš bija atklajis pietiekami daudz.

—   Ak dievs! — Makvīns labpatikā iesmējās. — Ja jūs meklējat loģiku cilvēku rīcībā, tad jums vajadzīgs nevis politiķis, bet garīdznieks.

—   Es nemeklēju loģiku cilvēku rīcībā. Es meklēju loģiku, uz kuras pamata es varētu darboties.

—   Sociālisms — tā ir vienīgā loģika cilvēku lēmumiem.

—   Karam, piemēram?

—   Sociālisms izbeigs karus.

—   Tito un Krievija jau ir gatavi brukt viens otram virsū.

—   Krievija nav sociālistiska zeme.

—   Kāda tad? Kapitālistiska?

—   Nē, nē. Tur pastāv valsts īpašums — tāpat kā bija nacistiem, — bet tur valda barga neizglītotu cilvēku diktatūra, kas tiecas izplatīt savu, aziātisko komunisma veidu.

—   Kā jūs to novērsīsiet?

—   Sociāldemokrātija novērsīs komunisma izplatīšanos.

—   Jūs esat jucis! — Gordons sacīja, paraustīdams plecus par zirni, ka nevēlas vairs turpināt šo sarunu.

—   Tāpat kā jūs, zēn.

Makvīns paraudzījās Gordonā ar savu parasto smaidu — sirsnīgi, bet bez humora. Viņi sēdēja vienā telpas stūrī, un šķita, ka ceturtais viņu sabiedrībā ir noputējušais Pita krūšutēls, kam bija ne visai glaimojoša līdzība ar oriģinālu.

—   Redziet, — viņš sacīja, — man liekas, mēs abi esam dzīvē sasnieguši tādu punktu, kad intelekts un darbība ir nešķirami. Es sāku ar darbību, Gordon, un vēlāk nonācu pie intelekta. Jūs sākāt ar intelektu un tad pievērsāties heroiskai darbībai pēc savas gaumes. Tagad mums ir pilnīgas tiesības saukt vienam otru par jukušu.

—   Bravo! — iesaucās Vezubijs.

—    Ar Vezu ir citādi, — Makvīns turpināja, — jo viņš

nezina, kas ir darbība. Viņš nav izbaudījis ne ielu cīņas, kā es, ne bruņotas sadursmes, kā jūs.

—   Es nekaunos atzīties, ka man nepatīk vardarbība, — Vezubijs sacīja. — Turpiniet! Turpiniet! — viņš skubināja, neuzķerdamies uz izmestā āķa. — Es jau zināju, ka jūs abi sapratīsieties. Tāpēc es viņu šeit atvedu. Bet nedomājiet par mani, Kvīnij. Pastāstiet Gordonam, kā viņš šeit varētu būt noderīgs.

Makvīns piecēlās un staigāja pa istabu, atkārtodams:

—   Būt noderīgs? Būt noderīgs? — Domās nogrimis, viņš pie katra pagrieziena dziļi iemina savus neglītos zābakus paklājā. Gordonam šķita, ka Makvīnam fiziski patīkami izjust šos parlamenta iekārtas priekšmetus — staigāt pa tiem, sēdēt uz tiem, pieskarties tiem ar stūrainajiem, nevērīgajiem pirkstiem.

—   Vezam taisnība, Gordon. Jums jādara kaut kas derīgs. Un tieši šeit! — Lai parādītu, ka viņš to attiecina uz apakšnamu, Makvīns cieši uzspēra ar kāju uz paklāja, un Gordons iztēlojās, kā viņam aiz sajūsmas pirksti kustas zābakos. — Apakšnams ir īstā vieta tādiem cilvēkiem kā jūs un es, Gordon. Vienīgi šeit doma kļūst par darbību. Seit ir nācijas smadzenes. Un reizē arī kaujas lauks. Te cilvēks var darboties. Jā! Vai tā nav jums piemērota vieta? Vai tas nav jums īstais cīņas lauks?

«Viņš ne tikai ar patiku sajūt šo grīdu sev zem kājām,» Gordons nosprieda. «Viņš ir kā apmāts, soļo pa to kā ģenerālis, kas mīl zemi — tikai tāpēc, ka uz tās notiek kaujas. Viņš it kā apskauj šo svēto namu.»

—   Tas ir labi jums, politiķiem, — Gordons iesāka.

—   Es neesmu politiķis, — Makvīns iekaisis pārtrauca.

—   Es vēl arvien esmu strādnieks! Esmu šeit strādnieku šķiras tiesību aizstāvis!

—   Tomēr jūs esat politiķis. Jums tas ir pavisam vienkārši. Bet es? Pirmkārt — kā es varu šeit iekļūt?

Makvīns un Vezubijs iesmējās, it kā Gordons neprastu paņemt to, kas tikpat kā ar roku aizsniedzams.

—   Kā vispār šeit iekļūst? — Vezubijs atkārtoja, un viņi atkal pasmējās.

—   A, es saprotu, ko jūs domājat! — Makvīns sacīja jau daudz lietišķāk. — Tas ir pavisam vienkārši. Pārāk daudzi no mūsu palātas locekļiem ir blēži un muļķi, — viņš ar nepatiku atzina. — Nepieciešamas dažas radikālas

izmaiņas. Dodiet man pāris mēnešu laika, Gordon, un es iedabūšu jūs parlamentā ar papildu velēšanu palīdzību. Dodiet mazliet ilgāku termiņu, un es jūs nosēdināšu pirmajā rindā.

Gordons pasmaidīja par šim plašajām perspektīvām.

—   Vai jūs neticat, ka es to spēju? — Makvīns izaicinoši jautāja.

Gordons izteiksmīgi paraustīja plecus.

—   Es zinu, ka jūs io spējat. Politikā viss dibinās uz mahinācijām.

—   Šinī gadījumā ne. Viss notiks pavisam godigi. Leiboristu partija ir sašķelusies divās daļās. No vienas puses — vecā sausokne, no otras — jaunā audze, kas pašlaik tikai kļūst spēcīga. Šie jaunie jūs pieņems.

—   Tik vienkārši.

—  Jūs visu pārak sarežģījat. Jā. Tik vienkārši. Vai maft nav taisnība, Vez?

—   Pilnīga taisnība, vecais draugs.

—   Vispār, — Makvīns piebilda, — jums piemīt tas lieliskais cieņas un dumpīguma maisījums, kura deļ jiis pieņems ikviena puse. Jums uzvara vienmēr droša, Gordon. Jūs esat dzimis veiksminieks.

—   Nevilcinieties, Gordon! Turiet viņu pie vārda, — Vezubijs iesaucas. — Viņš nejoko. Viņš patiešām izdarīs, ko solījis.

Gordons piecēlās. Viņš paspieda Makvīnam roku (cenzdamies, lai cietā ogļrača plauksta justu viņa kamieļu pavadas noberzto pirkstu stingro tvērienu) un sacīja:

—   Esmu pārliecināts, ka jūs spējat visu, Makvīn, taču jūs nespētu saglabāt manu personīgo brīvību, ko es tādā gadījumā noteikti zaudētu. Jūs pats taču ari esat vergs, tikai jūs to neapzināties. Tur nav ko kaunēties. Es arī biju savas idejas vergs. Taču, ja atkal pienāks brīdis, kad ielaidīšos kompromisā (un tas katrā ziņā notiks — es to saprotu arvien skaidrāk un skaidrāk), tad iespējams, ka es būšu jūsu kandidāts. Līdz tam izmantošu Vezubija solījumu — dot man pilnīgu un vispusīgu politisko izglītību. Ļaujiet man vispirms tikt galā ar to. Tāpēc pagaidām — uz redzēšanos! — viņš pateica un devās ārā pa durvīm, iekams Makvīns paspēja kaut ko atbildēt.

Vezubijs steidzās viņam pakaļ un aicinaja viņu tūdaļ sastapties ar kadu palātas locekli, kura ietekme varētu būt

sevišķi noderīga arābu konflikta nokārtošanā, īpaši tāpēc, ka tas esot torijs. Taču Gordons gāja prom, zābakiem klaudzot pa dzelteni svītrainajām flīzēm, un viņa balsī skanēja nepacietība:

—   Nē. Nē. Nē. Nerunāsim par to.

Vezubijs neatlaidās.

—   Bet, ja jūs gribat palīdzēt saviem draugiem, jums jāpanāk, lai jūs kaut kur uzklausa, Gordon. Sim cilvēkam ir labi sakari ar armiju un ar Vidējo Austrumu izlūkošanas dienesta ļaudīm. Viņš ir kārtīgs un godīgs. Man šķiet, viņš pazīst Frimenu un nicina to. Tas būtu labs sākums.

—   Es neko negribu sākt, — Gordons atcirta, apstādamies uz kāpnēm un it kā priecādamies par dienas gaismu.

—   Es gribu visu izbeigt! — Viņš devās lejup. — Vai vēlaties, lai aizvedu jūs atpakaļ ar motociklu?

—   Ne, paldies. — Vezubijs atteicās. — Brauciet tikai pats uzmanīgi!

Makvīns arī bija iznācis ārā un nostājies Vezubijam aiz muguras. Noraudzīdamies pakaļ Gordonam, viņš klusi nosmējās un sacīja:

—   Esat gan atradis īsto, Vez. Gudrs, tikai galvā liels juceklis. Neizlaidiet viņu no acīm. Pec kāda laika viņš kļūs prātīgāks.

Bet Gordons pēc kāda laika sāka žēloties Vezubijam, ka viss notiekot pārāk gausi.

—   Vai jūs nevarat saaicināt «avus politiķus kopā, tad es izrunātos ar visiem reize? Par pašu lietas būtību!

—   Kas tad pēc jūsu domām ir «lietas būtība»? — Vezubijs jautaja.

—   Ne jau, tas, — Gordons parādīja uz laikrakstu, grāmatu, žurnālu un brošūru kaudzēm, ar ko bija piekrauts viņa galds Vezubija kantorī.

—   Jūs to ņemat pārak strauji, pārāk nepacietīgi, — Vezubijs sacīja. — Kāpēc jūs esat tik nepacietīgs, Gordon? Kāpēc tāda traka steiga?

—   Jus teicat — divas nedēļas.

—   Divas nedēļas — tas tikai vispārējam ieskatam! Es nezināju, ka jūs gribēsiet tā iedziļināties «paša lietas būtība», kā jūs to apzīmējat. Nesteidzieties tā. Jūs esat saticies ar tik daudziem cilvekiem. Esat iepazinies ar tik daudziem partijas politikas jautājumiem. Jūs tikko sākāt

regulāri lasīt laikrakstus un jau prasāt vienkāršas un skaidras atbildes uz visu. Tas nav iespējams,

—   Man sāk iepatikties.

—  Tad pasakiet — ko jūs jau esat uzzinājis, Gordon? Cik tālu esat ticis?

—   Esmu uzzinājis, ka jūs visi aiziesiet bojā, iekams izšķirsies, kas uzvarēs — kapitālisms, sociālisms, komunisms vai jūsu sociāldemokrātija. Vispirms es gribētu jautāt — kā jūs domājat atrisināt to visas pasaules dilemmu, pret kuru jūsu parlamenta ķīviņi liekas muļķīgi?

—  Heurecal — Vezubijs. iesaucās un ar savu inteliģenta dūri uzsita pa galdu.

—   Tā, — Gordons turpināja. — Ja jūs nevarat saaicināt vienkopus visus savus politiķus, tad vismaz savediet mani kopa ar vienu krievu un vienu amerikāni. Tas man pašlaik ir visnepieciešamākais.

—   Dabūsiet visu, ko vēlaties, — Vezubijs apsolīja jokodams, taču ar svinīguma pieskaņu. — Tikai pagaidiet mazliet.

—   Labi. Es braukšu uz mājām, padzīvošu tur nedēļu vai divas, — Gordons sacīja un piecēlās, lai tūdaļ dotos projām.

17.  nodaļa

Viņš nožēloja, ka atbraucis, tikko aizvērās durvīs un viņu apņēma mājas klusums. Pašapmierināti tikšķēja pulksteņi, un aiz loga no kokiem pakšķēdamas krita lāses uz taciņas, uz jumta dakstiņiem, uz rokas, ja vien tā pastiepās pretī.

—   Kur tu biji? — jautāja māte, apsēzdamās gultas kājgalī, lai parunātos ar dēlu, kamēr tas dzer teju.

—   Visur, — Gordons atbildēja.

Iepriekšējā dienā, atbraukšanas dienā, viņam nekas netika jautāts. Tagad vajadzēja atbildēt, kaut arī viņam bija pretīga šī mātes gādības izpausme, tējas nešana agrā rītā. To viņai nevajadzēja darīt. Tā neklājas. Bez tam viņam patika dienu sākt vienam — aizdzīt miegu, mazgājoties krietni noberzties, noskūties, strauji vēzēt rokas, atbrīvojot muskuļus no sastinguma. Tomēr viņš piecēlās gultā sēdus un izstāstīja visu, ko māte vēlējās zināt.

—   Es sastapu Tesu, — viņš sacīja.

—   Cik labi! Vai viņa ir mainījusies? Vai vēl arvien tāda pati —'gudra, vienkārša?

—   Nav nemaz tik vienkārša.

—   Vai viņa vēl strādā tajā smieklīgajā birojā?

Gordons pamāja ar galvu un izkāpa no gultas. Pat

mātes dēļ viņš nespēja vairs ilgāk palikt miega varā.

—   Jā. Viņa vēl strādā turpat.

—   Kāpēc gan tādas meitenes kā Greisa un Tesa izšķiež savas spējas tādās muļķībās? Vai viņas iedomājas, ka, pārvērzdamās verdzenēs, kalpo cilvēcei? Starp citu, Greisa jau ir pametusi smieklīgo darbu institūta bibliotēkā. Viņa tagad ir mājās, Ned. Man liekas, viņa ir tuvu kaut kādam iekšējam lūzumam. Lūdzu, parunā ar viņu!

Gordons pasmējās un paraustīja plecus.

—   Tu to uzņem pārāk nopietni, — viņš sacīja.

Māte neuzstāja. — Astoņos nāc lejā brokastīs, — viņa sacīja ar saprotošu smaidu, kurā tomēr jautās pārmetums.

—   Un neļauj man tevi pārāk apgrūtināt, — viņa piebilda, jau iedama ārā pa durvīm.

Gordonam netikās būt vienam, bet Džeks, kā parasti, bija devies meklēt pasūtījumus un naudu (pareizāk sakot, izdevīgus apstākļus, lai dabutu kā vienu, tā otru). Gordons satika Mūru, Džeka partneri. Tas bija cilvēks, kura profesiju varēja nojaust pēc viņa ārienes un izturēšanās, un tieši tāpēc Gordonam viņš patika. Viņš bija kautrīgs, pastāvīgi knibinājās ap taustcirkuļiem un mikrometriem, kas rēgojās no vestes kabatām; savu vienkāršo zilo uzvalku viņš vienmēr turēja tīru; un mēdza māt ar galvu pie sarunu biedra katra trešā vai ceturtā vaida. Viņš izskatījās pēc laucinieka, tāpat kā Džeks. Taču vērīgais skatiens un resno pirkstu spēks un veiklība norādīja, ka šis cilvēks radis rīkoties ar mašīnām. Mūrs pienāca pie Gordona un mulsdams pateica, ka gribot aprunāties par uzņēmumu.

—   Nav ko slēpt, mūsu stāvoklis ir daudz ļaunāks, nekā Džeks domā, — viņš sacīja.

—   Kas tad tur īsti ir par nelaimi? — Gordons jautāja. Viņu vienmēr kaitināja sarunas par šo uzņēmumu.

Mūrs bēdīgi pakratīja galvu.

—   Darbs neiet, mister Gordon. Nav pasūtījumu.

-Vai tad Džeks nevar dabūt pasūtījumus? Vai viņš patiešām neprot savu darbu?

—          Es to neteiktu, pat ja tā domātu, — Mūrs atbildēja.

—   Es zinu, ka Džeks nepamet šo darbu tikai tāpēc, ka negrib nevienu pievilt — ne mani, ne savu ģimeni. Bet par to es patiesībā nemaz negribēju runāt. Ir kaut kas cits.

Mūrs pavērās Gordonā, lai redzētu, kā tas reaģē, bet Gordons gaidīja paskaidrojumu, jau iepriekš nojauzdams, ka uzzinās kaut ko svarīgu.

—   Kas tad? — viņš jautāja nervozēdams.

—   Pirmkārt, — sacīja inženieris, — kada Koventrijas firma vēlas pirkt mūsu uzņēmumu.

Gordons apstulbis palūkojās viņā.

—   Vai tas ir labi vai slikti?

Mūrs likās nomākts.

—   Patiešām nezinu.

—   Vai Džeks to zina?

—   Nē. Viņi runāja ar mani.

—   Vai jūs gribai pārdot?

—   Tas ir vienīgais ceļš, kā glābties no bankrota. Varbūt mums izdotos dabūt savu naudu atpakaļ.

—   Ko tad jūs vēl gaidāt? Baidāties, ka Džeks negribēs pārdot? Vai vēlaties, lai es ar viņu parunāju?

—   Nē. Nē. Es domāju, viņš būs ar mieru.

—   Nu tad rīkojieties. Par ko tad jūs vel uztraucaties?

—   Redziet, ja mēs pārdotu savu uzņēmumu šai Koventrijas firmai, es no tā neciestu, jo esmu inženieris un varu darīt, ko viņi man liks. Es palikšu savā agrākajā darbā, un viņi gādās pasūtījumus. Bet Džeku viņi nepaturēs. Kādu laiku viņš vēl varēs palikt. Bet es pazīstu šis lielas firmas, mister Gordon. Pat ja Džeks noslēgtu līgumu, viņš ilgi nenoturēsies. Viņš tiem nebūs vajadzīgs. Tā, redziet, es nezinu, ko darīt. Džeks vienmēr ir izturējies tik labi pret mani, es nevaru rīkoties viņam par ļaunu. Es pat nespēju saņemties un pateikt viņam par šo piedāvājumu, jo es zinu, ka viņš būs ar mieru pārdot — lai glābtu mani. Taču tā strādāt kā pašlaik arī nav iespējams, jo katastrofa ir tuvu, un, jo ilgāk mēs vilcināsimies, jo smagaka tā būs. Kā jūs rīkotos, mister Gordon? Kā jūs rīkotos?

Gordons un Mūrs sēdēja uz sola pie veca šķūņa sienas, pavērsuši sejas pret skopajiem ziemas saules stariem, kas lauzās caur vēja dzītiem mākoņiem. Šķūnī atradās ģenerators, kas duca un tricināja sienu, glāstīdams viņu muguras ar sīksīciņām veltīgi gaistošas enerģijas daļiņām.

—  Vai Džeks nemēģina sadabūt naudu, lai glābtu uzņēmumu? — Gordons jautāja.

—   Mēģina gan. Bet nauda neglābs uzņēmumu.

—   Kāpēc ne?

—   Pareizais ceļš ražošanā, mister Gordon, ir ieguldīt naudu mašīnās un tad izmantot mašīnas, lai tās atdotu atpakaļ ieguldīto un vēl vairāk. Jo vairāk naudas saņemam, jo vairāk tās jāizlieto uzņēmuma iekārtai, citādi nauda nedod peļņu. Bet Džeks aizņemas naudu, lai izmaksātu algas, samaksātu par elektrību, renti un ekspluatācijās izdevumus. Tā ir nedzīva nauda, tā tikai palielinas mūsu parādus un nedos nekādas iespējas tos nomaksāt vai dabūt atpakaļ iztērēto. Jo vairāk viņš tagad aizņemas, jo dziļāk posta mēs stiegam.

—   Un jūs pieļaujat, ka viņš aizņemas!

—   Mums cits nekas neatliek — ja mēs nepārdodam.

—   Ak dievs! Un jūs vēl jautājat man, kā jums rīkoties!

—   Es runāju ar jums kā ar cilvēku, kura domas Džeks visaugstāk vērtē.

—   Kā es varu izšķirt tādu jautājumu?

—   Pasakiet tikai, vai stāstīt Džekain par šo piedāvājumu. Pasakiet man tikai to, un es zināšu, ko darīt. Kaut kas man taču jādara.

—   Cik ilgi jūs vēl varētu noturēties?

—   Necik.

—   Vai nevarat atstāt visu, kā ir, vēl dažas nedēļas?

—   Kāpēc? Vai jūs kaut kā palīdzēsiet?

—   Ak, dievs vien to zina! Ko es varētu palīdzēt? Ja

būtu vairāk pasūtījumu, vai tas glābtu stāvokli? ļ

—   Jā. Jā. Bet pasūtījumus nav iespējams dabūt.

—   Nu ko tad es galu galā varu darīt? — Gordons noskaities iesaucās.

Mūrs nopūzdamies paskatījās pulkstenī, piecēlās un sniedza Gordonam roku.

—   Laikam neko. Piedodiet, ka es vispār jums par to stāstīju, — viņš sacīja. — Bet Džeks …

—   Es zinu. Zinu! — Gordona balsī neviļus ieskanējās nepacietība. Mūrs to juta, un steidzās aiziet, taču drīzāk ar atvieglojumu nekā dusmām. Patiesība viņš gāja projām ar tādu apziņu, it kā būtu izpildījis nepatīkamu, bet neatliekamu pienākumu.

Gordons k|uva apātisks («pārakmeņojies», viņš rakstīja Tesai) aiz nepārvaramām, drudžainām, mokošām ilgām pēc siltuma, pēc tuksneša. Tik spēcīgas bija šīs ilgas, ka viņš caurām dienām ļāva domām kavēties pie savas zaudētās pagātnes atmiņu drumslām. Un, jo vairāk attālinājās tuksnesis, atstādams tikai ilgas un atmiņas, jo nereālākā viņam šķita dzīve šeit — pirms došanās uz tuksnesi un pēc atgriešanās no turienes. Viņu vajāja šīs alkas pēc tuksneša, un viņš pūlējās tās apspiest ar skrējieniem agrā rītā pa mitrām, grantētām alejām. Beigu beigās kā papildinājums šai noskaņai, kā ļauna atbalss no pagājušā kādā pievakarē ieradās Frīmens. Kā jau vecs paziņa, viņš atbrauca, iepriekš nekā neziņojis.

—   Sveicināts, vecais draugs! — Un Gordons ieraudzīja angļa kalsno stāvu.

Rokas spiediens bija sirsnīgs un draudzīgs, smaids neatvairāmi labvēlīgs. Frīmens jautāja, kā Gordons jūtoties Anglijas nejēdzīgajā klimatā, kā dzīvojot bez tuksneša, bez badošanās un neprātīgajiem jājieniem uz kamieļa, bez asiņainajām sadursmēm.

—   Žēl, ka mums vajadzēja jums visu to atņemt, — viņš nopūtās.

—   Sēdiet, Frīmen! — Gordons sacīja un parādīja uz dīvāniņu kokvilnas pārvalkā pie kamīna. Nebija nozīmes apmainīties pieklājības frāzēm, un Gordons vēsi piebilda:

—   Tā kā jūs to visu man esat atņēmuši, tad laikam tagad tuksnesī viss kārtībā. Nav vairs nekā par ko uztraukties.

—   O, kaut kādas problēmas vienmēr rodas; bet jums jāatzīst, Gordon, ka mēs samērā labi tikām ar visu galā. Ģenerāļa nopelns, protams! — Viņš priecīgi smaidīja, atgādinādams Gordonam patiesību, ko tas zināja un ko Frīmens pats zināja.

—   Nepaies ne pusgads, Frīmen, kad tuksnesī uzliesmos jauna sacelšanās, vēl spēcīgākā nekā iepriekšējā.

Gordons pats brīnījās par saviem vārdiem, brīnījās par to, ka viņš tik pārliecināts par jaunas sacelšanas tuvošanos.

Bet Frīmens ne aci nepamirkšķināja.

—   Jums tātad ir sakari ar vecajiem draugiem?

—   Itin nekādu.

—   Tādā gadījumā tas ir tikai minējums. Vai varbūt intuīcija?

Gordons paraustīja plecus.

—   Es nenodarbojos ar minēšanu.

—   Ļoti žēl, Gordon, bet man jums jāsaka — jūs ļoti maldāties. Mēs ar ģenerāli pēdējo mēnešu laika esam daudz darījuši, lai nostiprinātu mieru. Esam izstrādājuši jaunu plānu, kā izvietot ciltis, uzturēt kārtību pierobežas rajonos, samazināt nodokļus; mums padomā jauna vienošanās par naftas vadu un jauna telefona līnija uz Istabalu Hamidam. (Kas par plašu vērienu!) Ar ciltīm — vismaz ar vadoņiem — mums ir laba saskaņa, un mēs cieši sadarbojamies ar Hamidu. Neslēpšu, bahraziešu varas orgānu iejaukšanos mēs cenšamies, cik iespējams, novērst, tai ziņā arī jums ir savi panākumi, Gordon. Bet visā visumā starp ciltīm un Bahrazu pamazām izveidojas sadarbība augstā līmenī un policija un patruļas ar savām novecojušām brutālām metodēm tiek likvidētas. Tagad visu kontrolē no gaisa. Pat ja Hamids gribētu sacelties, viņam nebūs pret ko cīnīties. Vienīgi pret lidmašīnām. Uz ko tad viņš var cerēt? No jūsu sacelšanās mēs mācījāmies, kā izmantot gaisa spēkus.

—  To jūs mācījāties no Lorensa, nevis no manis. Tas arī nav nekas jauns.

—   Ir gan — sistēma, ko mēs izdomājām. Mēs ik nedēļas sūtām uz Istabalu divas lidmašīnas ar pārtiku un degvielu; un pēc tam piedāvājam tās par transporta līdzekli pilsētas vajadzībām. Bez tam esam parūpējušies, lai klejotāji paturētu prātā, ka debesīs virs viņiem vienmēr kaut kas lido. Mes organizējam bahraziešu parašutistu korpusu. Apmācības notiek tuksnesī, cilšu acu priekšā.

Gordons nicīgi pavīpsnāja.

—   Jūs nekad nekļūsiet gudrāks, Frīmen. Dažas žēlastības dāvanas un daži bumbvedēji tikai padarīs Hamidu divkārt pieklājīgāku un divkārt piesardzīgāku. Vai jūs domājat, ka jūsu izdarības spēs piespiest tādu cilvēku kā Hamids mainīt savus lēmumus?

Frīmen's bija pacietīgs un objektīvs.

—   Varbūt Hamids nav ietekmējams. Taču mūsu humānā pieeja nodrošinās mums daudzu citu draudzību, īstenība es tieši tāpēc esmu ieradies pie jums. Nabaga Juniss no Kamras pašlaik ir pie mums, Anglijā.

Ja Frīmens bija gaidījis, ka Gordons iesauksies pār* steigumā un izbrīnā, tad veltīgi. Bez tam Frīmena pieglaudīga balss pauda šo jauno ziņu tā, it kā tas būtu īpaši vecajam draugam Gordonam domāts patīkams pārsteigums.

—   Vai jūs nepriecājaties? — Frīmens jautāja ar skābu smaidu.

—   Ļoti priecājos!

—   Tad jūs labi protat savaldīties. Lai nu kā, bet nabaga Juniss pašlaik ir pie manis — netālu no šejienes. — Frīmens nosauca ciematu, kur atradās viņa mājas. — Mēs atvedām viņu uz šejieni, lai pierādītu, ka neturam uz viņu )aunu prātu, un lai viņš redzētu, cik prātīgi un viņam labvēlīgi mēs rīkojamies. Mēs arī jums gribējām sagādāt iespeju sastapt savu veco draugu. Mēs zinājām, ka jūs gribēsiet viņu redzēt. Patiesību sakot, man uzdots ielūgt jus sestdien uz brokastīm. Ludzu, atbrauciet katrā ziņā. Vecais ir ļoti labā garastāvoklī. Viņa bēdas par šī nelaimīgā jaunekļa nāvi drīz vien pārgāja. Viņam būs liels prieks satikties ar jums. — Izsacīdams šo «ar jums», Frīmens it kā nofotografēja Gordonu, tādu, kā viņš tur stāvēja — pusmilitārā apģērbā, kas it kā vērta viņu disciplinētu un apvaldītu, kamēr arabu tērpā viņš šķita brīvs un atklāts.

Gordona māte un Greisa pa tam bija atgriezušās no ciemata veikala, un Gordons, izsmalcināti iepazīstinādams viņas ar Frīmenu, panāca tieši to efektu, ko bija vēlējies,— pievilcīgais Frīmens tūdaļ uzsāka nepiespiestu sarunu ar lēdijām, romantiski aprakstīdams Arabiju, jokodamies pastāstīja, kā Gordons viņu «saņēmis gūsta», un it kā garāmejot pieminēja Gordona neveiksmi Arabijā.

Gordons sacija:

—   Mēs šai mājā nekad nerunājam par Arābiju, Frīmen.

—   Protams, — atteica Frīmens, it ka nedzirdejis pārmetumā, — nepatīkamo labak aizmirst.

—   Vai jūs esat karavīrs, mister Frīmen? — misis Gordona apvaicājās, un viņas mazo, spožo acu skatiens piešķīra šim jautājumam mazliet naidīgu nokrāsu.

—   Ne. Esmu tikai nožēlojams valsts ierēdnis, misis Gordona. Patiesībā es pcc dabas esmu ļoti antimilitars cilvēks.

Greisa paraudzījās viņā.

—  Tas ir labi! — viņa sacīja. Es neieredzu karavīrus, kaut ari neuzskatu tos par vainīgiem.

—   Vai jūs esat tik dedzīga pacifiste, mis Gordona?

—   Esmu! Un jūs?

—   Nē, bet…

—   Es esmu pārliecināta pacifiste, mister Frīmen, un es kvēli, dedzīgi lūdzos, lai jauna kara (jaunas asins izliešanas!) gadījumā mūs visus saplosītu gabalgabalos, tas būtu labāk nekā šī briesmīgā savstarpējā iznīcināšanās.

—   Pilnīgi pievienojos jums! — Frīmens sacīja, un viņa balsī skaitēja dziļa pārliecība. — Es neesmu pacifists. Patiesībā man savā darbībā jāpieļauj vardarbības lietošana. Taču principā esmu pret vardarbību, jo esmu nācis pie tādas atziņas: ja nepieciešams tik daudz vardarbības, lai cilvēki dzīvotu mierā, tad labāk patiešām ar vienu spēcīgu triecienu izbeigt visu uzreiz.

—   Bravo, Frīmen! — Gordons sacīja. — Visa beigas — arī visu problēmu atrisinājums!

—   Protams, es krietni pārspīlēju.

—   Nē, nemaz! — sacīja Grcisa, pie tam ar tādu kaismi, ka Frīmens bija pārsteigts. — Jums pilnīga taisnība.

—   Tas, ko jūs sacījāt, gluži neatbilst kristietības principiem, — misis Gordona aizrādīja. — Tas nav ne humāni, ne visai pārliecinoši. Taču es arī nedomāju, ka jūs vai kāds cits patiešām vēlētos tādu galīgu boja eju. Jūs, jaunie, tik dedzīgi nīstat vardarbību, ka jūsu visu runas dveš vardarbību. Tā kādreiz cilvēks aiz neizprotamiem iemesliem zaudē savaldību par tīrajiem niekiem. Mācieties apvaldīt savas kaislības un meklējiet prātīgāku, cilvēcīgāku un kristietības principiem vairak atbilstošu atrisinājumu. — Viņa piecēlās, mierīga, apgarota un nevainojama savā pārliecībā. — Un tagad, ar jūsu atļauju, es iešu paraudzīšu teju.

Frīmens pietrūkās kājās un sāka skaidrot, ka viņš tikai uz īsu brītiņu iegriezies apciemot savu veco draugu Gordonu. Tagad viņam jāejot, esot jau gandrīz pusdienlaiks. Lai viņi nerūpējoties. Un lai piedodot vecpuiša cilvēkam. Viņš apsolījās atkal atnākt, aicināts vai neaicināts.

Misis Gordonas skatiens slepus slīdēja no Greisas uz Frīmenu, un Frīmenam aicinajums ierasties bija nodrošināts. Gordons to manīja un mātes skatiena redzēja veselu guzmu cerību. Viņš pēkšņi atmeta galvu un iesmējās.

—  Jā, jā, Frltnen! Atnāciet katrā ziņā! — viņš pievienojās.

—   Kā jūs šeit nokl.uvāt? — Greisa jautāja.

—   Ar autobusu līdz ciematam un no turienes kājām. Man patīk staigāt.

—   Zel, ka nav mājās mana brāļa, viņam ir mašīna, — Greisa sacija.

Viņi stāvēja pie durvīm — Frīmens savā elegantajā zilajā mētelī, mīkstu, brūnu platmali galvā. Gordons vienaldzīgi pastiepa roku atsveicinādamies, tad piepeši parādīja uz savu motociklu, kas stāvēja uz grantētā celiņa.

—   Es jūs aizvedīšu mājās ar to, — viņš sacīja un jau priecīgs sniedzās pēc savas jakas, lai sēstos uz motocikla.

—   O nē! Paldies, Gordon, nē! — Frīmens smaidīdams steidzās atteikties.. — Pistoles un motocikli ir kā radīti jums, bet man nepavisam. Nē! Es labāk atvadīšos šeit. Un, lūdzu, atnāciet sestdien! Varbūt sastapsiet vēl kādu no saviem vecajiem draugiem.

Frīmena ierašanās pamudināja Gordonu lūgt mātes palīdzību.

—   Kāpēc tu neuzaicini Tesu paciemoties pie mums dažas nedējas? — viņš sacīja mātei rosmes un steigas pilnajā sestdienas rītā. — Tev būtu jautrāk ar viņu. Mums visiem būtu jautrāk. Un tu varbūt atpūstos no Greisas pusnakts raudu lēkmēm.

—   Nerunā tā par Greisu, — māte sacīja, nepatīkami aizskarta.

—   O, es negribēju būt nežēlīgs!

—   Kāpēc tad tu esi tik neiecietīgs pret savas māsas pārdzīvojumiem?

Gordons paraustīja plecus.

—          Man tikai viņas žel, — viņš līdzjūtīgi sacīja.

—   Gara svārstīgums ir ļaunāks par idiotismu.

—   Tas tiesa. Bet Greisa ir sieviete, Ned, un mūsu laikos sievietēm ir savas īpašas grūtības. Ar to jārēķinās. Viņai nav laimējies atrast īsto ceļu dzīvē, kā to atrod vairums vīriešu. No otras puses — viņai vairs nav sevišķi lielu izredžu apprecēties, vismaz viņa pati ta domā, un dažreiz tas biedē sievieti.

Gordons pasmaidīja.

—   Kāpēc tad viņa neziedo sevi reliģijai. Varbūt tas viņai būtu pats labākais. — Viņš uzmanīgi vēroja, kā māte uzņem šos viņa vārdus. — Galu galā tā ir pareizā izeja un dažreiz vienīgais atrisinājums tādos gadījumos. Patiesībā es apskaužu viņu šo grūtību dēļ; jo samierināšanās un padevība, ļaunuma attaisnošana, sava «es» ziedošana vispāratzītai morālei ir labākais ceļš, kā nomierināt ievainotu sirdsapziņu, māt, un es pilnīgi spēju novērtēt tā ietekmi un dziedinošo spēku. Ja es pats-kādreiz sajuktu prātā un sabruktu vai zaudētu spēju apzināties sevi (tas laikam nekad nevarētu notikt), es noteikti meklētu glābiņu dogmā. Es arī! Es arī! Un tāpat ikviens cilvēks, kas nespēj samierināties ar to, ka viņš ir morāli atbildīgs par ļaunumu, kas valda mūsdienu pasaulē. Protams, ja es tik tālu nonāktu, tad es izvēlētos — vai nu to, vai lodi pierē, arī tā būtu laba izeja. — Un, iekams māte paspēja kaut ko iebilst vai pārmest viņam pārāk stiprus jokus, viņš zobgalīgi iejautājās: — Kāpēc tas tā, māt, ka neviens no taviem bērniem nav apprecējies?

Sākumā māte smējās, un Gordons jutās tāpat ka bērnībā, kad māte smējās par viņa jautājumiem.

—   Vēl jau nav par vēlu! — viņa sacīja ar mīļu smaidu. Tad, redzēdama, ka Gordons to domājis pavisam nopietni, papurināja galvu un apmulsusi piebilda: — Patiešām nezinu, kāpēc tas tā, Ned. Varbūt karš jūs ietekmējis.

—   Nedomāju vis.

Tad māte atcerējās viņa jautājumu par Tesu un palūkojās viņā ar neslēptu pārsteigumu un izbrīnu. Viņa gaidīja kādu paskaidrojumu, kādu mājienu, kas saistītu abus šos jautājumus, bet Gordons palika neizdibināms.

—   Esi gan tu savādnieks, — māte noteica un pasmējās labsirdīgi un jautri. Tad atkal cieši pavērās viņā. Un pēkšņi sāka ģērbties, lai dotos uz ciematu iepirkties.

Gordons palīdzēja uzvilkt mēteli.

—   Vai tu ielūgsi Tesu? — Cik skumji izskanēja šie vārdi, pat viņam pašam tā likās.

—   Protams. Tu taču zini, ka man viņa patīk un es viņu augstu vērtēju. Bet vai tu domā, ka viņa brauks? Kā tad ar viņas darbu?

—   O, pilsētas varas vīri jau taisās padzīt viņu, — viņš jautri sacīja. — Uzaicini gan. Man gribētos, kaut viņa būtu šeit.

—          Šovakar pat uzrakstīšu viņai, — māte apsolīja.

—   Un kas vel, Ned, vai tu brauksi pie mistera Frīmena salikties ar saviem arābu draugiem? Vai tas nav šodien?

—   Jā šodien. Un es braukšu. Es braukšu.

Viņi šķīrās, klusībā smaidīdami, it kā zinādami, kādas cerības katram no viņiem saistas ar Tesas ierašanos.

i

18. nodaļa

Gordons apklusināja motocikla motoru, iebraucis Frīmena mājas romantiskajā alejā. Viņš apstājās pie balta georgiešu portāla un, apbrīnodams tā cēlās kolonnas, domāja: «Par to samaksāts ar bekonu! Ka gan Frīmens var paciest tādu pilnīgu, īstu skaistumu?» Viņš novietoja savu motociklu starp diviem krūmiem, lai tas nebojātu skaisto skatu, un nemanīts devās augšā pa kāpieniem. Parāvis senatnīgu rokturi, viņš izdzirdēja dzidru šķindoņu. Kalpotāja atvēra pulētas durvis, un Gordons iegaja rnaja — pamazs, gaišs stāvs, tik gleznains savā dzeltenajā arābu apmetnī.

Frīmens, iznākdams viņam pretī ballē, pirmajā mirklī nemaz nepazina savu viesi. Tad viņš ar pārsteigumā smaidu iesaucas:

—   Ahā! Tas taču arābs Gordons!

Tas patiešām bija arābs, nevis sīciņais kareivītis. Tā Gordons atbildēja uz Frīmena iedomu aicināt viņu pie sevis. Gordons uzreiz bija nojautis ša uzaicinājuma nozīmi. Viņš nebija aizmirsis, ar kādu skatienu Frīmens aplūkoja viņa militāro apģērbu. No ši skatiena Gordons saprata, ka Frīmenam jau padomā kāda muļķīga intriga. Frīmens gribēja parādīt viņu nabaga Junisam kā pavisam parastu angli un ta darīt galu viņa leģendārajai piemiņai. Ja Gordons biitu ieradies savā parastajā izskatā, parastā apģērbā, ar to pietiktu. Taču Frīmens bija pārrēķinājies. Pat Gordona tipiski angliskā, noslēgtā sejas izteiksme bija nozudusi, dodot vietu tuksneša klejotāja neapvaldītajam lepnumam.

Tagad viņš vismaz sastapsies ar Junisu kā kungs, kaut arī nepavisam nebija svarīgi ietekmēt nožēlojamo večuku, jo Gordons saprata, ka Juniss nonācis pilnīgā atkarībā no bahraziešiem un angļiem un viņu baida gan pirmo draudi, gan otro nelabvēlība. Viņa atrašanās šeit to apliccinaja.

Tomēr sagurušais vecais vīrs bija dziļi aizkustināts, ieraudzīdams bibliotēkas durvīs Gordonu. Juniss sēdēja uz ādas dīvāna blakus ģenerālim Martinam un, Gordonam ienākot, iekliegdamies piecēlās un asaras ritēja viņam par vaigiem. Viņš apskāva Gordonu ar īsti arābisku sirsnību un dedzību.

—   Mans brāli! — viņš gaudās. — O, mans diženais brāli!

Gordons nicīgi pavīpsnāja par vecā vīra izturēšanos, taču par spīti šim cinismam viņa sirds sažņaudzās sāpēs, atceroties Fahdu. Viņš nekad nespēja atvairīt atmiņas par šo slepkavību, ko bija pastrādājušas Azmi netīrās rokas, un no sirds apraudāja zēnu.

Ģenerālis Martins bija sajūsmā par šo apskāvienu.

—   Lieliska satikšanās! — viņš sacīja arabiski. — Lieliska satikšanās!

Gordons nopūtās un jautri un izaicinoši pievērsās ģenerālim, nespēdams pretoties instinktīvajam kārdinājumam iedzelt tādiem sirmiem varoņiem. Taču viņš atrada attaisnojumu savai necienīgajai rīcībai un pats priecājās par to. Viņš nosprieda, ka ģenerālis ir gluži ciešams, un, apsēdies uz trijkāju taburetes («cik gādīgs šis Frimens — nolicis man tadu dīvainu sēžamo»), sāka spīdzināt veco karavīru, attēlodams, ka visa Arābijā, no Suecas līdz Mosulai, uzliesmo sacelšanas, un tā pilnīgi iznīcinādams visus jaukos kompromisus, ar kuru palīdzību Frimens un ģenerālis pulējās nodot arābu ciltis bahraziešu verdzība.

Tas bija domāts ari nabaga Junisam. Viņam vajadzēja saprast, ka viņš ir nožēlojams nodevējs, kas nekad vairs nespes kalpot cilšu brīvības cīņu idejai. Gļēvi pielāgodamies apstākļiem, viņš nu reiz bija pārāk tālu piekāpies. Viņam vairs nebija vietas slavenaja arābu brālībā, kas galu galā tomēr uzvarēs, par spīti viņa nodevībai. Nabaga Juniss klusēja. Viena roka nemierīgi žņaudzīja apmetņa malu, otra te pacēlās kā lūgdamās, te atkal atkrita atpakaļ uz ceļiem. Viņš bija dziļi ieslīdzis elastīgā angļu dīvāna ieliekumā, un viņa kajas arabu apavos,šķita ka nelaimīgi, Vientuļi svešinieki pie šīs aristokrātiskās majas kamīna.

Ģenerāli neietekmēja Gordona stāsti, viņš turklāt vēl parmeta Gordonam, ka tas mainījis savus uzskatus.

—   Reiz jūs atzināt vienīgi cilšu sacelšanos. Tagad jūs runājat par visu Arābiju, ieskaitot arī Bahrazu, it kā jums būtu radies jauns sabiedrotais. Tātad pilsētas un zemnieku revolucionāri.

—   Nevis mans sabiedrotais, ģenerāl, bet jūsu ienaidnieks. Es ari tagad tikai pasmejos par pilsētas un zemnieku revolucionāriem. Es varu atļauties nicīgu izturēšanos pret viņiem. Bet jūs to nevarat. Visas šīs sīkās sacelšanās pret angļu ietekmi un neciešamām arābu valdībām jums ir reāli draudi. Kad notiks jauna cilšu sacelšanās, kas zina, kādi sabiedrotie tad tām radīsies!

Frīmens izdauzīja pret kamīnu savu pīpi.

—   Ja jūs gribat apgalvot, ka šie bahraziešu revolucionāri atbalstīs ciltis, Gordon, tad es jums varu pateikt, ka tā saucamā pilsētas un zemnieku revolūcija vairs neeksistē. Tā apsīka līdz ar cilšu sacelšanās sakāvi. Gandrīz visus vadoņus sagūstīja un pakāra kā noziedzniekus. Par jūsu draugu Zeinu el Balirazi zināms, ka viņš slēpjas Istabalā pie Hamida, bet viņš vairs nav bīstams.

—   Nav bīstams! — Ģordons saberzēja savas spēcīgās rokas. — Jūs esat patiešām nepārspējams savā neizpratnē, Frīmen. Nav bīstams! — Gordons iepriecināts pasmējās.

—   Ja jūs gribat padarīt nekaitīgu kādu cilvēku, Frīmen, kādu bahrazieli, kas ir naftas atradņu strādnieku un zemnieku sacelšanās sirds un dvēsele, tad jums jāsagūsta mans brālis Zcins — ja jūs to spējat. Kamēr vien viņš dzīvo, viņš ik brīdi apdraud jūsu bahraziešu draugus. Ikviens viņa dzīves mirklis ir veltīts domai par viņu iznīcināšanu.

—   Baidos, ka viņš jūs ir maldinājis, — Frīmens sacīja ar smaidu. — Mums zināms viss par viņu. Viņš nemaz nav vadonis. Viņš ir tikai aģitators, kas darbojas naftas atradnēs, nekas vairak. Un tagad, slēpdamies Istabalā, viņš itin neko nespēj darīt savas revolūcijas labā.

—   O, pagaidiet tikai, tad jus redzēsiet! — Gordons līksmi iesaucās, priecādamies par Zeinu.

—   Jūs man kādreiz sacījāt, ka jums neesot nekā kopēja ar šiem pilsētas revolucionāriem, — ģenerālis ieminējās.

—   Tagad šķiet, ka šis Zcins galu galā bijis jūsu sabiedrotais.

Nepavisam ne, ģenerāl. Viņš bija mans draugs. Pat mans brālis. Tikai ne mans sabiedrotais. Vai viņš ir Hamida sabiedrotais, to es, protams, nevaru pateikt.

—   Hamidam nav vajadzīgi tādi sabiedrotie, — ģenerālis sāka skaisties.

—   Man liekas, Hamids biedrotos ar kuru katru, — Frīmens apstrīdēja ģeneraļa apgalvojumu. — Nebūsim sentimentāli, ģenerāl. — Viņš pavērās Gordonā un sacīja ar smīnu: — Jums laikam nepatīk, ka Hamids nonācis Zeina ietekmē, Gordon.

—   Protams, nepatīk, — Gordons neslēpa šo sāpīgo patiesību. — Tomēr man viņš ir mīļš kā brālis. Un, ja jus nebūtu tik aprobežots intrigants, Frīmen, jūs saprastu, ka viņš ir daudz bīstamāks nekā es.

—   Es nekad neesmu uzskatījis jūs par sevišķi bīstamu, — Frīmens atteica. — Jūs esat bieds ģenerālim nevis man. — Frīmens iesmējās, nemaz nepūlēdamies savaldīties. — Ja tas būtu atkarigs no manis, es jūs jau rīt atlaistu atpakaļ uz Arābiju. Jā! Jūs varētu iet, kur vien jums iepatiktos. Nudien, es ar prieku nokārtotu jūsu atgriešanos Arābijā.

Gordons bija pārsteigts un apjucis. Viņam pēkšņi kļuva neērti, šķita, ka viņš muļķīgi rīkojies, izģērbdamies par arābu un tēlodams varoni. Viņš jautāja pats sev, kāpēc tas tā, un uzreiz arī rada atbildi: «Velns parāvis! Frīmens attapies, kā jārunā ar mani. Viņš zina, kā par mani var pasmieties!» Frnnenam beidzot izdevies izprast viņu, tāpēc tas pēkšņi kļuvis pavisam citāds, varbūt pat bīstams. «Nē!» Gordons nosprieda, mierinādams pats sevi. «Viņš nav bīstams, šis vecais labais Frīmens. Pagaidām vēl nav!»

Tad viņš iedomājās, ka Frīmena jokā varētu būt arī patiesība.

—   Jūs sacījāt, ka es varu atgriezties Arābijā? — viņš jautāja. — Tātad jūs mani atbrīvojat no dotā vārda?

Ģenerālis pasteidzās iejaukties.

—   Nē, Gordon! Jūs nedrīkstat atgriezties Arābijā. Jūs man devāt vārdu, un es jūs no tā neatbrīvošu. Un jūs taču nelauzīsiet savu solījumu.

—   Par to es neesmu pārliecināts, — Gordons atteica, nedomādams to sevišķi nopietni, tikai piedraudēdams.

—   O, 1as ir smieklīgi, — ģenerālis sapīka. — Ja ikviena saruna par Arābiju mums pārvēršas strīdos par sīkumiem, tad labāk nemaz nerunāsim par to.

Gordons paraustīja plecus. Bija labi, ka viņam izdevās izraisīt šo strīdu par sīkumiem. Ģenerālis uzskatīja viņu par neuzticamu, Frīmens par rupju. Bet nabaga Juniss (kura dēj patiesībā notika šī saruna) bija pavisam aizmirsts. Vecais vīrs snauda, neinteresēdamies, par ko citi runā, un viņa ļengano seju stindzināja miegs.

Gordons uzmodināja viņu, iesaukdamies:

—   Nesnaud, brāl, un parunā augstā tonī par naftas atradnēm. Ģenerālim apnikušas mūsu nenozīmīgās runas par sacelšanos.

Taču Juniss neuztvēra sarkasmu un dzelonis tik un tā palika nemanīts, jo Frīmens ieveda vēl vienu viesi.

Tas bija pašā Azmi.

Gordons nekad neļāvās ilgstošām šaubām. Ar gribas spēku viņš vienmēr un visos apstākļos parvaldīja savas jūtas un rīcību. Taču, kad ieradās Azmi, viņš uz mirkli zaudēja garīgo līdzsvaru. Viņu pārņēma sāpīgs nelabums, no kura, kā likās, viņš uz visiem laikiem bija atbrīvojies. Tā nebija fiziska sāpju vai satraukuma sajūta, tās bija atmiņas par brīdi, kad viņš atradās šī cilvēka iekārīgo roku varā. Sai ceļojumā uz Bahrazu viņš bija zaudējis tik daudz garīgo speķu, bet veltīgi — viņš tikai bija kļuvis par Azmi upuri. Visa noslēgums bija miesas apgānīšana. Un tagad, kad Azmi tuklie pirksti gatavojās godbijīgam un pieklājīgam angliskam rokas spiedienam, Gordonu pārņēma šausmas. Viņš mazliet atkāpas, baidīdamies, ka Azmi viņu pazīs, un tad viņš vairs nespētu klusēdams apvaldīt pretīgumu. Taču — kada likteņa ironija šai kļūmīgajā stāvoklī! Azmi nezināja, ka tas bija Gordons, ko viņš toreiz sagrāba savās slimīgi alkatīgajās rokās. Mazais, gludi skūtais, noskrandušais arabs, kas tik neganti pretojās viņam, nekādi nesaistījās viņa iztēlē ar šo slaveno angļu un arābu varoni. Azmi palocījās un gāja tālāk. Ģenerālis piecēlās, sasveicinājās un atdeva Azmi savu vietu. Tagad Azmi un nabaga Juniss sēdēja blakus uz ādas dīvāna.

—   Es nolēmu savest kopa lauvu un jēru, — Frīmens nesatricināmā mierā pačukstēja Gordonam, raudzīdamies uz Azmi un Junisu.

—   Slepkava! — Gordons tikpat mierīgi atbildēja.

Kaut ari Gordons bija dziļi satriekts un sašutis, šīs sajūtas pārspēja izbrīns, kas viņu parņēma, kad viņš palūkojās uz nabaga Junisu. Uz nodevēju Junisu. Vajadzēja tikai uzmest skatienu, lai redzētu, kāds bezgalīgs, neremdināms naids dega vecā vīra acīs. Tur bija niknums, nicinājums pret Azmi, naidīgums pret visiem pārējiem. Bēdu sagrauztā večuka vairs nebija, Gordons ieraudzīja drosrnīgu vecu arābu, kas pēc dēla nāves atguvies un ko nekas vairs nespēj salauzt. Viņa klātbūtne šeit bija tīrā viltība, lielisks gājiens Hamida un cilšu atbrīvošanās cīņu labā. Gordons neviļus apbrīnoja veco vīru. Paciest apvainojumus, pazemojumus un pārestības, ko viņam nodarīja Gordons, un nu vēl šīs mokas — sēdēt blakus sava dēla slepkavam! Tā ziedot sevi idejas labā, padevīgi ļauties, lai viņu apkauno, pazemo un nicina paša brāļi, kuru idejai viņš kalpo! Pēkšņi Gordons saprata, ka Juniss šeit ir vienīgais varonis un morāli stāv augstāk par visiem.

—   Nožēloju, ka toreiz tuksnesī atstāju jūs dzīvu! — Gordons klusu sacīja Frimenam.

—   Jā. Nu iesim brokastīs, — Frīmens teica. Pasmaidīja. — Es gaidīju vel vienu jūsu vecu draugu, Gordon, bet tas laikam pēdējā mirklī nobaidījies.

Šķita, ka šī piezīme iedvesmojusi aizkavējušos viesi: uz piebraucama ceļa spalgi iekaucās automašīnas bremzes, un pēc brītiņa ienāca pieminētais vecais draugs — neizprotamais Smits.

—   Ā, te jau viņš ir! — Frīmens sacīja. — Tieši laikā!

Līdz šim mirklim Gordonam bija gluži vienalga, vai

viņš vēl kādreiz sastopas ar Smitu vai ne. Taču pašreiz neviena cita cilvēka ierašanas nebūtu viņu tā iepriecinājusi. Gordons juta, ka atnācis īsts draugs, kas viņu atbalstīs.

Tā bija abpusēja sajūta. Smits (tā varēja spriest no viņa skatiena) nebija zinājis, kas šeit gaidams. Viņa vilcināšanās liecināja par šaubu pilnu neziņu: vai tikai šī georgiešu greznība, pieklājīgais un laipnais Frīmens, Juniss, ģenerālis un turklāt vel Azmi nav kādi slazdi, kas izlikti viņam? Toties, ja bija saglabajies kaut kas no agrakās godbijības un cieņas pret Gordonu, tad tas acumirklī izvērtās par spēcīgu, neapvaldītu siltu jutu izpausmi, kas bija tik neparasta abiem, — Smits juta, ka Gordons atbild viņam ar to pašu. Gordons cieši satvēra viņa roku, kad viņi uz brītiņu atradās blakus, un apspiestā čukstā pateica:

—   Frīmens (šis nelietis!) aizsācis viltīgu spēli, piesargieties, Smitiņ!

—   Ko tad viņš grib? — Smits jautāja neskanīgā, niknuma nomāktā balsī.

—   Viņš grib pataisīt mūs par muļķiem. Nepadodieties! Jūs taču esat pašā Smits! Ak, kāpēc gan es viņu nenobeidzu toreiz aerodromā!

Smita atbalsta un apgarotā Junisa uzmundrināts, Gordons pie balti un sudrabaini mirdzošā angliskā pusdienu galda mēģināja atmodināt Azmi atmiņas par toreiz notikušo, izmezdams pa vārdam, kas norādīja uz viņu cīņu, uz to, cik labi viņam pazīstama medību būdas iekšiene. Taču Azmi, truls un aizmāršīgs cilvēks, neļāva uzpeldēt ļaunām atmiņām. Turklāt šķita, ka viņš Gordonam nepievērš ne mazākās uzmanības, kaut arī ka savu ienaidnieku viņš to kādreiz bija tik augstu vērtējis. īstenībā cilšu sacelšanās varonis Gordons viņam nozīmēja tikpat maz ka tas noskrandušais arābs, kuru Gordons pūlējās atsaukt viņa atmiņā.

Taču Gordons bija cieši nolēmis panākt, lai Azmi viņu atcerētos. Viņu urdīja mokoša, pretīga vēlēšanās pārdzīvot to šausmīgo mirkli, kad Azmi viņu pazīs. Viņš centās notvert Azmi smalkos asociāciju pavedienos, ar veikliem mājieniem atgādinādams to laiku un vietu, un pamazām piespieda Azmi saprast, ka mežonīgais arābu jauneklis toreiz bijis Gordons; tas pats anglis Gordons, kas pašlaik sēdēja viņam pretī pie galda; Frīmena un ģenerāļa īstais brālis. Visi bija pārsteigti par to, cik pieklājīgi un uzmanīgi Gordons izturējās pret Azmi, un neviens nenojauta, kas viņam padomā. Taču, kad mājieni tā sakrustojās, ka beidzot vajadzēja izraisīties atmiņu uzliesmojumam, visi jutās kā elektrizēti.

Nenovēršamais notika pavisam nejauši.

Tajā briesmīgajā tikšanās reizē Gordons pārdzīvoja pirmo šausmu mirkli tad, kad viņam tuvojās Azmi tuklās, gredzenotās rokas. Tagad, redzot Azmi rokas uz baltā damasta, Gordons tik cieši un neatlaidīgi pievērsās tām, ka pat Azmi ievēroja viņa skatienu. Azmi pašlaik lika mutē lielisku siltumnīcā audzētu vīnogu, kad pēkšņi pamanīja niknuma un pretīguma pilnās Gordona acis — un tad viņš atminējās …

Roka (ar vīnogu starp īkšķi un rādītāja pirkstu) noslīga uz galda. Juteklīgās, biezas lūpas pavērās. Nāsis nodrebēja bailēs. Žēlā izteiksme acīs liecināja, ka viņš atceras visu. Mēmi apmainīdamies skatieniem, abi vīrieši saprata viens otru. Azini nobālēja. Gordona seja pauda pretīgumu, kaunu, dusmas; viņš saslējās, it kā mežonīgā niknumā grasītos mesties Azmi virsū. Tad vīnoga izkrita no Azmi atslābušajiem pirkstiem un aizvēlās pāri galdam pie Gordona, kurš ar nepatiku, bet izsmalcināti pacēla to. Liktenis bija lēmis lielo, sulīgo ogu viņam par upuri. Gordons saspieda to pirkstos, un sula līdz ar sašķaidīto mīkstumu pilēja uz galdauta. Gordons palūkojās uz saviem mitrajiem pirkstiem, tad ar nicinājuma pilnu skatienu pievērsās Azmi. Citi manīja šo skatienu un nojauta tajā slēpto draudu. Tad Gordons noslaucīja rokas sava apģērba mala, ka mēdz darīt klejotāji arābi, un brokastis beidzās ar Azmi krampjainu nopūtu.

Bibliotēkā līdzīgs pārdzīvojums, kaut arī ne tik spēcīgs, gaidīja Smitu. Frīmens izvilināja no viņa atzīšanos, ka viņš atgriezies sava tēva, veiksmīga būvuzņēmēja kantorī. Frīmens izsacījās, ka viņš tur esot kantorists. Tik tālu nonācis pašā Smits! Taču Frīmena triumfs bija acumirklīgs un nenozīmīgs, jo viņa šīsdienas nodoms nepiepildījās.' Azmi nervozēja un drīz vien nozuda, nabaga Junisam uznāca ilgas pēc mājām, un viņš nekam vairs nepievērsa uzmanību; pat ģenerālis klusēja. Taču Frīmenam bija vēl kaut kas padomā.

—   Pasakiet, lai mūsu viesis nonāk lejā! — Frīmens teica savai saimniecei, un šis viesis_ (baltā kokvilnas apģērbā, kādus valkā zēni-kalpotāji Ēģiptē) vilcinādamies ienāca istabā, nevienu nepazīdams un neviena nepazīts, un palika stāvam pie durvīm, ieķēries rokturī ar savām kamieļu dzinēja rokām. Taču viņam pirmajam izlauzās prieka kliedziens.

—   Kungs! — viņš iesaucās un metās pie Gordona. Tas bija mazais Nuri.

Anglis nekad nespētu just tik dzi|u saviļņojumu; šķita, ka zēns savā izsaucienā ielicis visu dvēseli. Gordons pārsteigumā aizmirsa arābu valodu un satraukts jautāja angliski;

—   Ko tu te dari? O, dieva dēļ, ko tu tc dari?

—   Vai tu atgriezīsies pie mums? — mazais Nuri vaicāja arābiski, nesaprazdams, ko saka Gordons. — Vai tu atgriezīsies pie mums, Gordon?

Gordons apskāva zēnu. Bet tad, ieraudzījis Smitu, mazais Nuri laimīgs metas pie apjukušā kantorista ceļiem.

—   Tu arī! — Nuri no sajūsmas saka smieties un raustīt Smitu aiz biksēm. — Kungs, kungs! — viņš laimīgs klaigāja. — Cik laimīga diena! O, cik laimīga diena!

Nuri cieši turējās pie viņiem abiem; viss bija aizmirsts — bēdas, bailes, ilgas pēc zudušajiem tuksneša priekiem. Bet Gordons, satvēris zēna roku, izmisīgi pulējas izprast Frīmena rīcību.

—   Kāpēc jūs vedat zēnu uz Angliju? — viņš jautāja.

Frimens raudzījās viņā laipni un priecīgi.

—   Viņš tik ļoti gribēja redzet jūs, Gordon, es viņam nespēju atteikt, un ta es viņu paņēmu pie sevis par kalpotaju. Viņš par to bija sajūsmā.

—   Par kalpotāju? — Izrunāti nesatricināmi mierīgā balsī, šie vārdi griezās ausīs. — Sūtiet viņu atpakaļ, Frīmen! — viņš gausi piebilda. — Tūliņ sūtiet viņu atpakaļ!

—   Bet kāpēc, vecais? Viņš te ir laimīgs. Nākamajā mēnesī es braukšu uz turieni, tad aizvedīšu viņu.

Gordona garā, kalsnā seja likās sastingusi draudā.

—   Sūtiet viņu atpakaļ! — viņš atkārtoja.

—   Kas par niekiem, vecais!

Gordons noliecās pie Nuri.

—   Vai tev ir mētelis? Vai viņš tev iedeva kaut ko siltu, ko valkat, kad ej arā, aukstumā?

—   O jā. Ja. Man ir viss. Te ir tik jauki. Ā, bet auksti gan ir. Un tumšs. Nav nekāds brīnums, ka tu aizbrauci uz Arabiju. Bet viņš man dod visu. Tāds ēdiens…

—   Ej paņem savu mēteli. Tu nāksi man līdzi.

—  Ne, Gordon! — Frīmens uzlika roku mazajam Nuri uz pleca.

Atkal iejaucās ģenerālis.

—  Zēnam te ir labi, Gordon. Man šeit nav nekādas daļas, bet labāk iztiksim bez scēnām.

—   Ej paņem savu mēteli!

Mazais Nuri raudzījas gan uz Gordonu, gan uz Frīmenu, kā likās, nevarēdams izšķirties, pie kura palikt, bet tad veikli izslīdēja pa durvīm un uz kāpnēm atskanēja smailpurnu sandalēs ieauto kāju dipoņa.

—   Es sūtīšu viņu atpakaļ uz Istabalu, — Gordons pateica, piebilzdams drošības labad: — Un es ceru, ka jus man palīdzēsiet, ģeneral.

—          Jūs tīšām radāt sarežģījumus, — sacīja Frīmens.

—   Ka jūs domājat — kāpēc es viņu atvedu uz šejieni?

Gordons nedusmojās, jo dusmoties var tikai uz cilvēku, kas nav attaisnojis uz viņu liktās cerības. Pret Frīmenu Gordonam vairs nebija tadu vienkāršu jūtu. Viņš tagad uzskatīja, ka Frīmens spējīgs uz jebkādu amorālu rīcību, tāpēc no tā nav ko gaidīt ne ētikas normu ievērošanu, ne pieklājību. Frīmens tagad bija viņa niknākais ienaidnieks, un Gordons nevareja atļauties sev tādu greznību kā dusmas uz viņu. Te bija nepieciešams miers, nesatricināma izturība.

Gordons sacīja, uzsvērdams katru vārdu:

—   Jūs atvedat viņu uz šejieni, lai mani aplaupītu, Frīmen. Lai norautu manam vārdam labo slavu viņa acīs un tad aizsūtītu viņu atpakaļ pie viņa draugiem. Vai arī varbūt jūs ievērojāt šī zena skaidrību un iedzimto garīgo pilnību un atvedāt viņu uz šo drausmīgo vietu, lai satricinātu viņu, iedvestu bailes un, ja iespējams, pazudinātu viņu.

Frīmens smaidīja.

—   Jūs pārspīlējāt, Gordon. Jums nav tādas labas slavas, ko varētu nolaupīt, tikai jūsu egoisms. — Viņš paraustīja plecus. — Bet par zenu — pajautājiet viņam pašam, vai viņam šeit labi klājies. Pajautājiet viņam, vai viņš mani mīl un ciena. — Frīmens pasmējās. — Nabaga Gordon! Jus vēl arvien dzīvojat sava nesenajā, neatsaucamajā pagatne. Ņemiet zēnu pie sevis. Bet labāk nedraudiet man šeit, Anglijā. Seit es uz to atbildēšu pēc sava prāta. Nu ejiet jel, vecais. Un nedodiet zēnam pārak daudz piena. To viņš nepanes.

Gordons palūkojās Smitā un pamāja ar galvu.

—   Iesim, Smitiņ! — viņš sacīja.

Smits vilcinājās, tomēr beidzot gāja Gordonam līdzi. Pie durvīm jau gaidīja mazais Nuri, uzvilcis kareivja šineli virs sava baltā ēģiptiešu kalpotāja apģērba. Viņš palekdamies izskrēja uz lieveņa un skaļi atsveicinājās no Frīmena, kurš lēnprātīgi smaidīja, piekodinādams mazajam

Nuri drīz atgriezties, lai viņi visi varētu braukt uz Istabalu. Nuri sacīja:

—   O jā, jā! Es drīz atgriezīšos.

Arā jau gaidīja Smita garā, za|ā, vecmodīgā mašīna, un Nuri bija sajūsmināts.

—          Nē. Tu brauksi ar mani, — Gordons sacīja Nuri.

—   Smit, nogriezieties pa labi uz šosejas, es jūs panākšu.

Kad Smits — mētelī, sporta cepuri galvā un cimdiem rokās — iesēdās zaļajā mašīnā un tā nodrebēdama sāka slīdēt pa aleju, Nuri lēkāja aiz sajūsmas un pat nabaga Junisam iedegās acis.

Gordons izbrauca no krūmiem savu motociklu, un Nuri sajūsma noplaka. Viņš satraukumā nespēja nokāpt no lieveņa, tāpēc Frīmcns pacēla viņu un nosēdināja Gordonam aizmugurē.

—   Turies cieši! — Frīmens pamācīja. — Ciešāk!

Gordons ar lielu troksni iedarbināja motociklu un, tik

tikko pametis skatienu uz trio — sadrūmušo ģenerāli, viltīgo un lepno Junisu un mierīgo, zobgalīgi smaidošo Frimenu, — drāzās projām, motoram pukšķot un sprauslājot. Tuksnesī, aizjajot uz kamieļa, viņam nekad nebija izdevies panākt tādu efektu.

19.  nodaļa

«Pēdējās dienās,» Gordons rakstīja Tesai savā grūti salasāmajā rokrakstā, «mūsu mājās ir neparasti priecīga noskaņa. Mazā Nuri iedzimto jautrību nespēj ierobežot nekādas pieklājības normas. Nekas viņam neliekas slikts, nekas neliekas bēdīgs. Un manas mātes puritāniskajai dvēselei viņš ir iepriecinājums, visu viņas juceklīgo uzskatu apstiprinājums. Viņa labprāt paturētu mazo draiskuli uz ' visiem laikiem šeit, ja vien es būtu ar mieru.

Arī mana māsa Greisa ir savaldzināta. Viņas izbalējušās acis reizēm raugās uz zēnu ar skaudību un savādu maigumu, un varu pat apzvērēt — ja viņas īstā daba spētu pacelties pāri iekšējo aizliegumu šķēršļiem, tad viņa apskautu niusu nebēdni un lietu asaras, apskauzdama viņa vienkāršību, patiesīgumu un spēju būt laimīgam.

Par savu brāli Džeku varu sacīt, ka starp viņu un mazo Nuri gluži instinktīvi radusies savstarpēja tuvība. Viņi

abi ir ļoti līdzīgi pēc dabas — godīgas un maigas dvēseles. Džeks arī pamodina zēnā jautrības velnēnu, un dažreiz viņi tā aizraujas ar visādiem trikiem (taisni brīnums, kā viņi sazinās, jo Nuri neprot angļu valodu), māja tā skan no viņu jautrajiem smiekliem, ka man brīžiem jāapvalda Nuri, atgādinot, ka viņa nešķiramais draugs skumst pec viņa Istabalā. Tad tūdaļ līst asaras, un visi vaino mani, ka es darot zēnam pāri, izmantodams viņa pieķeršanos savtīgos nolūkos (lai nu tie būtu kādi būdami).

Taču patiesībā, Tesa, es daru pāri pats sev, urdīdams savu pārliecību: un uzskatus, arī savas atmiņas, jo, kad Nuri raud, es dvēselē raudu līdz ar viņu — mani moka ilgas pēc maniem brāļiem, pēc idejas, par ko es cīnījos, pēc tuksneša, tā moka ilgas, ka es nespēju domāt, strādāt, nespēju interesēties par tiem uzdevumiem, ko esmu uzņemies šeit, Anglijā. Kamēr mazais kamieļu ganiņš ir te, es spēju domāt vienīgi par savu agrāko mērķi, mani māc ilgas pēc Arābijas. Es skumstu pat pēc Smita — man viņa pietrūkst, kad viņš nav šeit. Ceru, ka tas viss pāries, tiklīdz Nuri aizbrauks, bet varbūt man nebūs viegli aizmirst Arābiju pēc tam, kad tā no jauna tik tuvu un tik dzīvi nostājusies manā priekšā. Prieeāšos, kad zēns būs projām. Tāda sentimentalitāte ir vājība. Es sajukšu prātā, ja drīzumā nelikšu tai pāri; protams, tu varētu atbraukt un izglābt mani no šiem murgiem …»

Tesa neatbrauca. Gordons arī nemaz negaidīja, jo viņa jau bija atbildējusi uz mātes ielūgumu, ka nevarēšot ierasties. Tad viņa atrakstīja Gordonam, atkārtodama, ka ļoti nožēlojot, bet nevarot atbraukt, un apsolīdamās ierasties, tiklīdz apstākļi atļaušot.

«Pašlaik esmu pārāk aizņemta, Nedij,» viņa rakstīja. «Nesen bija trīs gadījumi, kad izlika iemītniekus no kompānijas namiem, un ielā, kur atrodas šīs mājas, mēs gandrīz vai cēlām nocietinājumus, lai nelaistu klāt tiesu izpildītāju. Tā kā Anglijas likumi ir zemes īpašnieku likumi, tad mums nav sevišķu cerību, labākā gadījumā varam novilcināt termiņu par kādu nedēļu. Kaimiņi ik dienas pūlas atbaidīt tiesu izpildītājus un policistus, liedami no augšstāvu logiem samazgas. Man šķiet, ja angļu strādnieki kādreiz sacelsies, Nedij, viņi vispirms nostādīs muļķu un ēzeļu lomā savus ienaidniekus, un tas viņiem visai viegli izdosies.

Tagad par sevi pašu. Ar tiesas lēmumu panācu nomas līguma pagarinājumu uz vienu mēnesi. Bet pec tam man 'jāatbrīvo telpas. Kas tad notiks, to nevar zināt, Nedij. Man pārāk daudz darba, lai raudzītos tik tālu uz priekšu. Bez tam, kad es raugos pārāk tālu uz priekšu, es zaudēju drosmi un jūtos nomākta, it īpaši tagad, kad tu esi atgriezies un vienmēr esi tik tuvu un tomēr tik talu. Tu esi sagrāvis manus uzskatus, ka iespējams dzīvot tikai šai dienai. Un tas ir slikti. Kaut tu labāk nebūtu atgriezies.»

Tā kā Tesas nebija, Gordons pieķērās Smitam, pats brīnīdamies, ka spēj izturēties pret Smitu tik vienkārši un sirsnīgi. Bet vēl vairāk viņš brīnījās par to, ka Smits viņam atbildēja ar tadu pašu vienkāršību un sirsnību.

—   Viņš ir patīkams, vienkāršs cilvēks, — misis Gordona sacīja dēlam, kad lielais, kautrīgais Smits divas dienas bija viesojies pie viņiem. — Man viņš patīk, Nedij. Kāpēc tu nesatikies ar viņu, kad atgriezies Anglijā?

—   Tāpēc ka gribēju aizmirst pagātni, — Gordons meloja. Viņam nepatika skaidrot mātei, ka Smits ir gan labs biedrs tuksneša cīņās, bet garlaicīgs un neinteresants piepilsētas sabiedrība. Māte būtu pārmetusi viņam intelektuālu snobismu, kaut ari patiesība ta bija intelektuāla nepacietība.

Lai gan visi bija vienmēr aizņemti ar mazo tuksneša zēnu, izrādījās, ka arī Smits ir patīkams viesis, it īpaši labi viņš sapratās ar Džeku un Mūru. Gordons bija pastāstījis viņiem, ka Smits nespējot mierīgi noraudzīties uz riteni, kas griežas; un Smits pats atzinās, ka ar neizsakāmu skaudību vērojot viņu lieliski iekārtoto darbnīcu, kur tērauda, kluči pārvēršoties sarežģītos, rūpīgi apstrādātos zobratos.

—  Vai jums patiešam tā patīk šī darbnīca? — Gordons viņam jautāja.

—   Jā, — Smits dedzīgi apstiprināja. — Tāpēc, ka viņi paši padara visu. Nav tā kā fabrika, kur tūkstošiem cilvēku strādā pie konveijera. Seit viņi dara visu, no sākuma līdz beigām. Viņi vieni pagatavo ik detaļu.

—  Vai tas ir labāk nekā strādāt grāmatvedībā? — Gordons jautāja ar labsirdīgu smīnu.

Smits paraustīja plecus un tā kā sadrūma.

—    Man katrā ziņā labāk! Pēc tuksneša nemaz nepatīk skrapstinat spalvu. Un patiesībā nekad arī nav paticis. Tāpēc laikam es toreiz paliku Arābijā. '

Gordons juta gandrīz vai tēvišķīgu žēlumu pret Smitu, taču šai žēlumā slēpās briesmas. Ja tā bija likteņa ironija, ka būvuzņēmējam Smitam veicās labāk neka zemes īpašniekiem Gondoniem, tad loģiski iznāca, ka viņi varētu uzaicināt Smitu kļūt par viņu kompanjonu, ieguldīt viņu uzņēmumā savu naudu un entuziasmu un gūt panākumus tur, kur Džeks cietis neveiksmi.

Vai Smits būtu viņu glābiņš?

Gordons prata novērtēt šo likteņa ironiju un pat tīksminājās par to, nospriezdams, ka tāds patiešām būtu loģiskais Gordonu ģimenes vēsturiskās mīklas atrisinājums. Lai smiti valda pār visu pasauli! «Nosauciet Smitiņu par strādnieku — viņš jums galvu noraus,» Gordons domāja. «Nosauciet viņu par sīkburžuāzijas pārstāvi — diezin vai viņš maz sapratīs, ko tas nozīmē. Bet pieņemiet viņu par kompanjonu uzņēmumā, dodiet viņam sava vārda mantinieci par sievu, un Smits būs kungs par mums visiem. Piecos gados mēs visi būtu miljonāri. Tādam kārdinājumam grūti pretoties, un es arī neredzu citas izejas no ģimenes grūtībām.»

Taču tik ciniski ar Smitu runāt viņš nespēja. Viņš lūdza Smitam palīdzību, nestāstīdams sīkumos par Džeka neveiksmēm un par visas ģimenes neapskaužamo stāvokli. Viņš nepiemineja arī savus mēģinājumus runāt ar Džeka baņķieriem («Mēs jau tā esam daudz darījuši») un ar Vezubiju («Es nevaru iet pie saviem draugiem valdības vīriem ar lūgumu dot pasūtījumus jusu brālim, Gordon. Tādos gadījumos izmantot politisko ietekmi ir bīstami!»), tāpat neminēja ne varda par to, ka nodomājis kopā ar Džeku doties uzbrukumā Lankašīras uzņēmumu īpašniekiem cerība kaut ko panākt. Viņš tikai jautāja Smitam, vai tam nebutu kādi paziņas rūpnieku aprindas, kas varētu dot Džekam pasūtījumus.

—   Ir gan! — Smits dedzīgi atsaucās.

—   Vai jūs nevarētu viņus mazliet papurināt, Srnitiņ?

—   Protams! — Smits nevilcinādamies apsolīja.

—   Tikai nesakiet Džekam, ka es ar jums par to runāju, — Gordons teica. — Nokārtojiet to ar viņu kā lietišķu darījumu. Patiesību sakot, es tur nekā arī nesajēdzu.

Smits tā priecājās, ka Gordons pat nedomāja, vai nav prasījis no viņa pārāk daudz un vai nav viņam pateicību parādā. Taču viņš vairs neraizējās par Džeku, un tas nozīmēja, ka viņš pilnīgi paļaujas uz Smitu; Gordons zināja: Smits darīs visu iespējamo.

Vezubijs jau vairākkārt bija aicinājis Gordonu atsākt politiskās mācības, bet Gordons vienmēr atrunājās ar dažādiem iemesliem. Tagad viņš piezvanīja Vezubijam un lūdza, lai tas, izmantodams pazīšanos ar Koloniju ministrijas fabiāņiem, palīdzētu nosūtīt mazo Nuri uz mājām. Noklausījies viņa stāstu par Frīmenu un mazo Nuri, Vezubijs uztraucās.

—   Tas taču ir tieši tas, kas jums vajadzīgs, Gordon! Skandalozs notikums, vismaz to katrā ziņā var padarīt par skandalozu notikumu. Tas ir nenovērtējams ierocis pret šo cilvēku un viņa ietekmi. Atmaskojiet viņu! Satrieciet viņu pīšļos! Pietiek ar vienu jautājumu parlamentā — kā Frīmens atvedis zēnu uz Angliju un kāpēc? Ar to jūs dosiet viņam tādu triecienu, ka pēc tam nebūs grūti atklāt par viņu visu, kas vien atklājams. Jūs varat iet, cik tālu vēlaties, un jūsu balsi uzklausīs. Jūsu rokās ir kārts, no kuras atkarīgs spēles iznākums. īsts laimes gadījums! Apsolu parūpēties, lai jūs to izdevīgi izspēlētu.

—   Nē! Nē! Nē! — Gordons kliedza klausulē.

—  Kāpēc ne? Otras tādas izdevības jums vairs nebūsKas gan .. .

—   Es taču jums sacīju — nē! Es nedomāju rīkot skandālus.

—   Nevajag būt tik sīkumainam.

—   Es neesmu sīkumains. Es tikai negribu izvērst to par diezin kādu strīda jautājumu. Jo tas nav nekāds strīda jautājums. Un ievērojiet, ka es nedomāju izmantot arābu konfliktu tādiem nolūkiem. Man vajadzīgs jautājuma pilnīgs atrisinājums, nevis tāda rakņāšanās pa tenku dubļiem. Nerunāsim vairs par to.

—   Jus palaižat garām izdevību uzsākt nopietnu gājienu.

—   Kaut arī tā būtu. Tas nav mans mērķis.

—  Bet ko tad jūs gribat, Gordon? Kāpēc Juniss ir šeit? Ko jus esat nodomājis?

—   Neko. Es tikai gribu nogādāt zēnu mājās.

—  Tomēr tas nav īstais iemesls. Jūsu tuksnesī kaut kas notiek. Es kaut ko nojaušu jau šeit, ministrijā.

—   Tuksnesī vienmēr kaut kas notiek-

—   Bet pašlaik tas ir kaut kas nopietns.

—  Tādā gadījumā man par to nekas nav zināms. Nezinu, kāds stāvoklis pašreiz ir Arābijā, un arī negribu zināt. Kad es varēšu sūtīt zēnu uz mājām? Uzturēšanās šeit viņam nenāk par labu.

—   Pagaidiet dažas dienas. Bet jūs pats brauciet drīz uz Londonu, Gordon. Te ar jums grib satikties dažādi cilvēki — puse apakšnama locekļu, kā ari amerikānis un krievs, ko jūs vēlējāties sastapt.

Gordons jau bija aizmirsis šo savu lūgumu, taču apsolīja ierasties Londonā pēc nedējas.

—   Kas tad pēc jūsu domām notiek Arābijā? — Gordons nenocietās.

—   Nezinu. Vai nu Hamids tur rīkojas, vai Bahrazas revolucionāri, vai varbūt naftas atradnes kaut kādi nemieri. Kaut kas jūtams gaisā, tas ir skaidrs. Man liekas, radušās kādas nesaskaņas Istabalā starp mūsējiem un Ilamidu. Tāpēc es brīnos, ka jūs neizmantojat šo gadījumu ar Frīmenu. Tas būtu tieši laikā. Tam varētu but izšķiroša nozīme — tas varētu satricināt visu mūsu politiku Arābijā.

—   Nē!

—   Es tomēr esmu pārsteigts par to, ka jūs nezināt, kas notiek.

Gordons pats labprāt būtu vēlējies to zināt. Viņš tikai šo to bija dzirdējis no mazā Nuri, un tas galvenokārt attiecās uz Hamidu, uz Zeinu un dzīvi Istabalā. Nuri zināja, ka gatavojas jauna sacelšanās, to zināja ikviens tuksneša arabs, taču šīs ziņas bija visai trūcīgas, varēja tikai kaut ko nojaust no tā, ko zēns pastāstīja par cilvēkiem, kas slepeni apmeklējot Hamida pili Istabalā.

Istabalā viss esot tāpat kā agrāk, tā apgalvoja Nuri, vienīgais jaunums esot tas, ka Hamids paņēmis viņu un Minku savā dienestā, kā solījies. Dzīve pilsētā esot trokšņaina, notiekot kautiņi, un Hamidam bieži vien vajagot nodibināt kārtību un sodīt vainīgos. Divreiz viņš licis zagļiem nocirst rokas (tā viņš sodījis tikai par šauteņu zādzību). Par to uzzinājis Frīmens un aizliedzis Hamidam lietot tik neželīgus sodus. Nuri stāstīja, ka Frīmens dusmās pat uzkliedzis Ilamidam, zēns pirmo reizi redzējis šo cilvēku tik saniknotu. Un kas gan anglim ko uztraukties par to? Tagad Hamids spriežot tiesu un sodot slepeni: roku nociršana notiekot uz pils jumta, un Frīmens nekā par to nedabūjot zināt. Kā upuris, tā soda izpildītājs abi pēc klusas vienošanās paturot notikušo noslēpumā, lai angļi par to neuzzinātu.

Hamids pats vēl arvien esot tikpat valdonīgs un bargs, tikai mēle viņam vēl asāka un roka smagāka (Nuri un Minka to vairakas reizes izbaudījuši par savām palaidnībatn). Jā, viņš esot negants un nepacietīgs, bet uzticīgs saviem brāļiem. Mazais Nuri vēl pastāstīja, ka angļi atsūtījuši uz Istabalu savus cilvēkus, lai tie vienmēr būtu Harnida tuvumā. Hamids izturejies ļoti pieklājīgi pret tiem, bet naktīs, kad bahraziešu lidmašīnas paceļoties gaisā, lai dotos kārtējā lidojumā, Hamids stāvot uz pils baltā balkona un skaļi lamājoties — ar dusmām, taču pavisam mierīgi un pilnīgā pārliecībā, ka reiz pienāks tā diena…

—   Ak kungs, mēs visi gaidam to dienu, — Nuri sacīja.

—  Gaidām to dienu!

Un bahrazietis Zeins?

Nuri paskaidroja, ka Zeins šad tad uzturoties pilī, dažreiz atkal nozūdot. Visi viņu pazīstot, tikai ne angļi, kas viņu visur meklējot. Reizēm viņš pat ierodoties klejotāja arāba tērpā, sēdēdams uz kamieļa tā, kā mēdz sēdēt veci vīri. Tā viņš pats par sevi zobojoties. Citreiz viņš esot pārģērbies par mullu vai tirgoni, vai vecu zintnieku, kas ieradies ārstēt I lamidu.

—   Vai tad Hamids ir slims?

—    Hamids reizēm krāpj angļus, nedēļām ilgi izlikdamies slims, un neviens tad viņu neredz, bet patiesībā redz gandrīz vai visa pilsēta, viss tuksnesis un visa pasaule. Tikai ne angļi. Pili dzīvo trīs angļi. Reizēm arī Frīmens un mazais, sirmais ģenerālis. Bet kas gan viņus ievēro?

Protams, mēs visi ievērojam bahraziešu lidmašīnas, kas ar lielu troksni laižas lejā un iztraucē mūs nakti vai agri no rīta, lūgšanu laika, un pat tveicīgajās pēcpusdienās neļauj mums pagulēt. Atlido diezin no kurienes, Hamids tās iad, un tad tās atkal aizlido.

—   Un bahrazietis Zeins? Vai viņš sarunājas ar Hamidu?

—     O, viņi runā vienā runāšanā, kungs; vispirms viens runā un otrs klausās, tad atkal otrādi. Vai strīdas? O, pilī .vienmēr par kaut ko strīdas, un reizēm Zeins slepeni atved līdz savus bra|us, un tad viņi runa, kliedz, dusmojas un pat smejas visu cauru nakti. Ir gan tas Zeins! Tik ilgi klusēja! Tad pēkšņi sāka piedraudēt Hamidam. Un Hamids viņam sacīja: «Ej projām! Ej projām!»

—   Tātad viņi strīdas?

—   Ak Gordon, tas bahrazietis jau nevar vien beigt. Mūsu Minka bieži solās nogriezt viņam mēli. Taču mes cienājam viņu ar šerbetu un nekad neaizmirstam, ka viņš pēc allaha gribas ir tavs brālis, tikai seja viņam ir tumša un nekad nebūs sarkana kā tev! Zeins saka, drīz uzausīšot diena visiem arābiem. Viņš man lika pateikt to tev, jo tu droši vien par to priecāšoties-

—   Un ko Hamids lika pateikt man?

—   Neko, kungs.

—   Neko?

—   Ja. Pēc tavas aizbraukšanas es katru dienu klusītēm raudāju, un tad Hamids deva man vīģes un sacīja, ka tu vienmēr esot viņa dvēseles dārzā. Pēc tam anglis — Frīmens jautāja, vai es negribot redzēt tevi. Es raudāju aiz prieka un jautāju Hamidam, vai viņš |aus man braukt. Ak, man sapigi, kad atceros to, Gordon. «Jā,» Hamids man atbildēja. «Brauc allaha vārdā!» Bet esmu ar mieru zvērēt, ka viņam bija asaras acīs. Viņš man teica: «Varbūt tu viņu pierunāsi atgriezties pie mums? Vai vismaz atgādini viņam par mums!» Tas bija viss, Gordon. Vairāk nekā viņš nesacīja. Vai tu atgriezīsies pie mums, Gordon? Vai tava solījuma termiņš jau pagajis?

—   Ne! Nē! — Gordons atbildēja. — Vel ne. — Un viņiem abiem kļuva skumji no šīs atbildes.

Pēc mazā Nuri ieradās ģenerālis. Viņš vēlreiz apgalvoja, ka zēns atvests uz Angliju bez viņa ziņas.

—   Es tā nemēdzu rīkoties, Gordon, — viņš sacīja ar īstu karavīra atklatibu.

—   Vai Frīmens tagad ir kungs pār visiem, ģenerāl? Vai viņš ir noteicējs Arābija?

Preteji pieklājības likumiem, kas valdīja Gordona mātes mājā, šai labi iekārtotājā viesistabā, Gordons sarunāja ģenerālim rupjības, kaut arī pats to nemaz negribēja. Patiesībā viņam bija žēl ši karavīra, kurš izskatījās tā, it kā būtu apkrāpts.

—    Frimena resors tai ziņā iet pārāk tālu, — ģenerālis atbildēja. — Jūs taču to zināt, GordonViņi ir kā uzburti uz sazvērestībām, viltībām un veiklām politiskām intrigām. Taču tam nav nekāda sakara ar mūsu patiesajiem nodomiem.

—   Man nav da|as gar jūsu patiesajiem nodomiem, ģenerāl. Es vēlos vienīgi nogādāt zenu mājās.

—   Esmu visu nokārtojis. Bet es gribētu pateikt jums, ka izmantoju šo incidentu, lai precizētu mūsu abu resoru funkcijas. Frīmenam dots norādījums nepārkāpt sava tiešā darba robežas. Viņš taču ir izlūks.

—    Izlūks? Ak dievs, kā šī jaunā vārda nozīmi izkropļo visi tie intriganti, viltnieki, liekuļi, neizglītotie, rupjie nelieši, ko mēs dēvējam par izlūkiem!

—   Lai nu būtu kā būdams, mans resors guva virsroku. Pilnīgi saprotu jūsu jūtas pret zēnu, Gordon. Tieši tāpēc es rīkojos tik neatlaidīgi.

—   Lieliski, ģenerālī Taču, ja jūs gribat saglabāt savu autoritāti, tad ņemiet dienesta bārdas nazi un pārgrieziet Frīmenam rīkli bez kāda brīdinājuma un bez kavēšanās. Citādi viņš pārgriezīs jums rīkli.

—   Nē! Tas nav personīgs strīds. Viņam pietiks prāta izturēties, kā džentlmenim klājas.

—   Ha-lia!

—    Tas patiesībā ir strīds par politikas metodēm, — ģenerālis neatlaidās, — taču es atzīstu, ka mums ar Frīmenu ir domstarpības daudzos jautājumos, kas attiecas uz Arābijn. Taisnību sakot, Gordon, man liekas, ja mēs abi apsēstos un pārrunātu šos jautājumus, tad droši vien izrādītos, ka mums daudzējādā ziņā ir līdzīgi uzskati, jo mēs abi jūtam simpātijās pret Arābiju. Mēs varētu vienoties daudzos jautājumos.

—   Varbūt arī par bahraziešu varu tuksnesī?

—   A! Tai ziņā mūsu uzskati būtu mazliet atšķirīgi.

—   Mazliet atšķirīgi, ģeneral? Te mūs šķir bezdibenis.

—   Es ta nedomāju. Nedomāju, ka ir gluži neiespējami atrast kādu atrisinājumu, kas būtu pieņemams abām pusēm — ne vien jums un man, Gordon, bet arī ciltīm un Bahrazai.

—   Sis atrisinājums ir jūsu rokas. Dodiet ciltīm brīvību, ģenerāli

—   Pagaidiet mirklīti, — ģenerālis Martins iesāka draudzīgā, lūdzošā tonī.

Taču tajā mirklī ienāca Nuri, nesdams vara paplāti, uz kuras atradās turku kafijas kanna. Mazā draiskuļa seja bija mīļi 'padevīga izteiksme, it kā viņš gaidītu uzslavu par labi izpildītu pakalpojumu.

—   Kungs! — viņš sacīja ģenerālim, formāli palocīdamies. — Lai nes svētību šī tase lūpām, kas bauda no tās.

Ja šajā brīdī plandītos telts audekls un gaisā vēdītu kamieļa smaka, ja jātnieks pieauļodams sauktu viņu vārdā, ja spalgs šāviens atbalsotos tuksnesī — tad Nuri svinīgā apkalpošana būtu vietā. Bet šeit, angļu mājas mitrajā, aukstajā viesistabā, Gordonam tas likās nejēdzīgi.

—   Ko tu dari? — viņš uzbruka zēnam.

Nuri palūkojās viņā.

—   Kungs, es apkalpoju tavu viesi.

—   Nē! — Gordons kliedza. — Apkalpot mājās nav nekāds gods. Tev nevajag uzņemties apkalpotāja pienākumus. Nekad, nekad vairs to nedari!

—   Bet kungs! Tā pieklājas. Un tava māte..,

Nuri acis piepildījās asarām, satraukums un sāpes draudēja izlauzties uz āru vētrainā raudu lēkmē, taču tai mirklī ienāca misis Gordona. Steigšus apsveicinājusies ar ģenerāli, viņa satvēra zēnu aiz rokas un jautāja Gordonam, kas noticis.

—   Viņam tas nav jādara, — Gordons sacīja mātei.

—  Seit viņa pienākums nav apkalpot.

—   Es viņam to liku darīt, Ned, — misis Gordona paskaidroja. Vai nu intuīcija, vai dēlam uzmestais skatiens

viņai pateica, ka Gordons uztraukts galvenokārt ģenerāļa (

dēļ — lai tas nedomātu, ka Nuri Gordona mājā ir apkalpotājs tāpat kā Frīmena mājā. Viņu pārsteidza dēla šaurais, egoistiskais pedantiskums.

—   Es viņam to liku darīt, Ned, — viņa steidzīgi atkārtoja, — jo domāju, ka jums ar ģenerāli Martinu patiks tādas tuksneša paražas.

Ģenerālis saprotoši pasmaidīja un sacīja arābiski:

—   Ja debesīm labpatīk sūtīt mums izsalkušu blusu, tad viņas kodiens dara mūs cildenus. — Un atkārtoja to pašu domu angliski: — Svarīgi ir, kā to dara, Gordon.

Taču tas vairs nespēja nomierināt Nuri, kurš saprata, ka Gordons briesmīgi noskaities. Zēns sāka ar plaukstām

dauzīt ausis, lai justu sāpes un lai nogalinātu vārdus, kas (ur iegājuši. Pietvīcis, asarām pārplūdušu seju viņš bērnišķīgās dusmās spardīja grīdu, vairākas reizes iespēra pa durvīm un tad izskrēja ārā, ar troksni aizcirzdams durvis, lai visi saprastu, cik viņš izmisis.

—   Man joti žēl, Ned, — sacīja misis Gordona. Viņas balsī nepārprotami izskanēja nepatika un pārmetums.

—  Man vajadzēja padomāt.

Bet Gordons jau smējās, pārmetums viņu neskāra.

—    Ura! — viņš caur zobiem iesaucās. — Cik lieliski atkal reiz redzēt īstas jūtas! īstas neapvaldītas dusmas! Biju gandrīz vai aizmirsis, ka tādas vispār eksistē. Lai nolādēts angliskais miers! Arī mani tas jau samaitājis. Dzeriet kafiju, ģenerāl, un piedodiet manu sīkumainību. Ta ir Frīmena vaina, viņš nomāc manu dvēseli. Māt! Ielej mums kafiju un pasēdi pie mums, paklausies smalkās runās par tuksneša nežēlībām.

Māte ielēja kafiju. Taču klausīties par nežēlībām nevēlējās un, uzsmaidījusi ģenerālim, kurš viņai, acīm redzot, patika, izgāja no istabas, vēl arvien nespēdama piedot dēlam neapdomīgo izturēšanos.

—   Tuksneša nežēlības! — ģenerālis skumji atkārtoja un pasmaidīja, nogrimis atmiņās. — Es ceru, ka jūs neturat ļaunu prātu uz mani par to, ka šķīru jūs no tuksneša nežēlībām, Gordon.

—   Varbūt es jums nekad to nepiedošu, ģenerāl, taču ļaunu prātu uz jums neturu. Tas nozīmētu atzīt, ka esmu cietis sakāvi.

—    Priecājos par to. Tā bija bēdīga nepieciešamība. Turklāt pēc tā, ko jūs sacījāt, man būs vieglāk apspriesties ar jums par kādu kompromisu.

Ģenerālis runāja vilcinādamies, un Gordons nojauta viņa vārdos kaut ko svarīgu.

—   Kompromisu? — Gordons atkartoja.

—   Jā! — Ģenerālis kļuva noteikts un lietišķs. — Nav noliedzams, Gordon, ka jums bija liela ietekme uz cilšu sacelšanos, tātad jūs varētu savu ietekmi izmantot arī miera labad.

—   Lūdzu, izsakieties skaidrāk! — Gordons teica. — Par ko jūs runājat?

—   Es gribu, lai jūs braucat man līdz uz Istabalu.

Gordons piecēlās.

—   Tikai nesteidzieties ar savām dzēlīgajām piezīmēm, kamēr neesmu visu pateicis. Es gribētu, lai jūs kopā ar mani atgrieztos Arābija, un tad es jūs iepazīstinātu ar mūsu jauno plānu attiecība uz ciltīm, ar to kompromisu, ko jau pieminēju. Jums ar savu ietekmi jāpalīdz to realizēt.

—   Veltīgas cerības, ģenerāl. Frīmens jau stāstīja man par jūsu kompromisu: par lidmašīnām virs Istabalas.

—   Tas tikai pagaidām. Esmu izdomājis pavisam jaunu metodi, Gordon, un pielietošu to, tiklīdz atgriezīšos Arābijā. Tai nav nekāda sakara ar lidmašīnām virs Istabalas. Vel vairāk — ja' Hamids piekritīs mūsu plānam, visas baliraziešu lidmašīnas tiks atsauktas no tuksneša, tāpat viss bahraziešu karaspēks, Istabalā pie Hamida paliks vienīgi daži eksperti.

—   Jūs patiešām biedējat mani, ģenerāl. Kāds velnišķīgs triks nāks lidmašīnu vietā?

—   O, kaut mazliet ticiet mūsu godīgumam un labajiem nodomiem, Gordon.

—   Ticu! Ikvienai ļaunai viltībai pamatā ir godīgums un labi nodomi.

—   Nē. Nē. Tā nav viltība. Viss būs nevainojami un vienkārši. Tas ir kompromiss. Pilnīgi cilšu interesēs. Es zinu, ka jūs to atzīsiet un palīdzēsiet mums.

—   Jūs biedējat mani, ģenerāl. Un kas tālāk?

Gordonam nebija grūti nojaust, ko ģenerālis varētu piedāvāt ciltīm bahraziešu varas vietā, un, uzklausījis ģenerāli, viņš nodomāja: «Ja Frīmens ir bezgodīgs nelietis, tad šis cilvēks ir patiešām godīgs savā neatlaidība. Viņš nav liekulis, tieši tāpēc daudz bīstamāks nekā Frīmens.»

—   Tātad īstenībā notiks tā, — Gordons sacīja, novērtēdams ģenerāļa Martina plānu, — bahrazieša lidmašīnu nebūs, bet to vietu ieņems mūsu godājamā Karaliskā gaisa flote. Bahraziešu karaspēks tiks izvests, ja Hamids atlaidīs visus cilšu karapulkus. Hamids saglabās savu varu tikai tādā gadījumā, ja ciltis būs daļa no Bahrazas valsts. Hamidam ļaus valdīt tuksnesī tikai tad, ja viņš apņemsies ievākt no ciltīm nodokļus bahraziešu labā. Un beidzot (vai esmu jūs pareizi sapratis?) — ir paredzēts sarežģīts cilšu pārgrupējums pierobežā un naftas atradņu tuvumā, bet naftas vada rajonos būs aizliegtās zonas.

—   Apmēram tā, taču neaizmirstiet, ka cilšu likumi paliek spēkā.

—   Tie vienmēr ir bijuši spēkā. Vai tad bahraziešiem kādreiz ir izdevies nodibināt savu kārtību tuksnesī — kaut vai ar bombardēšanu un politiskam slepkavībām?

—   Nu, pēc mana plāna tas viss tiek likvidēts, Gordon. Ko jūs par to sakāt? Vai brauksiet man līdzi un palīdzēsiet man realizēt šo plānu, labāk sakot, palīdzēsiet Hamidam realizēt to? Es zinu, Hamids priecāsies par jūsu atgriešanos un par jūsu atbalstu. Un jums ir izdevība vēlreiz kalpot viņam, varbūt pat glābt viņu.

—   Vai Hamids tā sacīja? Vai viņš tieši tā sacīja?

—    Ne, — ģenerālis nopūzdamies godīgi atzinās. — Viņš to nav sacījis. Taču es esmu pārliecināts, ka viņš pieņems mūsu plānu, ja jūs palīdzēsiet. Ko jūs man atbildēsiet?

—          Es jums teikšu tā, ģcnerāl, — Gordons klusi sacīja,

—  ja Hamids pieņems jūsu plānu, tad arī es pieņemšu.

—   Tas ir lieliski, Gordon. Es gan cerēju, ka jūs brauksiet man līdzi un izskaidrosiet Hamidam šo plānu.

Gordons pasmaidīja pārspīlēii nevērīgi.

—   Hamids to sapratīs bez manas palīdzības.

—   Jūs tā domājat? Un kā jums liekas — vai viņš būs ar mieru?

—   Ja jūs viņu vilksiet aiz ausīm no Istabalas līdz Bahrazai un visu ceļu dauzīsiet viņa galvu pret naftas vadu — tad varbūt viņš būs ar mieru, ģenerāl.

—    Beztādām asprātībām, Gordon. Kāpēc? Kāpēc lai viņš nebūtu ar mieru? Tas ir pavisam godīgs kompromiss, tas nodrošina ciltīm autonomiju, kaut arī nomināli tās paliek Bahrazas sastāvdaļa.

—    Nomināli! Nomināli Bahrazas sastāvdaļa, nodokļi bahraziešiem, pakļaušanās bahraziešu likumiem, bahraziešu parvaldei! Un vai Hamidam nav vienalga, kādi bumbvedēji lido virs Istabalas — Karaliskās gaisa flotes vai bahraziešu? Vai jūs domājat, ka viņš jums uzticēsies vairāk nekā Azmi? Kāpēc viņam jāuzticas jums? Vai jūs domājat, ka viņam būs vieglāk, ja pavediens, kura karājas zobens virs viņa galvas, būs vērpts no britu nacionālā goda un jūsu karavīra vārda — it īpaši vēl tāpēc, ka tieši mēs pastāvīgi kūdām bahraziešus uz politiku, kas pretēja cilšu interesēm? Ak dievs! Vai tiešām jūs nekad nesapratīsiet, ka brīvība un neatkarība ir kaut kas absolūts, būtisks, cilvēka dvēselei nepieciešams? Kaislā, aklā ticība

brīvībai ir daudzkārt spēcīgāka nekā jūsu šķietamā ticība kompromisa ētikai, pie tam šis kompromiss ir labs tikai tāpēc, ka to izdomājuši angļi. Jel saprotiet taču reiz to, ģenerāli

Taču ģenerālis jau bija iemācījies sarunāties ar Gordonu. Viņš ar nesatricināmu draudzību atbildēja uz Gordona dzēlīgumu.

—   Jūs nu gan esat cilvēks ar temperamentu, — viņš sacīja, bezrūpīgi smaidīdams. — Jūs pat neesat uztvēris manu nodomu .būtību.

—   Pie velna nodomus! Mums svarīgi ir nevis nodomi, bet gala iznākums.

—   Tad atļaujiet jautāt jums: kāds būs gala iznākums, ja ciltis noraidīs kompromisu? Atbildiet man, Gordon!

—   Kas to lai zina. To es drīzāk varētu jautāt jums.

Ģenerālis nopūtās.

—   Baidos, ka tādā gadījumā tuksnesī uz ilgiem laikiem nostiprināsies Babrazas vara.

—   Ha! Ciltis sacelsies no jauna, — Gordons iebilda.

—   Pēc tādas sakāves, kādu cieta nesen?

Gordons nemierīgi sagrozījās krēslā.

—   Paklausieties, ģenerāli Man pašam vajadzēja ilga laika, lai to saprastu, bet tagad es varētu kliegt skaļā balsī, lai visi uzzina šo brīnumu: Hamids nav cietis sakāvi!

—   Bet kas tad tas bija — toreiz, kad viņš tika uzvarēts bez kaujas un piespiests pieņemt noteikumus?

Gordons papurināja galvu un augstprātīgā pārākuma apziņā ar piemēriem no karu vēstures sāka pierādīt, ka viņam taisnība.

—   Napoleons uzvarēja Borodinas kaujā. Viņš ieņēma reduti un piespieda Kutuzovu atkāpties, kamēr pat Maskava tika atdota. Bet vai Napoleons patiešām uzvarēja? Nepavisam arī ne! Nē! Kutuzovs bija saglabājis savu armiju un ievilināja Napoleonu krievu ziemas lamatās. Ļaudams sakaut sevi pie Borodinas un atkāpdamies, Kutuzovs uzvarēja kaujā, ko jau bija zaudējis. Tolstojs un vēstures gaita to pierāda.

—   Ā, bet Hamids …

—   Tas pats. Tieši tas pats! Pieņemdams jūsu noteikumus toreiz aerodromā, vienodamies ar jums, iekams jūs paspējāt dot ciltīm iznīcinošu triecienu, Hamids uzvarēja jūs, ģenerāl. Sākumā es to neaptvēru. Nespēju īsti novērtēt viņa tālredzību. Tagad tas man tik skaidrs, ka es mierīgi varētu mirt ar tādu apziņu.

—   Hamida karaspēks ir izkaisīts. Tas jau nozīmē sakāvi.

—   Tikai ne tuksnesī. Aizstāvēties ciltīm pat vieglāk atsevišķi. Hamids nekā nav zaudējis. Ari cilšu atbrīvošanās ideja nav cietusi, jo šī ideja slēpjas tai ticībā, кая ir ikviena cilvēka sirdī. Te jūs tikāt apvests ap stūri. Gudrais pārs-pēts gudrībā.

Ģenerālis bija tā aizrāvies ar kara dialektiku, ka nemaz nepievērsa uzmanību Gordona parastajiem dzēlieniem.

—          Jūs pārvērtējat Hamidu, Gordon, — viņš sacīja.

—   Vai jūs patiešām domājat, ka viņš uzdrošināsies sacelties, ja tuksnesi pārvaldīs bahraziešu lidmašīnas? Tas nav iespējams! Un jūs to zināt.

—   Nav iespējams? Bet kas notiktu, ja jūsu lidmašīnas nepārvaldītu tuksnesi?

—   Tā nenotiks. Pat ja Hamids atkal ieņemtu tuksneša aerodromus to viņš nekādā ziņā nespēj!), mēs tagad varam sūtīt lidmašīnas uz tuksnesi no Bahrazas lidlaukiem.

—   Ja vien jums ir lidlauki, ja jums ir lidmašīnas!

Ģenerālis neizprata šo vārdu nozīmi. Viņš nogaidoši

klusēja.

Gordons piegāja pie loga un raudzījās pāri ielejai uz nogāztajiem skābaržiem, juzdams, ka ģenerālis gaida no viņa paskaidrojumu. Viņš lūkojās uz valgo'kalna virsotni. Tur mežstrādnieki zāģēja koku, un tas kuru katru mirkli varēja gāzties. Viņš nojauta šī mirkļa tuvošanos pēc zāģēšanas ritma un skaņas. Piepeši atskanēja it kā vaids, stumbrs nodrebēja, ar brīkšķi atšķīrās no celma un, zariem šalcot, gāzās lejā. Šķita, ka zeme notrīcēja, saņemdama milzeni, kas vēl nesen bija audzis uz tās. Taču nozāģētajā kokā jau bija sākums kaut kam jaunam, kaut kas jau vēstīja, ka tas pastāvēs arī nākotnē.

—   Esmu sapratis arī Jro citu, — Gordons sacīja ģenerālim, kas vēl arvien klusēdams pacietīgi sēdēja pie kamīna. — Cilšu sacelšanās būs veiksmīga tikai tad, ja tā saliedēsies ar revolūciju Bahrazā. Jums taisnība! Hamids vairs nespēs ieņemt aerodromus, ne arī cīnīties pret bumbvedejiem. Taču, ja aerodromi un bumbvedēji viņu neapdraudēs (vai pat kļūs par sabiedrotajiem gadījumā, ja Bahrazā notiktu revolūcija), tad Hamida sacelšanās nav lemta neveiksmei.

—  Tātad jūs uzskatāt, ka Hamidam jāsadarbojas ar pilsētas un lauku revolucionāriem?

—   Jā. Bet tikai tagad es to saprotu. Tikai tagad!

—   Un jūs tam piekrītat, pieņemat to, kaut gan agrak bijāt dedzīgs šis idejas pretinieks?

Gordons stingi raudzījās uz aizsvīdušajām logu rūtīm, it kā aiz tām redzētu savu tuksnesi.

—  Varbūt eS ari nepieņemu to, ģenerāl. Es pats nezinu. Taču tas ir kaut kas reāls.

Varēja just, ka ģenerālis vīlies Gordonā,

—   Ja jūs atzīstat pilsētas un lauku revolūciju, Gordon, tad laikam gan mēs nesapratīsimies pat tik, cik agrāk.

Gordons paraustīja plecus un rūgti pasmaidīja.

—   Jūs pielaidāt kļudu, padzīdami mani no Arābijas, ģenerāl. Ja jus gribējāt izbeigt cilšu sacelšanos, jums vajadzēja dabūt rokā bahrazieti Zeinu. Nevajadzēja ļaut viņam satikties ar Hamidu. Hamids jau sakāves laikā zināja to, ko es tikai nule atklāju: ka Zeins un bahraziešu revolūcija ir īstā panākumu atslēga, cilšu vienīgā cerība. Nevis es, bet Zeins ir galvenais visā notikumu gaitā.

—   Jūs sapņojat, Gordon. Pirmkārt, Bahrazā kopš pēdējiem nemieriem viss ir klusu. Nav ne mazāko revolūcijas pazīmju. Tālāk — mēs zinām, ka Zeins ir pie Hamida. Taču viņi citu neko nedara, tikai runā.

—   Viņiem nekas cits arī nav vajadzīgs. Runas ir sazvērestības sākums, ģenerāl! Jūs tagad nekādi nespējat viņus kavēt.

—   Izklausās tā, it kā jūs gribētu viņus kavēt, — ģenerālis sacīja, bet šī piezīme attiecās vienīgi uz Gordona toni. Viņš pats neticēja Gordona teorijai attiecībā uz Zeinu.

—  Jūs tomēr maldāties, — ģenerālis neatlaidīgi apgalvoja, it kā ar to pietiktu, lai uzskatītu šo jautājumu par nokārtotu. — Lai būtu kā būdams, — viņš piebilda ar smaidu, kurā jautās viegla nožēla, it kā būtu jāšķiras no nule iegūta drauga, — tas neatbrīvo jūs no solījuma. .Jūs nedrīkstat atgriezties Arābijā, Gordon.

—   Vai tad es taisos atgriezties, ģenerāl?

—   Es jūsos jūtu tādu kā nemieru.

Gordons, kas pašlaik soļoja pa istabu, pēkšņi apstājās, it kā šis apnicīgais kareivis pārāk dziļi būtu ielūkojies viņa domās.

—   Un ja es atgrieztos?

—   Vai jūs spētu lauzt savu solījumu?

Gordons pavērās viņā ar atklātu skatienu.

—   Patiešām nezinu.

Ģenerālis pakratīja galvu.

—   Es zinu, ka jūs to nedarītu. Un, ja arī jūs to darītu, ir vēl citi apstākļi, ar ko jums jārēķinās. Kaut vai, piemēram, uzticība.

—   Uzticība? Uzticība — kam?

—   Tieši tas jums jāizlemj, Gordon. Es vairs neatgriezīšos pie mūsu vecvecā strīda par izvēli starp abstraktu uzticību idejai un konkrētu uzticību tam, ar ko esat saistīts kā anglis. Nē! Šoreiz runa ir par kaut ko vienkāršāku. Un ari reālāku.

—   Tā gan!

—   Tas, kās notiek cilšu apdzīvotajā teritorijā, interesē angļus. Tam tā jābūt, jo tur ir naftas atradnes. Pašlaik, vairāk nekā jebkad agrāk, ikviena sadursme tuksnesī ir tieša sadursme ar Angliju. Tāpēc ka nopietnu nemieru gadījumā mums vajadzēs ievest naftas atradnēs angļu karaspēku. Angļu, nevis bahraziešu. Ja jūs piedalītos vēl vienā revolūcijā, Gordon, jūs nenovēršami nonāktu konfliktā ar savu dzimteni. Un to es negribētu pieļaut neatkarīgi no savām jūtām pret jums. Es gribētu glābt jūs no šī konflikta, no nepieciešamības izvēlēties. Tāpēc es jums atgādināju jūsu solījumu. Jūs nedrīkstat atgriezties Arābijā.

Gordons sažņaudza rokas aiz muguras, it kā tur, aizmugurē, vienmēr rēgotos izmisums.

—   Es neatgriezīšos, ģenerāl. Bet ne jau solījuma dēļ. — Viņš paraustīja plecus. — Nē. Man ir citi uzdevumi šeit, Anglijā. Tas, ko es meklēju (un atradu!) Arābijā, man tagad jāatrod šeit. Vienalga, kā! Vienalga, kur!

—   Paldies dievam! — ģenerālis sacīja silti un priecīgi, it kā patiešām būtu izdevies izglābt vecu draugu. — Pienāks diena, Gordon, kad mēs redzēsim, ka mums bijušas vienas un tās pašas cerības attiecībā uz Arābiju. Es to zinu. Bet līdz tam — neradīsim Ilamidam liekus sarežģīju

mus. — Viņš sniedza Gordonam roku, un šis rokas spiediens reizē apliecināja arī draudzīgu, ģenerālim pavisam neparastu jūtu uzplūdumu. — Un tagad sauciet šurp zēnu, mēs brauksim pie Hamida.

20.  nodaļa

Greisa bija paziņojusi galīgo lēmumu pāriet katoļticībā, un vienīgi Smita klātbūtne novērsa ģimenes strīdus. A'Usis Gordona nespēja savaldīties, un pirmo reizi mūžā bērni redzēja savu māti neprātīgā apjukumā. Vēl ļaunāk — viņa asi nostājās pret meitas lēmumu un piedraudēja atteikties no Greisas, ja tā upurētu jūtu un domu brīvību katolicismam.

Kad Gordons saudzīgi ieminējās, ka viņa jau agrāk zinājusi par Greisas aizraušanos ar katolicismu, māte atcirta nikni un ne visai loģiski:

—   Es nedomāju, ka tas ir tik nopietni, ka viņa taisītos mainīt ticību. Un cerēju, ka varbūt kāds no jums viņu atturēs. Es taču lūdzu tevi, Ned, parunāt ar viņu. Bet tu tikai smējies un zobojies.

—   Ko tad es tur varu darīt?

—   Redzi, Ned, tevi viņa uzklausīs, bet mani un Džeku negribēs ne dzirdēt. Vēl nav par vēlu. Es tevi lūdzu, dēls.

Gordons bija ar mieru darīt visu — ne Greisas, bet mātes labā. Tik daudz savas cieņas māte jau bija zaudējusi šajā satraukumā. Tik daudz dziļi dvēselē slēptu baiļu bijusi spiesta parādīt. Ja vēl tā turpinātos, viņi abi justos neērti.

Viņš runāja ar Greisu, sirsnīgi pūlēdamies pārliecināt, kā tēvs, kā garīdznieks meklēdams pieeju viņas dvēselei. Viņa jautājumi, kaut ari bija asi, skanēja rāmi, iecietīgi.

—   Ka tev radās tāda vēlēšanās akli pakļauties, Greisa?

—   Vai tad tu nebiji pilnīgi pakļāvies arābu atbrīvošanas idejai? — Greisa atjautāja. — Vai tu ar lepnumu neapgalvoji, ka pilnīgi nododies tai — kā arābs, nevis kā anglis? — Viņa nedusmojās, neuztraucās. Viņa bija apbrīnojami mierīga, apvaldīta, apņēmības pilna.

—   Jā, bet vai katolicisms kalpo kādai idejai? — Gordons jautāja. — Vai pāvesta vara spēj izvest cilvēci no

haosa?. Vai tā spēj izbeigt vardarbības un karus? Vai ari aidot mums īsto gara brīvību, bez kuras nav brīvas personības?

—   Man gluži vienaldzīga domu brīvība un kalpošana idejām! — Greisa iesaucās. — Es agrāk ticēju — tāpat kā tu un māte — ka cilvēks var rast glābiņu taisnīgumā un dvēseles skaidrībā. Taču pasaulē nav ne taisnīguma, ne dvēseles skaidrības, Ned. Nekad nav bijis un nekad nebūs. Mēs visi esam pakļāvušies dzīvnieciskai patmīlībai, un katrs atsevišķi dzīvojam bezcerīgu, nožēlojamu dzīvi, kalpodami tikai vēderam un nekā nedodami prātam. Bet man tagad tas ir pāri, Ned. Es pakļaujos! Pakļauļos savai sirdsapziņai, savai kārtības sajūtai, un atsakos no visiem meklējumiem pēc labā cilvēkos. Ar miesu un dvēseli es tagad pievēršos reliģijai, kas visu to uzņemas, un ticība mani vadīs nešaubīgi un nesavtīgi cauri visām mūsu dzīves nežēlībām.

Gordons ar nodomu bija aizvedis Greisu uz zaļo, dzīvības pilno pakalnu, kas vienmēr iedvesa viņai bailes. Dzidrajā, sausajā gaisā zem zila debess juma Anglija šķita neaptverams dzīva, spilgta zaļuma sakopojums — zālāji, dzīvžogi, koki, lauki, puķu dobes. Un viss tik tuvu, ka likās, to varēja sasildīt ar karstu cilvēka elpu.

—   Paskaties apkārt! — Gordons sacīja māsai. — Nekur zemes virsū daba nav tik tuva cilvēkam, tik cieši saistīta ar cilvēku dzīvi. — Viņš bridi klusēja, domīgi raudzīdamies dūmaka tītajā tālē; tad no jauna atsāka sarunu. — Es neapstrīdu tavu izvēli, Greisa. Ja tu redzi tur izeju — tad tev taču tas labāk zināms. Un lai tev nebūtu jāpiedzīvo vilšanās. Bet kur tas tevi novedīs? Kur ir tavs mērķis?

—   Man nav nekāda mērķa, Nedij. Es ne pēc kā netiecos. Viss, kas man vajadzīgs, ir — dvēseles miers. Dvēseles miers.

Gordons papurināja galvu.

—   Es nepūlēšos pierādīt, ka dvēseles miers vispār nav iespējams, Greisa. Bet, ja reliģija dod tev mieru, tad lai \ dievs tev palīdz.

—   Es zināju, ka tu mani sapratīsi, Ned.

—   O, es saprotu. (Tas pats varēja būt ar mani! Ar mani!) Taču atļauj man atgādināt, Greisa, ka tu dzīvo sabiedrībā, starp cilvēkiem. īpaši tev vajadzētu rēķināties ar saviem piederīgajiem. Ja tu pāriesi katoļticībā, māte iz:

svītros tevi no savas dzīves ciešā pārliecībā, ka tu esi piekrāpusi viņu un izdarījusi noziegumu.

Greisas asaras pazuda zaļā klajumā, kas bija tik milzīgs, ka tās pat nejuta. Plašums bija skumju pilns, un viņi abi kā divas komētas tikai mirkli pazibēja. Tā likās.

—   Es zinu, kā māte jūtas, — Greisa sacīja caur asarām. — Man jau nācās just viņas nostāju. Es mēģināju viņai visu paskaidrot, bet viņa nesaprot. Vai tu nevarētu parunāt ar viņu?

—  Jā. Bet vai tu nevari mazliet nogaidīt, es mēģināšu mīkstināt sitltenu. Viņu pārliecināt nebūs iespējams, bet varbūt dusmas norims ar laiku.

—  Es nevaru vilcināties, Ned. Nespēju paciest šaubas, nenoļeiktību. Taču, ja mātei tas ir tik sāpīgi…

—   Tā ir.

—   Tad es mazliet nogaidīšu, Nedij. Es negribu sāpināt māti, es nespētu saraut saites ar ģimeni. Nespētu dzīvot bez jums visiem. Jā, es nogaidīšu. Jā. Jā.

Atstāstīdams mātei šo sarumu, Gordons apgalvoja, ka esot kaut ko panācis.

—   Vai tu tomēr nevarētu to uzskatīt par tīri intelektuālu jautājumu, māt? — viņš sacīja, aizrādīdams, ka viņa Greisas lēmumu pārāk ņempt pie sirds. — Reliģija un ticība tur īstenībā nav galveļnais. Greisa tikai ir atradusi līdzekli, kā apspiest savu nemieru, — šis līdzeklis viņai šķiet katolicisms un miers. Nu lai viņa bauda šo mieru. Uzskati to par filozofisku kļudu. Kāpēc tu centies visu tā sarežģīt?

—          Tas nemaz nav tik vienkārši, Ned! — māte iesaucās.

—   Ja katolicisms būtu tikai filozofiski maldi, kā tu apgalvo, es varētu atmest ar roku. Taču tas nav taisnība, Ned, un tu to zini. Es neko nesaku par tiem, kas piedzimuši un uzauguši katoļticībā. Tiem jābūt katoļticīgiem. Taču, lai sagūstītu domājošu personību, katolicismam vispirms jāiznīcina šī cilvēka pašcieņa, gara drosme, viņa personīgie morālie priekšstati. Tu pats taču tā sacīji! Katolicisma galvenais ienaidnieks ir doma, jo doma iznicina visus tā priekšrakstus. Un grēku piedošanas ideja, priekšstats, ka var tikt piedoti visi grēki līdz pat visbriesmīgākajam, attaisno un pat veicina brutalitāti — tieši to, no ka Greisa cenšas izbēgt.

—  Tas nav nekas jauns, māt, — Gordons rāmi aizrādīja.

—   Ak tā, Ned? Vai tu patiešām domā, ka tas ir tīri filozofisks jautājums? Jā? Tu — ar savu ticību taisnīgumam un taisnīguma izpausmei — brīvības cīņai! Nē, tu tā nedomā. Un es arī tā nedomāju. Es nevaru pieļaut, ka mana meita pāriet pie tiem, kas naidīgi mūsu pārliecībai, mūsu reliģijai, visam, ko mēs esam mantojuši no saviem senčiem.

—  Diemžēl Greisai vajadzīgs dvēseles miers, māt, nevis mantojums no senčiem.

—   Dveseles miers? Kam viņai tas?

—   Lai būtu vieglāk dzīvot pasaulē, kas pilna nežēlību, pārciest ikdienas dzīves grūtības, jo dzīve ir pārāk cietsirdīga, mokoša, tukša. Kļuvusi par krietnu katolieti, viņa gūs morālo spēku, pamatu sev zem kājām. Un katoļi nemaz nav sliktāki par citiem. Vairums no tiem ir augsti tikumīgi ļaudis, pat ja tie ir neizglītoti vai nomākti. Toties šaubu tie gandrīz vai nepazīst. Tieši tas, kas Greisai vajadzīgs. Lai pasaulē viss būtu skaidrs! Pacenties saprast viņu. Tāpat varēja būt ar tevi! Un ar mani!

Taču māte nepiekāpās.

—   Protams, dzīve ir nežēlīga un mokoša, — viņa sacīja, — bet vēlēties dvēseles mieru ir bīstami un egoistiski. Tikai dzīvniekiem, garīdzniekiem un rūdītiem ļaundariem ir dvēseles miers. Godīgiem, krietniem cilvēkiem rūpes par saviem tuvākiem neļauj būt mierīgiem. Greisai jādzīvo un jādarbojas tādā pasaulē, kāda ta ir, Ned, ar visāin tās bēdām un nabadzību.

—          Tātad pareizi rīkojās Džeks, — Gordons ieminējās,

—   kurš pameta cienījamo akadēmisko pasauli, apmainīdams to pret reālāko un brutālāko mašīnu pasauli? — Tas bija domāts ka ass dzēliens, taču māte nepacietīgi to noraidīja.

—   Tas ir pavisam kas cits. Taču labāk tā, Ned! Labāk mesties bargajā, nežēlīgajā mašīnu pasaulē, nekā līdzīgi nopērtam sunim nolīst kaktā, aiz garīdznieka muguras. Es ar to nespeju samierināties.

—   Varbūt tev tas būs jadara.

—   Ned! — māte iesaucās. Nu vairs ne bēdas, ne bailes no ģimenes sašķelšanās nespeja klusināt viņas dedzību. Bija pienācis kritisks brīdis viņas dzīvei, viņas ticībai,

tin viņa runāja tā, it kā ikviens vārds līdzīgi asmenim grieztos viņai smadzenēs. — Es jūs visus mīlēju, rūpējos par jums vairāk, nekā jūs domājat, taču mūsu ģimene nav parasts izrādīt jūtas, un tas varbūt ir iemesls visam, kas tagad notiek. Tomēr jūs visi zināt, ka ar katru no jums es visvairāk lepojos tad, kad jus cīnījāties par īstu brīvību un brīvu kristīgo domu. Tevī, Ned, es vienmēr redzēju attaisnojumu savām pūlēm, pierādījumu tam, ka pareizs viss, kam es ticēju un ko jums mācīju. Tu man esi tik daudz devis, Nedij, tik daudz, tev vajadzētu saprast, ko Greisa man var atņemt ar savu muļķīgo rīcību. Es nespēju pieļaut to, kas man liekas nepareizs un slikts. Un arī tu to nespēj.

Tu neesi patiess, ja vienaldzīgi nostājies malā. Un es — es darīšu visu, ko vien varēšu, Ned! Darīšu visu, lai tikai atturētu Greisu no šī soļa.

Gordons paraustīja plecus.

—   Nu, tad viss tavās rokās, māt. Viss atkarīgs no tevis.

—   Jā, tā ir! — māte sacīja. — Un es atradīšu kādu izeju. Es labāk redzētu viņu kā tava ienaidnieka Frīmena vai tava drauga Smita sievu nevis kā uzticīgu katoļu baznīcas locekli.

Tas likās tik nopietns un bēdīgs atrisinājums, ka Gordons aizgāja pastāstīt to Džekam. Viņš sacīja ar nožēlu:

—   Esmu galīgi zaudējis humora izjūtu šo muļķību dēļ.

Un māte tāpat. — Viņš pats saklausīja, cik gurdi skan paša balss, it ka no tukšuma nākdama.

Taču Džeka maigās lupas savilkas smaidā — viņš vēl nebija zaudējis humora izjūtu.

—   Nabaga māmuļa, — viņš domīgi sacīja. — Mēs visi alkstam pēc augšāmcelšanās, tikai viens to mēģina atrast ( mašīnās un cieš neveiksmi, otrs katolicismā un arī neatrod,

bet cits . . .? — Džeks palūkojās Gordonā ar atklātu, jautājošu skatienu.

Gordons paraustīja plecus.

—   Nezinu, Džek. Braukšu atpakaļ uz Londonu. Es to vairs nevaru izturēt.

Viņš neaizbrauca uz Londonu. Aizbrauca pie Tesas. Lēmums radās vienā mirklī. Viņš pameta māju, pameta Smitu vienu svešā mājā (kaut arī tas jutās laimīgs pie Džeka mašīnām), izrāvās no pretīgajiem neatrisinātu pro-

blēmu valgiem un aizdrāzās ar savu motociklu, dusmodamies par lielo attālumu, kas viņus šķīra, bet reize arī vel vairāk iekvēlodamies, jo tas tikai pastiprināja viņa alkas. Diena vilkās bezgalīgi gara, nakts uzbruka negaidīta, taču viņš kā sastindzis sēdēja uz savas mašīnas, it kā ieaudzis tajā ar visu augumu, kas kratījās straujajā braucienā. Kaut kas viņā beidzot bija uzvarējis. Un nu bija klat izšķirošais bridis — galīgi nomocījies, viņš apstājās pie Tesas mājas durvīm.

Sakratīts, stīvs no sēdēšanas seglos viņš stāvēja lietū pie Tesas loga un, galvu atgāzis, sauca viņu, taču viņas tur nebija. Viņš bija caurcaurēm izmircis, jo ūdens strūkliņas tecēja viņam no apkakles līdz kājām, un viss augums bija sasprindzis gaidās un sāpes.

Viņš aizbrāzās uz Kru māju un, pārvarēdams mokošu nepatiku (kas gandrīz laupīja visa ši brauciena valdzinājumu), pieklauvēja pie durvīm un apjautājās pēc Tesas. Durvis atvēra Eleonora Krū un sāka skaļi smieties.

—    Debestiņ, tas tik ir skats! Jums seja melna kā ogļracim. Kas jums noticis?

—    KurTesa?

—    Tesa? Kaut kur kādā sanāksmē.

—    Bet kur? Kur?

—     Dievs to zina. Paskatieties lūgšanu namā uz pakalna. Tur ir autobusu šoferu sapulce. Vai varbūt viņa aizgajusi uz kino .. .

Gordons jau bija aizbraucis.

Lūgšanu nams uz pakalna bija apgai'smots, Gordons pagrūda durvis un iegaja. Taču tur neskanēja klusinātas vīru balsis, bet pulciņš sieviešu kopā ar mācītāju harmonija pavadībā dziedāja kaut ko pacilājošu par Kristu, dvēseles glābšanu un augšāmcelšanos no miroņiem.

—    Nāciet iekšā! — mācītājs aicināja. — Nebaidieties, ka te ir tikai dāmas. Ikviens te tiek uzņemts ar prieku.

—    Kur ir autobusu šoferi? — Gordons sauca, stāvēdams pie durvīm.

—    Šoferi? — pārjautāja mācītājs. — Droši vien savos autobusos.

Dāmas ieķiķinājās, un visas kā viena pievērsās Gordonam.

Gordons nikni nošņācās caur zobiem.

—      Allaha vārda! — viņš iesaucās, un viņa netīrā seja sašķobījās dusmās. — Vai gan Kristus mira Golgālas kalnā visa tā dēļ? — Rokas pacēlis, viņš ar nicīgu žestu norādīja uz grupiņu. Tad devās ārā, ar troksni aizcirzdams durvis,

Viņš gaidīja Tesu tās istabā, taču gaidīšana izvērtās par neciešamām mokām. Gordons juta, ka zaudēs pēdēios spēkus, ja Tesa drīz nepārnāks. Un uz mirkli viņam pazibēja doma, ka fiziska izturība nebūt neliecina par gribas speķa uzvaru, bet tieši pretejo. Tfši pakļaut ķermeni ilgai, nogurdinošai piepūlei patiesībā nozīmēja gūt fizisku apmierinājumu. Gordonam fiziska piepūle bija atvieglojums, jo tā nomāca domu un atbrīvoja no nepieciešamības domāt. Vai tad viņu šeit nebija atdzinušas alkas un kaisle, kuru priekšā vajadzēja atkāpties prātam un savaldībai?

Tesa paglāba viņu no tālākām šaubam par savu stoicismu.

—    Kur tu biji? — viņš iesāka.

—    Ned! Kāpēc tu man nepaziņoji, ka brauksi? Es biju kino.

—    Augstais dievs!

—    Kas noticis? Kāds tu izskaties! Palūkojies spoguli!

—    Tesa! Nerunā ar mani par niekiem. Šodien nevajag. Es atdrāzos šurp, kā prātu zaudējis. Man apnikušas šīs jūtas no tālienes. Izlemsim kaut ko — sāksim ko citu vai izbeigsim visu. Es gribu, lai itarp mums reiz būtu skaidrība.

Tesa pasniedza viņam dvieli.

—    Ņem, noslauki seju, — viņa sarija. Acīm redzot, viņai nāca smiekli par Gordona seju, T<o klāja svītras un plankumi no ceļa putekļiem. — Apsēdies, Ned, es tev atnesīšu tēju.

—    Tēju!

Divi skatieni sastapās — viens dusmu pilns, otrs jautrs, — pauzdami šo abu cilvēku dažādo noskaņojumu. Tesa uzvarēja, jo Gordona satraukums un dusmas nespēja staties pretī viņas rāmajai zobgalībai.

—   Ak dievs, Tesa! Vai es kādreiz nedrīkstu sadusmoties?

Tesa apsēdās pa gabaliņu no viņa.

—    Kādēļ tad tev jādusmojas?

—    Tevis dēļ.

—    Oho!

—    Vai tu gribi, lai es sāku gausties par savu mīlestību?

—    Ja tev ir tāda vēlēšanās — kāpēc ne.

—    Labi. Tu esi uzvarējusi. Dod man tēju. Un, lai būtu kaut kas no pasaulīgām lietām, — krietnu gabalu cūkas cepeša. Vai arī, tā kā tas laikam nav iespējams, dod man inaizi ar sviestu un marmelādi. Jo vairāk šīs pasaulīgās marmelādes, jo labāk. Tu esi uzvarējusi!

Tomēr Tesas uzvara nebija pilnīga, jo Gordona labsirdīgā padošanās saviļņoja viņas pašas jūtas. Saglabādama savu parasto pārākumu, viņa pamazām atmaiga un kļuva par to miļo un tomēr neizprotamo Tesu, kas Gordonam tā patika, — tomēr palikdama atturīga, cik to prasīja viņas lepnums. (Kas tas bija par lepnumu — sievietes, parastais cilvēka vai kaut kāds īpašs lepnums, to viņš nezināja.) Gordona jūtas iekvēlojās, kad viņam pievērsās Tesas drošais skatiens, kas vienmēr šķita kaut ko apvaldām — visvairāk gan viņu pašu. Tesa, tāpat kā Gordona māte, bija labs paraugs tam, kā iekšējais spēks uzvar ikdienas sīkumus. Viņš raudzījās Tesas bālajā sejā, vēroja, cik brīvi un nepiespiesti viņa kustas, gatavojot tēju. Viņas kustības likās gandrīz vai pārāk brīvas un nepiespiestas tik sīkai sievietei, taču viņai piemītošā grācijā darīja pievilcīgu ikvienu vissīkāko viņas žestu, visnenozīmīgāko izteiksmi viņas sejā. Taisnais, mazais deguntiņš bija visjaukākais šai sejā.

—    Tesa! — viņš apņēmīgi iesāka. — Vai man katrā ziņā jābūt vienos uzskatos ar tevi, lai .. . — viņš aprāvās, meklēdams vārdus, — … lai iekārotu tevi?

—    Nē! — bezrūpīgi atteica Tesa. — Bet, kas iznāks, ja mēs nevarēsim saprasties jautājumos, ko katrs no mums uzskata par svarīgākajiem savā dzīvē?

—    Tomēr — kāpēc mums vilkt garumā? To es nesaprotu. Kāpēc lai mēs nemēģinātu iztikt ar to, kas mums ir? Es tevi lūdzu, Tesa, brauc man līdzi uz Londonu! Lūdzu, brauksim šodien pat!

Tesa novērsās, it kā nevēlēdamās dzirdēt viņa lūgumu, un viņas vārdos skanēja vēl izmisīgāks lūgums.

—    Nemaz nerunājot par visu citu, — vai tu nesaproti, ka man ir bīstami braukt tev līdzi?

—    Kāpēc? Es tevi neapgrūtināšu, neko no tevis neprasīšu. Es tikai gribu, lai tu būtu pie manis, vērotu mani

tin gaidītu. Vērotu un gaidītu, kamēr es izraujos no šī mudžekļa.

—    Gaidītu? Gaidītu? — Tesa atkārtoja, un viņas balss skanēja satraukti, asi. — Tu nesaproti, ko man nozīmētu pamest visu šeit un braukt tev līdzi. Es sāku zaudēt spēkus, Ned, pēdējos spēkus. M3ni ir nomocījušas, gandrīz salauzušas grūtības un briesmīgie kavēkļi, ar ko šeit jāsastopas ik uz soļa. Zinu, man draud pilnīgs sabrukums, un to es negribu piedzīvot.

—    Tas nedrīkst notikt…

—    Taču tas notiks. Es zinu! Es zinu, kas būs, ja izraušos no tās dzīves, ko dzīvoju šeit, un pret savu gribu atgriezīšos tavā dzīvē, atļaudamās but mazliet maigāka, vājāka. Man bailes pat domāt, ka es varētu iegrimt tajā tā, ka nekad vairs ārā netiktu. Diezgan grūti bija izbēgt jau pagājušo reizi. — Viņa it kā ļaunā nojautā papurināja galvu. — Es būtu pagalam. Es to jūtu. Jūtu jau tagad, skatīdamās uz tevi.

Tad viņa aizvēra acis, lai neredzētu šo nākotnes ainu. un tā, aizvērtām acīm, sacīja:

—    Neklausies manī, Ned! Neklausies manī! — Viņa brītiņu vilcinājās, tad novērsās. — Es braukšu, — viņa izaicinoši sacīja. — Sen jau to gribēju. Es braukšu. — Taču tūdaļ, ķerdamās ka slīcējs pie; salmiņa, sāka attaisnoties:

—    Tik un tā man šeit vairs nav ko darīt. Mans darbs pabeigts. Ar to ir cauri!

—    Bet kā tad ar mieru, kas dara cilvēku vāju? — Gordons brīdināja, jau drošs par savu uzvaru, bet vēl izbaudīdams to.

Tesa nopūtās.

—    Lai tā man ir pārbaude.

—    Tad brauksim! — viņš līksmi iesaucās, it kā steigdamies iznīcināt attālumu, kas viņus vēl šķīra.

—    Tagad? — Tesa jautāja izbijusies. — Tūlīt?

—    Kāpēc ne? Man ir motocikls.

Tesa iesmējās, un viņas smaidošās lūpas un vijīgās rokas iznīcināja atstatumu starp viņiem. Tā bija tik neizsakāmi labi, ka viņš baidījās sabojāt Tesas saviļņojumu, mēģinādams iet vēl tālāk. Viņš izlikās nemanām Tesas aicinošo pietvīkumu, taču neizbēgami tuvu dzirdēja viņas elpu, viņas sirds pukstus.

—    Tu esi lielisks, — viņa vētraini iesaucās. — Ak,

Nedij, ja tu kādreiz paskatīsies pasaulē ar manām acīm — šalks straumes, brāzmos vējš un trakos vētra.

Un pēkšņi Gordons saprata, ka tieši šī cerība un šīs šaubas liek Tcsai nākt pie viņa. «Ja tu kādreiz paskatīsies pasaulē ar manām acīm …» Vēlēšanās un šaubas. Pakļaušanās līdz ar gatavību gaidīt. Tā viņam bija tikai pusuzvara.

—           Nevajag par to! — viņš steigšus pārtrauca Tesu.

—    Kad tu brauksi uz Londonu?

—   Nesteidzini mani. Lūdzu! Kad būšu visu šeit nokārtojusi. Pēc divām nedēļām!

—    Un tu brauksi tikai tāpēc, lai būtu kopā ar mani? Vai tu to apsoli?

—   Vai visam citam pasaulē jāapstājas mūsu abu dēļ, Ned? Vai tu to vēlies?

—    Nē, patiesībā ne. — Gordons pārvilka ar roku pār lūpām. — Padod man kādu cepumu. Man gribas ēst. Un tad es braukšu.

—    Ko tu runā, Ned! Divdesmit četras stundas uz motocikla! Tu nedrīksti tūliņ braukt atpakaļ uz Londonu, tev vispirms jāatpūšas.

—    Jāatpūšas? Es nevaru kavēties.

—    Tu aizmigsi un lauzīsi kaklu!

—    Nu tad tās būtu īsti labas un piedienīgas beigas visam. Man vienmēr ir bijusi tāda nojauta, ka es iešu bojā aiz kādas nejaušības. Agrāk iedomājos, ka Bekrs vai Ali mani nogalinās. Tagad man šķiet, ka tas būs kaut kas vienkāršāks un bezjēdzīgāks.

—    Tu esi jucis. Labāk nebrauc. Man nepatīk, ka tu brauc projām. Lūdzu, vismaz esi uzmanīgs!

—    Varbūt es nomiršu uzmanīgi, — Gordons sacīja.

Viņš uzvilka savu ādas jaku un audekla bikses. Iesmējās. Aplika roku Tesai ap pleciem, taču tūdaļ atvilka to atpakaļ, it ka juzdams, ka viņam var pietikt drosmes un velēšanas iet daudz daudz tālāk. Un Tesa atvadīdamās tikai uz mirkli pieglauda vaigu pie viņa vaiga.

—    Cik liktenīgi, — viņa pēkšņi sacīja, kad Gordons jau gaja uz durvīm. — Ja tu nebūtu atbraucis, Nedij, es būtu atgriezusies mājās pie tēva. Biju cieši nolēmusi braukt, tiklīdz šeit visu būšu nokārtojusi. Tagad viss atkal izgaisis -— visa apņemšanās, visi nodomi. Ceru, ka mēs neesam viens otru apkrapuši, Ned.

—    Es tāpat, — Gordons atsaucās ar smīnu. — Arī es biju stingri nolēmis laisties atpakaļ uz Arābiju. Tiešām tas ir liktenis!

Ar vienu lēcienu viņš bija lejā pa kāpnēm.

21.   nodaļa

Pienāca brīdis, kad Gordonam šķita, ka viņš pacēlies pietiekami augstu, lai atkal redzetu pasauli un visu, kas laja notiek, —“kā dievs no saviem augstumiem. Tas bija tai diena, kad viņš izlasīja laikrakstā, ka Can Kai-ši aizbēdzis no kontinenta uz salu. Visa Ķīna tagad bija komunistiska valsts.

Iztēlē skatīdams šo zemeslodes daļu, viņš redzēja Ķīnu kā pavisam citādu zemi. Te nebija runa par to, kura sabiedriska iekārta labāka. Viņš redzēja, ka Ķīna mainījusi savu ideoloģiju, un tas piešķīra notikušajam īpašu nozīmi.

—    Neticami! — viņš uzsauca Vezubijam, pārsteigts par šo atklājumu. — Marksisti taču iekaro visu pasauli. Redziet! Marksistiska jau ir puse Āzijas, un pārējā iet tai pašā virzienā. Tāpat puse Eiropas, un nav zināms, kas vēl pievienosies. Ak dievs, vai jlīs to nesaprotat, Vezubij? Tas tagad ir vienīgais aktīvais spēks pasaulē. Bet kāpēc? Vai mūsu zemē atradīsies starp simt tūkstošiem viens cilvēks (gudrs vai muļķis), kas jel cik zinātu par to vai vismaz pūlētos painteresēties un izprast to? Kāpēc?

Vezubijs nepalika atbildi parādā, viņam tas nebija ne* kas jauns.

—    Tāpēc ka visa pārējā pasaule ir pārliecināta, ka komunistiem nav taisnība.

—    Kāda tur starpība — ir taisnība vai nav? — Gordons jautāja. — Viņi ir spēks, un mums vajadzētu zināt, kāds ir šis spēks. Kāpēc tas ir spēks? Es zinu — lai pilnīgi pārvērstu tadu valsti kā Ķīna, vajadzīga ideja. Marksisti uzvarēja ar šo ideju. Kāda tad tā ir? Marksisms pārņem visu pasauli, vai nu tam ir taisnība, vai nav, un es gribu zināt, kāpēc tam tadi panākumi.

Gordons tā aizrāvās ar šo domu, ka Vezubijs sāka baidīties, vai viņš netaisās doties uz Ķīnu. Taču Gordons teica, ka viņam neesot ne mazākās vēlēšanās redzēt badā mirstošās Ķīnas netīro kailumu. Viņu interesējot ideja, vārds. Logos! Un, kamēr Vezubijs veda viņu vienas pasaules dziļumos, viņš neatlaidīgi pūlējās atminēt citas pasaules miklu. Pat sarunās ar cilvēkiem (pašiem ievērojamākajiem vīriem), ar ko viņu iepazīstināja Vezubijs, Gordons uzdeva šo jautājumu, lai parbaudītu, cik liela nozīme tam, ko viņi sacīja, ko viņi ieteica pasaules glābšanai.

—    Kā jūs izskaidrosiet to, ka puse Eiropas un lielākā daļa Āzijas iet komunisma ceļu?

Atbildes viņš saņēma tūlīt, taču klausījās tās vienaldzīgi, uzskatīdams, ka atbildējuši cilvēki, kas savus vārdus nespēj pārvērst darbos. Tad Vezubijs aizveda viņu pie kāda no daudzajiem eksministriem, pie viena no tiem vecajiem vīriem, ko Vezubijs sauca par ultraneliešiem.

—           Dažiem no šiem cilvēkiem, — Vezubijs sacīja,

—     dievs ir lišķis un Kristus — tikai valdošās partijas biedrs. Tas, pie kā mēs pašlaik ejam, cēlies no sakšu feodāļu ģimenes, kas pārdzīvojusi pat normaņu uzbrukumu. Kompromisu cienītāji! Viņi ielaidās kompromisos ar pilsētu augošo buržuāziju, ar Kromvelu, ar Restaurāciju. Ielaidās kompromisos un palika sveiki un veseli. Viņi paši to sauc par tradīciju. Un pēc tradīcijas šie Morkara tipa muižnieki ar vienu kāju (ar milzīgu, asiņainu zābaku) stāv uz zemes, ar otru uz rūpniecības attīstības pakāpieniem — no vilnas līdz oglēm, no tvaika līdz tēraudam. Jūs tūdaļ redzēsiet, kādu briesmoni viņi ir radījuši. Patiešām neparastu velnišķīgi lielisku briesmoni. Vecais Morkars ir vienīgais Makvīna cienīgais pretinieks parlamentā.

Velnišķīgi lieliskas, acīm redzot, bija arī Morkara domas par savas personas nozīmīgumu, to pauda viņa pilnīgo lūpu izliekums, viņa izkoptā balss un aušīgi dīvainais apģērbs. Taču viņš bija pārāk gļēvs un (kā Gordonam šķita) pārak pašpaļāvīgs, lai viņu varētu ņemt nopietni.

—   Viņš ir līdzīgs Azmi! — Gordons pačukstēja Vezubijam, kad viņi tuvojās Morkaram.

No stoiķa viedokļa cienījamais Morkars nebūtu atzīts, taču Gordons visai godbijīgi uzsaka ar viņu intelektuālo cīņu.

—    Ļoti žēl … ē … ka esat atnācis pie manis kopā ar šo sociālistu, — Morkars sacīja Gordonam, noklepodamies un izspļaudams zāģu skaidas.

Vezubijs pasmējās ļoti |oti iecietīgi. Gordons pat nepasmaidīja.

—   Tātad jūs vēlējāties ar mani sastapties, — Morkars turpināja. — Jās — cilvēks, kas tēlo sacelšanās varoni, ar mani, vecu lapsu, kas tā aizņemta ar politiku, ka varonībai nekas vairs neatliek. Brīnos, ka jūs, tik jauns un tik ievērojams cilvēks, interesējaties par mani.

Vezubijs pasteidzās ar vaļsirdīgu paskaidrojumu.

—    Es sacīju Gordonam, ka jums vairāk nekā jebkuram citam ir saskare ar šīs zemes valdību (neatkarīgi no tā, vai jūs esat pie varas vai ne).

—    Pašlaik, Vezubij, man nav nekādas saskares ar valdību. Pateicīgā tauta ir parūpējusies par to.

—    O, neņemiet to pie sirds, — Vezubijs jautri sacīja.

Viņi sarunājās darbnīcā, kas bija iekārtota kādreizējā

siltumnīcā. Morkars pašlaik ņēmās ap pusgatavu krēsla kāju. Apstrādājamais koka gabals bija iespiests grozāmās skrūvspīlēs, ta ka tam varēja piekļūt no visām pusēm, un Morkars ārkārtīgi rūpīgi gludināja to ar stikla lausku, šad tad izsliedamies taisni, lai kritiski aplūkotu savu darbu.

—    Sakiet, Gordon, — viņš nornurrninaja, — ko tad jūs īsti gribat?

Vezubijs atkal pasteidzās.

—    Gordons meklē zeltu! Grib atrast pašu labāko no visām politiskajām idejām un tad realizēt to.

—    Ļaujiet viņam runāt pašam! — Morkars norūca.

—    Vai jūs esat sociālists, Gordon?

—    Ne.

—    Torijs, liberālis, anarhists, komunists?

—    Nē. Nē.

—    Nicināt politiku?

—    Ne vairāk kā jūs.

—    Tātad Vezubijs vēl nav pārliecinājis jūs par savu ideju pareizību. — Morkars nepacietīgi piepūta vaigus.

—    Vai jūs gribat, lai es jūs pārliecinu par manu ideju pareizību?

—    Esmu ar mieru, ja jūs tas interesē, mēģiniet pārliecināt.

—    O, patiešām esmu ieinteresēts. Varbūt es neinteresētos par jums, ja jūs musinātu arābu ciltis uzbrukt mūsu naftas atradnēm. Bet jums ir kaut kas no īstā tvēriena, Gordon. Tas dara jūs uzmanības cienīgu, — Večuks slīpēja koku, un stikla šņirkstoņa griezās ausīs. — Vezubij! — viņš norīkoja. — Ejiet pastaigājiet pa dārzu. Vai, vēl labāk, apskatiet manas cūkas. Ja kāds mēģina dzīt jūs ārā, sauciet palīgā.

—    Jūs esat rupjš vecis! — Vezubijs sacīja, tomēr paklausīja un izgāja no darbnīcas.

Kad viņš bija projām, Morkars pavīpsnāja.

—    Viņš te nav vajadzīgs. Saruna notiks starp mums abiem. Tad runājiet! Es klausos.

Viņš atkal sāka slīpēt koku. Ja viņa vietā būtu kāds cits, Gordons sadusmots būtu gājis projām. Bet vecā vira nekaunība un uzsvērtā sava pārākuma apziņa viņam patika. Gordons viņu saprata.

—           Es daudz ko gribētu jums jautāt, — Gordons sacīja,

—    tikai tāpēc, ka jūs esat tas, kas esat, ka jums ir tādas zināšanas, tāda pieredze. Taču pašlaik man ir tikai viens īpašs jautājums.

—    Kāpēc jūs gribat jautāt tieši man?

—    Vai tad jūs neesat cilvēks,, kam pieder vara <;ii zemē?

Morkars pasmējās.

—    Laikam esmu gan. Vezubijs ir muļķis. Es zinu, ka manu balsi šai valsti uzklausa, pat tad, ja ir sociālistiska valdība. Ha! Var sacīt tā, ka galu galā es izdomāju, viņi izdara.

Gordons negribēja novirzīties sānis. Viņš gaidīja.

—    Jūs izskatāties kā cilvēks, kas steidzas, pārāk steidzas, — Morkars sacīja, raudzīdamies Gordonā. — Nu, es biju tāds pats, Gordon. Tā ari jābūt. Sai pasaulē gausiem cilvēkiem nav vietas. Jā, ko tad jūs gribējāt man jautāt?

Viņš atkal slīpēja. Gordons gaidīja, gaidīja. Kad Morkars apstājās, Gordons uzdeva savu jautājumu.

—    Tā, — Morkars sacīja, slaucīdams skaidas no savām sarkanajām lūpām. — Kāda ir mana nostāja pret komunismu Āzijā un Eiropā?

—    Jā. Ja vispār ir kāda noteikta nostāja.

—    Protams, ir. Protams! Cik nopietni jūs sekojat politikai?

—    Pašlaik sekoju visam.

—    čerčila runas lasāt?

—    Protams. •

—    Es nelasu. Tas ir, lasu gan, bcl nc vienmēr. Mums kopējs tas, ka mēs piederam pie vienas partijas, bet neslēpšu: man viņš ne visai patīk. Tas nav nekas personīgs, protams, es vispār apšaubu, vai cilvēkiem ar tik sārtiem vaigiem var būt sevišķas garīgās spējas. Taču divas runās, ar ko viņš uzstājās Amerikā, viņš izteica mūsu, Rietumu pasaules nostāju pret komunismu. Un šaja ziņā es viņam piekrītu. Savā pirmajā runā Fultonā Misuri štatā viņš aizsāka virzienu, kādā tagad atlīstās mūsu pēckara politika kā Anglijā, tā Amerikā.

—    To es lasīju.

—    Tad tur jau ir atbilde. Mūsu atbilde. Cīnīties pret komunismu, kur tas ir, nožņaugt to, kur tā vēl nav. Vilcināties nedrīkst. Laika maz. Viņi jāiznīcina. Ar spēku!!!

Stikls bija kļuvis truls, Morkars nolauza citu no ieplēstas plāksnes un atkal metās virsū krēsla kājai.

—    Ar spēku? — Gordons atkārtoja. — Vai jūs runājat par militāri stratēģiskiem uzbrukumiem komunismam, vai par ideoloģisko cīņu? Mūsu ideju pret viņējo?

—    Mūsu ideja ir demokrātija: lielie cilvēka brīvības un tiesību principi. Magna Carta, zvērināto tiesa, angļu likumi. Tas ir brīvības pamats. Mūsu ideja ir demokrātija, un tas, ko mēs esam sasnieguši, mums jānotur — ar spēku.

—    Tas ir mums, — Gordofis sacīja. — Bet kā ar vairumu Austrumu tautu, kurām nekad nav bijis demokrātijas? Ko jūs varat tām piedāvāt tagad, kad tās redz glābiņu komunismā? To es gan gribētu zināt. Ko jūs piedāvājat vecajiem, nomocītajiem Austrumiem?

—    Prātīgs jautājums, Gordon, tikai nepareizi izteikts. Jūs gribējāt jautat — kas mums jāatbalsta Austrumu zemēs, lai novērstu komunisma izplatīšanos?

—    Labi. Ko tad mēs atbalstām?

—    Mērenus, veselīgus, nosvērtus, saprātīgus uzskatus. Mēs atbalstīsim visus kārtīgus cilvēkus cīņa pret ekstrēmistiem.

—    Bet ja sacelšanās ir likumīga. Dažreiz tā ir. Jūs taču to zināt.

—    Pagaidiet, Gordon! — Vecais vīrs nometa stiklu un izvingrināja notirpušos pirkstus. — Pēdēja laika man pirksti sastingst gluži stīvi jau pēc piecu minūšu strādāšanas. Lai dievs pasarga, ka tas pats nenotiek ar manam smadzenēm. Es neciešu sastingumu, to jūs droši vien zināt. Esmu pieredzējis un atbalstījis daudzas lielas pārmaiņas gan savā zemē, gan citās. Taču pašreiz nav tāds bridis, kad var iecietīgi un objektīvi izturēties pret sociāliem apvērsumiem. Ekstrēmistiem ir galēji lēmumi, ko dažreiz iedvesmojuši ideāli, dažreiz personīgā godkāre. Taču no vispārējo interešu viedokļa tagad nav īstais laiks ar revolūcijām graut valsts pamatus. Mums jāapvalda (nē, jāapspiež) savu tumšādaino brāļu dedzība, citādi nacionālo sacelšanos liesmas var pārņemt visu pasauli, tā vājinot to pret komunisma draudiem. Ierobežot komunismu! Šeit un citās zemēs. Pat uz komunistisko valstu robežām.

—    Ierobežot? Ar speķu?

—    Ja tas nepieciešams — ar spēku.

—   Jūs cenšaties ierobežot šo ideju visur, kur vien tā izpaustos.

—    Pareizi!

—    To jūs nespējat.

Morkars pamīņājās uz vietas, lai sasildītu savas vecās kājas.

—    Kāpēc ne?

—    Tāpēc ka jūsu metode ir spēks pret šo, — Gordons uzsita ar roku pa pieri. — Spēks nekad nav aizkavējis idejas izplatīšanos. Spēks nekavēja ķīniešu zemniekus uzklausīt marksistus. Vai jūs tikai tāpēc nerunājat par spēku, ka jums nav citas, labākas idejas, ko likt pretī komunismam?

—    Diženais jēdziens …

—    Pamēģiniet iedvest to badā mirstošajiem ķīniešiem.

Morkars izslējās, izstaipīdams nogurušo muguru, un

paplikšķināja Gordonam pa roku.

—    Jūs mazliet esat pūrists, Gordon. Mm! Un pārāk steidzaties. Ja mums nav tādas alternatīvas, tādas labākas idejas zemes reformas un citu jautājumu atrisināšanai, (kaut vai par tiem pašiem badā mirstošajiem miljoniem!) tad jums, jaunajiem, jāpapulas tādu rast.

—    Tieši tā. Tāpēc jau es jums jautāju par alternatīvu.

—    Pie velna alternatīvu! Mums jāaptur komunisma izplatīšanās. Un, ja to var panākt tikai ar spēku, tad mēs lietosim speķu. Es brīnos, kāpēc jūs tā baidāties no tā.

—    Nē, es nebaidos no vardarbības. Vai tad es pats to neesmu lietojis? Man ir citi iebildumi — tam nebūs pa-

nākumu. Nekas neiznāks. Spēka lietošana tikai pastiprinās komunisma ietekmi Āzijā.

—   Ja jūs tā domājat, Gordon, ko tad jūs ieteicat? Kāda ir jūsu alternatīva?

Gordons bija gaidījis šo jautājumu, kaut viņam tas nepatika, jo dziļi skāra viņa paša problēmu.

—    Man nav nekādas alternatīvas.

—    Tādā gadījumā, kam jūs dodat priekšroku — komunismam, pret mums, vai savstarpējai drošībai, pret viņiem?

—   Ja tā ir vienīgā izvēle, — Gordons sacīja, lēni laizdams zāģu skaidas caur saviem nosalušajiem pirkstiem,

—    tad jānožēlo pasaule.

Vecais vīrs paraustīja plecus.

—    Samierinieties ar to, ka ikviena izvēle ir briesmīga.

Tas raksturīgi mūsu laikam. Neceriet uz viegliem lēmumiem. Kā Hausmanis saka:

Labi tavs kara ceļš sācies.

Jaunus spēkus krāj sev.

Izturēt, dēls mans, mācies,

Cīņa kaut jāsa|imst tev.

—    Bet lai tas paliek. Ko jūs domājat iesākt? Ko jūs gribat panākt šeit, Anglijā? Vēlaties nodarboties ar politiku?

—    Ne sevišķi.

—    Politikā jums būtu plašs darba lauks. Mums nebūtu grūti iedabūt jus parlamentā.

Gordons papurināja galvu.

—    Kam tas vajadzīgs?

—    Varbūt gribat pie torijiem? (

—    Nē, runa nav par to. Es pats vēl skaidri nezinu, ko gribu, kas man jādara.

—    Vai jūs vēl arvien neinteresē Arābija?

Gordons neatbildēja.

—    Tur tagad ir īsts juceklis, — vecais īgni sacīja un atkal izspļāva skaidas. — Mums palātā ļoti noderētu cilvēks, kas tik labi orientējas šais jautājumos kā jūs. Zināt,

Gordon, ne jau tāpēc mēs zaudējam savus īpašumus, ka mūsu idejas ir nederīgas, bet gan tāpēc, ka tās idiotiski tiek pielietotas. Jūs kā palātas loceklis varētu sniegt mums nenovērtējamu palīdzību.

Gordons vēroja putniņus, kas lēkāja aiz loga, meklēdami

drupatiņas. Šķita, ka tos šeit mēdz barot, taču pašlaik tie Morkaru laikam kaitinaja, jo viņš tos aizbaidīja projām.

—    Turklāt jūs varētu daudz darīt savu tuksneša draugu labā, nekaitējot mūsu interesēm Arābijā, — Morkars turpināja. — Ja jūs būtu parlamentā, es pats labprāt sagādātu jums labvēlīgus apstākļus tādai darbībai.

—    Ko nozīmē «labvēlīgi apstākļi»?

Morkars palūkojās viņā, pasmaidīja, tad paraustīja plecus.

—    Jūs taču zināt, kas ir politika. Es nevaru apsolīt jums to, ko jūs vēlaties, — pilnīgu rīcības brīvību.

Nu bija Gordona kārta paraustīt plecus.

—    Un, pazīdams jūs, es nevarētu apsolīt, ka Arābijā viss tiktu nokārtots tieši tā, kā jūs ieteiktu. Taču es garantēju jums spēcīgu un drošu atbalstu, kad šo jautājumu izlems parlamentā. Ja vien jūs atcerēsieties, ka jāievēro ne vien Arābijas, bet arī Anglijas intereses…

—    Mani neinteresē «intereses», — Gordons iesāka.

—    Kāpēc ne? Arābijai un Anglijai var būt kopīgas intereses.

Gordons pieturēja skrūvspīles, kamēr Morkars pūlējās atbrīvot no tām krēsla kāju.

—    Ja es atklātu, ka Arābijai un Anglijai ir kopīgas intereses, — Gordons sacīja, — tad es zinātu, ko darīt. Bet nav taču! Es neredzu nekāda atrisinajuma arigļuarābu jautājumam, tapat kā neredzu atrisinājuma problēmai — komunisms vai antikomunisms. It īpaši no jūsu viedokļa. Spēks nav atrisinājums. Tāpat kompromiss. Politika … — Viņš pabīdīja Morkaru sānis un viens pats mēģināja dabūt vaļā skrūvspīles. Viņš turēja smalki izstrādāto krēsla kāju pirkstos un ar celi pūlējās nospiest skrūvspīļu spaili.

—           Uzmanīgi! — Morkars brīdināja, tad atkārtoja:

—    Bet politika?

—    Kad es izvelku savu Ekskaliburu, — drūmi sacīja Gordons, vēl arvien pūledamies ap skrūvspīlēm, un tāpēc laikam arī radās šis salīdzinājums, — es gribu, lai viss mirdzošais asmens būtu man rokās. Tikai tad es zināšu, ko ar to darīt.

Aizrāvies ar domām par Ekskaliburu, patiesības zobenu, Gordons bija pārāk stipri pagriezis krēsla kāju, tā

iebrikšķējās un pārlūza, neatbrīvojusies no metāla skavām. Ar nožēlu palūkojies uz to, viņš pievērsās Morkaram, ar savu skatienu un izturēšanos it kā izaicinādams to dusmoties par notikušo.

Morkars izņēma nolauzto kāju viņam no rokām, nopūtās un tad viegli iebikstīja ar to Gordonam sānos.

—    Pieraugiet, zēn, ka nesalauziet savu Ekskaliburu, pirms vēl esat to izvilcis.

Viņa balsī nedzirdēja ne pārmetuma, ne dusmu.

—    Tā! Ja jūs negribat politikā sadarboties ar mums, tad brauciet atpakaļ uz Arābiju un palīdziet tur, cik varat.

—    Kā palīdzēt? Organizēt jaunu sacelšanos?

—    Paklausieties! — Morkars sacīja un, paņēmis Gordonu zem rokas, izveda viņu dārzā, kur večuki ar melniem priekšautiem pārtrauca darbu un izslējās taisni, kad viņi gāja garām. — Sargieties, ka aЈ šo arābu sacelšanos neaizejat par tālu. Naftas atradnes tāpat ir zem Anglijas karoga kā ikviens vietējais, pasta kantoris. Tur jau ir vārti uz nodevību. Un, kā jau sacīju, mēs nedomājam būt iecietīgi un objektīvi šai ziņā, tāpēc nedariet muļķības.

—    Par to neuztraucieties. Esmu devis solījumu neatgriezties Arābijā.

—    Bet es pazīstu jūs, karstgalvjus! Asinis sakāpj galvā, tiklīdz atskan senā kaujas trauksme. Jums tā var atskanēt kuru katru mirkli. Sorļt es dabūju ziņas, ka Bahrazā draudīgs stāvoklis. Bijis vēl viens mēģinājums noorganizēt sacelšanos naftas atradnēs — notikusi demonstrācija ar prasību tās nacionalizēt. To mēs nepieļausim. Banrazas valdība turas, taču vakar postenī nogalināti divi policisti, kas apsargāja mūsu sūtniecību Bahrazā. Šodien paredzamas demonstrācijas Bahrazā un streiki dažos naftas atradņu iecirkņos.

—    Es neaizstāvu Bahrazu.

—    Es zinu. Zinu. Bet jūs droši vien zināt, ka emīram Hamidam ir sakari ar šiem Bahrazas revolucionāriem. Mēs parādījām viņam lielu laipnību, paglābdami viņu no bahraziešu varas, taču viņš laikam gatavojas uz jaunu sacelšanos. Šoreiz kopā ar bahraziešu revolucionāriem.

—      Ja viņi rīkojas kopīgi, — Gordons bēdīgi noteica, ^— tad nekas viņus nespēs kavēt, vienīgi varbūt britu

bumbvedēji un britu armija.

—    Arī tas iespējams..

—    Kāds muļķis gan sūtīs britu armiju apspiest arābu sacelšanos? Ir citi līdzekļi.

—    Es nestrīdēšos ar jums par to, — Morkars sacīja un vēlreiz nospļāvās. — Iesim paglābsim Vezubiju no cūkām. Un atcerieties, ka parlamentā jūs saņems ar prieku.

Gordons papurināja galvu.

—    Es vēl neesmu izlēmis. Viens gan man jāatzīst —* jūsu uzskati ir noteikti, skaidri! Nekādas svārstīšanās! Visu vai neko. Tas vismaz ir labi.

Vecais pasmējās.

—    Jūs jau esat pusceļā uz īstenības atzīšanu, Gordon. Kad būsiet pavirzījies vēl mazliet uz priekšu, tad atnāciet atkal pie manis. Tikai nākamreiz atstājiet Vezubiju viņa paša sociālistiskajā cūkkūtī. Viņš var inficēt manējo.

22.   nodaļa

Kad Tesa ieradās Londonā, Gordonam atkal nelika mieru tie ļaudis, kas mudināja viņu uzsākt politisku darbību. Makvīns gaidīja no Gordona atbildi — vai viņš būs ar mieru uzstādīt savu kandidatūru paredzamajās partijas •vēlēšanās, un Gordons vēl varēja izšķirties starp Makvīnu un Morkaru. Tesai viņš sacīja, ka neredzot nekādas atšķirības starp viņiem, tas esot tikpat kā spēlēt uz «ciparu vai ģerboni» ar viltotu naudas gabalu.

Uz šo svarīgo paziņojumu Tesa atbildēja īsi un noteikti:

—    Par to es neko negribu zināt, Ned. — Viņas balsī jautās stingrība un maigums, un tad sekoja lūgums:

—    Runāsim par grāmatām, mākslu, mūziku, klaiņosim pa Londonu, meklēdami jaukus stūrīšus, Ned. Kaut vai īsu laiciņu. Kamēr atradīsim paši sevi.

Viņi stāvēja uz Alberta tilta, un zem viņiem Temzas tumšās, brūnganās bangas skalojās pret akmens balstiem un dūņaino krastmalu. Šķita, ka netīrā ūdens spēks valdzināja Tesu, viņa nenovērsdamās raudzījās lejup ar savām zilajām acīm. Smidzināja sīks lietus. Tesas mati spīdēja no slapjuma, taču viņa to pat neieveroja, lietus nebija nekas neparasts. Gordons pret to bija nodrošinājies ar melnu lietusmēteli.

—    Kā tu vēlies, — viņš sacīja. Tad iedomājās, ka bijis pārāk piekāpīgs, un sāka protestēt: — Nē, meitenīt. Tā es negribu. Tā nevar. Es zinu, ari tu gribi, lai tas tiktu nokārtots, tātad jāizlemj. Kā to nokārtot? Vai tas kaut kā ietekmētu mūsu attiecības, ja es pēkšņi nolemtu visu savu dzīvi veltīt politikai un darbībai parlamentā?

—    Protams, ietekmētu, — Tesa sacīja, taču tik vienaldzīgi, it kā viņa nemaz nedomātu to nopietni.

—    Kā? Un kāpēc?

—    Es tev neteikšu ne vārda, Ned, — viņa mierīgi sacīja. — Izšķiries pats pēc saviem ieskatiem. Ar mani nereķinies.

Tāda vfenatdzība likās dīvaina, bet Gordons zināja, ka tā mākslota. Tesa bija mierīga un nosvērta kā arvien, tomēr viņš juta, ka viņas dvēselē noticis kāds lūzums. Viņa priecājās, ka ir Londonā, kopā ar Gordonu, tai pašā laikā bija noskumusi, apmulsusi un vairījās no Gordona, it kā gribēdama vērot viņu, vērot viņa kustības, rīcību, vārdus un pati izšķirties — pieņemt kādu noteiktu lēmumu, nogaidit vai vispār netuvoties Gordonam. Gordons to jau nojauta. Taču ārēji viņa bija maiga, viņas balsī skanēja paļāvība, domīgais skatiens bija mierīgs, nesatraukts. Viņa pakļāvās nenovēršamajam un pacietīgi gaidīja.

Gordons to zināja. Bet Tesa pati to laikam nesaprata, un tas palīdzēja Gordonam saraut to smalko sievišķīga nicīguma plīvuri, kas Tesai arvien bija noderējis par ieroci pret viņu. Viņš satvēra Tesas pirkstus un, šķelmīgi smaidīdams, sacīja:

—    Strindbergam iaisnība, Tesa. Intīmās attiecības starp sievieti un vīrieti, ir karš. Sai karā sievietes priekšrocības ir aizstāvēšanās ar seksuālām viltībām, tomēr vīrietim priekšrocību ir vairāk. Viņš ir uzbrucējs, un agrāk vai vēlāk sievietei pilnīgi jāpakļaujas viņam vai arī jāatkāpjas ar tukšuma un neapmierinājuma sajūtu.

—    Vai jāatrod sev cits vīrietis! — Tesa mīļi attrauca un tūdaļ piebilda: — Nevajag vienmēr ironizēt par vienkāršām cilvēciskām jūtām, Ned.

—    Tas ir vulgāri. — Gordons iesmējās. — Taču laikam gan tev taisnība. Seksuālās attiecības patiešām ir vienkāršās, tāpēc ka tās ir lamatas. īstai ironijai tur nav vietas. Patiesībā seksuālās attiecības labākā gadījumā ir tikai bioloģisks paradokss: materiāls, no kura veidojas augstākas un cēlākas tieksmes. Kaut vai tu…

—     Nē, nerunāsim par mani. Nemēģini šais attiecībās atrast atbalstu strīdā ar rnani! — Viņa saņēma Gordona roku. — Es negribu apspriest ar tevi intīmās attiecības, Nedij. — Viņa atklāti vairijas no šādas sarunas, un Gordonam tas patika.

Tesas laime un nelaime bija dziļa un dīvaina. Gordons zināja, ka tā saistīta ar viņu. Viņam tagad bija tik liela loma Tesas jutu pasaulē, ka ikviens Tesas pārdzīvojums, ikviens jūtu saviļņojums it kā ar smalkām stīdziņām vienoja viņus abus. Viņa nebija ieradusies Londonā ar kādu vienkāršu, skaidru mērķi, ne arī ar izmisīgu apņēmību; viņu šurp bija atveduši domu un jūtu sarežģījumi, pret kuriem viņa vairs nespēja cīnīties. Un šķita, ka viņa jau pilnīgi atšķirta, ar saknēm izrauta no apkvēpušās rūpnīcu ielas, kas viņai iedvesusi dzīvinošo spēku.

—    Nekaitini mani, — Tesa sacīja, un viņas balsī pēkšņi ieskanējās sāpes.

—    Es tieši gribu kaitināt tevi, — Gordons atsaucās ar uzvarētāja smaidu. — Pirmo reizi mūžā redzu tevi tik nevarīgu. Ak tu mana Persefone! Kas tev noticis?

—    Londona mani nomāc, — Tesa nomurmināja.

—    Tikai tas?

—    Nē. — Viņa gāja noliektu galvu, sargādamās no brāzmainā vēja. — Tu mani ļauni ietekmē, Ned. Tu izrauj man pamatu zem kājām.

—    Ļoti žēl, ka esmu iztraucējis tavu mieru, — Gordons sacīja, vēl arvien nezaudēdams jautrību.

Tesa paraustīja plecus.

—    Kāpēc tu tā? Vai tad tu nepriecājies, ka esmu atbraukusi?

—    Priecājos, bet nevēlos upuru.

—    Nu, tad mēs esam līdzīgi. Man pašlaik vienalga, ko es daru. Tev tāpat. Mēs sākam no nekā. Vai tu tieši to nevēlējies?

—    Nē, nav tiesa. Zini, es esmu atklājis kaut ko par sevi pašu.

—    A! Vai tas tev pašam dzeļ?

Gordons to neuzņēma kā asprātību.

—    Nē. Redzi, meitēn, viss, kas pašlaik notiek ar mani, — manas šaubas, minējumi, meklējumi, tas viss vajadzīgs, lai es spētu izvēlēties, un drīz tāda nepieciešamība izvēlēties radīsies ikvienam pēc dabas mierīgam anglim. To es atklāju netieši, sarunā ar Morkaru.

—    Ko gan tu varēji uzzināt no sarunas ar šo veco lempi! — Tesa nicīgi saviebās.

—    To, ka pašlaik ir tikai viena izvēle — starp mēmo, trulo apakšu un nežēlīgo, mantrausīgo virsotni. Vai tā ir tikai politika? Nē! Nē! Visai pasaulei jāizvēlas. Tas ir mūsu visu liktenis. Nabagie pret bagātajiem, nomāktie pret spēcīgajiem. Tas nozīmē — valsts pret valsti, Tesa. Ķīna vai Amerika, Krievija vai visa pasaule. Krievija! Krievija! Amerika! Amerika! Tādā mērogā notiek izvēle. Un Anglija, mērenā vidusceļa zeme, ir tikai nespēcīgs tauriņš, kas peld pa straumi. Viausceļa vairs nav. Ir tikai galējības.

—    Ak, tu taču vienmer tiecies pēc galējībām, Ned, — Tesa pēkšņi k|uva nepacietīga. — Tu līdz pat nāvei vērosi tās un tīksmināsies. Tomēr nekad neizvēlēsies. Es vairs negribu par to dzirdēt. Izšķiries — un tad pasaki man. Un… — viņa ar žestu apklusināja Gordonu, kas mēģināja kaut ko iebilst, — … nerunā ar mani par savu parlamenta karjeru. To es nespēju paciest. Bet tagad iesim mājās. Man gribas ēst, un esmu galīgi izmirkusi.

—    Labi, — Gordons sacīja, juzdams, ka Tesa attālinās no viņa. — Nekādu runu vairs par grūtām izvēlēm. Iesim mājās un iedzersim tēju. Tēju! Pēc tam varam iet, kur vien tu vēlies!

Tesa bija noīrējusi istabu ļurpat Fulhemroudā, dažus kvartālus tālāk, — septiņus kvadrātmetrus lielu jumtistabiņu ķieģeļu mājā, kuras apakšstāvu aizņēma maiznīcas un gaļas veikali; uz augšu veda aukstas, nemīlīgas kāpnes.

—    Cik savādi, ka tu nekā sava neienes istabā, kurā dzīvo, — Gordons sacīja, — Atceros, Kembridžā bija tāpat. — Viņš vēroja, kā Tesa vāra ūdeni lētā, jaunā skārda tējkannā, un tžs viņu kaitināja. -— Sievietei jārada ap sevi kaut niecīga mājas atmosfēra, siltums. Tev visur līdzi iet nemājīgums.

Viņš attapās par vēlu, neapdomāto triecienu vairs'nevarēja padarīt par nebijušu. Tesai noritēja dažas rāmas asaras, atceroties māju Glazgovā.

—    Tesa, — Gordons pēkšņi sacīja, nožēlodams savus vārdus un reizē alkdams pēc darbības. — Sēdīsimies uz motocikla un brauksim uz Glazgovu. Tu taču gribēji apciemot savu tēvu. Tagad ir izdevība.

Tesa pašlaik lēja ūdeni tējkannā. Viņa neatbildēja, tikai viegli papurināja savus melnos matus, it kā noraidīdama šo ierosinājumu.

—    Kāpēc ne? — viņš jautāja un tad turpināja, nelikdamies ne zinis par viņas bailēm, viņas smagajām domām.

—    Tu taču pati sacīji, ka tev vajadzējis braukt uz mājām, nevis uz Londonu. Es tagad tevi aizvedīšu uz mājām.

—    Neesi tik nežēlīgs, Ned! Rimsties!

—    Tev jābrauc uz mājām, tev tas jādara.

—    Es nekad vairs nebraukšu uz turieni.

—    Kāpēc?

—    Kāpēc? Kāpēc? Ak dievs! — Tesa nodrebēja kā sāpēs, un viņas bālā seja pietvīka — šķita, ka viņa pūlas apspiest sirdsapziņas pārmetumus. — Vai es pati neizvēlējos? Es atbraucu šurp. Uz turieni braukt es nespēju.

—    Kāpēc ne? — Gordons neatlaidās. — Brauksim tūlīt.

—    Tu nekad to nesapratīsi, — Tesa nopietni paskaidroja. — Tu un Glazgova — tas nesader kopā. Nerunā vairs par to. Tam beigas. Es esmu izlēmusi! Nekad vairs nebraukšu uz mājām!

Gordons juta, ka Tesā mostas nepatika pret viņu, un baidījās no tā nevis Tesas, bet sevis paša dēļ. Viens patiesu dusmu uzliesmojums — un Tesa vairs nebūs iejūtīgais, atsaucīgais viņa nelokāmā rakstura papildinājums. Viņš jau tā daudz bija zaudējis. Un zaudēt Tesu viņam tagad nozīmētu to pašu, ko atteikšanās no savas otrās dzīves Arabijā. Novērtēdams to tieši ta, viņš reizē arī aptvēra, cik stipri arvien paļāvies uz Tesu, uz viņas jūtīgumu.

Tesa beidzot bija pārvarējusi savu nepatiku un sacīja:

—    Ej un atbrauc šurp ar motociklu! Žigli! — Viņā ar jaunu spēku bija pamodušās siltas jūtas pret Gordonu, viņa uz mirkli cieši piekļāvās tam. Tad, satvērusi pie pleciem, pagrieza uz durvju pusi. — Nav ko nīkt te un kauties ar drūmām domām. Bez tam es gribu mazliet patērēt naudu!

—    Kāds tam sakars ar naudu?

—    Gribu nopirkt sev bereti. Jā, jā! Purpursarkanu bereti. Tu mani aizvedīsi uz veikalu. Nopirkšu bereti un valkāšu to pakausī atstumtu — tā! — Viņas nemiera pilnie pirksti enerģiski pabužināja melnos matus. — Ej! Es paglabāšu tēju siltu, kamēr tu atgriezīsies.

—    Nē! Lej ārā! — Viņš paķēra kannu un izgāza tēju izlietnē. — Un met to nožēlojamo skārda tējkannu atkritu

mos! Tur tai īstā vieta. — Viņš iegrūda spožo tējkannu spainī, kas bija domāts atkritumiem, tad pārlaida skatienu visai pelēkajai, neglītajai istabai. — Kamēr es būšu projām, sakravā savas mantas, brauksim uz mājām. Cepuri nopirksim pa ceļam. Velns lai parauj šo alu! — viņš iesaucās un izgaja no istabas, aizcirzdams durvis.

Gordonam viņu tuvība arvien vairāk un vairāk sāka atgādināt ilūziju: tā bija kā mainīgs, netverams tēls, kas nozuda, tiklīdz tam mēģināja pieskarties. Kā visi Londodonas vientuļie vīrieši un sievietes viņi abi dzīvoja mēbelētās istabās ar pansiju vai bez tās, katrs ieslodzīts vienā no miljoniem atsevišķo istabu, kuru sienas nekad nepārvietojas, nepašķiras, nesabrūk, lai ļautu iemītniekiem brīvu saskari ar citiem cilvēkiem. Kaut arī Gordons un Tesa šai pasaulē bija nokļuvuši tikai gadījuma pēc, viņi tajā pazuda, pakļāvās tai.

Tagad, izrāvies no šīs pasaules un dodamies pie mātes kopā ar vientuļo Tesu, Gordons pirmo reizi mūžā juta, ka īsti atgriežas mājās. Viņš bija pacilāts. Un viņu dziļi aizkustināja viss, ar ko viņu sagaidīja māte: labi iekārtotā māja, tīro palagu patīkamais vēsums, vienkāršā, draudzīgā angļu ģimenes atmosfēra.

Arī Tesa uzreiz it kā pārvērtās.

Namdara sievas misis Krū sabiedrībā Gordons viņu redzēja tādu, kāda viņa bija, bet šeit, starp sievietem, ar ko Gordonu saistīja radniecības jūtas, viņš Tesu ieraudzīja pavisam jaunā gaismā. Izrādījās, ka viņa ir ļoti skaista, vienkārša un sirsnīga, reizēm droša, reizēm kautra, taču vienmēr gatava aizstāvēt savu brīvību pie pirmajām konflikta vai trauksmes pazīmēm.

Džeks, smaidīdams savu parasto smaidu, brāļa maigumā papliķēja viņai kaklu, un Tesa samulsusi pietvīka. Interesanta bija viņas sastapšanās ar Smitu. Gordons vēroja, kā savstarpēja ziņkārība sagrāva tos neskaidros priekšstatus vienam par otru, kas viņiem bija radušies iepriekš. Viņš bija izstāstījis Smitam (vēlās nakts stundās, starp sarunām par mašīnām) par Tesu pietiekami daudz, lai liktu viņam palauzīt galvu, un nu Smits nesaprata, vai Tesa uz visiem laikiem palikusi meitene no Glazgovas strādnieku kvartāla vai pārvērtusies tipiskā angļu lauku mājas iemītniecē.

Tesa savukārt tikai raudzījās Smilā, it kā pūlēdamās izdibināt visu viņa dzīvi un izprast viņa attiecības ar Gordonu, — kaut arī tās viņu intereseja tikai tāpēc, ka palīdzēja labāk izprast pašu Gordonu.

Gordons vel arvien dzīvoja priecīgajā atgriešanās sajūtā, un viss, ko darīja un runāja Tesa, māte vai Džeks, saistījās ar pārliecību, ka Tesa vienmer paliks šeit un visas nākamās dienas būs tādas pašas miera un draudzības apdvestas kā šīs.

Sfasis. Miera stāvoklis. Kaut tikai viss paliktu tā kā pašlaik.

Tomēr Gordons zināja, kādas briesmas varēja draudēt. Cik bieži savos mokošajos svētceļojumos uz Bahrazu viņš bija gandrīz iznīcinājis sevi ar kadu briesmīgu pazemojumu! Šķita, ka arī Tesa atradās šeit līdzīgā bezcerīgā svētceļojumā un viņas jautrība bija tikai ārēja. Lai arī viņai piemita liels iekšējais spēks, viņa pazudinātu sevi, ja kaut uz mirkli nomaldītos no ceļa un pārāk dziļi ieslīgtu tukšumā, kur gribēja tikai ielūkoties. Proletāriete Tesa bija metusies atpakaļ buržuāzijas bezdibenī, kur pat visspēcīgākie bieži vien iet bojā.

Gordons pats tagad raudzījās uz Tesu pavisam citādi. Šeit, mājā, kad Tesa atradās blakus viņa mātei, Gordons ievēroja Tesas apģērbu, viņas ne ar ko nesalīdzināmo svaigumu, mazās kurpītes ar augstiem papēžiem, nemāksloto vienkāršību, ar kādu viņa valkāja svārkus un blūzi. Taču tās nebija lētas drānas. Un Gordonam radas cietsirdīga vēlēšanās pajautāt viņai: «Kur gan tagad ir tavi dzīves pabērņi, Tesa?»

Tesa nekā nezināja par šiem Gordona vērojumiem un arī negribēja zināt. Viņa no rītiem palīdzēja mātei saimniecībā, dzēra kopā ar viņu tēju un, ja viņām pievienojās Džeks vai Gordons, saņēma tos ar mirdzošām acīm bālaja sejā zem zīdaino matu vainaga. Viņa viegli un ātri iekļāvās mājas dzīvē — kā paciemoties atbraukusi radiniece. Tikai šad tad viņas neapvaldītie smiekli atklāja, ka viņa šeit spēlē lomu, ka viņa ir Galateja. Gordons redzēja to, redzēja arī, cik kaisli māte tiecas pie Tesas, kā viņu valdzina tas maigais, mīļais spēks. Greisu māte bija zaudējusi, tāpēc viņai tik nepieciešama kļuva Tesa, jo arī Tēsa bija sievietes ideāls.

Reiz, kad Tesa bija viena un, kā likās, labvēlīgi noskaņota, Gordons sacīja viņai:

—    Tu esi pieķērusies mātei kā īstā meita, vai ne?

Tesa pietvīka.

—    Man patīk tava māte, — viņa atcirta. — Mēs saprotam viena otru.

—    Ja jūs saprotat viena otru, tad gan tikai sievišķīgos sīkumos. Jus abas muļķojaties ar savu smalko pieklājību. Kāpēc tu nestrīdies ar viņu? Es zinu, ka tu labprāt pastrīdētos.

—    Man patīk pieklājība.

—    Man ne. Tāpēc necenties būt pieklājīga pret mani.

Tesa sēdēja, pavilkusi sev apakšā vienu kāju. Viņa nolaida acis.

—    Es domāju, arī tev nekaitētu būt mazliet savaldīgākam, Ned, — viņa saudzīgi aizradija.

—    O, dieva dēļ, neesi nu tik kautrīga! — Gordons sacīja un aizgaja, atstādams Tēsu ieritinājušos liela krēsla pie kamīna. Viņam ejot ārā, Tesa iesmējās, un šais smieklos atbalsojās Tesas sievišķīgā cīņa pret viņu.

Reiz agrā rītā, cerēdama uz viņa vaļsirdību, māte apmulsusi, bet apņēmības pilna jauiaja, vai viņš precēšot Tcsu.

—    Varbūt man nevajadzēja tev to jautāt, — viņa nervozi piebilda, redzēdama, ka Gordons dusmīgi sarauc pieri.

—    Bet patiešām, Ned, kopš Tesa ir šeit, tu nevienam no mums neesi teicis gandrīz ne vārda. Mums visiem ir tāda sajūta, ka tu nolūkojies uz saviem piederīgajiem, prātodams, vai vispār vērts ar mums noņemties. Ja tu esi nodomājis ievest Tcsu mūsu ģimenē …

Gordonarn naca smiekli, taču viņš negribēja padarīt stāvokli vēl nepatīkamāku.

—    Tātad tu ieteic man precēties ar Tesu? — viņš sacīja ar nevilšu, negribētu naidīgumu.

—    Patiešām, es tevi nesaprotu, Ned! Ko tu domā darīt? Es nerunāju tikai par Tesu. Es visu zinu. Es apjautajos Tesai par tevi. Un, ko viņa man neizstāstīja, to nojautu. Vai tu gribi iekļūt parlamentā un nodarboties ar politiku?

Šoreiz Gordons neizturēja un apskaities iesmējās.

—    Un kā tu domā, māt? Ka man jāapprec Tesa, jānodarbojas ar politiku un jāuzsak kārtīga, panākumiem bagāta dzīve?

—     Nav labi tā runāt, Ned. — Sadusmojusies māte bija atguvusi savu stingrību un mieru. — Es mīlu un cienu Tesu, un redzams, ka viņa tev ļoti tuva. Es būtu laimīga, ja jūs apprecētos. Runājot par politiku un parlamentu, man, atklāti sakot, šķiet, ka tas šai zemē ir vienīgais ceļš, kas dos tev apmierinājumu un būs tevis cienīgs. Es par to ieminējos, baidīdamās, ka tu nepalaid garām šo izdevību. Esmu pārliecināta, Ned, ka šī ir tava vienīgā cerība atrast savām interesēm atbilstošu darba lauku Anglijā. Un varbūt arī palīdzēt saviem vecajiem draugiem Arābi jā. Lūdzu, nepalaid garām šo izdevību.

Mostošās aizdomas sadzina viņam sārtumu sejā, un viņš sacīja pavisam mierīgi:

—     Protams, ja es sāktu darboties parlamentā, visi būtu apmierināti. Džeks, Greisa, visa ģimene. Pat nelaiķis tēvs priecātos.

Šie vārdi neaizskāra māti. Viņa tagad bija aukstasinīgāka un savā pārliecībā stiprāka nekā Gordons.

—     Protams, tas būtu labi mums visiem. Mūsu dzīvei tas dotu vairāk jēgas. Vai tas ir kas slikts? Kāpēc tu noskaities?

—    Vai tam vajadzētu ietekmēt manu lēmumu?

—     Nē, protams, ne. Taču tā ir patiesība, un tev to vajadzētu atzīt.

—           Būtu labāk man un tev pašai, — Gordons sacīja,

—   ja tu nebūtu sākusi runāt ar mani par politiku.

—    Kāpēc? Vai es nedrīkstu interesēties par tevi?

—    Drīksti, tikai ne kā māte. Nerūpējies par mani un nerunā ar mani par politiku, māt!

Tas aizvainoja. Māte saknieba lūpas (gluži kā Džeks) un novērsās. Gordons juta, ka rīkojies zemiski, taču māte izturējās mazliet teatrāli, un būtu vēl teatralāk un muļķīgāk, ja viņš mēģinātu kaut ko labot.

—     Piedod, māt! — Viņam izdevās to pateikt pavisam mierīgi. — Tu taču zini, es neciešu, ka mani mēģina ietekmet, kaut vai netieši, ja pats esmu pretēji noskaņots.

—     Zinu, Ned. Bet es tev teikšu to pašu, ko tu reiz sacīji Greisai: man vienalga, kā tu izlem, tikai izlem. Citādi tu mūs visus izsit no sliedēm.

•— Vai iā ir mana vaina?

—    Nepārgrozi katru manu vārdu, Ned. Mudinādama tevi rīkoties, es tikai gribu palīdzēt tev, Ned. Nevilcinies pārāk ilgi. Tas nemaz neizskatās pēc tevis un ir bīstami.

Tev un mums visiem.

Gordons paraustīja plecus.

—    Laikam gan es pats vien esmu vainīgs, — viņš gurdi sacīja, un šais vārdos tikko manāmi atbalsojās viņa īstās bažas — ka tikai ģimenes cerības nepārvērstos viņam par lamatām.

—    Neviens nav vainīgs. Ar mums visiem kaut kas nav kārtībā. Pēkšņi radies tukšums un ciniskums mūsu savstarpējās attiecībās. Un es esmu sliktākā no visiem. Greisa gandrīz nemaz nerunā ar mani, es ar viņu tāpat. Un Džeks! Nabaga Džeks ir tuvu izmisumam. Man liekas, mēs vēl neesam kļuvuši nežēlīgi cits pret citu tikai aiz cieņas pret tavu draugu Smitu.

—    Pret Smitu!

—    Jā! Viņš ir lik laipns un pieklājīgs, ka mums gribot negribot ar viņu jārēķinās. Par laimi, viņam patīk uzturēties darbnīcā pie Džeka.

—    Smitam ir daudz naudas. Ja Džekam vajadzīgs glābējs, Smits ir tieši piemērots cilvēks — aizraujas ar mašīnām, un viņam ir nauda. Lai viņš glābj Džeku. Es darīju, ko varēju.

—    Patiešām, Ned, tu sāc spriest pārāk šauri. Atzīstos, es ļoti negribēju, ka Džeks sāka darboties tai briesmīgajā mašīnu un komerciju pasaulē. Taču tagad saprotu, cik nozīmīgs bija šis viņa solis, un es nevēlos, ka viņš ciestu ne- ( veiksmi. Nevienam no jums nevajag ciest neveiksmi! Es nekad nesapratīšu, kas nostājies starp mums. Vai tiešām mums visiem tik maz garīgā spēka? — Viņa piespieda rokas pie sirds, it kā justu sāpes, īstas, fiziskas sāpes. — Man

ir briesmīga nojauta, ka tā nemaz nav mūsu vaina, bet pasaule kaut kas ir iedragats,.un tas ietekmē mūs visus. Nav vairs uz ko paļauties. Nekam nevar uzticeties. Vai tu vaino Greisu?

Gordona smieklos izskanēja apsūdzība.

—    Tieši tāpēc, ka pasaule kaut kas iedragāts, Greisa bija spiesta pievērsties katolicismam, meklejot, uz ko paļauties, kam ticēt. *

—    Es saprotu, ka Grcisai smagi. Taču zinu, ka pāriešana cilā ticībā nebūs nekāds atrisinājums viņas šaubām.

—    Vai viņa jau pārgājusi katoļticībā?

—    Es neuzdrošinos jautāt. Negribas gan ticēt. — Māte beidzot savaldījās. — Pēdējā laikā viņa kļuvusi mazliet mierīgāka, kopš satiekas ar tavu draugu Frīmenu.

—    Ar Frīmenu? Šeit?

—    Ja! Es jau tevi brīdināju. Es viņu uzaicināju. Viņš joii gribēja apciemot Greisu. Kamēr tu biji projām, viņš nāca gandrīz vai ik dienas. Un, starp citu, viņš ieradīsies rīt uz pusdienām. Zinu, tev viņš nepatīk tāpat kā Smitam, taču tu nedrīksti iejaukties viņa un Greisas attiecībās.

Gordons tikai tagad saprata, ka pamazām kļuvis par pacietīgu klausītāju, lai mātei būtu iespēja atvieglot sirdi. Atkal viņš ka Iksions bija piekalts pie ugunīgā rata un zaudējis cerības brīvi izlemt savu rīcību (un visas ģimenes rīcību).

Saruna ar Džeku apstiprināja to.

Džeks nemaz nebija mainījies, viņu nespēja ietekmēt pat pastāvīgas naudas grūtības. Viņam piemita devīgums, kas raksturīgs nedziedināmi slimiem, un, kaut arī viņš kaunejas no Gordona, tomēr nezaudeja savu dziļo humora izjūtu.

Džeks sēdēja iepretī Gordonam un lasīja. Pārējie jau gulēja.

—    Vai tu kādreiz esi runājis ar Smitu par tehniku?

■— Tikai tad, ja nekādi nevarēju izvairīties.

—    Tas nav pareizi! Tehnika ir kaut kas īsts, Ned. Tāpat cilvēki. Viss pārējais, kas pastāv starp tehniku un cilvēkiem, ir neīsts. Es apskaužu Smitiņu un Mūru, tāpēc ka viņiem ir tik pamatīgas zināšanas par mašīnām. Mūrs ir labs inženieris, bet pragmatiķis. Smits ir pievilcīgāks, tāpēc ka spēj tā jūsmot par katru zobratu. Viņa izdomai tehnikā droši vien būtu neparasti panākumi, ja viņam būtu iespējas izvērsties.

Gordons, gulēdams uz dīvāna, smējās par Džeka entuziasmu.

—    Māte man teica, ka Smitam patīkot ne vien mašīnas, bet arī tu un visa mūsu ģimene.

—    Ne gluži tā, — Džeks sacīja, ar kailu paskaidrojumu noraidot visas jūtu izpausmes. — Smits patiesībā ir tavā pusē, Ned. Viņš tieši dievina tevi. Ja viņš ar cieņu izturas pret mūsu ģimeni, tad tikai tevis dēļ. Mātei, protams, viņš iepaticies, un Smitam māte arī. Māte pat iedomājusies, ka viņš nelabprāt brauktu projām no šejienes, un man gandrīz jāpievienojas viņai.

—    Kur tad viņš pašlaik ir? Tomēr nav aizbraucis uz mājām?

—   Aizbrauca. Kad tu atvedi šurp Tcsu, viņš savā nepārvaramajā kautrībā laikam jutās lieks.

Gordons pasmīnēja.

—   Ta nav kautrība, Džek. Smitu moka viņa šķiriska stāvokļa nenoteiktība.

—    Varbūt abi šie jēdzieni ir savstarpēji saistīti, Ned. Vismaz vienmēr ir tā: jo zemāks cilvēks pēc sava sabiedriskā stāvok|a, jo kautrīgāks. — Džeks runāja kā pussnaudā, aizvērtām acīm. Grāmata izkrita viņam no rokām.

Gordons sarāvās.

—    Ja attīsta šo ideju tālāk, — viņš sacīja, — tad iznāk, ka izstumtais ir kautrīguma paraugs.

—    Zināmā mērā tā arī ir.

—    Tas ir gandisms, Džek. Tas vedina pieņemt, ka nabadzība ir tikums, uzskatīt, ka vājums ir spēks.

—    Kāpēc ne? Vismaz tai ziņā Gandijam taisnība. Viņš taču pierādīja spēku spēka noliegumā. Viņš neapšaubāmi pierādīja īstā pacifisma neaprobežoto spēku.

—   Nieki! Viņa paša dzīve apgāza viņa pierādījumus. Viņš mira varmācīga nāvē.

Džeks nopūtās.

—    Varbūt, taču viņa mācība un viņa uzskati paliek.

—    Nē, Džek. Pēc pieciem, pēc desmit gadiem Indija, neaprakstāmas nabadzības zeme, pārdzīvos tādus apvērsumus, kādi nav bijuši neviena Āzijas valstī, pat Ķīnā. Un, kā visas Austrumu valstis, arī Indija pāries marksistu pusē. Pacifisms nekad nav spējis novērst vardarbību un nekad ari nespēs, Džek. Tas runātu pretī īstenības, cilvēka dabas un vēstures likumiem.

Lauku nakts klusums, izdzisušais kamīns, tikko dzirdamā sanoņa kaut kur vecās mājas sienās — tie bija Džeka miermīlīgie sabiedrotie šai brīdī.

—   Tomēr, — viņš ietiepīgi palika pie sava, — pacifisms ir vienīgais drošais morālais balsts pasaulei, kāda tā ir pašlaik, Ned.

—    Pacifisms un tehnika?

—    Kāpēc ne? Prātīgā apvienojumā tie varētu glabfi cilvēci.

—   Tie nav apvienojami. Tehnika pati par sevi noved pie vardarbības.

—    Ne vienmēr.

—   Vienmēr! — Gordons uzstāja. — Kas tad tev ir reālāks, Džek, — tehnika vai pacifisms?

—    Es jau tev sacīju — kā viens, tā otrs. Abi var būt iedarbīgi. Protams, ir arī vēl citi faktori, es to jūtu uz savas ādas. Patiesību sakot, Ned, šie «citi faktori» galu galā ir iznīcinājuši mani.

—    Naudas nav?

—    Ne naudas, ne cerību. Smits izgādāja mums pasūtījumu, jāizgatavo' sacīkšu automobilim dažas rezerves daļas, bet mēs nekur nevaram dabūt aizņēmumu, lai iegādātos tēraudu. Mes esam tik tukši, ka nespējam nopirkt pat smēreļļu.

Gordons nolieca galvu, atspiezdams zodu pret kailajām krūtīm, un ķermeņa siltā smarža viņam atgādinaja to dienu, kad viņš veda Smitu uz nometni, uzsēdinājis to sev priekša uz kamieļa.,Uz mirkli viņa atmiņā pazibēja pretīgais sastrutojums uz Smita muguras.

—    Kāpēc tu nepalūdz Smitam naudu, Džek? Viņam ir nauda. Un viņš apgalvo, ka tāda darbnīca kā tavējā esot viņa sapnis.

—    Tur jau ir tā ironija, Ned. Nebūtu godīgi prasīt viņam naudu. Tas nozīmētu, ka mēs izmantojam viņa labsirdību un simpātijas pret mums, lai glābtu savu ādu.

—    Ne tikai savu! Tas būtu ari viņa labā. Vai tad viņš nepriecātos kļūt par tavu un Mūra kompanjonu?

—    Es taču tev sacīju — tieši tāpēc mēs nedrīkstam izmantot viņu.

—    Tad jūs visi noiesiet dibenā!

Džeks paraustīja plecus.

—    Es labi pazīstu komercijas pasauli, Ned, kur paši lieliskākie sasniegumi dzīvē dibinās uz to, ka viens cilvēks izmanto otru. Es tā rīkoties nespeju, kaut ari šinī gadījumā tas nav loģiski. Labāk lai mēs visi ciešam neveiksmi nekā gūstam panākumus, ja šos panākumus var aptumšot kaut niecīgākas aizdomas, ka tie gūti negodīgā ceļā.

—    Un citas izejas jums nav?

—    Nav. Būs jāpārdod. Ja nu varbūt… — Džeks uz mirkli apklusa. — …varbūt tev ir nauda, Ned.

—    Man?

Klusums vairs nebija sabiedrotais, tas k|uva par ienaidnieku. Māja šķita kā izmirusi, un lampu rāmā gaisma, kas sniedzās līdz istabas stūriem, it kā stāstīja par cilvēkiem nospraustajām robežām. Gordonu nomāca telpas šaurība, un viņš juta, ka varētu nomirt turpat uz vietas, tai pašā bridi. Brītiņu viņš bez kāda iemesla domāja par nāvi, par šī cilvēka dzīves noslēguma akta varenību un cildenumu. Bet vai tad viss pārējais tik sīks un nenozīmīgs? Nauda! Velns parāvis, nauda! viņš domāja. Viņa smadzenes bija kā sastingušas, tur atbalsojās tikai šis viens vārds. Džeks gaidīja, ko viņš atbildēs, taču klusums ieilga, radīdams tukšumu starp viņiem.

—    Man nevajadzēja prasīt tev… — Džeks iesāka, izmisīgi vēlēdamies, kaut nebūtu runājis par naudu.

Tagad par ienaidniekiem kļuva pat viņu balsis, viņu izteiktie vārdi, un tas palīdzēja Gordoriam atgūt domu skaidrību.

—    Kāpēc ne? — viņš dedzīgi sacīja. — Man ir mazliet naudas. Tīrā apgrēcība to glabāt. Astoņi vai deviņi simti mārciņu. Vēl no armijas algas. Vari dabūt to visu!

—    Ne visu, Ned. Nē. Nē. i

—    Visu, Džek! Ņem! Ņem visu! Es taupīju to muļķīgā pārliecībā, ka tā nodrošinās man neatkarību un zināmu brīvību. Nieki! Lai esmu atkal pliks kā žurka. Pēkšņi man kļuvusi pretīga šī nauda. Ja tu neņemtu, es laikam to iemestu ugunī.

Gordons ar rūgtumu un pretīgumu runāja par naudu, bet Džeks jutās tā, it kā viss teiktais attiektos uz viņu. Gordons bija aizmiedzis acis, un Džeks vēroja domās nogrimušo brāli, kas piepeši bija kļuvis tik neizprotams Lai kam viņš domās šai brīdī bija pavisam citur: varbūt viņš redz saulrietu vai arābu, kas nule nokāpis no kamieļa, vai varbūt lietus gāzi Hempšīrā — tā piepeši uznāk no kalniem, mirkli brāzmo un tikpat piepeši aprimst. Tā Džeks iztēlojās sava brāļa domas.

—    Laikam būs jāiet gulēt, — Gordons sacīja. — Ril es tev iedošu čeku, Džek. — Un viņam pašam šķita, ka šie vārdi atvieglo viņa sirdsapziņu.

—    Nav taču tik steidzīgi.

Gordons ļāva grāmatai nokrist zemē un nepūlējās to pacelt.

—    Kā tu domā — vai man vajadzētu darboties parlamentā? — viņš jautāja, nenovērsdams skatienu no lapām, kas bija izkaisītas uz grīdas.

—    Es par to priecātos, Ned. — Džeks atbildēja. Apgalvojums bija nepārprotams, taču tika izteikts nedroši un it kā piedošanu lūdzot.

—    Izrādās, ka visi par to priecātos, — Gordons īgni sacīja un piecēlās. — Tomēr es to nedarīšu! Nedarīšu! — viņš gandrīz kliedza. Tad piebilda mierīgi, taču šis miers bija vēl briesmīgāks, jo tajā slēpās cinisms: — Varbūt, ieguldījis naudu tava uzņēmumā, es kļūšu par tavu kompanjonu, Džek. — Viņš aprauti iesmējās. — Kāpēc gan ne? — Un izgaja no istabas, nepapūlēdamies ar kadu laipnāku vārdu satriekt jauno ienaidnieku, kas bija nostājies starp viņu un Džeku.

Gordons paturēja sev divdesmit mārciņas, it kā viņam tik vien būtu atlicis — dzīve un brīvība divdesmit mārciņu vērtībā. Kad viņš pastāstīja Tesai, ka atdevis naudu Džekam, tā nosauca viņu par muļķi.

—    Kāpēc? Es esmu iekšēji skaidrāks bez naudas.

Tesa bija savā sašutumā asaka nekā jebkad agrak.

—    Un kas noliks pec nedēļas vai mēneša, kad arī tavas divdesmit mārciņas būs iztērētas? Pagalam tava brīvība, tavs brīvais laiks.

—   Varbūt tieši tas man vajadzīgs, — Gordons ironizēja. — Varbūt tas piespiedīs mani darboties.

Viņš sēdēja Tesas istaba pīta krēsla. Bērnībā viņš bieži bija iztēlojies savu tēvu, gurdi atlaidušos šai pašā krēslā kādā verandā Birmā. Ta nobijā tikai jaunības romantikas radīta aina. Viņš to bija izjutis, fiziski izjutis miklo tveici, impērijas talo, seno zemju elpu, tēva mokošas, neremdināmās ilgas pec pagājušiem laikiem un sāpīgo pārliecību, ka nekad vairs neatgriezīsies garās, rāmās dienas karstajās, padevīgajās kalnu zemēs. Pat nāve Gordonam toreiz šķita labaka neka tēva bezcerīgās skumjas pec Austrumu neatsaucamās pagalnes.

—    Vai naudai kāda nozīme mūsu attiecībās, — viņš sacīja Tesai ne tik daudz, lai atbildētu, cik vēlēdamies atvairīt atmiņas par tēvu.

—    Visam, ko mēs darām, ir nozīme mūsu attiecībās. Ko tu tagad iesāksi?

Atkal viņam radās sajūta, ka Tcsa dīvainā sasprindzinājumā vēro viņu un kaut ko gaida no viņa.

—    Lai nu ko, bet parlamentā gan nelīdīšu, — viņš atteica.

—    Kāpēc ne?

—    Manai -ģimenei vajadzīga šī vieta parlamentā, nevis man!

—    Bet kur tad paliks tava enerģija? Tava neatlaidīga prasība pēc darbošanās? Kur tu to izlietosi, ja noraidīsi šo iespēju?

—    Tu arī? — Gordons brīnījās. — Tu gribi, lai es to uzņemos, tāpēc ka tas ir nozīmīgs darbs, ka tas sagādātu man gandarījumu?

—    Nē. Man pretīga pati šī ideja.

Gordons vilcinājās, it kā vēlēdamies izjust savu vārdu rūgtumu.

—    Varbūt es cerēju, ka man … ka man pieliks ar tevi, Tesa.

Tesa šuva ar zilu pavedienu garu svītru uz baltas drānas — tas bija viens no sīkajiem darbiņiem, ko māte viņai sagādāja. Viņa tikai saknieba lūpas un pat nepaskatījās uz Gordonu.

—    Protams, — viņš turpināja, — es varētu iestāties Džeka uzņēmumā.

Tesa vēl arvien sēdēja, galvu nodprusi.

—    Paklausies! — Gordons sacīja ar uzsvaru. — Ja es kļūtu par Džeka kompanjonu, man būtu lieliska izdevība muļķot cilvēkus, ko es visvairāk nicinu. Ar kādu prieku es pavērstu pret šo tumšo, izkurtējušo naudas pasauli viņas pašas ieroci! Vai es tad nebūtu lieliski licis lietā savu enerģiju?

Viņš zobojas pats par sevi, taču Tesa nepievienojās, lai gan Gordona acis mudināt mudināja viņu iebilst kaut ko, pateikt kaut ko aizvainojošu.

—    Nu labi, — viņš piemetināja, — es iešu uz parlamentu!

Tesa tikai nicīgi papurināja galvu, un Gordons aizgāja nomazgāties un saposties ilgi gaidītajām pusdienām ar Frīmcnu un Greisu.

No Frīmena vēl dvesmoja tuksneša sausā elpa — viņa seja bija tumši sārta, rokas raupjas no tuksneša ziemas vējiem. Veselu nedēļu viņš bija pavadījis zem Istabalas baltajiem māla tornīšiem. Vēl vakarrīt sarunājies ar Hamidu. Divi dienās vēl nebija izzudis kustību pievilcīgums, ko ikviens nevilšus iegūst, uzturēdamies tuksnesī starp klejotājiem arābiem. Pie Gordonu pusdienu galda viņš jutās visai omulīgi.

Gordons ievēroja, ka visi kaut kā cenšas izdabāt Frīmenam. Māte pūlējās pārspēt pati sevi viesmīlības pienākumu pildīšanā; Greisa, ko Gordons nebija redzējis vairākas dienas, likās maiga un padevīga, un aiz kaut kāda neizprotama iemesla, varbūt jau tāpēc vien, ka viņa sēdēja blakus Frīmenam, šķita, ka viņu vilktin pievelk Frīmena vīrišķīgais spēks. Viņa atdzīvojās vienīgi sarunā ar Frīmenu. Smits, kurš bija atgriezies, it kā nespēdams ilgāk palikt tālu projām no šīs mājas, Frīmena klātbūtnē bija apmulsis, nespēja izlureties tik brīvi kā laipnā, uzmanīgā Džeka sabiedrībā. Džeks bija māksloti labsirdīgs un neveikli pūlējās radīt pie galda savstarpējas labvēlības un jautrības noskaņojumu. Taču viņa pūles nerada atsaucību. Ar Gordonu Džeks nepavisam nespēja sarunāties, tikai slepus šad tad aši paskatījās uz viņu, un arī Gordons attapas, ka neviļus vairās no brāļa skatiena. Bet, kad reiz viņu acis sastapās, Gordons saprata, ka starp viņiem uz mūžu radusies neizprotama savstarpēja nepatika. Tas attiecās tikai uz viņiem abiem, taču Gordons pēkšņi juta, ka vērīgais Frīrncns to pamanījis, un viņā uzbangoja vēl dziļāks naids pret šo cilvēku, kam nekas nepalika aipslēpts.

Vienīgi Tesa bija ārpus ciešā uzmanības loka, kura centrā atradās Frīmens, tomēr viņa ar interesi vēroja Frīmenu — Frīmenu un Gordonu. Un, pats nezinādams — kāpēc, Gordons nodomāja, ka Tesai varētu patikt Frīmens tapat kā Greisai. Starp Tesu un Greisu nebija antagonisma. Kaut arī viņu raksturi bija tik atšķirīgi, abām piemita iekšējs miers, kas iznicināja pat mazāko nepatikas vai naidīguma ēnu. Viņas sapratās gluži labi.

Tā prātodams, Gordons pulējās iepriecināt pats sevi, vērojot, kā visi ēd, neizrādīdami ne izsalkumu, ne baudu, kā pieklājas sabiedrībā. Taču drīz vien viņam tas apnika.

Vēlāk, kafiju dzerot, Gordons nolēma ar viltību dabūt Smitu savā pusē pret Frīmenu un tāpēc iesāka sarunu par Ilamidu. Frīmena nepamatotajai augstprātībai un tam, ka viņš nicināja Ilamidu, apvainodams to nežēlībā uņ godkārē, noteikti vajadzēja sadusmot Smitu. Taču Smits, kas nepārzināja strīdu taktiku, tikai nosarka un atcirta Frīmenam:

—    Jūs nepazīstat Ilamidu! Jūs nekad neesat saticies ar viņu. Hamids ir vienīgais cilvēks starp tiem, ko es pazīstu, kurš nekad nerīkojas cietsirdīgi. Un, ja kādreiz rīkojas cietsirdīgi, tad tikai tāpēc, ka nepieciešamība piespiedusi.

—    Vai nepieciešamība dara nežēlību par tikumu, Srriit?

—    Seit, mūsu pasaulē, varbūt ne. Bet tuksnesī…

—    Tuksnesi Hamids ir cietsirdīgs aiz godkāres, Smit.

—     Kā jūs tā varat runāt? — Smits iesaucās, sašutumā paceldams balsi. — Jūs nepazīstat viņu. Jūs nekā nezināt ne par ciltīm, ne par sacelšanos.

—    Priekšstats par kaut ko vienmēr ir relatīvs, mīļais draugs. Viss atkarīgs no tā, no kuras puses jūs skatāties.

—    Jā. Bet jūs vispār neko neesat redzējis. Jums nav ne jausmas par to, kas notiek ar ciltīm. Jūs… Un, ja jūs arī esat redzējis, tad no nepareizās puses.

—     Bet tagad es neskatos no nepareizās puses. Šobrīd esmu pareizajā pusē, jo es taču atbalstu Hamidu.

Smits, galīgi apjucis, bezpalīdzīgi palūkojās Gordonā, bet Gordons negribēja strīdēties ar Frīmenu. Viņš bija apņemies nekad vairs neizaicināt Frīmenu uz strīdu.

—     Bez tam, — Frīmens turpināja, — jūs abi droši vien nezināt, ka pagājušo trešdien uz Hamidu šāva un gandrīz nogalināja viņu. Ja mēs ar ģenerāli nebutu parāvuši viņu sānis, otra zalve varēja trāpīt daudz nopietnāk.

Gordons nespēja apvaldīt karsto asiņu vilni, kas iesitās viņam sejā, nespēja atturēt kliedzienu.

—     Divas lodes trapīja kaja un viena kaklā. — Frīmens bēdīgi, ar nožēlu pielika roku pie sava tīrā kakla. — Viņš zaudēja daudz asiņu, bet mēs atvedām ar lidmašīnu angļu ārstu no Bahrazas, un tagad viņam jau labāk. Nav nekas sevišķi nopietns.

—    Kas varēja šaut uz Hamidu?

—     Kāds fanātiķīs no šeiha Lūri ļaudīm. Vecs cilšu naids. Tur neko nevar darit.

—      Tā naida vairs nav, pirms trim gadiem Hamids atpirkās ar zeltu, — Gordons iesaucās. — Es to zinu, es pats samaksāju.

—    Tad Lūri būs uzkūris to no jauna, — Frlmens sacīja.

—    Kāds ir viņu uzpircis.

Frīmens iesmējās.

—    Jūsu veca nelaime, Ned — mūžīgās aizdomas. Kāpēc gan kadam viņš būtu jāuzpērk? Jūs taču zināt, ka tas notiek.

Gordons vairs nekā neteica, baidīdamies no briesmīgas scēnas.

—    Vairākas reizes ir bijuši nemieri, dumpošanās pret Hamidu. Dažos gadījumos mums pat vajadzēja ar lidmašīnu palīdzību nodibināt kārtību, — Frīmens stāstīja.

—     Dieva dej! — Gordons iesaucās. — Tagad jūs bombardējat tuksnesi, slēpdamies aiz Ilamida! Kas tur notiek, Frīmen? Vai tuksnesī atkal sacelšanās? Vai jūs mēģināt noslepkavot Hamidu, lai izbeigtu sacelšanos?

—    Rimsties, Ned! — māte aprāja Gordonu.

Frīmens viņu nomierināja:

—    Nepievērsiet mums uzmanību, misis Gordona! Tas mums vecu vecais strīds. Es esmu vainīgs. Man nevajadzēja ieminēties par Arābiju. Mēs tur gan esam visu nokārtojuši, lai nebutu nekādu sarežģījumu, tomēr es domāju, ka Nedam un Smitain tiesības to zināt. Piedodiet, ka atsāku šo veco, muļķīgo strīdu.

Tesa uz brīdi uzlaboja vispārējo noskaņojumu, apjautādamās:

—    Vai tiesa, ka Hamidam vairs nedraud briesmas? Vai patiešām nekas nopietns tur nebija? — Šķita, ka viņa jautā par Hamidu, vairāk domādama par Gordonu. Tas bija mājiens viņam.

—    Nē, nē. Viens no Ilamida vīriem tika nogalināts, bet Hamids jau pēc dažām dienām bija uz kājām. Protams, viņš vēl nejūtas visai labi.

Smits ar Gordonu saskatījās un palūkojās arī uz Frīmenu, it ka jautadami, kurš no Harnida vīriem nogalināts? Taču Gordons ar savu klusēšanu aizliedza ari Smitam runāt. Pat šinī gadījumā viņš negribēja Frīmenu lūgt, un pārējie neuzdrošinājās iejaukties. Frīmens neko vairs nesacīja, tikai viegli un draudzīgi pasmaidīja.

Tad Gordona skatiens nejauši pievērsās Greisai. Viņa

atbildēja brālim ar bālu, samierinošu smaidu — vāju Frīmena smaida atblāzmu. Grcisa dalījās ar Frīmenu viņa vieglajā uzvarā. Bet tas, ka viņa it kā lūdza piedošanu par to, parādīja Gordonam spēku īsto izvietojumu — viņš redzēja, ka viņa cīņā ar Frīmenu iesaistījies jauns dalībnieks. Gordons saprata, kādas priekšrocības tas dod Frīmenam, kāds lielisks ieguvums viņam bija Greisa: labvēlīgi noskaņota, viegli pārliecināma, jau tagad tiecas pie viņa, meklēdama glābiņu viņa spēkā. Bez tam sagadījās, ka bekona tirgotājiem Frīmeniem būtu izdevīgi saradoties ar Gordoniem — sociālā ziņā pārāku ģimeni ar neaptraipītu vārdu.

Jo vēlamakas šīs saites darīja Gordona piederība pie šīs ģimenes. Vēl svarīgāk bija tas, ka Frīmens gūtu iekšēju gandarījumu — radniecības attiecību aizsargats, viņš varētu pazoboties par cilvēku, kas reiz bija saudzējis viņa dzīvību tikai tāpēc, ka nicināja viņu.

Tādu domu un jūtu urdīts, Gordons jau gribēja kaut ko teikt. Taču māte, nojauzdama nepatikšanas un baidīdamas, ka viņš no jauna neuzbrūk Frīmenam, sacīja lūdzoši un pārliecinoši:

—     Ned, nevajag ievilkt mūs visus jūsu strīdā par Arābiju. — Tas bija satraukuma pilns brīdinājums, slēpts pārmetums. — Tikai jūs tas var interesēt, mēs tur maz ko zinām.

Visi nogaidīdami klusēja, līdz beidzot Gordons, paraustījis plecus, pārtrauca šo klusumu.

—     Pie kādas ticības jūs piederat, Frīmen? — viņš pēkšņi jautāja, taču nekādas negaidītas novirzes tagad nespēja pārsteigt nevienu no viņiem. — Vai jūs zināt, ka Greisa grib pāriet katoļticībā? <

Greisa izgaja no istabas, mierīgi sacīdama:

—    Man japaņem mutautiņš.

Gordons smaidīdams noraudzījās viņai pakaļ.

—     Nabaga Greisa, — viņš sacīja, gan dusmodamies uz viņu, gan žēlodams, tāpēc ka bija padarījis viņu par savu ieroci pret Frīmenu.

Atkal iejaucās misis Gordona.

—     Tesa, — viņa sacīja, — iemāciet taču Nedu kaut cik uzvesties. Vai viņš tikpat nejēdzīgi izturas, kad saka jums, cik jūs skaista?

Džeks iesmējās aiz siltām jūtām pret brāli, taču tās drīz izgaisa, jo bija zudusi viņu senā tuvība.

—    Tikai es saku Tesai, cik viņa skaista …

—    Ak dievs! — Gordons iesaucās. — Cik daudz pūļu, lai mainītu sarunas tematu. Bet Tesa nemaz nav skaista. Atskaitot dažas meitenes no tuksneša pierobežas ciematiem, — viņš turpināja, — Tesa ir vienīgā man pazīstamā sieviete, kam piemīt dabisks jaukums. Persefoni elle darīja spirgtu un možu. Tesu tādu dara ogļu putekļi. Viņas bālumu nevajag sārtot. — Tad viņš piecēlās un sacīja:

—   Tagad es iešu, man jāpalabo motocikls.

Smits sekoja viņam, un, darbodamies ap motocikla ķēdēm un bremzēm, viņi no jauna jutās tuvi, kā agrāk tuksnesī. Viņi nepieminēja ne Arabiju, ne Hamidu, neizpauda ne savas bažas, ne patiesās domas, tikai zobojās par Frīmenu, nožēloja, ka viņš dzīvs — labāk būtu jau pagalam. (Gordons tā ari domāja, bet Smits tikai apmulsis pasmejas, nespēdams velēties cita nāvi.) Smits izmantoja gadījumu, lai aizrādītu Gordonam, ka tas nevērīgi apgājies ar savu motociklu.

—    Ar tādām bremzēm labāk nebrauciet, — viņš sacīja.

—     Ķēde tik tikko turas, un priekšējā bremze galīgi sabeigta. Vēl mazliet, un tā aizietu pa gaisu un jūs pats tai līdzi.

—    Nu lai. Kas tad man vajadzīgs?

—    Jauna ķēde un jauna priekšējā bremze.

—    Labi, brauksim un sadabūsim tās.

—    Ir jau desmit!

—    Nekas, sameklēsim ciemata garāžas īpašnieku. Viņam būs šīs daļas. Droši vien būs. Viņam pašam ir tieši tads motocikls. Vediet šurp savu zaļo nezvēru, un laidīsim. Man patīk ātrums, tajā ir kaut kas īsts, godīgs. Bez kādiem sieviešu trikiem.

Taču Gordonam vajadzēja atzīt, ka sieviešu triki var gadīties vienmēr un visur, jo, kad viņš ap pusnakti gāja augšā uz savu istabu, Tesa sēdēja uz augšējā pakāpiena, it kā gaidīdama viņu.

—    Kas tev tās par iedomām — tik vēlu naktī braukāt ar motociklu kā bez apdoma! Kādreiz notiks nelaime.

—   Vai tu te gaidi, lai pārliecinātos, ka es sveiks un vesels atgriežos mājās? — Gordons jautāja.

—    Nē. Mēs visi tikko taisījāmies iet gulēt, un es izdzirdu, ka tu pārbrauc. Priecājos, ka tu vismaz biji tik prātīgs un izslēdzi motoru. — Viņa sēdēja, zodu plaukstās atbalstījusi, un raudzījās Gordonā, kas stāvēja kāpņu lejas galā. Tesa bija skumusi pēc viņa, viņš to saprata. Taču tagad, kad viņš bija atgriezies, viņa kļuva vēsāka un piecēlās, lai ietu projām. — Tu pārāk daudz sarūgtini savē* jos, — viņa sacīja. — Pat Džeku. Un nabadzīti Greisu!

—    Rīt es braukšu uz Londonu pie vecā Morkara un Vezubija, — Gordons mierīgi pateica, kad Tesa jau gāja projām. — Varbūt gribi braukt man līdzi?

Tesa papurināja savus melnos matus un neko neatbildēja.

—         Šovakar es izdevu trīsarpus mārciņas par motocikla labošanu, — kā atvadu šāviens noskanēja Tesai nopakaļ. — Tagad man atlikusi brīvība apmēram par piecpadsmit mārciņām.

23.   nodaļa

Vezubijs ne dzirdēt negribēja par Gordona atteikšanos darboties parlamentā.

—    Otras tādas izdevības jums vairs nebūs, — viņš gaudās. — Tās ir vispārējās vēlēšanas. Leiboristu partijai pats nopietnākais pārbaudījums. Jūs esat tieši tāds kandidāts, kāds viņiem vajadzīgs, lai iekarotu svārstīgo vidusslāni.

Labāku velti meklēt — gandrīz vai varonis, mazliet dīvains un tīrs anglis.

—    Jūs gan protat pārliecināt! — Gordons atteica.

—   Taču es ciest nevaru šo svārstīgo vidusslāni. Sis svārstīgais vidusslānis nobeigs Angliju. Nē!

—    Paklausieties, Ned! — Vezubijs paņēma viņu zem i rokas un veda uz durvīm. — Aizbrauksim pie Kvīnija. Viņam jūs nedrīkstēsiet teikt «nē».

—    Nedrīkstēšu?

—    Redzēsim, — Vezubijs viszinīgi noteica, un viņi aizgāja.

Makvins sagaidīja viņus parlamenta gaitenī. Viņš šķita it kā ieaudzis grīdas akmens plātnēs un arvien vairāk un vairāk atgādināja cietu akmeņogļu kluci, kas nolikts tur uz mūžiem.

—    Vai jūs kādreiz izejat no šīs ēkas? — Gordons viņam jautāja. — Varbūt jūs ārpusē nespējat pat elpot?

Makvīns pasmējās un sacīja:

—    Kādi jums iebildumi pret parlamentu? Vai jūs kādreiz esat pavērojis palātu darbā?

—    Protams. Stundām ilgi esmu nīcis galerijā. Tur jau ir tā nelaime. Jūsu palala necieš novērošanu.

—    Kāpēc ne? Ko tad jūs tādu tur saskatījāt?

—    Sī palāta ir sarkofags nejēgām no vidusslāņa. Viņi labi ēd, dievina cits cilā liekulību un ik dienas mirst cienīga nāvē par savu divu partiju principiem.

Makvins smaidīdams pievērsās Vezubijam.

—    Kā lai es viņu pārliecinu, Vez, ja viņš tā domā?

Gordons noliecās uz priekšu un atbalstījās (gandrīz

vai uzgūlās) ar rokam pret galdu, pie kura sēdēja Makvīns.

—    Zināt ko, Kvīnij! — viņš sacīja ar smaidu, kas jebkuram citam būtu licis uzmanīties. — Jūs varat mani pārliecināt, tikai tad jums vispirms jāpārliecina kads mans draugs.

—    Lai notiek. Kas viņš ir?

—    Ne viņš, bet viņa! — Gordons sacīja, vēl arvien smaidīdams.

Vezubijs berzēja rokas. Makvīna melnīgsnējā seja izplūda smaida.

—    Vai at|auts domāt, ka tur ir kaut kas cits, ne tikai politika? — Vezubijs jautāja.

—    Domājiet, kas vien jums ienāk prātā, — Gordons jautri atteica. — Atbrauciet rīt pie manis un pamēģiniet, ko spējat. Ja viņa sacīs «jā», tad es eju pie jums.

Tesa, kas arvien bija piesardzīga pret sociāldemokrātiem, neizrādīja ne mazākās intereses par politiku. Alabastra statuja ar sārtām lūpām. Gordons juta, ka viņa tīši sakoncentrē visu savīt'stūrgalvību, kaut arī viņam bija izdevies panākt mazu piekāpšanos — Tesa apņēmās pasniegt tēju un cepumus, tā paglabjot viņus no neveiklības, kas neizbēgami valdītu mātes klātbūtne. (Smits bija aizvedis māti uz Kembridžu, glaimots, ka ta ar mieru braukt viņa mašīnā, kas sevišķu uzticību vis neiedvesa.)

—    Es nekā par jums nezinu, meitenīt, — Makvīns sacīja Tesai, — vienīgi to, ka Neds augstu vērtē jūsu domas.

Tesa lika tējas tasēs cukura graudus, un Makvīns savā melnajā uzvalka un šaurajos zābakos krekstēdams pasuiecās un paņēma no zila šķīvīša mājas cepumus. Viņš jutās visai ērti, no visām pusēm aplicies apkārt spilvenus, un tik atklāti izrādīja savu apmierinājumu, ka Gordons klusibā pasmējās. Makvīna melnie zabaki šeit šķita lieka maskēšanās.

—    Neds tā uzticas jūsu spriedumam, ka nolēmis atticčībā uz parlamentu rīkoties atkarībā no ta, ko jus sacīsiet, — Vezubijs paskaidroja Tesai bez familiaritātes, taču sirsnīgi un uzticīgi, it ka sarunadamies ar labu draugu.

—   Lidz šim viņš uzklausīja mani, bet…

—    Ziniet, vii,ia nicina parlamentu, — Gordons aizrādīja. — Viņa jūs visus uzskata par buržuāziskiem liekuļiem.

—    O, Ned, tad jau viņa pieder pie šiem pašmāju boļševikiem! — Makvīns iesaucas, pamezdams šķelmīgu skatienu uz Tesu. — Es to jutu. — Viņš pakustināja kaju pirkstus, paplakšķināja ar zabaku pa paklāju, turēdams masīvajā roka tasīti, kamēr Tesa ieleja vēl tēju. — Jums jabut labai pret Nedu, — viņš piebilda.

Taču Tesai šobrīd nebija prāta joki vai ķircināšanās. Viņa raudzījās Gordonā, un viņas vaigos bija ielijis tieši tas Gordona pieminētais sārtums, ko viņš tur nevelējas redzēt.

—    Man nav nekādas ietekmes uz Nedu, — viņa sacīja neparasti auksti un atturīgi. — Bez tam es nemaz nenicinu parlamentu. Tikai cilvēkus, kas tur darbojas.

Makvīns saka smieties, bet Tesa viņam nepievienojās, un Gordons nojauta, ka morāles normas liedz Tesai uzsmaidīt Makvīnam un būt laipnai un draudzīgai pret to. Viņa arī negribēja ielaisties strīdā vai pārrunās par politikas jaukumiem, ko tik dedzīgi ierosināja Makvīns. Viņa tikai noklausījās, plecus paraustīdama, un visu uzmanību veltīja saviem namamātes pienākumiem. Vienīgi vēlāk un ar lielam pūlēm, ieminoties par politisko cīņu strādnieku kvartālos, Gordonam izdevās izaicināt viņu uz īsu, bet asu sadursmi ar Makvīnu jautājumā par partijām un lojalitāti. Makvīns drīz vien bija spiests padoties — tik strauji un pēkšņi Tesa uzbruka, apvainodama viņu politiskā un idejiskā nodevībā, un tās izteicieni bija tik asi un nesaudzīgi, tik tieši un atmaskojoši, ka Gordons nodomāja — Tesa aizgājusi par tālu. Tas jau izskatījas pēc personiskas nepatikas.

Taču Makvīns visu uzņēma labsirdīgi.

—    Spriežot pēc jūsu vārdiem, Tesa, — viņš laipni sacīja, — jums ir visai ideāls priekšstats par jūsu strādnieku kvartala iemītnieku revolucionārajām idejām. — Viņš paskrubināja degungalu. — Tikai tas, kas, līdzīgi man, piedzimis tādā kvartālā, zina, cik gausi ir mūsu ļaudis un cik maz tiecas pēc revolūcijas.

—    Jūs esat aizmirsis šos kvartālus, — nikni atcirta Tesa.

Makvīns iesmējās.

—    Paklausieties … — Vczubijs brīdināja priekšsēdētāja tonī.

—    Neuztraucieties, Vez, — sacīja Makvīns, — es viņu neapēdīšu. Jāatzīst, — viņš no jauna pievērsās Tesai, — kā naiva meitene, kas ar politiku iepazinusies lauku mājās, jūs gluži labi izprotat šos jautājumus. Jums pašai vajadzētu nodarboties ar politiku, ja jau Neds negrib. Jūs lieliski prastu strīdēties partijas sanāksmēs.

Gordonu šai sarunā interesēja vienīgi pati Tesa. Viņam šķita, ka, uzbrukdama Makvīnam, viņa patiesībā vēršas pati pret sevi. Makvīna augstprātīgo atzinību viņa tomēr nespēja izturēt. Gordons redzēja, ka viņa smagi elpo, pūlēdamās apspiest dusmas, it kā ar mokām pārvarēdama nervu sasprindzinājumu. Viņa klusēja, kamēr Makvīns piebilda jautri un pārliecinoši:

—    Tomēr Ncda lēmums ir atkarīgs no jums. Jūs taču zināt, ka Neds ir kārtīgs cilvēks, nevis liekulīgs buržujs kā es. Sakiet «ja», un tas reiz būs izšķirts.

—    Lai izturētu parlamenta, vajadzīgs spēcīgāks cilvēks nekā Neds, — Tesa atbildēja un tūdaļ piemetināja:

—    Un, ja es patiešām domātu, ka manā varā ir izvēlēties un izlemt, es sacītu: nē. Nē! Jūsu parlaments viņu pazudinātu, kā daudzus citus jau ir pazudinājis.

Gordons to neuztvēra kā spriedumu, kas izteikts par viņu, vairak klausīdamies Tesas vārdos, nekā domādams par to nozīmi. Tesa runāja par viņu it kā no tālienes, it kā vērsdamās pie kādas dievības un gurdi lūgdama paglābt Nedu no šī tukšā kārdinājumā, kas pašlaik stāv viņa ceļā.

Taču Tesa sāka aplūkot jautājumu no citas puses.

—    Neds parlamentā būtu drošībā no jums tikai tādā gadījumā, ja viņš tur darbotos savu Arābijas draugu labā, ja cīnītos tur par arābu cilšu brīvību, par to, lai paglābtu

Hamidu no trimdas, kas viņam draud. Ja Neds būtu ar mieru uzņemties šādu cīņu, es sacītu: jā. Tas nozīmētu, ka viņš darbojas mērķtiecīgi, nevis ķepurojas uz vedera kā jus visi.

—    Vai tas jūs neizaicina, Gordon? — Vezubijs jautaja, uztverdams Tesas vārdus kā pamudinājumu.

—    Es neesmu no tiem, kurus var izaicināt, — Gordons atteica. Viņā no jauna modās sašutums par to, ka uzmācas ar domam par Arābiju, uzspiež šo domu viņa sirdsapziņai, it kā to vajadzētu pārbaudīt. It īpaši, runājot par Hamidu. Vai gan draudi izraidīt Hamidu (Vezubijs tikai šorīt viņam to pastāstīja) paši par sevi nebija briesmīgi arī bez kādiem citiem blakus apstākļiem? Vai gan neviens nesaprata, ka viņam lemts izšķirt daudz svarīgākus jautājumus? It īpaši Tesa!

—    Bez tam, — Gordons turpināja, — šie strīdi norisisinās šaurā lokā, ar ko man nav nekā kopēja — ne man, ne Arābijai! Kada tam nozīme, vai sociālisms guvis nenozīmīgu uzvaru vai cietis nenozīmīgu sakāvi, ja patiesībā vajadzētu runāt par to, ka divas pasaules puses nostājušās viena pret otru, lai cīnītos uz dzīvību un nāvi? Krievu puse un amerikāņu puse. Tas pašlaik ir svarīgākais. Vai tad mēs noņemsimies ar sīkam ielu cīņām, kamēr īstie karavīri cīnīsies par visu pasauli?

Viņš pavērās Tesā, vēlēdamies zināt, kā tā uzņem šos viņa vārdus, kas nāca no pašiem sirds dziļumiem, šo patiesību, kas viņam pašam nule sāka noskaidroties. Taču Tesa jau bija zaudējusi interesi par šo strīdu; viņa savāca tējas traukus un izgāja no istabas, ļaudama vīriešiem vienoties pašiem. Tikai tad Gordons saprata Tesas aizrādījumu uz viņa bezspēcību: viņa uzskatīja, ka atstāj Gordonu draugu vidū. Nostadija to blakus šiem cilvēkiem, pret kuriem juta tik dziļu un nesatricināmu šķirisku nicinājumu.

Iekšējs sarūgtinājums nebija Tesas dabā, taču mierīgajās dienās, kas sekoja Makvīna vizītei, Gordons juta, ka viņa nespēj atbrīvoties no tā. Viņa bija nerunīga, drūmi noslēdzās sevī, izturējās pārāk laipni un pārāk rūpīgi centās slēpt savas jūtas. Gordons saprata, ka viņa gatavojas braukt projām. Arī māte kaut ko nojauta un uztraucās.

—     Tesa šķiet neparasti klusa. Kas viņai noticis? —

māte jautāja Gordonam, gandrīz vai pārliecināta, ka viņš vainīgs.

—    Nekas! Viņas sirdsapziņa atbrīvojas no buržuāzijas sārņiem.

—    Sirdsapziņa? Kāpēc viņai par to jāraizējas šeit, mūsu mājā?

—     To tikai Tesa pati var tev paskaidrot, māt. Nekad nevar paredzēt, — viņš sausi turpināja, atcerēdamies no Tesas dzirdētu frāzi, — cik sāpīgi tas sabiedriskais slānis, pie kura mēs piederam, spej satriekt ikvienu, kas tajā grib iekļūt no zemāka slāņa. Visļaunākie aizvainojumi ir tie, kas tiek nodarīti neapzināti.

—     Man liekas, tu maldies, Ned. Mēs nekad neesam izturējušies pret Tesu nepiedienīgi. Viņa tik lieliski jutās pie mums. Viņa taču šeit ir savējā. No pašas pirmās dienas.

—    Un tomēr, — Gordons noteica, un tā arī palika neskaidrs, ko šie vārdi īstenībā nozīmēja.

Arī viņam pašam tas nebija gluži skaidrs, viņš tikai nojauta, kas norisinās Tesas dvēselē. Iespeja to visu dziļāk izprast radās, kad Tesa reiz ienāca viņa istabā, kur viņš pēdējā laikā sēdēja un lasīja dienām un naktīm, noslēdzies no visas pasaules. Viņa bija atnākusi izrunāties. Varēja redzēt, ka viņa nespēj vairs ilgāk klusībā ciest savu sarūgtinājumu.

—     Vai tiešām es esmu līdzīga tam cilvēkam? — viņa jautāja ar piespiešanos. — Vai es runāju tāpat kā viņš, Ned? Saku to pašu, ko viņš? Vai es kādreiz esmu bijusi tik pārliecināta un apmierināta šeit un tik augstā stilā runājusi par savu izcelšanos un savām jūtām?

Viņu vajāja domas par Makvīnu, un viņa aizvēra acis, pūlēdamās atvairīt šo tēlu, ko pati bija radījusi, — viņa tieksmi pēc mīkstā krēsla un spilveniem, maskēšanos ar melnajiem zābakiem — visu to, kas viņai likās krāpšana, nodevība. Gordons pilnīgi saprata Tesas nepatiku. Viņš skaidri zināja, kāpēc viņai pēkšņi radusies velēšanās tikt projām, atbrīvoties no visa, kas pieder pie šīs mājas, pie šīs dzīves.

—    Vai es patiešām esmu tikpat pretīga? — viņa jautāja nodrebēdama.

Gordons viņu pārāk labi pazina, tāpēc nejuta līdzi,

—    Nevajag viņu ņemt tik nopietni, — viņš sacīja.

—    O, bet viņš taču ir galīgi pagrimis cilvēks!

—    Kas par niekiem! Pagrimis?

—    Jā. Vai tu neredzi, kas notiek ar tiem jūsu sociālis*tiem, kas izķepurojas no padibenēm, lai ar sajūsmu nosēstos virsotnē? Viņi nodod mūs, lai varētu valkāt melno platmali un lai iegūtu to šķietamo varu, kas dod viņiem zināmas privilēģijas un valsts vīru vulgāro cienīgumu. Es viņus ienīstu!

—    Veltīgi izšķiests ienaids, Tēsa. Kāpēc par to uztraukties?

—    Tāpēc ka viņi, tikuši pie varas, iestieg kaut kādā netīrumu peļķē uņ, vārtīdamies pa to, pūš un sten. Un visļaunākie ir tieši tādi ka viņš, tāpēc ka izliekas, it kā būtu saglabājuši sirdsapziņu, un ar saviem melnajiem zābakiem un netīrajām rokam cenšas pierādīt, ka viņi vēl arvien ir cilvēki no tautas. Sīciņais Fausts! Viņa majestātes galma dumpinieks! Nožēlojams galma dumpinieks ar skaļu rīkli, liekulīgs taisnības meklētājs. Viņš ir vēl pretīgāks, nekā es biju iedomājusies.

—    Nebija labi, ka tu noklusēji, kas esi.

—    Viņš zināja, kas es esmu.

—    Nezināja! — Gordons palika pie sava.

—   Zināja! Noteikti zināja! Viņš taču nevarēja noturēt mani par kādu no jūsu aprindām.

—    Nemēģini iestāstīt pati sev, meitēn!

—    Lūdzu, Ned, nekad nesauc mani par meitēnu! — viņa vairs nespēja savaldilies, un viņas rāmās asaras liecināja par kaislu saviļņojumu, ko viņš nespēja novērst. Viņš zināja, ka var zaudēt Tesu: kuru katru mirkli viņa var iesaukties, ka nespēj ilgāk palikt šeit. Sie vārdi vēl nebija izteikti, bet jau bija jaušami viņas satraukumā, viņas pretīgumā pašai pret sevi.

—    Man liekas, tu gribi trūkties augšā un bēgt, — Gordons sacīja, cenzdamies aizsteigties viņai priekšā. — Atgriezties sava netīrajā ielā. Namdara sievas misis Krti siltajā paspārnē! — Viņš kaitināja Tesu, kaut arī apzinājās, ka zaudēs to, ja nedos kādu solījumu, nepiekāpsies.

—    Ak, tu vari viens pats te rakņāties, meklēdams savas muļķīgās idejas, — viņa sacīja neprātīgās dusmās. — Es negribu mūžīgi sēdēt ar tevi tumsā kalna virsotnē un gaidīt! Gaidīt, kad tu beidzot metīsies lejā. Ļauj man braukt projām!

Viņš bija gandrīz vai ar varu aizvedis Tesu pie loga un vieglītēm, neuzmācīgi paņēmis viņu zem rokas. Tas bija rotaļīgs žests, tikpat kā glāsts.

—    Vai tu tiešām gribi atgriezties Lankašīrā, Tesa? — viņš jautāja nopietni, mierīgi.

—    Nē, — Tesa nomākta atbildēja. — Tu taču zini, ka es nevaru atgriezties. Esmu atkal atrauta no zemes. Es vairs nespētu atgriezties. Vismaz tur ne. Tas viss jau ir kļuvis par drūmu, nomācošu pagātni. Taču sēdēt un gaidīt es arī nespeju, Nedij. Dieva deļ, izlem taču kaut ko! Ko tu mētājies apkārt, meklēdams patiesību, kad pati dzīve tev sviež patiesību acīs!

—    Tas ir — tavu patiesību, — Gordons tiepās.

—    Tā ir mana patiesība un tava patiesība. Visu cilvēku patiesība. Tā pati, pēc kuras tu alksti. Atver taču reiz acis un ieraugi to. Pieņem vai noraidi — man vienalga, ja tikai tuvojies savam mērķim, lai tas būtu kāds būdams.

Ar biezu, leknu zāli klātais pakalns it kā iegrima zaļiem ūdensziediem aizaugušā dīķī; mirdzošas šļakatas skalojās ap ūdenī nolīkušiem zariem; un tālumā dūmakainajā pamalē kā miglas autā iedūries ērkšķis liesmoja vientulīgs vara krāsas skābardis. Mitra un miglaina Hempšīra it kā peldēja zem savām smagajām, zemajām debesīm.

—    Esmu jau tuvu savam mērķim, — Gordons sacīja nevērīgi, tomēr piesardzīgi. Tagad viņš arvien centās būt piesardzīgs. — Paklau, Tesa, es pats nezinu — kāpēc, bet man radusies tāda doma, ka tava šķiru cīņa ir tuvāk mērķim — ja ne patiesībai — kā viss cits, par ko spriež pārējie. Ak, kas man par daļu gar šķiru cīņu! Ha! Taču dīvaini — es labāk saprotu un izjūtu strādnieku kvartālu vienotības garu nekā Makvīns. Tagad es zinu, kas ir spēcīgs, no kā vairāk var gaidīt. Ļaunums tikai tas, ka es šaubos, vai kādreiz spētu iemīlēt tavas šķiras pasauli. Tai es neesmu vajadzīgs — tas mani visvairāk biedē.

Šī atklātība Tesu neinteresēja, jo Makvīna vārds no jauna atsauca viņas atmiņā šo pretīgo tēlu, un viņa, zaudējusi cīņas sparu, grasījās iet projām, bēgt.

Gordons ciešāk satvēra viņas elkoni un sacīja:

—    Es zinu, Tesa! Es zinu! Bet pacieties vēl kādu laiciņu! Ir vēl viena pasaule, kas man jāiepazīst. Tikai viena! — Viņš runāja nopietni, taču ar zēnisku aizrautību.

—   Pagaidi vēl mazliet!

Tesa nepūlējās atbrīvoties, tikai, apvaldīdama asaras, saknieba lūpas un k|uva cieta un apņēmīga. Viņas sastrādātās rokas likās dīvaini aizkustinošas, un to vieglā drebēšana nodeva viņas satraukumu. Taču viņa nekustējās, gandrīz pat neelpoja, kamēr Gordona siltā roka neviļus nepieskārās viņas tikko jaušamajam krūšu izliekumam. Viņa nodrebēja, saspieda Gordona roku, tad nopūtās un vairs necentās slēpt savu saviļņojumu. Gribas spēks bija zudis, tagad viņa alka līdzjūtības. Viņa piekļāvās Gordonam un ļāva, lai viņš ar savu tuksneša vēju appūsto īkšķi notrauc ncnožuvušās asaras no viņas satvīkušajiem vaigiem.

Misis Gordona apjautājās Tesai par dēlu.

—    Kur viņš ir, Tesa? Pēdējā laikā es viņu tikpat ka neesmu redzējusi. Vai viņš ir Londonā? Vēl arvien īrē to pretīgo istabu Fulhemroudā? Vai viņš pašlaik ir tur?

—    Nē. Istabu viņš uzteica. Man šķiet, viņš ir Londonā pie Vezubija.

—    Dīvains cilvēks šis Vezubijs, ne visai patīkams. Kā jūs domājat, Tesa, vai Nedarn nedraud briesmas?

—    Ne. Viņa dēļ neraizējieties.

Pēc dabas sentimentālā misis Gordona pret Tesu izturējās ar mātes sirsnību un siltumu, un Tesa atbildēja ar mīļu godbijību, kas liecināja, ka viņa prot un spēj izlaipot starp asajām šķautnēm mātes un dēla raksturā. Lai gan veselas pasaules šķīra šīs abas sievietes, viņas jutās labi viena otras sabiedrībā, jo abas to vēlējās. Abām patika ar iepirkumu groziņu pastaigāt pa ciemata taciņām, iegriezties pieklājības vizītē vienā otrā mājā, tā padarot iepirkšanos par jauku tradīciju.

—    Nevaru ciest tīkliņus, ar ko tagad visi staigā, — sacīja misis Gordona, sniegdama Tesai groziņu. — Tie pārvērš dzīvi it kā par pastāvīgu tiekšanos pec kāda guvuma. Tā vien šķiet, ka tur dzīvnieks meklē laupījumu, nevis cilvēks iet pirkt sev pārtiku.

Tesa nesa savu groziņu kā slaucēja piena spaini, vaļīgi iekārusi to marmorbaltajā rokā.

—    Ja jums patīk turēt groziņu tā, — misis Gordona aizrādīja, — tad jums nevajag tik mierīgi soļot pa taciņu, bet skriet un lēkāt. Nu — aiziet! Man patīk noskatīties, ka cilvēki skrien palekdamies. Mūsdienās pat bērni, šķiet, to vairs neprot.

Tesa iesmējās un paņēma viņu zem rokas.

—    Kaut jūs būtu redzējusi Nedu, kad viņam uznāk vēlēšanās lēkt pāri žogam. Viņā vēl saglabājušās tādas tieksmes.

Misis Gordona pamāja ar galvu, un viņas sejai pārlaidās viegla skumju ēna.

—    Viņā ir saglabājies viss, Tesa. Nekas nav zudis. Man liekas, viņš atminas ikvienu savas dzīves mirkli un to, ko pārdzīvojis šai mirkli. Laikam gan tieši tāpēc viņš negrib atceretics savu pagātni.

Viņu sarunas vienmēr vijās ap Gordonu, jo viņas abas vēlējās dzirdēt kaut ko par viņu un abas labprat pastāstīja, ko zināja.

—    Vai tad viņam tik nepatīkama sava pagātne? — Tesa jautāja šaubīdamās.

—    Es tā domāju, — misis Gordona atbildēja. — Vai jūs nebrīnāties par to, ka Nedam nav īstu draugu?

—    Bet ir taču! Smits, tagad arī Vezubijs un … un Makvīns. Pat šis vārds Tesai likās neciešams.

—    Dīvaini, ka jūs uzskatāt Smitu par viņa draugu, — Gordona māte gandrīz vai pārmeta. — Smits viņu interesē vienīgi kā neparasts cilvēks, un tas arī ir viss.

—    Nē, nē. Smits ir īsts draugs. Varbūt Neds pats to nemaz neapzinās, taču viņš mīl un ciena Smitu un tas viņam ir nepieciešams.

—    Cik labi, ka jūs tā domājat. Patiesībā es to sacīju par viņa agrākajiem draugiem. Daži no tiem gribēja Nedu satikt, kad viņš atgriezās, bet Neds viņus atraidīja.

—    Varbūt Neds visas domas un jūtas veltī saviem arābu draugiem, — Tesa piesardzīgi ieminējās. — Šķiet, ka tie pašlaik viņam ir vistuvākie cilvēki. Viņš vēl arvien ir vairāk arābs nekā anglis. īstenībā viņš šeit jūtas kā trimdinieks.

—    Kā gan viņš savā dzimtenē var justies trimdinieks, Tesa? Tādu nostāju es nespēju aptvert. Viņš ir Anglijā. Tā ir viņa dzimtene.

—    Iesim cauri aplokam, — Tesa pēkšņi sacīja un gluži viegli pierunaja misis Gordonu izlīst pa spraugu vilkābeļu dzīvžogā, lai dotos pari ganībām pa miklajā zemē iemītu taciņu. Taču misis Gordona tūdaļ apstājās un pagriezās atpakaļ.

—    Es negribu iet pāri ganībām. Otrā pusē laukam ieraudzīju misis Džoliju, tā vienmēr mēģina pārdot man olas un sviestu, pat krējumu. Uzskatu, ka tas nav godīgi. Tas nav nekas briesmīgs, ja mēs visi vienādā mērā ciešam no tā, ka produktu nepietiek. Es vienmēr ar pūlēm valdos, lai nepateiktu misis Džolijai, ka viņa nepareizi rīkojas.

—    Lankašīrā, — Tesa iebilda, — mēs svētdienās arvien braucām uz laukiem pēc olām, sviesta un krējuma, ja vien bija izdevība. Par morālo pusi nemaz nedomājām. Kāpēc jums par to jāuztraucas? Iesim! Nopirksim kaut ko un sarīkosim svētkus!

—    Jūsu Lankašīras draugiem bija bērni. Tas ir citādi.

Jautājums par to, kāda atšķirība ir starp brīvas izvēles

morāli un nepieciešamības morāli, ta ari palika neizšķirts, jo tas sevišķi neinteresēja ne vienu, ne .otru. Viņas pagriezās atpakaļ uz ceļa un, brīdi klusējušas, no jauna atsāka sarunu par Gordonu — trimdinieku, it kā tā nemaz nebūtu partraukta.

—   Man šķiet, Nedam vispār vairs nav dzimtenes, — skumji sacīja Tesa.

—    Tā viņam būtu traģēdija. Ļaunākais ir tas, Tesa, ka Neds pūlas atrast kādu īpašu cilvēces problēmu atrisinājumu, kurš spētu novērst draudošo postu un kura labā būtu vērts atdot visu, ko vien viņš spēj dot, pat savu dzīvību.

—    Tā ir cēla vēlēšanās! — Tesa dedzīgi atbalstīja.

—    Neapšaubāmi. — Jo vairāk misis Gordona par to runāja, jo vairāk norūpējusies likās. — Taču viņam rodas tieksme pēc bīstamiem vispārinājumiem, un mums jābūt uzmanīgiem. Vēl nesen viņš saka runāt ar mani par Fuksu — to nabaga vācieti, ko tiesāja par slepenu ziņu nodošanu krieviem. Šķiet, ka Neds Fuksā saskata cilvēku, kas mēģinājis atrisinat pašu svarīgako cilveces problēmu. Pēc Neda uzskatiem, cilvēkam skaidri jāapzinās, kas jādara, lai kalpotu saviem ideāliem, sasniegtu savu mērķi, un tad ar sirdi un dvēseli jānododas šim uzdevumam, nerēķinoties ar nacionālam vai kādām citām jutām. Es baidos, ka viņš tieši tā arī nolēmis rīkoties.

Tesa zināja Gordona nostāju pret Fuksu. Un viņai pēkšņi ienaca prātā, ka ar tādām pašām domām par morālās izvēles nepieciešamību Gordons devies uz Londonu satikties ar amerikāni un krievu, ko Vezubijs bija tādam nolūkam izvēlējies. Tesu biedēja iespēja, ka, sastapdamies ar šīm divām galējībām, viņš varētu pieķerties vienai vai otrai no tām. Turklāt Gordona mātes satrauktā balss (tik līdzīga Gordona balsij — noteikta, sašutuma pilna, uzstājīga un tai pašā laikā auksta) vēl brīdināja viņu.

—     Ir iemesls baidīties, Tesa, — māte sacīja, — ka Nedam labi nebeigsies šī Prometeja tēlošana, ka viņš savās tieksmēs paveikt kaut ko heroisku var izdarīt kādu briesmīgu muļķību. Es zinu, ka viņš nekad neatradīs to, ko meklē, ja nenolaidīsies no saviem Olimpa augstumiem. Džeks ir tuvāk patiesībai. Ncds savos meklējumos ir pārāk godkārīgs. Mēģiniet pārliecināt viņu būt mierīgākam, pieticīgākam. Citādi…

Tesa saklausīja it kā ļaunu nojautu un bailes šīs sievietes noteiktajā, rāmajā balsī, un teiktais izskanēja vēl jo baigāk tāpēc, ka māte runāja tik mierīgi. Ar savu tīši nepabeigto frāzi viņa lika noprast, ka dēls tuvu krīzei, tuvu kādai iekšējai katastrofai. Un viņa brīdinādama aizrādīja, ka Ftiksa rīcība Gordonam esot nevis nodevības piemērs, bet īstas, pareizas izvēles un pašaizliedzības paraugs.

Sis Gordona likteņa attēlojums tomēr satrieca Tesu, viņai kļuva baigi, it kā arī viņas dzīve jau nenovēršami ietu tādā pašā virzienā. Viņā modās dusmas pret Gordonu, kas viņu ievilinājis lamatās, un ar jaunu spēku atdzīvojās vēlēšanās bēgt. Taču bēgt viņa nevarēja — trūka spēku.

Viegls pieskāriens viņas rokai iztraucēja šīs pārdomas.

—           Jūs esat tāda pati kā Neds, — misis Gordona sacīja.

—   Vienmēr kaut kur tālu projām.

Tesa iesmējās, izjuzdama silto, pelēcīgo dienu, kas pašlaik bija vienīgā realitāte. Runādamās par suņiem («Jums vajadzētu iegādāties suni,» Tesa sacīja misis Gordonai), viņas sāka iepirkties — vispirms sviestu un olas, cik bija atļauts pēc noteiktajam normām.

Džcks izradīja Tesai savu darbnīcu — gudras mašīnas, glīti un kārtīgi novietotas rindās zem zaļganas gaismas strūklām, kas lējās no jumta.

—    Kāpēc jūs šeit nenodarbināt sievietes? — Tesa jaulaja.

—    Tāpēc ka pietiek vīriešu, — Džeks atbildēja, paraustīdams plecus.

Tesa zināja, ko nozīmē šis žests. Džeks negribēja atlaist savus strādniekus, kaut ari tiem gandrīz nekā nebija ko darīt. Brauns, Endrūzs, Džeksons, Alisters. Mājās visi zināja šos vārdus, taču pašus šos cilvēkus reti redzēja, vienīgi tad, kad tie ar saviem velosipēdiem brauca pa celiņu gar dīķi uz šoseju.

Džeks ieveda Tesu savā kantorī — istabā ar olīvzaļām sienām, kur gaiss bija sastāvējies, kā parasti maz lietotās telpās. Kad kāds no kalpotājiem bija atnesis divas tases tējas, Džeks aizvēra durvis un jautāja Tesai:

—    Kā Nedam klājas?

—    Viņam kaut kādas darīšanas Londonā, — Tesa atteica. Viņai negribējās stāstīt par Gordona neprātīgajām cerībām pat Džekam. — Es īsti nezinu, kādas, taču kaut kas ļoti svarīgs. — Tomēr viņa nenocietās. — Viņam radusies jauna ideja — izvēle starp Ameriku un Krieviju.

Džeks pārvilka ar īkšķi par kalibra mēra piecdesmit smalkajām iedaļām. Uzmanīgi ieklausīdamies sausajā, tīrajā skaņā, viņš pēkšņi vaicaja:

—   Tesa! Vai jūs mīlējāt kādu citu pa visiem šiem gadiem, kamēr Neds bija projām?

Jautājums bija izteikts it kā starp citu un ar tādu Džekam raksturīgu vienkāršību, ka Tesa neapvainojās, bet pasmaidīja, gandrīz vai pasmējās iecietīgi, kā māte par bērna ziņkārību.

—    Es neesmu svētā, — viņa atteica ar negaidītu cinismu. — Man patika citi vīrieši, it īpaši viens.

—    Kas viņš bija?

—    Nekas sevišķs. Inženieris, tāpat kā Mūrs, kā Smits.

—    Kur viņš palika?

—    Viņš bija precējies.

Džeks spēji pavērās Tesā, un, kad tā pasmaidīja par viņa pārsteigumu, viņš nosarka.

—    Par ko jūs pašlaik domājāt, Džek? — Tesa jautāja, veltīdama viņam starojošu smaidu.

Džeks pietvīka vēl vairāk, taču neslēpa dīvaino domu, kas viņam tai mirklī bija pazibējusi.

—    Es domāju par to, cik tāls jums viss ikdienišķais, Tesa. Par to, ka jūs esat brīva no visām cilvēku vājībām.

—    Kāpēc jūs tā domājat?

Džeks apmulsa.

—   Tāpēc ka jūs esat tāda pati kā Neds. Tā vien šķiet, ka jūs nekas neskar, nekas neuztrauc.

—    Pēc jūsu domām — Nedu nekas neuztrauc?

—    Jūtu dzīvē — jā. Tur viņš nekad kļūdīšanos nepieļaus.

—    Nekādu aplamību? — Tesa ieminējās it kā starp cilu.

Džeks nopietni pamāja ar galvu un nolika kalibra mēru uz galda.

—    Bet es runāju pavisam par ko citu. Mani interesē — kā jums izdevās panākt tādu pilnīgu saprašanos. Protams, jus abi esat savā ziņā neparasti cilvēki, un varbūt ar to var izskaidrot jūsu … jusu …

—   Mīlestību? — Tesa pateica priekšā, redzēdama, ka Džeks nespēj izrunāt vārdu, kas noslēgtu viņa domu.

—    Jā. Mīlestību. — Viņš palūkojas Tesā, un, tāpēc ka bija izrunāts šis vārds, viņa likās pārāk spēcīga, pilnasinīga šai aukstaja, nemājīgajā kantorī.

—   Tas ir dīvains vārds, Džek. Man šķiet, tas nav īstais vārds. Nav piemērots ne Nedam, ne man.

—    Pārāk neizteiksmīgs? — Džeks minēja.

Tesa pūlējās atrast īsto apzīmējumu, taču tas viņai neizdevās.

—    Pārāk… pārāk ierobežots. Pārāk vienkāršs, viegls, neticami viegls.

Viņa juta, ka Džeks vēlas uzzināt kaut ko vairāk, kaut ko būtiski svarīgu.

—    Redziet, Tesa, jūs ar Nedu esat vienīgie cilvēki pasaulē, ko es pa īstam mīlu. — Viņš nolaida acis. — Es nezinu neviena cila, kas tik lieliski būtu pratis atrast sev vietu dzīvē. Neds ar savu lietišķību, nesavtīgo kalpošanu arābu brīvības cīņai, ar savu ticību iespējai veikt īstus, cēlus uzdevumus. Jūs ar savu apņēmību cīnīties pret nabadzību. Jus abi esat tik daudz sasnieguši ceļā uz savu mērķi.

—    Jūs maldaties, Džek, — Tesa atteica, uzlikdama smalkās kurpītes autās kājas uz metāla kastes malas, lai piešķirtu sarunai nevērīguma, vienaldziguma nokrāsu.

—    Mēs abi esam cietuši daudz neveiksmju ceļā uz savu mērķi.

—    Nerunājiet tā, Tesa. Tikai ne jūs! Kur tad jūs esat cietusi neveiksmi?

—   Visur. Sevī pašā, savā darbā, savos uzskatos, savā ietekmē uz Nedu. Vēl simt citos gadījumos. Pat… — viņa pateica asi, bet skumji, it kā pakļaudamās nepieciešamībai uzticēties kādam, — attiecībās ar savu ģimeni.

Mazā, trauslā Tesa likās vēl mazāka, jo sēdēja, paliekusies uz priekšu un atbalstījusies pret krēsla parocēm, it kā baidītos nokrist. Šī poza pauda modru gatavību strauji mesties uz priekšu, līdzko apvarsnis būs noskaidrojies.

—    Ar ģimeni? — Viņš šo to zināja par Tesas piederīgajiem, un šis apgalvojums modināja viņā ziņkāri.

—   Jā. Pirmkārt, man nekādā ziņā nevajadzēja braukt projām no mājām.

—    Tas nav pareizi! — Džeks iesaucās sašutis. — Vai tad, iegūdama izglītību, jūs līdz ar to neguvāt uzvaru pāc nabadzību?

—    Labāk man vajadzēja palikt Glazgovas strādnieku kvartālā: tur es vairak būtu ieguvusi, mazak zaudējusi.

—    Ko tad? — Džeks jautāja.

—    Pati sevi.

—    Jūs kļūstat sentimentāla, Tesa.

—    Nē.

Viņa runāja ar dziļu pārliecību, un Džekam bija neērti apstrīdēt viņas uzskatus par sevi pašu.

—    Un Neds? — Džeks jautāja.

—    Neņemiet manus vārdus pārak nopietni, Džek. Vismaz to, ko saku par Nedu.

Džeks tomēr neatlaidās.

—    Jūs tātad uzskatāt, ka Arabijā viņš cieta neveiksmi?

—    Ne. O nē. Tur viņš bija savā elementā.

—    Tātad šeit? Šeit? Jā? Bet kāpēc, Tesa? — Tas bija vairāk nekā vienkāršs lūgums pēc izskaidrojuma, un Tesa neviļus atkal darīja to, ko cieši bija apņēmusies nedarīt: izskaidrot Gordona rīcību viņa tuviniekiem.

—    Neds nezina, ar ko viņam darīšana, — viņa mēģināja izteikties īsi.

Džeks vēroja viņu, atspiedis savu apaļo zodu rokā.

—    Nezina?

—    Kaut vai tas… — viņa iesāka, pūlēdamās iztikt ais aukstiem, objektīviem spriedumiem, taču tas neizdevās, jo Džeka mazas, spožas, pērlēm līdzīgās acis prasīja, lai viņa savos spriedumos par Nedu būtu dziļi iejūtīga. — Kaut vai tas, ka viņš redz apvērsumus visā pasaulē, pat šeit, Anglijā, bet viņam šķiet, ka tas viss norisinās viņā pašā, ka viņš pats stāv bezdibeņa malā un viņam jātiek tam pāri bez citu palīdzības. Jāpārvar tas ar savām prāta spējām.

—    Un, pēc jūsu domām, tas viņam neizdosies?

Tesa paraustīja plecus, it kā atvairīdama Džeka neatlaidību, kas viņu jau kaitināja. Džeka pieķeršanās Nedam it kā aizēnoja viņas pašas jūtas pret to. — Nē, neizdosies, — viņa atteica ar nevajadzīgu asumu, un tāpēc šis apgalvojums izskanēja kā apvainojums. — Tas Nedam neizdosies, jo viņš nejūt, nesaprot, ka pasaulē tieši tāpēc izcēlies sajukums, ka tā vairs nespēj pastāvēt tāda, kāda ir pašlaik. Neds meklē citus iemeslus, izdomā neiespējamus atrisinājumus — inteliģenta indivīda sacelšanos cīņā par kaut kādu neatkarīgu taisnīgumu, par arābu klejotāja dievišķīgo brīvību. Viss pārējais viņam paslīd garām. Viņš pat nav uztvēris Arābijas zemnieku sacelšanās jēgu. Protams, revolucionārie notikumi Ķīnā un pārējās Āzijas zemēs pārsteidz viņu, taču viņš neizprot ne to mērķus, ne sasniegumus. Neds nekad neapjēgs, kāpēc uzvar revolūcija, vienalga, kur tā notiek — šeit, Āzijā vai pat viņa mīļajā Arābijā. Taču agrāk vai vēlāk viņam vajadzēs to izprast, un tā būs viņa traģēdija.

—     Kāpēc traģēdija? — Džeks mirkšķināja acis. — Varbūt viņš pievienosies jūsu viedoklim, Tesa.

—    Vai jūs varat pievienoties manam viedoklim, Džek?

—    Nē.

—    Arī Neds nevar.

—     Bet mani taču nevar pielīdzināt Nedam. Es zinu, ka apspiestie saceļas, lai cīnītos par savu eksistenci. To es atzīstu. Taču es nekad nespēšu atzīt viņu varmācīgās metodes. Bet Neds varbūt to spētu. Es domāju, ka viņš varētu pievienoties jums, ja jums šķiet, ka tas viņam būtu pats labākais ceļš.

—    Viņam pats labākais?

—    Tikai jūs zināt, kas viņam vislabākais, Tesa.

—     Nevajag visu tā vienkāršot, Džek. Nejauciet Nedu ar mani un mani ar vardarbību. Es ienīstu vardarbību tāpat kā jūs, varbūt vēl vairāk. Esmu ikdienas dzīvē iepazinusies ar vardarbību visā tās nejaukumā. Jūs esat redzējis vardarbību tās labākajā veidā — karā. Bet Nedu vardarbība valdzina, jo tajā ir noteiktības, galīguma elements, tā ļauj ātri izšķirties starp dzīvību un navi. Taču tas ne

tuvina Nedu manai šķiriskajai pārliecībai. Tieši pretēji. Tas var tuvināt viņa bojā eju — vardarbības ce|ā.

—   Tad glābiet viņu no šiem maldiem, Tesa! Novērsiet traģēdiju, ko jūs viņam pareģojat.

Tesa piecēlās, lai izbeigtu sarunu.

—    Kāpēc jūs mani atvedāt šurp un sākāt runāt par Nedu? Vai jūs baidāties viņa dēļ?

—    Vairāk, nekā jus domājat. — Džeks paņēma no galda aploksni. — Bet ir vēl kaut kas cits. Jūs taču zināt, ka Neds man atdeva visu savu naudu?

Tesa pamāja ar galvu, jau nojauzdama, ko Džeks no viņas gribēja, un sasliedamās iekšēja protestā.

—    Nezinu, kāpēc es vispār viņam to lūdzu, — Džeks žēlojās. — Toreiz mans stāvoklis bija tik bezcerīgs. Tagad laikam ļaunākais ir pāri. Kāds Neda paziņa no politiķu aprindām (droši vien Morkars vai Vezubijs) saveda mani kopā ar kādu pasutītāju. Vakar es sastapos ar to Londonā. Manuprāt, tā ir ta saucama «pazīšanās». Viss ir pilnīgi likumīgi. Lai nu būtu kā būdams, šim cilvēkam ir pilnvaras kārtot valdības darījumus, un pēc dažām nedēļām mēs dabūsim no viņa pasūtījumu izgatavot lielāku daudzumu lidmašīnu detaļu. Bumbvedēju detaļu, — viņš svinīgi atkārtoja. — Tur mums darba pietiks ilgam laikam. īstenībā tas ir glābiņš — man un uzņēmumam. Mums visiem. Tagad mēs pat varam pieņemt Smitu par kompanjonu.

Tesai pazibēja cita doma, kāds minējums.

—    Un jūs gribat, lai arī Neds kļūtu par kompanjonu? Vai nav tā?

—    Jā, ja viņš gribētu. Jā, protams, — Džeks sacīja it kā starp citu. — Bet vispirms, Tesa, varbūt jūs varētu pierunāt viņu ņemt atpakaļ naudu.

—    O nē!

—    Lūdzu jūs, Tesa, dariet to manā labā, tas ir ļoti svarīgi mums abiem. Es nebūtu jūs apgrūtinājis. Bet, ja es pats mēģināšu pārliecināt viņu, tas tikai padarīs stāvokli vēl ļaunaku. Mēs neprotam runāt par naudu.

Tesa lūkojās uz aploksni, ko Džeks viņai sniedza, — solīdu, neaizlīmētu, gluži kā grāmatvedības dokumentu. Taču viņa to neņēma.

—    Nē, — viņa noteikti atkārtoja. — Es to nedarīšu.

Džeks pastiepa roku ar aploksni vēl tuvāk.

—  'Es zinu, Ncdam vajadzīga nauda. Bet runa taču nav tikai par naudu.

—    Tieši tāpēc es to nedarīšu, Džek. Nemaz nepūlieties atdot viņam naudu. Un nelūdziet, lai es to daru. Atdodiet to mātei vai arī uzskatiet par viņa ieguldījumu jūsu uzņēmumā. Tikai nemēģiniet… nemēģiniet atdot to viņam, Džek. Lai viss paliek, ka ir.

—    Es nevaru. Tā nostājas starp mums.

—    Tāpēc nevajag padarīt visu vel |aunāku. Neds ir tik nesaudzīgs pret sevi, nepiespiediet viņu būt nesaudzīgam ari pret jums. Viņš jūs nežēlīgi izsmies, ja mēģināsiet atdot viņam naudu.

Džeks nolika aploksni uz galda, noslaucīja putekļainās rokas, pēc tam arī muti. Viņš paraudzījās pulkstenī un klusēdams pamāja ar galvu. Dziļi ievilka elpu un lēni, ilgi izelpoja. Tad uzsmaidīja Tesai, pūlēdamies smaidā ielikt ironiju, kas viņam itin nemaz nepiestāvēja.

—    Varbūt tas tiešām ir smieklīgi; — viņš sacīja. — Nedam būtu taisnība. Tur itin neko vairs nevar līdzēt. Un kāpēc apgrūtināt jūs? — Viņš nostājās blakus Tesai.

—    Vienīgais, uz ko es uzdrošinos ceret, Tesa, ir jūsu uzticība Nedam. Zinu, ka tikai jūsu mīlestība un izpratne var viņu glābt. Tas viss jūsu rokās! Mēs nekā neesam iespējuši darīt viņa labā, tikai radījuši muļķīgus sarežģījumus.

Tā Gordons tagad piederēja viņai — visas ģimenes dāvana viņai. Darga dāvana, pat pārak dārga, jo viņa zināja, ka vairs nevar to pieņemt. Pārāk ilgi viņa bija gaidījusi. Spēki izsīkuši.

Taču viņa to aptvēra par vēlu — atgriezies no Londonas, Gordons pateica, ka viņas ilgajai gaidīšanai beigas. Pēdējās šaubas pārvarētas. Atlikusi vienīgi pēdējā iekšējā piepūle.

—    Ko tu esi izdarījis? — Tesa satraukta jautāja.

—    Atsevišķs cilvēks nekā nenozīmē, Tesa, — viņš atbildēja, it ka tas butu no ilgām pārdomām izrietējis secinājums. — Tev bija taisnība. Ko es, viens cilvēks, varēju gūt no sarunas ar vienu amerikani un vienu krievu? Tikai sajūtu, ka viņi abi, tapat kā es, alkst pēc šis dilemmas atrisinājuma. . .

Viņi sēdēja uz tiltiņa, kas liecās pāri strautam, kurš ziemā vēla duļķainus ūdeņus, bet vasarā izžuva, atstādams tikai zaļgani pelēkas nogulas. Gordons eda ābolu un spļāva ūdenī taukaini spīdīgo miziņu. Viņš šūpoja kājas pāri tilta malai un šad tad nemierīgi piebikstīja Tesai pie elkoņa.

—    Ja viens no viņiem būtu devis man kaut mazāko pavedienu, parādījis kaut vai atspulgu no tas patiesības, uz kuras balstās viņa pasaule pretstata otra pasaulei, es tūdaļ būtu nodevis sevi viņa rīcībā. Es būtu guvis savai dzīvei piepildījumu, kalpodams patiesībai, ko viņi man atklājuši. Tik tiešām tā, Tesa.

Tesa maigi pieglaudās viņam, it kā nojauzdama, ka viņiem maz vairs atlicis būt kopa.

—     Kaut vai tas amerikānis, — Gordons turpināja, nemanīdams viņas noskaņojumu. — Protams, oficiāla persona, un tas kaut ko nozīmē, — vai ne? — kaut arī viņš apgalvoja, ka neskatoties uz pasauli no oficiālā viedokļa. Vispār viņš bija lielisks cilvēks, un viss viņam bija lielisks — uzvalks, krekls, kurpes, '^.obi, mati, nagi. Mēs runājām par Hiti, Sīrijas amerikāni, kas tik labi raksta par arābiem. Šā amerikaņa tēvs bijis misionārs Sīrijā lai laikā, kad Lorenss tur apbraukāja evaņģēliskās svētdienas skolas, iepazīdamies ar skolotājierrļ. Viņa dels ir arābu zemju speciālists. Gudrs cilvēks. Tomēr viņš pazīsi arī bailes. Viņš ilgi nevarēja skaļi izleikt kādu vārdu, kamēr es pals to pateicu: Komunisms, komunisms, komunisms! Tas atraisīja viņam mēli, viņš atvieglots nopūtās, un tad es veselu stundu nedzirdēju neko citu kā tikai par komunismu. Jāalzīst, sākumā es varēju viņam piekrist. Jā! Mūsu pasaulēm bija kaut kas kopējs. Bet tad viņa erudīcija un filozofija pazuda un parādījās pavisam cits cilvēks — nobijies, paštaisns un nežēlīgs akls virs, kas spej vienlīdzības vārda izdurt brālim acis. Viņš sacīja, ka gribot palīdzēt visai brīvajai pasaulei. Tas bija nopietns apgalvojums un man patika. Bet es iebildu pret apzīmējumu brivs. Zemes virsu nav brīvu cilvēku. «Protams, jums taisnība,» viņš sacīja, «taču brīvība nav absolūts jēdziens. To var aplūkot tikai relatīvi, un, ja par galveno uzskata indivīdu, tad vienīgi nekomunistiskajās zemēs iespējama brīvība.» Viņš sacīja, ka Amerika iztērējot daudz naudas, lai nosargātu mūsu brīvību, un vajadzības gadījumā cīnīšoties par šo brīvību. Lieliski!

Taču es uzzināju, ka mums par to dārgi jāsamaksā — pārāk dārgi. Visu, ko vien vēlaties, tikai ne komunismu. Viņš patiešām domāja — visu, ko vien veļaties. Tāda doktrīna ir melīga, vienalga, kā tā izskaistināta un pamatota. Es viņu brīdināju, ka ideja, kas tikai noliedz kaut ko, pēc savas būtības ir postoša, jo tā var pastāvēt, vienīgi iznīcinot ikkatru citu ideju, kura parāda tās liktenīgo niecību. Tad viņš sāka runāt par to, kādu labumu es varētu dot. Smalks, pārdomāts gājiens. Viņš sacīja, ka Arābija bagāta ar naftu un, tā kā jau notiekot ciņa par pasaules kundzību (kaut arī pagaidām nomalē, nevis pašā centrā), es varētu izmantot savu ietekmi, lai parādītu arābu zemem pareizo ceļu. Arābijai neesot vajadzīga nafta, tai vajadzīga nauda, nauda, nauda, lai glābtos no briesmīgās nabadzības. Vai es palīdzēšot noslēgt darījumu, kas izdevīgs abām pusēm? Vai es būšot ar mieru pakalpot labam mērķim? Vai es glābšot, kas vēl glābjams Rietumu civilizācijas laba? Tad es viņu pārtraucu un pateicu, ka būtu vulgāri kalpot tādam mērķim, par ko viņš runā, un mirt par to. Bet nāve — tas ir tāds notikums dzīvē, ko es negribu padarīt vulgāru.

Gordons iemeta strautā ābola serdi, un tūdaļ kāds drošs zvirbulis pielaidās un paķēra to, iekams tā paspēja nogrimt;

—    Tas putns nekad badā nemirs, — Gordons jautri sacīja. — Skaties! Rīma gaida, vai nekritīs vēl kāda serde. Nu, iedosim viņam veselu ābolu. — Gordons sniedzās pēc turzas, koTesa tu rēja'rokās.

—    Kas vēl nebūs! — viņa atcirta un steidzās paglābt turzu. — Divi šiliņi mārciņā, tas ir, seši pensi par ābolu.

—    Es tev nopirkšu vēl mārciņu tās dārgās mantas. Man ir nauda. Vēl visu neesmu iztērējis.

Viņu izklaidēšanās izjuka, līdzko tika pieminēta nauda,

—    Cik tev vēl ir atlicis?

—    Četras mārciņas un daži šiliņi.

—    Un ko tad? — Tesa jautāja, acīm redzot, norūpējusies, ka būs jāatstāj Gordons, nezinot, kāds liktenis viņu gaida.

—    Nezinu, — viņš atbildēja pavisam mierīgi. — Vaī tad es neizdzīvošu bez naudas? Varbūt sākšu strādāt kādā bankā. Vai ielaidīšu lodi pierē.

—    Vai tas ir viss, ko tu vari izdomāt? — Tesa jautaja, un viņas balsī izskanēja nevis izsmiekls, bet bailes, ka aizņemšanās, darbs bankā un lode piere butu viņam vienādi briesmīgs gals.

—    Vezubijam ir tāda muļķīga ideja, ka man vajagot uzrakstīt grāmatu — rokasgrāmatu cilvēkiem, kas darbojas. Viņš man samaksāšot! Ha! Stāstīdams par savu dzīvi, es neizbēgami sāktu apmānīt pats sevi, vai arī, ja man izdotos kaut kas labs, es būtu spiests sadedzināt to kā Lorenss pie lodējamās lampas vai kā Gogolis pusnaktī pie sveces. Mana® dzīve neder par uzskates līdzekli, no tās neko nevar mācīties. Tas ir stāsts par viena cilvēka cīņām, viena cilvēka neveiksmi. To apzinādamies, es esmu tuvāk tavai vienpusīgajai filozofijai, Tesa, nekā tu domā. Taču no tava krievu biedra es neko neguvu. Tādā ziņā viņš man itin neko nenozīmēja.

Tesa vēroja Gordonu un ne reizi nepārtrauca, baidīdamās saraut viņa domu pavedienu, ne reizi neuzmudināja, jo tas taču vairs neko neizmainītu.

—     Pats par sevi šis cilvēks gluži nenozīmīgs, — Gordons turpināja, bužinādams savus spurainos matus kā apmulsis jauneklis. — Ja amerikānim bija pārāk daudz pašpārliecības, tad krievam tās tieši trūka. Pārāk vienkārša personība, bez kādām mīklām Es nespēju saprast cilvēku, kam itin nemaz nav egoisma. Viņš manī modināja dusmas. Mazs, plecīgs resnītis, atslēdznieka dēls. Man gribējās viņu sapurināt. Vai es varēju strīdēties ar viņu? Nē! Nē! Viņš man pastāstīja visu, ko man vajadzēja zināt. Vecenīte Anglija izlaižot garu tēvoča Sema apskāvienos. Viņš pats smējās no sirds par savu joku. Un tad es sacīju: «Kad tēvocis Sems jūs sasitīs lupatās, tad jūs vairs nesmiesieties!» Laikam es viņu aizvainoju, Tesa, jo viņš atbildēja savā briesmīgajā nopietnībā, ka dažas valstis varbūt palikšot neskartas, ja izcelšoties karš, bet Angliju droši vien noslaucīšot no zemes virsas viņas pašas sabiedrotie. Es jautāju, ko viņš varētu ieteikt ka alternatīvu karam, un viņš sāka runāt par petīciju, kas tieši todien bija saņemta no Stokholmas — par uzsaukumu pret atombumbu. Es pasmējos un jautāju, vai ir bijis gadījums, kad ar petīciju novērsts karš. Viņš atzina, ka tāda precedenta neesot. Taču vēsturi virzot uz priekšu nevis precedenti, bet pašreizējie nolikumi. Milzīgas, lēcienveidīgas pārmaiņas. Viņš apgalvoja,

ka pašlaik pasaule pārdzīvojot tieši tādu pārmaiņu: tautu sacelšanās Āzijā un tā tālāk, un tā tālāk.

«Bet brīvība?» es viņam jautāju. «Personība. Katra individuālais «es»!» Vai viņam ir atbilde uz to? Viņš sacīja, ka esot. Personības uzplaukums iespējams vienīgi tur, kur iznīcinātā ekspluatācija, nabadzība, tumsonība un viss pārējais tamlīdzīgais. Taču viņš negribēja atzīt, ka veco važu vieta var rasties jaunas. Tas ir ļoti īpatnējs eksemplārs, Tesa: it ka nebūtu izveidots pēc viņam paredzēta parauga, bet viņa cilvēcīgais saturs atliets kādā jaunā, bezpersoniskā formā, ciets un stiprs, vai nu ļoti labs, vai ļoti slikts — to es nevarēju noteikt. Gudrs gan! Cilvēks, kas piemērots ledus ciršanai uz Ziemeļpola! drosmīgs, nesamierināms, socializēts cilvēks. Esmu pārliecināts, Tesa, ja būs karš, viņš uzvarēs — pretēji visiem apsvērumiem un visam varbūtībām. Tādā ziņā es no viņa baidos. Citādi man tikšanās ar viņu nekā nedeva.

Gordons apklusa.

Taču Tesa nespēja tā izbeigt šo sarunu.

—   Lai nu kam, bet tev gan vajadzēja drosmīgu, nesamierināmu, socializētu cilvēku vērtēt augstak nekā jauku, labsirdīgu naudas maisu.

Gordons tikai pasmējās. ,

—   Man nav pa ceļam ne ar vienu, ne ar otru, Tesa.

—   Tu sacīji, ka esot kaut ko izlēmis. — Tas bija jauns mēģinājums kaut ko izdibināt, lai arī visai negribīgs.

—   Tā ir.

Viņš pakuļāja kājas, sasita papēžus, palūkojās uz savām rokam, uz debesīm, uz izkaltušo dzīvžogu, uz baznīcu tālumā, ka likās, pašā strauta malā. Tad paraustīja sev aiz auss, it ka aprēķinādams, cik liels intelektuāls lēciens viņam būtu jāizdara.

Kāds vecs vīrs ar dzeloņplūmes spieķi rokā gurdi atbalstījās pret tilta margām, neslaucīja vecīgi krunkaino, pelēcīgo seju haki krāsas drānā un sveicināja viņus.

—   Uz kurieni ved šis ceļš, ser? — viņš jautāja. — Varbūt jūs man varat pateikt?

Gordons paņēma viņa spieķi.

—   Nav svarīgi, uz kurieni ved ceļš. Uz kurieni jums jāiet?

—   Nekur. Es tikai eju, — vecais vīrs atteica.

—  Ā! Tātad svētceļojumā? — Gordons nolēca no margām.

—   Nē jau, ser. Es tikai staigaju bez kāda mērķa, ilgāku laiku vienā vietā palikt nedrīkstu, citādi mani ieliks darba namā. Tur viņi atņem produktu grāmatiņas. Man ir astoņdesmit divi gadi, bet vēl esmu gluži žirgts.

—   Iesim, mēs jūs pavadīsim, — Gordons sacīja, paņemdams Tesu zem rokas. — Nākošā pilsētiņa ir Klenfilda. Pec tam sākas zaļi pakalni, un aiz tiem ir jūra. Thalassa! Thalassa![4]

—  Tas man der. — Vecais iedams kliboja, vienam zābakam bija nokritis papēdis.

—   Tas labi, ka jūs neesat svētceļnieks, — Gordons sacīja, kad viņi šķīrās pie krustcelēm. — Ja jums kādreiz gadīsies lasīt svēto Kristoferu, čoseru, Lamartīnu vai Gorkiju, jūs daudz ko uzzināsiet par svētceļojumiem. Svētceļnieki nekad nenokļūst tur, kur vajadzīgs.

—   Man nekur nav jātiek. Es esmu vecs kareivis, ser.

—   Vēl jo ļaunāk jums.

—   Bet karadienests mani iemācīja iet un iet bez gala.

—   Un bez mērķa! — Gordons sacīja. — Tad jau labak nomirt uz ceļa.

Večuks nosmējās un pavicināja spieķi; viņi bija nogriezušies katrs pa savu ceļu, un pēdējos vārdus Gordons jau skaļi kliedza no tālienes.

—   Kādreiz es to izdarīšu.

Līdz viņiem vēl atskanēja dobja soļu duna uz ceļa.

—   Vecais meklē nāvi, — Gordons sacīja smaidīdams.

—   Kas par niekiem! Viņš sīksti turas pie dzīves, — Tesa apgalvoja. Satikšanās ar veco vīru bija darījusi viņu skumju.

—   Eli! Tu kļūsti sentimentāla, Tesa. Bez tam nāve tev vienmēr liekas neveļama. Tas taču nav nekas slikts, kad cilvēks ir vecs vai galīgā izmisumā. Vai arī cietis neveiksmi, kā es. — Varēja likties, ka Gordons grib, lai viņam jūt līdzi. — Es pat apskaužu šo veco klaidoni. Kā jau ubags, viņš cer kaut ko sasniegt, kad viņa klaiņojums būs galā. Viņš neko negūst un neko nezaudē.

—   Un tu? — Tesa jautāja.

—    Es? A! Nerunāsim tagad par mani, Tesa. Kā tu juties? — Viņš to jautāja no sirds, ar vieglu smaidu mierīgajā sejā. Viņa sasprindzinājums bija zudis. — Vai tev apnicis?

Tesa pamāja, tad nopūtās un pievilka cieši klāt viņa elkoni, bet nepalūkojās viņā.

—   Galīgi apnicis, — viņa apņēmīgi noteica.

—   Vai tu gribi braukt projām, — Gordons jautāja, vēl arvien smaidīdams.

—    Negribu, bet tas jādara, — Tesa atteica, pūlēdamās izlikties, ka tas nav nekas nozīmīgs. Taču nozīmīgo noslēpt neizdevās. — Man jabrauc projām, kamēr nav par vēlu. Ja vien …

—   Tātad tu pamet mani? — Gordons pārtrauca viņu.

Tesa paraustīja plecus.

—   Vari braukt man līdzi, ja vēlies. — Bija skaidrs, ka viņa pati neņēma nopietni šo priekšlikumu.

—   Uz kurieni?

—   Domāju braukt uz Franciju, uz kādu laiciņu.

—   Uz Franciju? Tu? Kada velna pēc?

—    Nezinu. — Viņas parasti mierīgās rokas nervozi kustējās, it kā burzīja kaut ko. — Es gribu izrauties.

—   Izrauties — no kā?

—    No šīs ainavas! Redzi! — Un viņas skatiens aptvēra visu apkārtni — apaļos pakalnus, kokus, kas pleta savus kailos zarus. — Tā ir vai nu sastingusi, melna, cieta un nemainīga, vai arī maiga kā šeit, līdzena kā šeit un zaļa kā šeit. Es tai vairs neticu! Es ienīstu to!

Gordons tūliņ uztvēra viņas noskaņojumu.

—   Tad nevajag braukt uz Franciju, bet kaut kur tālāk, kur lielāki plašumi.

—    Nē. Nē. Tas man nav vajadzīgs, Ned. Es … es gribu redzēt kaut ko vecu, savu laiku nodzīvojušu, kas sairst un iznīkst man acu priekšā.

—   Tad brauc tālāk, uz Austrumiem. Uz Grieķiju, uz Indiju vai pat uz Arābiju. Tur grūst vēl senākas pasaules.

—   Pārāk tālu, — Tesa atteica. — Būs taču atkal jāatgriežas. Un man nav tik daudz naudas.

—    Kāpēc jāatgriežas, — Gordons jautāja. — Uz kurieni? — Bet viņš zināja. Projām no šejienes — no maigā zaļuma, pēc tam atpakaļ uz ziemeļiem, pie melnā sastinguma. Un pie namdara sievas misis Krū, Taču viņš neteica nekā.

—    Pirms es aizbraucu … — Tcsa iesaka. — Kā bus ar tevi, Ned?

—    Ar mani? — Viņš pēkšņi kļuva jautrs, izturējās tā, it kā vajadzētu iepriecināt Tesu. Leca pari peļķēm, griezās riņķī, sabāza rokas dziļi ādas jakas kabatās, sarauca pieri, draiski palūkojās Tesā no kuplo uzacu apakšas un tad izvilka laikrakstu un sniedza toTesai.

—   Redzi! — viņš sacīja, it kā uzstādams, lai Tesa to uzņemtu ar prieku.

Viņa pirksts tīšām paslīdēja garām rakstam par demonstrācijām, kas paredzamas nākamajā nedēļā Bahrazā un Arābijas naftas atradnēs. Un atdūrās pret trekniem burtiem iespiestu paziņojumu, ka rīt sāksies Londonas dokeru streiks.

—   To gan es gribu redzēt! — viņš sacīja.

Viņa lokanās, kaut arī īsās kājas kareivja biksēs no jauna sakustējās, it kā gribētu laisties jautrā dejā Tesai par prieku. — Redzi! — viņš atkārtoja. — Esmu nonācis pie tā. Streiks! Neskaties uz mani tik neticīgi! — Viņš aizstājās Tesai ceļā, lai viņu apturētu. — Es taču tev sacīju, ka esmu tuvāk tavai šķiru politikai, nekā tu domā. Dievs zina, — viņš pacēla acis pret debesīm, it kā lūgdams atbalstu, — es esmu izurbies cauri bieziem sējumiem, kas izskaidro šīs politikas filozofisko pamatojumu. Bet tagad esmu saskāries ar to. Cieši saskāries, kaut ari esmu līdz nāvei nobijies, ka ta mani neaprij. Tomēr es ar to iepa zīšos.

Tesa gribēja iet tālāk, taču Gordons ar savu uzstājību piekala viņu pie vietas.

—   Man jaredz ši politika darbībā, Tesa, un šis ir izdevīgs gadījums sākumam. Streiks! Tas taču ir īsts pārbaudījums. Vai tad streiks nav tas ierocis, ar kura palīdzību jus domājat pārveidot pasauli? Vai streiks nav miniatūrā tā lielā cīņa, kas vēl priekšā, kas vedīs jūs pie varas? Nu tad parādi man to, Tcsa! Darbība spēj mani pārliecināt. Bet es gribu, lai tu man to parādi. Tieši tu!

Tesa nebija sajūsminata. Gluži preteji — viņu pēkšņi nomāca un kaitināja Gordona lēkāšana pāri peļķēm.

—   Nelēkā! — viņa uzsauca. — Man jau galva sāp no tavas lēkāšanas.

—    Es nevaru mierīgi nostāvēt uz vietas, — Gordons jautri sacīja, it kā vairs nedomādams par nopietno sarunu.

Tomēr viņš paklausīgi gāja blakus Tesai un pūlējās uztvert viņas noskaņojumu. Viņa to juta.

—   Ja tu gribi redzēt streiku, — Tesa sacīja, — tev labāk noskatīties to vienam.

—   Ne. Nē. Runa nav tikai par to, ka jāredz streiks. Ko nozīmē streikot, Tesa? Sist? Ko sist? Apturēt? Ko apturēt? Pasaules attīstības gaitu, vēstures ratu, cilvēces virzīšanos pretī bojā ejai? [5] vai ar streiku iespējams kaut ko apturēt?

Tesa joprojām raudzījās neticīgi.

—   Tu lēkādams izbrāzīsies tam visam cauri.

—   Nē. Apsolu tev, meitēn. Es gribu to redzēt, just, aptvert. Bet es gribu to redzēt ari ar tavām acīm. Tev tas vajadzīgs tikpat, cik man. Ja jau esmu pie tā nonācis, Tesa, tad, dieva dēļ, neslēpies tagad vairs no manis savā nožēlojama nomale. Brauksim rit uz Londonu!

Tesa papurinaja galvu un mierīgi atteica:

—  Tu zini, ka es biju nolēmusi šķirties no tevis, Nedij. — Kaut kas palika nepateikts. Gordons pārtrauca viņu.

—   Es zinu, Tesa. Zinu. Tikai ne tā.

Tesa vilcinājās. Tad pēkšņi kļuva apņēmīga, it kā būtu pieķērusies pie kaut ka mākoņainajās debesīs un gribētu novilkt to zemē.

—   Labi, — viņa sacīja. — Es iešu tev līdzi, Ned, tikai . ..

—   Urā!

—   … tikai ar vienu noteikumu. — Viņa izmisīgi turējās pie tā, ko Gordons labprāt būtu izrāvis viņai no rokam un palaidis atpakaļ mākoņos.

Viņš dega nepacietībā.

—   Esmu mierā ar visu, meitēn! Nu? Saki!

Viņai bija pielipis Gordona labais noskaņojums, seja staroja tāpat kā Gordonam, taču kaut kas no saspridzinājuma vēl bija palicis: zilās acis raudzījās mierīgi, lūpas bija.apņēmigi sakniebtas. Tikai vaigi viegli sārtojās.

—   Es iešu tev līdzi, kopā ar tevi noskatīšos streiku, Ned, tikai apsoli, ka tās bus beigas. Noslēgums visam, pec kā tu tiecies.

—    Ko tas nozīmē? — Gordons jautāja, tēlodams pārsteigumu.

—   Ja tu ticēsi tam, ko redzēsi, Ned, tad tu nedrīksti klusēt. Tev tas jāpasaka atklāti, lai visi dzird!

Gordons paraustīja plecus.

—   Lai notiek. Tikai diezin vai kāds gribēs klausīties.

—    Es gribēšu. Un ari citi. Tava balss ir nozīmīga, vai nu tev pašam tas patīk, vai nepatīk. Un ar to jarēķinās. Taču tev pašam tas visvairāk vajadzīgs.

—   Vai tiešām tas ir tik svarīgi?

—   Ja. Tikai nenovērsies sānis, Ncd. Nekādu daļēju lēmumu, daļēju novērtējumu. Ja tu atzīsi mūsu ideju, tad tev jākalpo tai ar sirdi un dvēseli un ar ko vien vari.

—   Varbūt jāpasniedz streikotājiem pa tasei tējas?

—   Varbūt. Bet es neiešu tev līdzi, ja tu neapsolīsi doties tieši uz mērķi. Lai tas būtu gals taviem meklējumiem pēc diezin kā.

Gordons paraudzījās debesīs, kur sāka celties draudīgi mākoņi.

—    Un ja es nevarēšu atzīt jūsu streiku, meitēn? Kaut arī es saskatu patiesību jūsu šķiru filozofijā, jūsu šķiru cīņa un uzvarējušo masu gaviles var mani atbaidīt. Varbūt tāda nākotne man liksies pretīga. Varbūt tā man liksies nepieņemama. Tieši man!

—   Tad pasaki to! Pasaki! Tikai izbeidz reiz šo spēlīti.

—   Un tu? Ko tas nozīmēs mums abiem? Nu, Tesa? Kā būs, ja mūsu uzskati nesakritīs?

Tesa neapmulsa, bet ar stingru roku turēja viņu pie zemes, neļāva lidināties mākoņos.

—   Redzēsim, — viņa sacīja. — Redzēsim. Es lūdzu tikai izšķiršanos — par vai pret. Skaidrību. Un lai tas tiktu pateikts skaļi! Reizi par visām reizēm.

—    Labi, — viņš sacīja ar mākslotu svinīgumu. — Esmu ar mieru, — Tad viņam pazibēja kāda iedoma. — Es ceru, Tesa, ka viņi neatliks savu streiku un nepiekrāps mūs.

Tesa nepiespiesti iesmējās. Taču viņas skatiens neatlaidās no Gordona.

—   Ir vēl kaut kas, — viņa šķelmīgi sacīja.

—   Apžēlojies, Tesa, nesagāz man uzreiz tik daudz virsū!

—   Es domāju par Hamidu.

Gordons nezaudēja savu gaišo, jautro noskaņojumu.

—   Arī Hamidam būs sava daļa šai pasākumā.

—   O! Kā?

—   Tas, ko es ieraudzīšu šeit, man noderēs ari Arābijā. Taisnība taču ir tikai viena. Vismaz es tā domāju, kaut gan neviens no jums to neaptver.-Protams, ja man šeit nekas neiznāks, tad Arābija …

Viņš apstājās pie aploka vārtiņiem, atvēra un palaida Tesu pa priekšu. Tad ar neveiklu grūdienu aiztaisīja vārtiņus ciet.

—   O, lai tas tagad paliek, — viņš sacīja.

Dažas lietus lāses iesitās viņiem sejā.

—   Vai bēgsim no lietus? — viņš kliedza, it kā jau gaudotu vējš.

—   Nē, nē! Lai izmirkstam caurcaurēm, — Tesa sacīja, savilkdama ciešāk dzelteno lentu, kas saturēja viņas melnos matus. — Skaties!

Aiz kuprainā pakalna kā kustīgs aizkars cēlās lietus mākoņi, pamazām sašaurinādami vēl gaismas pielieto zemes stremeli priekšpusē. Un šai zeltaini dzeltenajā joslā spilgti izdalījās birztala, nopļauti lauki, šauras taciņas, brūngani pelēcīgas gobas, vareni ozoli un bars baltu putnu, kas kaut ko knābāja melnā, uzartā tīrumā. Lauku māja, gaiša un sārta saules staros, kūpināja skursteni. Cēlās balli, mirdzoši balti dūmi. Viss it kā stinga gaidās — tā bija himna Anglijas ainavai. Tad visu aizsedza plašais, dzīvais lietus auts un spēcīgas, svaigas strūklas sāka krist viņiem tieši sejā. Smiedamies un šļakstinādamies viņi brida pa peļķēm, gluži kā bērni, kas steidzas mājās no skolas, mirkšķināja acis, lai nopurinātu lāses un redzētu ceļu, redzētu ainavu. Pazīstamo ainavu. Tā bija brīnum jauka pat tagad, lietū.

24.        nodaļa

Pēkšņi atrasties uz kailas zemes Londonas austrumu nomalē; iznirt no apakšzemes dzelzceļa melnā tuneļa un braukt cauri atzarojumu jūklim, garām vecām koka noliktavām, redzēt Londonu dūmakainā tālē, līdzīgu pamestam, ar zaļi aizaugušām drupām tuksnesī — tas bija sa-

Iraucošs un daudzsološs iesākums ceļojumam uz citu pasauli.

Tur bija plašums. Dīvainu tukšuma sajūtu iedvesa Bovas un Bromlijas apbūvētie kvartāli, kas nolaideni stiepās līdz pat upei. Gordons ar Tesu klusēdami sēdēja nokvēpuša trolejbusā starp melnās jakas ģērbtiem dokeriem, kuri savstarpēji apmainījās aprautām, dusmu pilnām frāzēm. Gordons noliecās pie Tesas un klusi jautāja:

—   Vai man nevajadzēja uzvilkt netīru kreklu? Uzlikt melnu bereti?

—   Kāpēc? .

—   Mēs esam pārāk atšķirīgi. Duramies acīs. Vismaz melnu bereti vajadzēja uzlikt! — viņš čukstēja un pataustīja savu lielo, kailo galvu.

—   Tu neesi dokers. Kāpēc tev jāizskatās pēc dokera?

Gordona satraukums vēl pieauga, kad viņš redzēja

strādnieku rindas, kas virzījās pa ielu, aizsprostojot sānieliņas un atstājot brīvu tikai šauru ceļu trolejbusam. Pie dzelzceļa pārbrauktuves viņi apstājās. Kāds kaut ko runāja, un viņam apkārt spiedās dokeri.

—   Seit? — Gordons jautāja, redzēdams, ka daži vīri kāpj ārā no trolejbusa.

—   Nē. Mazliet tālāk, — Tesa paskaidroja. — Mēs brauksim uz Konnotstrītu, uz Alberta doku.

Trolejbuss tikšķēja un klikšķēja, stādamies un no jauna sākdams iet cauri tumšās drēbēs ģērbušos vīru drūzmai, kas arvien vairāk sabiezēja un samezglojās. Gordons uzlēca kājās, it kā pēkšņi no važām atbrīvojies, un devās uz izeju. Viņu urdīja nepārvarama dziņa kustēties.

—    Iesim kopā ar viņiem, — viņš sacīja. — Uz kurieni viņi visi iet? Kurp ved ši iela?

Viņš lūkojās pelēcīgajās, noskūtajās sejās — ne apņēmības, ne tiekšanās uz priekšu.

—   Tie visi ir veci viri, gausi un kūtri, — Gordons sacīja. — Vai tu esi pārliecināta, ka streiks notiks? Izskatās, it kā viņi ietu savā parastajā darbā, kā ik dienas. Vai tu skaidri zini?

—   Tev tikai tā liekas, — Tesa sacīja viņam. — Neiedomājies, ka tevi pēkšņi sagrābs un aizraus kāds varens spēks. Streiks ir …

Neklausīdamies Tesas aizrādījumos, Gordons jau bija ielas vidū, iejaucies strādnieku pūlī, kas kļuva arvien biezāks un apņēma viņu kā milzu mētelis. Ielas galā ļaužu straume sablīvējās. Tur sākās Konnotstrīta. Viņi pārgāja pāri dzelzceļa sliedēm un nonaca nelielā, apaļa laukumiņā, kur, līdzīgi blīvai sienai, stavēja strādnieki, smēķēja un vēroja Alberta doka lielos koka vārtus.

—  Vai šeit? — Gordons jautāja, apmulsis apstādamies laukumiņa vidū.

—   Ja. Galvenais ir šeit.

Doku neredzēja — ne lielu, tukšu noliktavu, ne pagalma. Tikai dažas mazas mājeles, pamesta dzelzceļa līnija un uz debesu fona bals un neizteiksmīgs celtņa fermas siluets.

—   Kas tagad būs? — Gordons jautāja.

—   Pagaidi. Gan redzēsi.

Gar dzelzceļa līniju drūzmējās policisti uniformās, ar ķiverēm galvā.

—   Paskaties uz tiem! — sacīja Tesa, un viņas balss it kā saira atsevišķās asās skaņas.

—   Kur?

—   Tur! — Viņa rādīja uz vīriem tumšos lietus mēteļos. Daži no viņiem stāvēja malā, citi jaucas dokeru drūzmā; kaut arī šiem policistiem nebija uniformu, tomēr viņus varēja pazīt.

Bet visļaunākie ir tie! — Viņa rādīja uz kādu policistu grupu uniformās, tikai galvā ķiveru vieta tiem bija beretes. Tie klusēdami kārtojās ierindā pie slegtajiem vārtiem. — No tiem turies tālāk, Ned. Tie cenšas izaicināt, pagrūž, aizliek kāju priekšā un, ja kāds pakrīt, to spārda kājām. Neej tiem tuvumā!

—   Šķiet, ka neviens tiem nepievērš uzmanību. Kāpēc nav nekādās naidīguma izpausmes? Kāpēc pret viņiem izturas bez dusmām, ja jau viņi ir tik ļauni? — Gordonu neietekmēja Tesas pēkšņais naida uzplūds, skarbā balss un sīpējais galvas pagrieziens. — Vai šie dokeri tāpat baidās no policijas kā tu?

—  Vai viņi izskatās nobijušies? — Tesa atjautāja, pamezdama skatienu uz tuvākajiem dokeriem.

—   Viņi izskatās apbrīnojami mierīgi un padevīgi, — Gordons sacīja, apsezdamies uz žoga šķērša un palīdzēdams Tesai uzrāpties. Viņš raudzījās no augšas uz beretu un kaklautu plankumiem laukumā. — Vai nekas vairs nenotiks. Vai tas ir visš?

Vēl brīdi šķita, ka viņa žēlošanās tiešām bijusi vietā. s Bet tad pamazs cilvēks tvīda žaketē ar brillēm bez apmalēm uzlēca uz stabiņa pie pārbrauktuves un uzsauca:

—    Brāļi! Uzklausiet mani! Brāļi! — Ļaudis atskatījās un sāka pulcēties ap viņu, mazliet atstumdami nost policistus. — Puiši! Nāciet šurp! Visi lai nāk šurp! — Viņš lika tuvākajiem paaicināt tos, kas stāvēja tālāk, un tad ar maza auguma cilvekiem piemītošo līdzsvara izjūtu nostājās drošāk uz sava postamenta, atlaida .stabu, pie kura turējās, un, strauji žestikulēdams, saka runāt.

—   Tā, mēs streikojam. Par to vairs nav šaubu, brāļi, mēs streikojam. Vakar, kā jums zināms, brāļi Dikenss, Timotijs un Mirnijs tika izslēgti no arodbiedrības. Līdzēt tur neko vairs nevar, lēmums ir galīgs. Arodbiedrības bosi izmeta viņus ārā. Tapec mēs tagad streikojam, un ticiet man, puiši, tas jau kaut ko nozīmē, ja strādniekiem jānostājas pret arodbiedrības vadību, lai aizstāvētu tredjūnisma un strādnieku šķiras solidaritātes pamatus.

Vai bija dzirdama murdoņa, nopūtas, draudi? Nē!

Taču Gordons zināja, ka šajā klusēšanā ir kaut kas nozīmīgs, un pūlējās izprast to, ko Tesa jau sen bija izpratusi. T'Jo viņas sejas izteiksmes, no iejūtīgā skatiena, no tikko jaušamā neparastā saviļņojuma bija skaidrs, ka viņa jau vienota ar šo pūli, ka viņu pārņēmis tā klusais naids, kas Gordonam palicis svešs. Viņš vaicāja pats sev, kāpēc tas tā. Un nosprieda, ka vainīga viņa nezināšana, jo viņš taču vēl tagad nesaprata, par ko cīnās streikotāji un cik liels spēks šim ļaužu pūlim pašam par sevi.

Šāds izskaidrojums viņu tomēr neapmierināja. Runātājs, zaļoksnējs skots, atgādināja, kā tas viss sācies. Pirms gada dokeri bija atteikušies izkraut divus ostā ienākušus kanādiešu kuģus sakarā ar Kanādas Jūrnieku arodbiedrības streiku. Par atteikšanos izkraut šos kuģus Londonas dokeriem pasludinaja lokautu. Tas bija nevis streiks, bet lokauts. Bet šo lokautu atbalstīja leiboristu valdība un arodbiedrību padomes bosi. Tagad, pēc gada, brāļus Dikensu, Timotiju un Mirniju izslēdza no arodbiedrības par atteikšanos izkraut šos divus kuģus. Viņu noziegums bija arodbiedrību solidaritātes pamatnoteikumu ievērošana. Transportstrādnieku un nekvalificēto strādnieku arodbiedrības vadība bija uz vienu roku ar bosiem. Centās salauzt dokeru cīņas garu. Viņi uzbruka strādnieku pārstāvjiem, lai sa-

glabātu savas vietas Transporta palātā. Taču šoreiz viņi aizgājuši par tālu. Uzbrukuši pārāk atklāti. Dokeriem jāstreiko, lai atbalstītu savus biedrus.

—   Te taču nav šķira pret šķiru, — Gordons izteica savu vilšanos, — te ir brālis pret brāli. Kur tad ir jūsu šķiru cīņa, — viņš vaicāja Tesai, — ja šis streiks vērsts pret savu arodbiedrību? Kāda tam nozīme?

Tesa neveltīja viņam ne mazākās uzmanības, bet klausījās, kā skots, satraukumā žestikulēdams ta, ka draudēja zust līdzsvars, meta izaicinājumu blāvajās debesīs.

—    Kas nekaiš Arturam Dikinam un Transporta un nekvalificēto strādnieku arodbiedrības bosiem sēdēt Transporta palātā un saukties par arodbiedrību vadītājiem, tas ir — par mūsu arodbiedrības vadītājiem. Vai jūs kādreiz redzat viņus šeit, puiši? — Vai viņi pašlaik ir šeit? Paskatieties apkārt, brāļi! Ja Arturs Dīkins un kompānija ir mūsu pārstāvji, kāpēc viņi necīnās par apstākļu uzlabošanu? Vai viņi maz zina, kādi ir mūsu a.pstākļi? Vai viņi ir kaut reizi redzējuši, kā mēs šeit stundām ilgi gaidām lietū, sniegā, slapjdraņķī? Nav pat nojumes, kur patverties, un ik reizes, kad pa šo līniju nak vilciens, jāmūk kur kuram. Paskatieties uz šo nejēdzīgo vietu! Tādā cilvēkiem jānīkst un jālūdz darbs, pie tam vel divas reizes dienā. Un ja arī dabū darbu! Vai Dikins kādreiz ir pamēģinājis ēst tās samazgas, ko mēs dabūjam pa visu divpadsmit stundu garo darba dienu? Vai viņš ir kādreiz bijis mūsu atejās — netīrajās bedrēs, kur jātup zem klajas debess visiem acu priekšā? Vai viņš kādreiz ir braucis uz mājam trolejbusā kā mēs — kad visi no mums vairās, jo mēs esam netīri, nemazgājušies un ožam pēc ādām un mesliem; un tikai tāpēc, ka mums darbā nav itin nekādu labierīcību. Politiķi un laikraksti lamā mūs kā vien mācēdami, kad mēs streikodami aizkavējam pārtikās preču izkraušanu no kuģiem; bet vai viņi ir kaut padomājuši par to, kādos apstākļos mēs strādājam, izkraudami pārtikas preces? Par ko viņi mūs uzskata? Par ko bosi mūs uzskata — par lopiem, kas nekā labāka nav pelnījuši?

Nāca vilciens, lokomotīve, vilkdama ledus vagonus, ar troksni izgrūda tvaiku un atvirzīja sānis, pret žogu, cilvēkus, kas drūzmējās uz pārbrauktuves. Vilciens piestāja, tad atkal gausi sāka vilkties tālāk, bet policisti izmantoja gadījumu un dzina atsevišķus ļaužu bariņus projām gar

dzelzceļa līniju. Gordonu, kas vēroja notiekošo, kāds policists ar rungu rokā nogrūda no žoga un uzkliedza:

—   Nu taisies projām! Nav te ko slaistīties. Traucē tikai satiksmi. Prom!

Gordona atmiņā atdzīvojās nicīgais grūdiens, ko viņš bija saņēmis no sargkareivja pie Vinslova forta, netālu no Asika apmetnes. Ta pati rupjība, ar kādu Gordonam uzkliedza arābs — bahraziešu kareivis, izskanēja šī sārta policista vārdos — tas taču bija paraugs, pēc kura Vinslovs dresēja savus arābu huzārus: šis rupjais tumsonis, kurš neredzēja un negribēja zināt, ar ko viņam darīšana.

—   Netīrais cūkas purns! — Gordons iekaisis izlamaja policistu, un, kaut arī tas tika pateikts arābiski, policista seja bailēs sašķobījās kā no dzēliena, un viņš palūkojās apkārt, neuzdrošinādamies viens bez palīga aizturēt Gordonu.

Tesa ieķērās Gordonam elkonī un aizvilka viņu projām, ar negaidītu spēku pārvarēdama viņa pretošanos.

—   Nevajag izaicināt! Nevajag izaicināt! — viņa aizelsusies atkārtoja un piespieda Gordonu iet pūlī kopā ar citiem. — Vai tiešām tu neaptver, kas notiktu, ja tu šeit sāktu ķīviņu?

—    Nav nekā ļaunāka par šo padevību, — Gordons atcirta. — Saujiņa policistu pavicina rungas, un tavi streikotāji izklīst. Kur tad te ir šķihi cīņa, kaut vai šķiru solidaritāte?

Tesa atbildēja nesaudzīgi:

—   Tu esi muļķis. Policija to tikai cenšas panākt, lai kāds pretotos ar spēku. Kā tu domā, kāpēc šie vīri slēpj dūres kabatā, kad viņus dzenā kā mazus bērnus? Varbūt aiz gļēvuma? Kad būs vajadzīgs, viņi stāsies pretī. Tikai ne tagad!

—   Tāpēc viņi tagad padevīgi nolien pie malas, — Gordons sacīja.

Taču viņš pats zināja, ka šis apgalvojums nav pamatots. Dokeri bija sekojuši gaišmatainajam skotam, uzmudinādami viņu ar kliedzieniem, kad viņš uzlēca uz sen nelietotā kājnieku tiltiņa pie otras pārbrauktuves. Viņš atkal atsāka savu runu.

—   Es jums pastāstīšu, ko vēl dara Dīkins un kompānija, — viņš kliedza, ieraudzījis, ka tuvojas policisti.

—   Viņi sūta pie mums spiegus — stenogrāfistus, lai tie pierakstītu visu, kas šeit liek runāts. Spiegi no strādnieku vidus, puiši, no mūsu pašu arodbiedrības. Ka policija ar to nodarbojas, tas mums nav nekas jauns, bet tagad mūsu pašu arodbiedrības bosi vāc pierādījumus pret mums. Tā jau ir neģeliba, nekas cits. Un vēl kas! Redzat šo veco tiltiņu, uz kura es stāvu? Tas ir šeit jau četrdesmit gadus, un tagad to grib jaukt nost. Vakar jau sāka lauzt apakšējos kāpienus, lai neviens no šejienes nevarētu runāt. Jums nav jaklausās runas. Jums tikai jaizpilda, ko no tālienes pavēl Arfurs Dīkins, kas sēž savā kabinetā Transporta palātā un pēc darba savā fordā brauc uz savu villu ārpus pilsētas.

Pa pamesta dzelzceļa nozarojuma nogruvušo uzbērumu viņam no aizmugures tuvojās policisti, bet, lekdams zeme, viņš vēl paspēja izkliegt:

—   Dosimies uz .Konnota laukiem, brāļi, tur mēs parunāsim par visu! Dosimies turp! Lai viņi tur, klajumā, pamēģina sacīt, ka mēs traucējam satiksmi!

Skots nolēca no tiltiņa, un ļaužu pūlis pašķīrās, lai viņš liktu cauri. Viņš iegriezās Konnotstrītā, un strādnieku drūzma, izstiepdamās virtenē, sekoja viņam.

Uzgriezis ļaužu straumei muguru, Gordons raudzījās uz nezālēm aizaugušo dzelzceļa līniju, uz sen nelietoto stacijas ēku, kas bija celta, imitējot Tjudoru stilu, un savā drūmaja pamestībā likās monumentālā, lai gan nebija nekad tada bijusi pat savās labākajās dienās.

—   Sī vieta arvien vairāk sāka atgadināt Ričarda Džefrisa Londonu — pamesla, nolaista, tīra postaža. Tikai japieskaras — un viss sairs.

—          Tā ir tikai veca dzelzceļa stacijā, — Tesa sacīja.

—   Dievs ar viņu! Lai nu paliek postaža, Ned. Iesim noklausīsimies, ko viņš sacīs.

—   Man pieliek ar to, ko jau dzirdēju, — Gordons domīgi atteica.

—   Man ne. Mums jāiet viņiem līdzi.

Viņi pievienojās garajai, melnajai straumei, kas virzījās pa klusu ielu, kura vientulīgi stiepās pāri klajumam, un ielas gala izgāja pa šauru spraugu starp mājām. Aiz šīm mājam drūmā klajuma malā bija trijstūrains laukumiņš, apaudzis ar miklu zāli. Tam blakus — cūkaploks ar sarūsējušu rievota skārda žogu — neglīts plankums pat šinī netīkamaja ainavā. •

Te skots gatavojās turpināt savu apsūdzību. Viņš pievilka pie žoga vecu tačku, uz kuras pakāpties,, toinēr tā bija par zemu un viņš neredzēja laukumā sapulcējušos ļaudis. Tad savs ducis cilvēku nāca palīga un sameistaroja kopā kastes, ķieģeļus un konservu kārbas tā, ka runātājs varēja nostāties pietiekami augstu, lai būtu redzams pāri žogam.

—   Te nu ir tā šķiru cīņa, — viņš uzsauca saviem brāļiem no šī paaugstinājuma. — Viņi ir bijuši pat šeit un pacēluši ši draņķīgā cūkaploka žogu par dažām pēdām augstāk, lai friēs vairs nevarētu izmantot veco tačku par runātāja tribīni. Tas ir nejēdzīgi, ja likums, kārtība un arodbiedrību autoritāte nonāk līdz cūkaplokam. Nu, lai jau viņi dara savu. Mēs darīsim savu. Vispirms es ierosinu pieņemt rezolūciju, protestējot pret šo triju arodbiedrības biedru izslēgšanu. Tad vienosimies par darbības programu un mūsu izturēšanos Šai streikā. Jums zināmi fakti un zināmas arī jūsu pašu izjūtas. Izsakiet savas domas, puiši! Uzklausīsim jūsu balsi — strādnieku balsi!

Strādnieku balss izrādījās visai sarežģīta un šauri speciāla, un darbības programā ietilpa rezolūcija, protests undelegācijas sūtīšana. Gordons vairs nepūlējās sekot tam, kas tika runāts, un, kad lēmumiem par protesta izteikšanu sekoja priekšlikumi sūtīt delegātus uz Transporta palātu un citām dokeru sapulcēm, viņu pārņēma pilnīga vienaldzība. Tad runāja viens no cietušajiem, bet Gordons nu jau bija tik tālu no visa tā, ka nespeja klausīties. Viņš atgāja sānis, lai no malas pavērotu Tesu"Visa notiekoša gaismā.

No turienes Tesa likās pavisam citāda, it kā viņš to nekad agrāk nebūtu redzējis: maza, sniegpārsliņai līdzīga sieviete, it kā pieaugusi pie'tās zemes strēmelītes, uz kuras stavēja. Rokas kā dzīvību zaudējušas, iebāztas mēteļa kabatās; viņas poza pauda nevērību pret visu, atskaitot to spēku, kas turēja viņu šai vietā, kur risinājās tik nozīmīgi notikumi. Bez cepures, bāla starp šiem vīriem ar nedrošo skatienu viņa likās tada pati ka tie. Taču šiem vīriem trūka mērķtiecības, un šķita, ka viņus vieno tikai tas, ka viņiem visiem mugurā vecas jakas, rokas kabatās un galvā plakanās beretes, ko viņi neapzinati vilka uz acīm. Tomēr Tesa tikpat droši piederēja pie viņu pasaules kā ikviens no viņiem. Tāpat kā viņiem, arļ Tesai pašlaik neeksistēja

nekāda cita, īpaša dzīve bez tās, ko viņa dzīvoja šai mirklī šeit, starp šiem ļaudīm.

Kas viņus vienoja?

Varbūt naids? Gordons redzēja, ka Tcsa deg naidā pret sociāldemokrātiem, kas nodevuši savas šķiras intereses; taču tas nebija šo ļaužu saliedētības cēlonis. Dusmas? Varbūt. Tomēr, dziļāk analizējot, Gordons saprata, ka viņu vienotībai nav pamatā politiska pārliecība un centieni. Tā sakņojās viņu dabā, viņu instinktā, un to nevarēja iegūt neviens, kas, līdzīgi viņam, dzimis citā pasaulē. Gordons nosprieda, ka viņam psiholoģiski un fiziski nav iespējams iekļauties šīs šķiras pasaulē, tāpat kā baltajam cilvēkam nav iespējams kļūt par melno. L'n tomēr viņš nespēja pieņemt šo domu, jo nebija nekādas fizioloģiskas atšķirības starp viņu un šiem dokeriem. Šķira nav iedzimta kategorija vai kaut kas absolūts. Šķira — tā ir atsevišķa, noslēgta pasaule ar saviem indivīdiem, saviem instinktiem, ko radījis noteikts eksistences līdzekļu iegūšanas veids. Viņš viegli varēja iekļauties strādnieku šķiras pasaulē, vajadzēja tikai pilnīgi iegremdēties tajā. Viņam taisnība par melno bereti; melna berete bija visa būtība un sākums. Taču pievienošanās šai pasaulei nozīmēja pilnīgu pakļautību tai: dzīvi ar sastrādātam rokām un salīkušu muguru. Jāsalauž savs gars, jāizšķiež savs prāts divpadsmit stundu ilgā darbā — un tā diendienā. Tas vel būtu viegli, ja vien cilvēkam pietiek gribas, drosmes un speķa. Taču vispirms jāpieņem viss, ko sola šīs‘šķiras pasaule: šīs šķiras eksistences grūtības un vienkāršība; nākotne, ko jau iepriekš noteikusi šis šķiras darbība un vēsture un agrāk vai vēlāk noteiks arī tās pašapziņa, jo pagaidām tā vēl bija pasaule, kas neapzinājās pati sava spēka.

Tā Gordons beidzot saprata, kur slēpjas šis ļaužu masas spēks. Viņu instinktīvā vienotība jau vēstīja par savas būtības apzināšanos, par mostošos pašapziņu. Gordons to juta fiziski. Smalkaja lietū zem smagajām, zemajām debesīm šo tūkstoš cilvēku pūli nesašķēla naidīgi speķi, tas stāvēja šai klajuma kā varena audze, kā zāle, ko neviens nav sējis. Tāpat kā Tcsa, viņi bija saistīti ar zemi, uz kuras stā« vēja. Gordons satriekts vēroja šos vienkāršos ļaudis, kas dzīvoja grūtu dzīvi un kas galu galā uzvarēs satrunējušo, grimstošo pasauli, kura neskaidri rēgojās pie apvāršņa. Viņiem piederēs visa pasaule, visi prāta sasniegumi, itin

viss; un kļūt par vienu no viņiem būtu tas piepildījums, ko viņš meklēja. Viņš nodrebēja. Viņu sagrāba sensenās bailes — ka viņu aprīs, ka viņš būs sīks un nevarīgs šī milzīgā dinamiskā spēka priekšā. Personības savdabība? Prāta privilēģija? Atsevišķas dvēseles pārākums? Nekad viņām nebija nācies sastapties ar tādam briesmām, ar tādiem draudiem visam, kas viņam dārgs. Viņš piegāja pie Tesas un paņēma to zem rokas.

—   Es diezgan esmu redzējis. Iesim!

—   Vēl ne.

—   Iesim, Tesa!

—   Nē. Es gribu vēl palikt.

Tesa palika, un viņš devās projām viens: vientulīgs vīrs gāja pa tukšajām, svešajām ielām, cauri šaurajai spraugai ieliņas galā, garām zaļajam tējas namiņam uz trolejbusa piestātni. Trolejbuss bija tukšs, tas tikšķēja un klikšķēja, stādamies un no jauna sākdams iet, un it kā stāstīja viņam par šķiršanos. Viņš bēga no kādas jaunatklātas pasaules aiz bailēm no tas, jo pārliecība par šis pasaules neizbēgamo uzvaru bija padarījusi viņu par neko. Varbūt vienīgi Tesa tagad vēl palika viņam, un viņš izmisīgi turējās pie šīs domas, jo negribeja ticēt, ka zaudējis viņu līdz ar savu pēdējo cerību. Tomēr viņš nespēja atvairīt apziņu, ka viņu ceļi no šī brīža nenovēršamiI šķīrušies. Viņus šķīra domstarpības pašā svarīgākajā jautājumā — par dzīves mērķi un jēgu.

25.        nodaļa

Kad Tesa un Gordons atkal satikās, bija tā, it kā viņi vēl uz laiciņu būtu atstāti kopā tieši tāpēc, ka viņu abu pasaules tik ļoti atšķirīgas. Tagad valdīja vienīgi jūtas, jo, atzīdami, ka šķiršanās nenovēršama, viņi līdz ar to bija iznīcinājuši galveno atsvešinātības iemeslu: nebija vairs par ko strīdēties, un nekas nekavēja jūtu izpausmi.

Tagad viņu tikšanās bija atkarīgas no laika apstākļiem un viņu pašu izvēles. Siltajās īsās marta idiles dienās viņi baudīja dabu, kaut arī apkārt bija tikai mežiem apauguši pakalni un pelēcīgas arumu strēmeles. Taču šī zaļi melnā pasaule kļuva par viņu tuvības sabiedroto, jo tā deva viņiem drošības sajūtu.

Nakts nesa ko citu. Miesas saviļņojums — šīs mokas, kuras nekad nebeidzas, kamēr vien kvēlo kaisle, — pavēra Gordonam pavisam jaunu, līdz šim nepazītu pasauli. Visintīmākais mīlas mirklis viņam bija pārpilns jījtu bagatības, kaut kas tik pārsteidzoši jauns, ka viņš jutās ka apmulsis gan par šo atklājumu, gan par to, ka tik daudz zaudēts pagātnē.Taču vispilnīgākajā tuvībā jau bija jaušamas tās beigas, jo agrāk vai vēlāk viena vai otra gribai vajadzēja sacelties pret šo jūtu interlūdiju.

Viņš nekad nenožēloja, nekad neskuma pēc pavadīta mīlas mirkļa, nemocījās nožēlā vai pārmetumos, apmierinājis savas alkas. Ar Tesu bija citādi. Viņai uznāca gan neizprotamas dusmas, gan skumjas, gan briesmīgas, rāmas asaras, kuru cēloni viņš nezināja, kuras lika niknumā sašķobīties lūpām un maigumam kopa ar ļaunumu krāties sirdī, līdz beidzot tas nevaldāmi sāka plūst pari malām. To, kas notika ar viņu pašu, Gordons saprata. Bet par Tesu viņš nezināja neka, itin nekā un jutās bezspēcīgs, kad Tesas aukstā vīrišķība pārvarēja maigumu un viņa pateica, ka visam beigas.

Viņai jabraucot projām, Tesa sacīja, un jabraucot vienai.

Taču Gordons bija pārāk dziļi iestidzis visā, kas notika ar viņiem, un pārmaiņa viņā pašā bija tik spēcīga, ka viņš negribēja pat domāt par citām dzīves realitātes izpausmēm.

—   Es braukšu tev līdzi, — viņš sacīja.

Saruna notika pastaigas laikā — angļi taču dzīvo un mirst pastaigādamies.

—   Man vienalga, ko tu gaidi no šīs atgriešanās mājās, — viņš uzstāja. — Es zinu, ka tas viss būs bezjēdzīgi, ja mes nebūsim kopā. Tagad es zinu, ka mēs varam cerēt tikai uz to, ko slēpjam paši sevī. Un es neļaušu nekādām idejām, ne manām, ne tavām, izpostīt šo mūsu vienīgo cerību.

—    Ļoti žēl, bet tad man vajadzēs to izpostīt, — Tesa mierīgi atbildēja, un Gordons saprata: ja arī viņas sirds bijusi iedragāta, griba jau sadziedējusi visas tās brūces.

—   Tu taču zini, ka mēs nevaram palikt kopā, Ned.

Gordons atzina tikai to, ka viņiem nebija izdevies vienoties uzskatos par patiesību. Protams, viņš nebija saskatījis nekā augsti vērtējama .Tesas šķiras ļaužu darbība-.

Protams, viņš nespēja pieņemt šis šķiras idejas, viņš tikai saprata, ka tās uzvara neizbegama, un tas viņu biedēja. Viņu nevarēja valdzināt pasaule, kura nesaprata, kas ir īsta brīvība, patiesībā nemaz nevēlējās saprast, tikai, pieaugdama apjomā un spēkā, vēlās pretī nākotnei, kur nekas vairs nepalika personībai.

—   Galvenais ir personība, Tesa, — Gordons apgalvoja, it kā tieši tur slēptos visa viņa neveiksme.

—    Par kādu personību tu runā? — Tesa jautāja. — Vai ir kāda sevišķa, nevainojama, dieva sūtīta personība, kas jāglābj uz citu rēķina, Ned? Personība, par ko tu vienmēr domā, esi tu pats: tavs intelekts, tava pasaule, kuru tu pats nīcini. Tu esi šī personība, tāpēc ka tas viss tev ir, bet tu to esi ieguvis uz citu rēķina. Tagad tavs laiks pagājis, tāpēc tu tā žēlojies.

—   Jā. Žēlojos! — Gordons atzina, it kā paredzēdams savu likteni.

Viņa nožēla nerada atbalsi Tesā.

—   Tā neizbēgamiba, ko tu redzi, — viņa sacīja, — varbūt ir tavas pasaules gals, bet reizē ari citas pasaules sākums, visu pārējo pasaules sākums. Tāda pasaule būs, Ned, un tajā mēs būsim tuvāk brīvības avotam nekā tava ideāla personība.

—   IJn tāpēc tu brauc projām? Gribi atgriezties tajā nožēlojamā dzīvē, ko biji pametumi?

—   Jā, tāds ir mans ceļš!

—   Tas taču ir mocekļa ceļš, — Gordons iedzēla. — Neiespējams, nereāls, dzīvei svešs.

—   Tu ta domā? — Tesa jautāja bez zobgalības. — Tu domā, ka es atgriežos pazemota un apskaidrota, lai visu, kas man ir, upurētu nabadzībai un kalpībai?

—   Gs zinu, kas ir tavs mērķis, — Gordons sacīja.

—  Brālība starp cilvēkiem.

—   Jā, tā ir. Taču ne tikai tas. Ir kaut kas vairāk.

—   Kas tad vēl? — Gordons vaicāja jau bez intereses.

—  Kas vēl var būt? Tikai dogma.

—   Sauc to par dogmu, ja tev tā patīk, Ned, bet mūsu dogma ir pavisam vienkārša: ticība sev. Tas ir vienīgais, uz ko mēs varam paļauties, jo tik bieži mūs pieviļ tie, kas uzņemas mūs vadīt — tikai tāpēc, ka baidās no mums un ienīst mus. Ja es nekā cita neizdarīšu savā dzīvē, bet vcltlšu to tikai vienam uzdevumam — padzīt tādus cilvēkus, kas mūs nodod, tad es būšu diezgan kalpojusi sev un savai idejai. Vai tā ir mocekļa dzīve? Vai tas ir nereāls, no dzīves atrauts mērķis?

—   O, tas ir cels mērķis, — Gordons sacīja, taču tas bija kails apgalvojums.

—   Vai tad tevi jau sāk biedēt arī cēli mērķi?

—   Tu taču zini, ka tā nav. Bet, taisnību sakot, man vienalga, vai tas ir cels mērķis vai nav. Lai tas būtu kāds būdams, es nepieļaušu, ka tas mūs izšķir. Ja arī es neticu tavai dogmai vai tikpat kā neticu, tomēr es' ticu sev ,un tev. No šis ticības es neatteikšos.

—   Tev jāatsakās, Ned. Jāatsakās! Tavs tuvums man kaitē. Tevī ir tieši tas ļaunums, pret ko es cīnos sevī. Kā es varu atgriezties mājās, neatbrīvojusies no tavas ietekmes? Tev taču ietu līdzi tava vilšanās, tavs zudušais heroisms, tavi sevis paša meklējumi, tava patiesība, tavas dvēseles mokas. To es negribu. Pats to neapzinādamies, tu iznīcinātu visu, kas man jādara. Dzīve tev būtu vienas vienīgas mokas, un galu galā tu droši vien sajuktu prātā. Nebūtu nekāda labuma ne tev, ne man, ja tu brauktu man līdzi, Ned. Es nespētu paciest tavu ietekmi, un tev nepatiktu cilvēki, kas man tuvi, jo tu tos nekad nesaprastu un nekad viņu vidū nejustos kā savējais. Pat mana ģimene …

Gordons nestrīdējās, jo zināja, ka Tesai taisnība. Tesas mājas Glazgovas strādnieku kvartāla viņam būtu cietums, viņš tur mocītos un drīz vien aizietu bojā. Taču viņam vajadzēja pašam to redzēt, pašam par to pārliecināties; un, neko nepaskaidrodams, viņš lūdza Tēsu atlikt aizbraukšanu uz dažām dienām. Viņa negribīgi piekāpās, izpildīdama Gordona pēdējo vēlēšanos pirms šķiršanās. Nekā nesacīdams Tesai, viņš viens pats devās uz Glazgovu, sava nodoma spārnots. Taču jau pusceļā viņa cerības sāka zust.

Bija svētdiena, un, pārbraucis pāri dzelzceļa tiltam, kas bija šīs Glazgovas nomales robeža un vārti, viņš nosprieda, ka pūlēsies skatīt šo pasauli nevis ar savām, bet ar Tesas acīm. Kur slēpjas šīs pasaules krietnums un dvēsele, kāpēc tā spēj saistīt Tesu, viņš jautāja pats sev, soļodams pa nemīlīgajām ielām, kas it kā ņirgājās par klasicisma tradīcijām. Ikviens akmens nams bija kā masīvs bluķis, nemākulīgi izcirsts no melnas ogles. Netīrajām ielām trūka saskanīguma, līniju plūduma, daiļuma, krasu svaiguma un tīrības. Viss bija it kā nolīdzināts, bez dzīvības.

Sākumā Gordons jutās pārsteigts par to, ka tur nevedija puvums, trūdošas dzīves smirdoņa. Tas nebija irstošs, slimību sagandēts organisms, bet kaut kas briesmīgāks — stiprs, masīvs ļaužu tumsības cietoksnis, ko nekādi cilvēku spēki no ārpuses nespēja iedragāt. Melnais cietoksnis! Gordonam aizmiglojās acis — tik neciešami skaidri viņš visu to redzēja. Pat ļaudis likās citādi, vairāk atgādināja kaut kādas pazemes būtnes nekā parastus cilvēkus. Taču ikvienā no jautfajiem, melni ģērbtajiem bērneļiem, kas gumijas zābakiem kājās leca «klases» uz asfalta, viņš saskatīja Tesu.

Pēc cilvēkiem viņš sāka vērot mājas un pagalmus ar mūra žogiem. Viņš iegaja vienā otrā kāpņu tcl.pā, taču mitruma, dezinfekcijas līdzekļu un ziepju smakas piesātinātais gaiss, kas liecināja par veltīgām pūlēm pēc tīrības šais puvekļiem piesūkušajās sienās, piespieda viņu begt.

Jo tālāk viņš gāja, jo skaidrāk atmiņā uzpeldēja briesmīgie sīkumi, kas uzreiz nebija iespiedušies apziņā: zaļganie žurku alu caurumi, vecās margas ar izluzušiem posmiem, izmītās, bedrainās grīdas, vējš, kas vilka no pārmērīgi pieblīvētām telpām, netirumi un sastāvējies gaiss, puvuma smaka, apskrambātās durvis, svaiga apmetuma ielāpi, kas atgādinaja aizdzijusus ievainojumus uz cilvēka miesas. Un visur, uz koka, uz sienu apmetuma, bērnišķīgas švīkas un ķeburi — izmisīgas pūles ar kaut ko aizstāt nepieejamo dzīvo dabu.

Te bija sairums, tomēr pat šīs mājas bija pietiekami izturīgas, lai vēl ilgi tajās varētu turpināties nepārtraukta cilvēku degradācija. Melnais cietoksnis! Vajadzēja tikai uz mirkli izkļūt no šejienes, un Gordonam jau šķita, ka tas viss radies vienīgi viņa iztēlē. Seit taču nebija iespējams dzīvot! Durvju blīkšķis, jaunieši, kas steidzās viņam garām pa kāpnēm, — tas viss bija tikai viņa atmiņā, nevis īstenībā. Sai vietā nespētu izturēt neviena dzīva dvēsele.

Ar tādu sajūtu Gordons atgriezās mājās, domādams nevis par to, kādas vērtības Tesa atradusi šai nabadzības cietoksnī, bet par to, ko viņa tur darīs. Saticis Tesu, viņš tūdaļ apbēra to ar tīri praktiskas dabas jautājumiem.

—   Ko tu domā tur iesākt? Ko tu ceri panākt? Vai tev šķiet, ka vari aizbraukt tur, pildot savu pienākumu, un

sagraut šo akmens briesmoni? Nolīdzināt to ar zemi? Vai varbūt tavs mērķis, tavas dzīves piepildījums ir padarīt , veselīgākus šīs nomales apstākļus?

Tēsu nogurdināja un apbēdināja šī nepieciešamība atbildēt viņam; pirmo reizi viņš ievēroja Tesas bālumu, un tas viņu biedēja.

—   Nabadzīga kvartāla apstākļus var uzlabot, vienīgi uzsperot to gaisā, — viņa sacīja vienaldzīgi. — Runa ir par veselu pasauli, nevis par atsevišķu ielu. Tu pats to jau esi sapratis.

—   Bet tu taču gribi atgriezties tajā ielā. Vai tāds, tavuprāt, ir godīgu cilvēku ceļš? Atpakaļ uz nabadzīgu kvartālu, uz bezdibeni?

Tcsu arvien vairak mulsināja šī saruna, taču viņa pacietīgi turpināja to.

—   Ja gribi iepazīt cilvēces sirdi, Ned, tad jāiet tur, kur visvairāk ciešanu. Vai ne? Man vismaz tā šķiet, tāpēc ka tur ir vienīgā dzīves patiesība, uz ko es varu paļauties, uz ko varu balstīties. Man jāatgriežas tur. Tas man jādara manas pārliecības, manis pašas, manas ģimenes dēļ; man jāatgriežas un jāvērš par labu tas, ko nodarīju, aiziedama no turienes.

Viņš saprata un īstenībā vienmēr bija sapratis, ka Tesa, tāpat ka Antejs, ir stipra vienīgi tikmēr, kamēr stāv uz zemes.

—  Tu taču pa visiem šiem gadiem ne reizes neesi tur bijusi, — viņš sacīja.

Tesa papurināja galvu.

—   Atcerēdamās visu, padomādama par visu, vai tu vari iztēloties sev, ka esi atgriezusies tur, Tesa? Vari?

—   Nē, — viņa sacīja. — Tomēr es braukšu.

Gordons nespēja uzlūkot viņu, nespēja paciest domu par viņu neseno tuvību, kad Tesas sievišķība bija uzplaukusi līdzīgi krāšņam ziedam.

—   Tā ir dogma, — viņš pēkšņi sacīja. — It iespējama ticība, cēls mērķis, neizbēgamība, tomēr dogma paliek dogma. Taču, — viņš sacīja, pievērsdamies Tcsai, bet viņa stingi vērās uz otru pusi, — es braukšu tev līdzi. Kam lai es vēl kalpoju, ja vienmēr ciešu neveiksmi? Ko vēl lai meklēju, ja visu esmu zaudējis? Man vienalga, kādai idejai tu kalpo. Es braukšu tev līdzi. Ticēšu tev, un tas aizstās man ticību sev pašam.

Tesa no jauna pūlējās atrunāt viņu, šoreiz gandrīz ar sāpēm.

—   Es esmu kaut ko ieguvusi no tevis, — viņa iesaucās.

—   Lūdzu tevi, neliec man to atkal zaudēt. Negribu vairs nīkt, gaidot, kad tu beigsi savu pilnveidošanos. Es to nespēju, Ned. Tāpēc tev nevajag braukt man līdzi. Man nevajag ne tavas ticības, ne mīlestības, ne tava apgalvojuma, ka patiesību mēs varam atrast tikai viens otra. Tu pats neapzinies, ka esi postītājs. Tu visu reducē līdz tam niecīgajam atomam, ko tu sauc par personību, līdz tam izdomātajam, neiespējamam absolūtam. Pat mīlestībā. Man tas ir briesmīgi. Varbūt man, mīlot tevi, vajadzētu nonākt līdz tādai pašai bezcerībai, taču es to negribu. Nevaru. Tāpēc es atstāju tevi. Aizeju no tevis un no tās pasaules, kas lemta bojā ejai. Es zinu savu ce|u, un tas nekad nevar sakrist ar tavējo. Nekad! Es zaudētu velēšanos dzīvot, ja man atkal vajadzētu kā aklai taustīties uz priekšu kopā ar tevi.

Gordonam nebija izvēles, atlika vienīgi pakļauties viņas lēmumam.

Tā beidzot, kad visi viņu cēlie centieni rast kopēju ce|u bija cietuši neveiksmi, viņiem vajadzēja šķirties pavisam ikdienišķā, klusā dzelzceļa stacijā, kur cilvēki šķita kā ēnas un jūtas — kaut kas tads. kas nav uzmanības cienīgs. Viņi atvadījās pie dzelzs vārtiem un uz mirkli ieķērās dzelzs stieņos, it kā visas skumjas un sāpes izplūstu pa viņu pirkstiem, pec tam cieši sadevās rokās un tad aizgāja katrs uz savu pusi, aiznesdami sev līdzi daudz dziļāku šķiršanās sajūtu, nekā spēja ietvert šis pēdējais mirklis.

26.        nodaļa

Taču, izbraucis uz pirmā platā, atklātā lauku ceļa, Gordons palēnināja gaitu, jo viņam uzmācās nožēla un pazibēja doma, ka vajadzētu griezties apkārt un panākt Tesu. Viņš apstājās. Seja viņam kvēloja un sāpēja no sasprindzinājumā, teču viņš sēdēja nekustīgi, it kā viņu pamazām pārņemtu nāves stingums. Apzinādamies, ka nedrīkst sekot Tesai, viņš pacietīgi gaidīja, kad gribasspēks apslāpēs jūtu saviļņojumu. Tomēr saviļņojums nepārgāja, un, iededzies niknumā, Gordons nolēma nokratīt to ar varu. Kā neprātīgs viņš drāzās mājup pa izmirkušo ceļu, cerēdams ar neparasto ātrumu, ar straujajiem pagriezieniem nomākt visas vēlēšanās, visas domas par piesardzību un drošību, visus instinktus, kas saistīja viņu pie zemes. Viņš atlaida stūri, un motocikls, pakļaudamies berzes vai inerces spēkam, vēl mirkli noturējās uz ceļa, tad briesmīgā ātrumā aiztraucās garām ceļa līkumam, iebrāzās grāvī, kā meteors uzšāvās augšā otrā pusē, iecirlas dzīvžogā un tad apmeta vairākus kūleņus, bet Gordons izlidoja no segliem kā vēja brāzmas nests putns un smagi triecās pret zemi.

Ja kāds būtu redzējis, kā tas notika, viņu būtu pārsteidzis klusums, kas iestājās pēc tam. Nejaušs troksnis bezspēcīgi norimst lauku idiliskaja klusumā, neko neiztraucējis, — varbūt tikai aitas, kas ganās tuvumā, satrūkušās metas sānis, taču tūdaļ aizmirst visu un mierīgi plūc tālāk zāli.

Gordons gulēja uz mutes sveiks un vesels, tikai mazliet apdullinats no trieciena. Droši vien tieši tas, ka viņš nebija krampjaini turējies pie dzīves, bet pats meties pretī katastrofai, šoreiz paglāba viņu. Viņš piecēlās kājās. Nekas nekaitēja. Daži dubļu traipi uz apģērba, daži mitri plankumi no slapjās zāles — un nekā vairak. Motocikls gulēja gabaliņu tālāk, un bija skaidrs, ka tā vairs nav mašīna, bet bezveidīga lūžņu kaudze. Gordons brītiņu vēroja to ar rāmu, naidīgu skatienu, taču klāt negāja. Tad viņš ar pūlēm izlīda cauri dzīvžogam uz ceļa un gaidīja kādu garam braucošu mašīnu, kas aizvestu viņu mājās.

27.  nodaļa

Kad viņš pateica mātei, ka atgriezīsies Arābijā, tā noklausījās, neizrādīdama savas jūtas, tikai pajautāja pavisam mierīgi:

* — Vai tas būs pareizi?

Viņa pašlaik rakstīja čekus, lai nomaksātu saimniecības rēķinus, un kārtoja savu sajaukto mājas grāmatvedību, kas tagad, kad Džeka uzņēmums sāka zelt, pēkšņi bija kļuvusi viņas pūļu un rūpju cienīga. Par rakstāmpulti viņai noderēja ēdamgalds, un, runādama ar Gordonu, viņa nepiecēlās no tā, bet palika sēžam, raudzīdamās uz spalvu un papīriem.

—   Vai tev ir tiesības atgriezties tur, kad tur no jauna līst asinis? — viņa apvaldīti jautāja.

Kādā no avīzēm, kas atradās uz viņas galda, bija ziņots par asiņainām nacionālistu demonstrācijām Bahrazā un Arabinas naftas atradnēs. Tās k|uva par īstu cīņu pret Angliju: atskanēja aicinājumi iztriekt angļus ne tikai no naftas atradnēm, bet arī no tuksneša un no pašas Bahrazas. Bahraziešu pilsētās bija masu nemieri, uz ielām nežēlīgi nogalināja angļus un iznīcināja viņu īpašumus. Tas patiesībā bija pilsoņu karš, jo žandarmi un policija jau vairākas dienas pūlējās nodibināt kārtību, samaksādami par to ar daudzām dzīvībām. Sarosījās arī ciltis. Klejotāji bija uzbrukuši bahraziešu armijai Arabinā un pārgriezuši naftas vadu vairākās vietās visā garumā, no vienas tuksneša malas līdz otrai. Tas, kas bija sācies kā nenozīmīga demonstrācija, drīz vien izvērtās par sava veida nacionālu apvērsumu.

Māte par to bija lasījusi, tomēr nemēģināja aiz mātes mīlestības atrunāt dēlu no bīstama soļa* tikai atgādināja viņa goda pienākumu, viņa doto solījumu nekad neatgriezties Arābijā.

—   Kas par pienākumu, kas par solījumu? — Gordons sacīja ar rūgtumu. — Es nepildīju savu pienākumu toreiz, kad pametu Riverrainas purvus, noticēdams Frīmena apgalvojumam, ka tā glābju savus vīrus. Pret ko man jābūt godīgam, rnat? Pret ģenerāli Martinu un liekuli Frīrnenu?

—   Tas liekulis laikam precēsies ar tavu māsu, Ned.

—   Liekulis un vairāk nekas! Pat tur viņš ir liekulis! — Gordons iesaucās. — Bet kāda man daļa gar viņu! Vai man jādzīvo pēc viņa uzskatiem par godīgumu vai pašam pēc saviem? Jabut uzticīgam viņa idejai vai savai — arābu sacelšanās idejai?

—   Te nav runa par ideju, — māte sacīja. — Tev jādomā pašam par sevi. Tu esi devis vārdu neatgriezties.

Gordons pūlējās atturēties no strīda, pūlējās saudzēt māti, saprazdams viņas klusās skumjas, viņas bailes, ka dels neizdara kaut ko ļaunu, kaut ko tik nelabojamu, ka pat viņa to nespētu piedot.

—   Godīgam cilvēkam jārēķinās tikai ar savu cilvēka sirdsapziņu, mat, un tas ir mūsu vienīgais pienākums pret šo mu|ķīgo pasauli, kurā mēs dzīvojam. Ja iespējams rast patiesību, tad tā ir vienīgi cilvēku pārliecībā, ticībā; un, ja vienīgais, kam cs ticu, ir arābu brīvības ideja, tad tur arī ir mans goda pienākums. Mans vienīgais pienākums! Rēiz es to nepildīju — labāk man toreiz vajadzēja nolikt galvu tais purvos nekā kļūt neuzticīgam pašam sev un saviem biedriem, kaut ari mēs bijām cietuši sakāvi. Toreiz es cietu sakāvi, un tagad, lai varētu dzīvot, lai būtu vērts dzīvot, man nekas cits neatliek kā atgriezties Arābijā un rast dzīves jēgu cīņā par arābu cilšu brīvību.

—  Tā ir tukša spriedelēšana, — māte iesāka, acīm redzot, gribēdama vēl kaut ko piebilst.

Gordons viņu asi pārtrauca.

—   Ja tu tā domā, māt, tad tu nepazīsti mani un nesaproti to, par ko es runāju.

Māte domīgi pamāja ar galvu.

—   Varbūt patiešām nesaprotu, Ned. Varbūt tu pārāk tālu esi aizgājis no manis. Esmu pārliecināta, ka tu apzināti nedarīsi neko, ļaunu. Taču ir vēl citi pienākumi, un es lūdzu tevi padomāt par tiem. Ja tu tagad atgriezīsies Arābijā, pie ciltīm, tev neizbēgami būs jācīnās pret saviem tautiešiem. Uz naftas atradnēm sūtīs angļu karaspēku un pat uz tuksnesi.

—          Tas man nav nekas jauns, — Gordons atbildēja.

—   Es vienmēr esmu zinājis, ka reiz man vajadzēs izšķirties, un es izšķiršos, kad pienāks laiks.

—   Bet kā, dēls? Kā?

—   Nezinu! To es zināšu tikai tad, kad man ar ieroci rokā būs jāstājas pretī kādam angļu kareivim, kas sūtīts cīnīties pret to, kam es ticu, pret manu ideju. Ja es nespēšu nošaut viņu savas pārliecības vārdā, māt, tad man atliek tikai pašam nošauties. Ka bus, to iepriekš nevar paredzēt. Zinu tikai vienu: pienākumam tagad ir cita mēraukla, tas balstās uz citu patiesību, daudz augstāku un draudīgāku par to, kuru aizstāv valsts karogs. Tagad runa ir par pienākumu pret cilvēku, tāpēc ka ļaunums tagad ir cilvēkā — personībā, ja tev tā labāk patīk, — nevis muļķīgos iekšējos vai starptautiskos ķīviņos. To tev vajadzētu saprast, māt.

—   Nē, to es nesaprotu. Taisnība vienmēr ir taisnība, un netaisnība vienmēr ir netaisnība, kaut vai starptautiskos ķīviņos. •

*— Ne tādā kā šis. Jautājumā par to, kam jāvalda tuksnesī vai pat Bahrazā, nevar būt izvēlēs starp arābu tautu un angļiem. Nekāda morāle (pat tava kristīgā morāle) nespēj attaisnot citas valsts ielaušanos Arābijā, vienīgi arābiem ir tiesības uz savu zemi. Tas nav nacionālisms (jo to es nicinu), bet pati vienkāršākā morālā brīvība, brīvība pašam lemt par savu eksistenci neatkarīgi no svešzemnieku morāles, kas pieļauj, ka cilvēkus nogalina it kā viņu pašu labā, gādājot par _viņu labklājību, bet patiesība — lai nolaupītu viņiem kannu smirdošas naftas, kas iegūla viņu tuksnesī.

—  Vai lapēc Tesa aizbrauca, Ned? Tu pameti viņu, lai atsāktu cīņu par savu agrāko ideju?

Gordons pasmaidīja par šo izskaidrojumu, kas viņam glaimoja, un viņa īgnums pargaja.

—   Tesa pameta mani, mat, — viņš sacīja mierīgi, taču tādā tonī, lai māte nemēģinātu viņu izjautāt par šo šķiršanos.

—   Tātad runa ir par kaut ko vienkāršāku, nevis par tavu pārliecību, Ned. Varbūt tā ir bēgšana? Tad varbūt es varēšu pierunāt tevi palikt. Paliec kaut vai savu piederīgo deļ, ja ne cita dēļ.

—   Piederīgajiem no manis maz labuma, māt. Greisa, vai nu pārgājusi katoļticībā, vai ne, apprecēsies ar Frīmenu un visu mūžu cietīs no viņa liekulības, ja vien es nenogalināšu savu svaini kaut kur klusā tuksneša nostūrī. Džcks, nabaga pacifists Džcks sasniegs ētisku un ideoloģisku pilnību — izgatavodams šaujamās ierīces bumbvedējiem.

mātei šķita, ka šī doma viņam pati sāpīgākā, taču viņa nezināja, ka atvieglot šīs sāpes. Viņa mēģināja atgādināt par sevi.

—   Bet es? — viņa sacīja. — Vai pret mani tev nav nekādu pienākumu?

Gordons likās satriekts.

—   Es vairs neapjēdzu, kādi man pienākumi pret tevi, māt, taču zinu, ka mana palikšana šeit tev neko nedos.

—   Bet vai es nedrīkstu pat rūpēties par tevi?

Gordonam netikās atbildēt, viņš novērsās, it kā ar to

pateikdams, ka nevēlas nekādas savstarpējas uzticības, nekādu siltu jutu, nekā tāda, kas varētu viņus saistīt. Taču ilgi viņš to neizturēja.

—   Es nebraukšu, ja tev ir tik svarīgi, lai es palieku.

Šķita, ka viņš pat neapzinās, kādu milzīgu atbildību uzlicis mātei, atļaudams tai izšķirt jautājumu, kas noteiktu visu viņa dzīvi — palikt Anglijā vai doties uz Arābiju. Māte pavērās viņā apmulsusi un pat izbijusies, it kā apzinādamās, ka dela bojā eja tagad viņas rokās neatkarīgi no tā, ko viņa sacīs: palikt un izpildīt savu pienākumu nozīmētu nonīkt šeit, aizbraukt, laužot doto vardu, nozīmētu nekad vairs neatgriezties Anglijā.

—   Reiz tu mani lūdzi nekad nerunāt ar tevi par politiku un par mātes jūtām, — viņā sacīja, — bet tagad es vienīgi tāpēc, ka esmu tava māte, varētu lūgt tevi palikt šeit. Daba un instinkts nav noliedzami, Ned. Taču es atteikšos no visa tā, ja tava taisnīguma apziņa, tava pārliecība liek tev atgriezties Arābijā. Es nespiedīšu tevi, neprasīšu, lai tu noliedz pats sevi. Tāpēc nelūgšu tevi palikt šeit.

Gordons klusēja.

—   Bet tu nedrīksti aizbraukt ar rūgtumu sirdī, — viņa uzstāja.

—   Nē, māt.

—   Vai Tesa aizbrauca dusmās?

Gordons papurināja galvu — pašlaik viņam tik grūti bija runāt.

—   Es pierunāšu viņu braukt atpakaļ, — māte sacīja.

—   Viņa man kļuvusi vairāk nekā meita, un es gribu, lai viņa būtu šeit, it īpaši tad, kad tu būsi Arābijā. Es pierunāšu viņu braukt atpakaļ, un tu vienmēr varēsi būt mierīgs, zinādams, ka viņai nekas nekait, ka viņa dzīvo pie mums, nevis nīkst kaut kādā nožēlojama nomalē.

Gordons tikai skumji pamāja ar galvu.

—   Tāpat Smits, — viņa turpinaja mātes jūtu uzplūdā.

—   Viņš priecāsies, ka var būt kopā ar Džeku.

—   Smits brauks man līdzi, — Gordons pateica.

—   O nē, Ned! — māte sašuta. — Tas nebūtu pareizi. Viņš nedrīkst atgriezties Arābijā. Viņš man sacīja — šeit, pie Džeka, viņš pirmo reizi mūžā. jutis, ka dara kaut ko derīgu, un bijis apmierināts. Nejauc viņam galvu, Ned. Tev varbūt vajag braukt uz Arābiju, bet viņam gan ne.

Mātes satraukums bija tik nepārprotams, tik spēcīgs, ka Gordons vēroja viņu ar sāpīgu interesi. Viņa instinktīvi bija vairāk pieķērusies Smitam nekā Gordonam pašam. Bailes zaudēt Smitu pārspēja viņas parasto apdo

mibu un apbrīnojamo prasmi valdīt pār sevi. Tā bija it kā bāla ironijas atblāzma — ka Smits beidzot guvis atalgojumu par savu kautrību.

—  Pasaule piederēs smitiem! — Gordons atkārtoja savu vectfeco formulu.

Taču viņš zināja, ka tagad tas ir citādi; māte viņam bija atklājusi Smita īsto nozīmi viņa dzīvē. Tieši Smita klātbūtne (kaut ari viņš bija akls pret to, kas svarīgs Arābijā) darīja Arābiju tik tuvu, tik saprotamu un tik nepieciešamu Gordonam. Lai Gordons varētu paradīt savu nozīmību tuksnesī', savu īsto «es», bija vajadzīgs Smits — skaidrības un kontrasta labad. Tagad Gordons saprata, kur slēpās šī cilvēka pievilcība, taču nedrīkstēja ļaut vaļu jūtelībai, jo no jūtelības cēlās visas muļķības. Viņš jau tā bija nokļuvis smieklīgā stāvoklī — grūti pat iedomāties, ka viņam jācīnās ar savu mati par Srnitu. Taču māte bija viņu tik tālu novedusi.

Viņam vajadzēja pasteigties pirmajam parunāt ar Smitu, kaut ari tas nepavisam nebija patīkami — viņš tikpat labi kā māte zināja, ka Smits negrib atgriezties Arābijā. Taču atkāpties viņš vairs nespēja, tāpēc tūdaļ devās pie Smita un pateica visu bez aplinkiem.

Smits izvairījās no tiešas atbildes.

—   Kā jūs tiksiet Arābijā? — iviņš jautāja, un sejas izteiksme nodeva viņa satraukumu.

—  Tā nav nekāda problēma — vajadzīga tikai nauda un Vezubija palīdzība.

—   Vai jums ir nauda? — Smits steidzās izvaicāt.

—   Divas mārciņas četri šiliņi un seši pensi! Bez tam man vel ir nauda pie Džeka. Mes dabūsim, cik vajadzēs. Nauda nebūs nekāds šķērslis.

—  Vai jūs domājat, ka Hamidam tagad lielākas izredzes nekā agrak?

—   Kopš Bahrazā sākusies revolūcija — noteikti.

—   Bet bahrazieši…

Viņi ilgi nebija runājuši par Arābiju, laikam tāpēc saruna bija tik sasprindzināta — vismaz viņiem ta likās.

Gordons paraustīja plecus.

—  Bahraziešu revolūcija tagad ir cilšu vienīgā iespēja sasniegt mērķi.

Smits domīgi pakratīja galvu.

—    Ja bahraziešu revolūcija ies pārāk tālu, Anglija sūtīs savas lidmašīnas uz tuksnesi un karaspēku uz naftas atradnēm.

—   Vai tas jūs biedē, Smitiņ?

Smits nekā neatbildēja, taču no viņa labsirdīgo acu skatiena un bezkrāsaino lūpu izteiksmes varēja noprast, ka viņu vairāk biedē kas cits. Gordonam bija pilnīgi skaidrs, ka Smitu nekas vairs nesaista ar Arābiju. Lai nu kādi iemesli bija toreiz aizdzinuši Smitu uz Arābiju, tagad to vairs nebija, jo Smits tur bija zaudējis visas savas cerības un tas, ko viņš tur bija pieredzējis, atņēma viņam patiku atgriezties, it īpaši tagad, kad Gordona mājā viņš bija atradis visu to, ko nebija varējis atrast tuksnesī. Gordons saprata to un apzinājās, ka vest šo cilvēku atpakaļ uz Arābiju būtu noziegums. Taču viņam Smits bija vajadzīgs, un viņš nekautrēdamies izmantoja savu varu, ko viņam deva Srriita nesavtīgā un liktenīgā pieķeršanās viņam. («Vairāk nekā pieķeršanās,» viņš sacīja pats sev un aukstasinīgi atņēma Smitarn pēdējo cerību uz glābiņu.)

Smits aizbildinājās, ka no viņa tuksnesī būšot maz labuma. Taču Gordons to atspēkoja, sacīdams, ka iepriekšējās sacelšanās panakumus nodrošinājušas galvenokārt Smita mašīnas, un par apstiprinājumu tam atgādināja cīņas aerodromā.

—  Tagad taču jums būs Zeins un viņa bahraziešu mehāniķi, — Smits stūrgalvīgi pretojās.

Varbūt Smits ar savu stūrgalvību būtu palicis uzvarētājs, ja viņi runātu tikai par Arābiju. Tāpēc Gordons iejautājās, ko tad viņš īsti darīšot Anglijā. Kas viņus abus varētu saistīt šeit, zemē, kur neesot ne viņiem piemērotu mērķu, ne uzdevumu? Gordons jau zinaja, ko Smits varētu atbildēt: ka viņš dzīvos un strādās kopā ar Džeku un būs laimīgs. Taču to pateikt Smits nespēja, jo arī šai ziņā viņš bija atkarīgs no Gordona. Ja viņš gribēja palikt Anglijā un baudīt dzīvi tai jaunajā pasaulē, ko bija atradis Gordona ģimenē, tad viņam vajadzētu atteiktiesno Arābijas un arī no Gordona paša. Tā izlemt varēja tikai rupjš, nežēlīgs cilvēks, un Gordons labi zināja, ka Smits, kaut arī ir stūrgalvīgs, ta nespētu rīkoties. Viņš ieminējās, ka diezin vai Smitam tik labi klātos viņa ģimenē, kad viņš pats būtu projām, un Smits juta, ka iekritis. Tikai tad viņš izmisuma ķērās pie pēdējā salmiņa — atgādināja Gordona solījumu nekad neatgriezties Arābijā,

—   Tā bija mana kļūda, — Gordons sacīja. — Jūs neko neesat solījis. Jūs varat atgriezties Arābijā ar skaidru sirdsapziņu un bez bailēm.

Smits vēl arvien nepiekrita, taču Gordons bija pārliecināts par savu varu un, nemaz vairs nopūlēdamies strīdēties un pierunāt Smitu, devās pie Vezubija un lūdza izgādāt viņiem biļetes.

Smits Vezubijam bija vienaldzīgs, bet Gordona lēmums viņu uztrauca.

—   Mani nepārsteidz jūsu nodoms atgriezties Arābijā, — viņš sacīja, — jo tad, kad atteicāties sadarboties ar Makvīnu un pat ar Morkaru, es sapratu, ka jūs Anglijā ne uz ko vairs necerat. Jūs nomaldījāties, dzīdamies pēc kaut kāda fantastiska mērķa, Ned, pēc pasaules pārveidošanas un patiesības. Pa šīm dažām nedēļām jums vajadzēja saprast, ka viss, uz ko jūs varat cerēt, ir — mazliet lietderības, mazliet kompromisu, mazliet tukšu solījumu — tik, cik nepieciešams, lai glābtu šo valsti, kāda tā pašlaik ir, no pasaules atplestajiem žokļiem.

—   Nesāciet apraudat mani, — Gordons sacīja. — Jūs pārāk maz zināt, lai spriestu par manām neveiksmēm.

—   Ne jau vienmēr jums būs neveiksmes, — Vezubijs teica. — Žēl tikai, ka jūs daudz ko zaudēsiet angļu acīs, pie tam uz visiem laikiem, ja lauzīsiet savu solījumu un atgriezīsieties Arābijā. Jums to nekad nepiedos, Ned. Es jums varu piedot, jo zinu, ka jūsu mērķis ir nozīmīgāks nekā savam pienākumam neuzticīgu cilvēku arvien pieaugošā nežēlība.

—   Pienākums! Agrāk vai vēlāk mani kāds nogalinās, izpildīdams savu pienākumu, — Gordons pukojās. — Vai arī puse pasaules iznīcinās otru pusi ar šo lozungu.

—   Vai tādā gadījumā jums svarīgs tikai Āzijas liktenis, Ned? Tāipat kā tagad?

—   O nē, es nedomāju ne par Āziju, ne par pasauli, — Gordons sacīja. — Man svarīgs tikai cilvēks. Es ticu tam un dzīvoju šai ticībā. Taču tikai Austrumos vēl ir cilvēks, ko varu cienīt. Arābs ir šis cilvēks. Kaut arī neizglītots mežonis, viņš tomēr ir cilvēks. Viņš ir saglabajis cēlumu, drosmi un neatkarīgu domu. Tādam, manuprāt, jābut cilvēkam. Bālajiem Rietumu tritoniem vairs ir tikai bioloģiska līdzība ar cilvēku, un es nemaz nenožēloju, ka pametīšu viņu sabiedrību.

Vezubijs sniedza Gordonam dažas nule no telegrāfa aparāta izņemtas papīra lentas. Tur bija ziņots, ka Arābinas naftas atradnēs notikušas jaunas masu demonstrācijas un Azmi leģionāri ieņēmuši naftas pārstrādes rūpnīcas. Sakari ar Istabalu, Hamida galvaspilsētu tuksnesī, pārtraukti. Zināms, ka četras angļu oficiālās personas esot tur, pie emīra Hamida, kura nostāja attiecībā uz radušos situāciju vēl neesot noskaidrota. Tuksnesī bijušas vairākas lielas bruņotas sadursmes, taču, kā apgalvoja telegrāfiskais ziņojums, angļu oficiālās personas šos notikumus neuzskatot par vispārēju cilšu sacelšanos. Sadursmes tuksnesī esot nenozīmīgas un izkaisītas, un emīrs Hamids (ar bahraziešu aviācijas palīdzību) bez grūtībām atjaunošot kārtību.

—   Sie fakti taču nav pierādījums, ka sākusies cilšu sacelšanās, — Vezubijs ieminējās.

—   Fakti! Fakti nav nekas! Re, kas ir svarīgi! — Viņš rādīja uz rakstu, kur bija ziņots, ka visā Bahrazā nemieri: demonstranti uzbrūkot ciematiem, pilsētām un dzelzceļa stacijām, radies stāvoklis, visai līdzīgs revolūcijai. Galvaspilsētā pašlaik esot mierīgi, bet mājas aizslēgtas, un logi aizslēģoti, daudzās vietās vēl liesmojot ugunsgrēki. Karalis savā uzsaukumā aicinot saglabāt mieru un kārtību, Azmi pa krīzes laiku iecelts par tuksneša militāro gubernatoru, un karaspēks cīnoties pret grupu dumpinieku, kuri mēģinājuši ieņemt ieroču noliktavu netālu no Bahrazas pilsētas.

—   Ja Bahrazā ir sacelšanās — un tā tiešām ir, — tad Hamids noteikti pievienosies. Tas ir vienīgais fakts, kas pelna uzmanību. Viss parējais ir nieki.

Vezubijs uzdeva vēl dažus jautājumus, vākdams materiālus reportāžai, un beidzot vaicāja, kā, pēc Gordona domām, vajadzētu rīkoties Anglijas valdībai.

—   Anglijas valdībai par vēlu kaut ko darīt, — Gordons atbildēja. — Sacelšanās sākusies. Šoreiz tā uzvarēs.

—   Tomēr man Anglijas valdībai kaut kas jāietcic.

—   Ieteiciet kapitulēt. Es runāju nopietni! Vai nu lai kapitulē tūlīt, atzīstot Bahrazas revolucionārus un cilšu sacelšanos, vai arī tai vajadzēs izvērst kara darbību Bahrazā un tuksnesī. Bahrazai ir beigas. Ja jūs gribat, lai angļi saglabā savu reputāciju un savas naftas atradnes, tad ieteiciet viņiem kapitulēt vai ari sūtīt bumbvedējus un

armiju, lai apspiestu ikvienu pretošanās mēģinājumu Bahrazā un tuksnesī.

—   To es neieteikšu.

—   Tad ierosiniet pilnīgu pozīciju atdošanu.

—   Tas nav iespējams.

—   Citas izvēles nav!

—   Tad es nevaru ieteikt ne vienu, ne otru. Mans uzdevums ir ierosināt samierināšanos. Mierīgu atrisinājumu. Saprātīgu kompromisu.

—          «Mazliet tukšu solījumu», — Gordons atkārtoja.

—   Tā nevar. Mēs jau esam noveduši arābus līdz pēdējam ar šo formulu. Šoreiz viens no diviem: vai nu izmantojiet spēku, vai vācieties ārā, un no Anglijas interešu viedokļa man pilnīgi vienalga, kā šis jautājums tiks izlemts.

Vezubijs to noklausījās ar drūmu sejas izteiksmi, taču tūliņ tā noskaidrojās, kā jau politiski veselīgam cilvēkam.

—   Varbūt tas tieši labi, ka jūs atgriežaties Arābijā, — viņš sacīja. — Varbūt jums izdosies izvilkt mūs no tiem sarežģījumiem, kurus mēs paši savā muļķībā esam radījuši Arābijā. Ak dievs, patiešām! Varbūt jūsu atgriešanās dod mums vairāk cerību nekā jebkurš cits faktors. Tā es arī izteikšos presē, kad jūs būsiet laimīgi nokļuvis galā.

Gordons nepievērsa uzmanības šiem vārdiem un izsmēja Vezubiju par viņa izmisīgajām pūlēm atrast kādu labu izskaidrojumu. Bet Vezubijs jau attīstīja savu domu avīzes rakstā, jo bija atklājis jaunu faktoru, kas likās esam efektīvs. To varētu uzskatīt par fabiānisma izmantojumu praksē, kaut tikai Gordons attaisnotu cerības.

Visas formalitātes ar veco pasauli bija nokārtotas, atlika vienīgi tikt galā ar ģimenes jūtām; un, tā kā tās arvien ir subjektīvas un gandrīz netveramas, tad katrs paturēja tās pie sevis. Neviens no viņiem, vispirmām kārtām Gordons, šķiroties neizrādīja, ka aizbraukšana bijusi nepieciešama un ka būtu iemesls bažām vai skumjām. Šķita, ka viņi to uzskatīja par likteni, no kura nav iespējams izbēgt un pēc kura gribas daudz kas neizprotams risinās mūsdienu pasaulē. Vienīgi Greisa, ignorēdama šo dilemmu, skumji sacīja Gordonam: — Laikam gan tu patiešām šeit nevari būt laimīgs. Tu pārāk atšķiries no citiem cilvēkiem. — Un viņa noskaitīja Gordonam Rozalindas vārdus Zakam — dēkainim: — Nabaga Ned! Jūs šļupstat un valkājat dīvainu apģērbu; nopeļat visu labo savā dzimtenē; nolādat savu dzimšanu un gandriz vai pārmetat dievam, ka tas radijis jūs ar tieši tādu, nevis citādu seju. — Viņa uzsmaidīja Gordonam. — Ja tu gribi būt kaut kas vairāk, nevis tikai dīvains cilvēks, tad tev, protams, jābrauc projām.

Gordons jutās bezspēcīgs šīs rāmās svētlaimes priekšā, it īpaši, kad Greisa ņema palīgā Rozalindas dvēseles skaidrību. Tomēr tā bija labāka par Džeka kluso, izvairīgo apjukumu un mātes pacietīgo samierinašanos, jo Greisai viņš varēja atbildēt tādā pašā garā. Viņš pat sacīja Greisai, ka viņi kā brālis un māsa pašlaik esot tuvāki nekā jebkad agrāk. — Jo tuksnesī es droši vien sastapšos ar Frīmenu. Tā būs savāda tikšanās, Greisa, nemaz nezinu, ko es darīšu, kad mēs tur satiksimies aci pret aci, turklāt kā pretinieki.

—   Vai par to tu nedomā, ko viņš darīs? — Greisa uztraukta jautaja.

Gordonam bija iemesls līdzjūtīgi pasmaidīt, jo viņam nekādi principi neliedza nēsāt pistoli.

Māte sacīja, ka atradīšot kadu iespēju nogādāt viņam savas vēstules un arī Tcsas vēstules. Ar šo solījumu viņi arī atvadījās, bez asarām, kā jau angļi, un, kad ausa rīts, Gordons noskūpstīja mātes bālas lūpas, juzdams, cik lielu vilšanos viņš tai sagādājis. Tagad mātei vajadzēja meklēt garīgo atbalstu Džekā vai pat Tesā, un, gribēdams viņu vēl pēdējo reizi uzmundrināt, Gordons ieteica viņai tūliņ rakstīt Tesai un lūgt, lai brauc pie viņas. Viņš to sacīja, pats neticēdams saviem vārdiem, taču māte pamāja ar galvu, un tad vienīgā saite starp viņiem vairs bija tikai vecais Hempšīras ceļš, pa kuru Džeks aizveda Gordonu.

Palīdzēdams Gordonam iekāpt Parīzes vilciena trešās klases vagonā, Džeks atgādināja vecu, gādīgu vīru, kurš pats labprāt būtu braucis viņam un Smitam līdzi, atgriezies pagātnē, ja to iespējams atsaukt atpakaļ. Taču Gordonam bija sāpīgi redzēt viņa žēlo, mīļo smaidu, un viņš sacīja Džekam, lai negaida, kamēr vilciens aizies. Tomēr Džeks palika, jo gribēja vēl satiki Smitu, kurš ierādās pašā pedejā brīdī.

Smitu pavadīja tēvs — liels, iespaidīgs vīrs, kurš gandrīz uz rokām iecela vagonā savu tikpat lielo dēlu un tad, kad durvis bija aizcirtušās un karodziņš noplīvojis, palika stāvam uz perona, milzīgs un nopietns, un sarunājās ar Džeku. Vilciens sāka iet, un Gordona skatiens bija kā piekalts pie ši cilvēka, kurš pēkšņi un valdonīgi bija izniris kaut kur no Smita eksistences nezināmajām robežām, uz mirkli parādījies visā augumā, lai atkal kopā ar Džeku nozustu mirāžā. Gordonam tas bija briesmīgs mirklis, viņu smacēja doma, ka viņš pazudina Smitu. Tikai ieraudzījis Smita garās kājas stiepjamies pāri kupejai no pretējā sēdekļa, viņš spēja atvairīt pašpārmetumus un sāpīgās, mokošās pārdomas,

Trešā daļa. NAFTAS ATRADNES

.

28. nodaļa

Gaidīt, gaidīt, gaidīt! Tas jau ir diezin kas, f nevis cilšu sacelšanās, — Gordons sacīja Bekram, un viņa balsī izskanēja gan žēlošanās, gan apsūdzība. — Pat asinskārais Bekrs liekas aprimis un kļuvis gļēvulīgs no šīs gaidīšanas.

Bekrs vienaldzīgi paraustīja plecus, un Gordons atgāja no viņa, nepacietīgi cilādams kājas, lai izpurinātu no sandalēm smiltis. Nebija vērts pārmest cilvēkam, kurš vēl arvien skuma pēc sava drauga Ali, ko pirms dažiem mēnešiem bija nogalinājis Hamidam domāts šāviens.

—   Tikai šīs sasodītās naftas atradnes! — Gordons pukojās. Tālumā, kur tuksneša smiltis saplūda ar apvārsni, dzidrā tveices ņirboņā sudrabaini vizēja naftas pārstrādes rūpnīcu cisternas. — Strīda objekts nav tuksnesis, ne ari pierobežas pilsēta. Tikai šīs naftas atradnes. Ar tām kaut kā saistīti visi, ko Hamids varētu sacelt uz cīņu, bet Azmi leģionāri sēž tur un smejas par mums, un Zeins tikai gaida izdevību, lai sagrabtu tās savas rokās. Es kā muļķis spiegoju viņu visu labā, bet pats nezinu nekā.

Bekrs uzkāpa uz sava kamieļa, kas nemitīgi slienājās, un jāja projām, gauzdamies, ka Gordons pārak daudz jautajot, bet otram mierinājuma vārdu vis nepasakot; neprotot cienīt vecus draugus un neskumstot pēc tiem. Arī Gordons sadunkaja savu kamieli un, kad tas piecēlās, uzsēdās tam mugurā un devās pakaļ Bektam garām dzeloņstiepļu mudžekļiem, ko viņi ar kamieļiem bija novilkuši nost no ceļa. Ceļā viņi salika beduīnu sievietes, veselu ģimeni, kas ganīja kazas un melngalvainas aitas retajā pavasara zālē, un Gordons uzsauca viņām, lai ejot tālāk projām no ceļa, citādi viņas apšaušot leģionāri no naftas pārstrādes rūpnīcām. Bet sievietes žēlojās, ka

Hamids paņēmis savā dienestā viņu vīrus, iedodams katram šauteni un kamieli, un beigās nolamāja Gordonu un Bekru par zagjiem un cilvēku laupītājiem.

—    Ko jūs raudat! — Gordons viņas izsmēja. — Hamids drīz vien iedos jums zemi un padarīs jūs bagātas. Vai tā nav lieliska atlīdzība par dažiem nožēlojamiem kazmī|iem, kas sit savas sievas?

Sievietes nemitējās vaimanāt, un Bekrs pasvieda tām maisiņu ar datelēm, kamēr Gordons jāja uz priekšu uz žoga pusi, kurš apjoza naftas atradnes un naftas pārstrādes rūpnīcas. Uz viņu šāva, un viņš uzsauca Bekram, lai paklausoties, kā spindz angju lodes, gluži pamatoti pūlēdamās viņu nobeigt. — Protams, viņi nezina, uz ko šauj, — Gordons piebilda ar rūgtumu. Nepievērsdams uzmanību šāvieniem, viņš apstādināja kamieli un aplūkoja caurumu žogā, ko tur bija iedragājusi Smita bruņu mašīna.

—   Tagad es kalpoju par izlūku Smitam, — viņš sacīja Bekram, taču atskatījies ieraudzīja, ka prātīgais Bekrs atpalicis un viņš viens pats atrodas savā postenī. Gordons paraustīja plecus un sekoja Bekra garajai ēnai, kas virzījās pretī zemajai tuksneša saulei.

Naktī ģenerālis Martins izjāja no aplenktajām naftas atradnēm, lai uzmeklētu Gordonu. Viņš neslēpdamies devās tuksnesī, bez karodziņa, savā parastajā apģērbā, taujadams pēc Gordona (skaļi saukdams viņa vārdu) pirmajiem sastaptajiem cilšu karotājiem, kuri gandrīz nogalināja viņu. Viņu aizveda pie Gordona ugunskura, kur pazīstamās zilās acis šaustīja viņu ar asu, zobgalīgu skatienu, bet tad atkal novērsās un kļuva domīgas. Kafiju viņi dzēra klusēdami, kamēr ģenerālim pietrūka pacietības.

—   Gordon, — viņš sacīja, — reizem man rodas tāda doma, ka jūs esat sava veida solipsists. Ja jūs vispār atzīstat reālās pasaules eksistenci, tad tikai tāpēc, lai attaisnotu savu priekšstatu par to, ka tāda pasaule pastāv.

—   Vai tas ir apsveikums sakarā ar manu atgriešanos Arābijā, — Gordons jautāja, — vai morāls šī notikuma vērtējums?

—    Diezin vai jūs manam vērtējumam piešķirtu kādu nozīmi, — ģenerālis drūmi noteica, pamezdams ar roku, it kā reizē aizgaiņājot kādreizējo nožēlu un nepatiku un uzmācīgos nakts kukaiņus, kopievilka no žagariem sakrautā ugunskura gaisma. — Bet, ja jau par to runājam, tad varbūt ir tieši labi, ka jūs esat atgriezies.

—   Nemaz nemēģiniet apvārdot mani ar šo «būt noderīgam»! — Gordons atcirta. — Kas jums vajadzīgs? Būtu es zinājis, ka jūs esat naftas atradnēs kopā ar Azmi un viņa leģionāriem, es droši vien būtu bijis piesardzīgāks.

—   Jūs patiešām esat pārāk bezrūpīgs, — ģenerālis pārmeta. — Šorīt mēs redzējām jūs caur izlauzto žogu. Ja es nebūtu apvaldījis mūsu draugu bahraziešu dedzīgo šaušanas kāri, nudien, kāds būtu trāpījis jums.

Gordons atlaidās uz paklāja, nemaz neievērodams ģenerāļa rūpes par viņa dzīvību. Šķita, ka viņš aizmirsis ģenerāli un visu pasauli, un viņa ritmiskie elpas vilcieni — vienīgais, kam nozīme šīs nakts bezgalīgajā klusumā.

—    Dīvaini, — ģenerālis sacīja, nemiera pilns. — Es visu laiku saožu tā kā jasmīnu smaržu. Nevar taču būt, ka tagad jau ziedētu jasmīni.

Gordons atraisījās no savas aizmirstības un pateica, ka viņa vīri dedzinot sausos jasmīnu zarus («neprāts — vārīt kafiju uz mīlētāju nopūtām»). Ģenerālis pameta skatienu uz uguntiņām, kas mirgoja visapkārt, un vaicāja Gordonam, kas tie par ļaudīm.

—   Vai Hamids atdeva jums atpakaļ jūsu klaidoņus? — viņš labsirdīgi pajautāja.

—   Visus līdz pēdējam, — Gordons atbildēja, — atskaitot tos, kuri bija krituši par upuri Frīmena iedomai. Biju atstājis šos cilvēkus Hamida dienestā, viņš tos turēja kā algotu karaspēku pie pilsētas vārtiem. Bet Frimens norīkoja bahraziešu lidmašīnu, lai nomet dažas bumbas, un divdesmit no viņiem bija uz vietas pagalam. Kamēr ieradās Hamids, nomira vēl divi.

—   A-a-ah! — Tā bija parasta līdzjūtības nopūta, taču tajā izpaudās arī nicinājums pret savu tautieti. — Kā jūs sagaidīja Hamids? — ģenerālis laipni jautāja.

—   Kā īsts vīrs! Viņš apraudājās un es arī.

—   Un Smitu?

—   Smitu? — Gordonu kaitināja šis vārds. — Jā, arī Smitu tāpat! Visi liptin līp pie Smita. Sauc viņu par veco mīļo draugu, par lāga dvēseli.

—   Es brīnos, kāpēc viņš brauca jums līdzi. Kad pēdējo reizi runājos ar viņu Anglijā, man likās, viņš ļoti gribēja palikt tur un darboties rūpniecībā kopā ar jūsu brāli. Protams, es zinu, ka šaja Arabijas pasākumā jūs abi esat nešķirami.

Gordons uzmeta ugunskuram zarus un, kad tie uzliesmoja, žigli atrāva atpakaļ spēcīgo roku un novērsa sasārtušo seju.

—   Es atvedu Srnitu sev līdzi uz Arābiju, — viņš drūmi sacīja, — jo man viņš vajadzīgs. Kad te viss būs beidzies, laidīšu, lai viņš brauc atpakaļ pie mana brāļa.

—   Kad te viss būs beidzies? — ģenerālis atkārtoja un, pieņemdams Gordona formulējumu, jautāja: — Un ko tad Gordons domā darīt, kad te viss būs beidzies?

Gordons paraustīja plecus.

—   Kāda tam nozīme? Šoreiz es kalpošu revolūcijai līdz galam. Nekādu solījumu dzīvot trimdā, nekādu kompromisu. Šoreiz man jāattaisno viss, ko esmu ieguldījis šai cilšu sacelšanas idejā — visa mana pagātne, tagadne un nākotne. Nekas cits man nav vajadzīgs. Šoreiz, ģenerāl, es novadīšu sacelšanos līdz veiksmīgām beigām.

—   Ja tikai tā beigsies veiksmīgi, — ģenerālis domīgi ieminējās. Viņš likās ļoti norūpējies. — Patiesībā tagad jāapsver, ka vispār to novadīt līdz beigām. Kā mēs to izdarīsim, Gordon?

Gordons iēsmējās.

—   Ja šis jautājums mums abiem jāizšķir, ģenerāl, tad sāksim cīņu — ta taču vienmēr ir bijusi jusu velēšanās. — Tas bija izsmiekls, taču bez dzēlīguma; un, kad ģenerālis atgādināja, ka viņi jau reiz cīnījušies par aerodromu iepriekšējās sacelšanās laikā un viņš, armijas pārstāvis, uzvarējis šai kaujā, Gordons gurdi atteica:

—  Ja jau jūs, ģenerāl, uzvarējāt, tad kāpēc jūs vēl cīnāties?

Ģenerālis pievērsās tumsa tikko samanāmajam stāvam, ko arvien vairāk apņēma nakts klusums.

—   Šī ir cita kauja, Gordon, un cita sacelšanās. Domāju, ka jums tā patīk tikpat maz kā man. Ta vien šķiet, ka Hamidu apmānījuši viņa draugi, bahraziešu revolucionāri, citādi viņš nebūtu sācis šo muļķīgo spēli ar naftas rūpnīcām.

Gordons uz mirkli atdzīvojās.

—   Nedomājiet, ka tā ir muļķīga spēle, — viņš dzēlīgi aizrādīja. — Pilsētas strādnieki un viņu idejas Hamidam varbūt ir tikpat vienaldzīgas kā man, bet naftas atradnes — tā ir maksa par viņu palīdzību. Jūs taču labi zināt, ka cilšu sacelšanās nebūtu iespejarna, ja pilsētas fanātiķi nebūtu sagrāvuši satrunējušo monarhiju, ar ko jūs divdesmit gadus mocījāt Bahrazu. Tagad tam visam beigas…

Ģenerālis pamāja ar galvu.

—   Es zinu.

—   … un cilšu sacelšanās uzvarēs! Tāpēc es jūsu vietā, ģenerāl, aizietu no naftas atradnēm un ļautu, lai Azmi trulie leģionāri tur sagaida savu asiņaino sakāvi.

—   Bet es tieši gribu novērst asiņainu sakāvi. — No tuksneša piepeši uzpūta viegls vējiņš, un ģenerālis pieceļas un dziļi ieelpoja, it kā lai vēja brāzma dotu jaunu spēku'tiem vārdiem, ko viņš sacīs. — Ja būs vajadzīgs, mēs ļausim jums ieņemt naftas atradnes.

Gordons sakustējās, vairīdamies no ugunskura dūmiem, ko vējš nesa viņam virsū.

—  Jums, tas ir — ciltīm, protams, — ģenerālis steidzās piebilst, — nevis jūsu sabiedrotajiem bahraziešiem, kas slēpjas kalnos.

Gordons nopūtās.

—   Tad ejiet pie Hamida, ģenerāl. Nenāciet pie manis.

—   Nē! Es nāku tieši pie jums, Gordon.

Gordons piecelās.

—   Visur citur tuksnesī, — viņš sacīja, — nakts vējš ir tīrs un svaigs. Šeit tas ir skāņš un pretīgs, pilns skābju, gāzu un naftas smakas. Es ienīstu šīs Arabinas naftas atradnes, ģeneral. Pat izteikt nespēju, kā tās mani nomāc. Vispirms jau ar to, ka tās vispār pastāv un ka mašīnās, kuras tur darbojas, ir spēks, kas atrodas ārpus mums. Es varētu samierināties ar to Deptfordā vai Degenemā, bet šeit, neskarta tuksneša malā, tas ir neciešams ļaunums. Vēl vairāk: tas ir gals visām cerībām uz brīvu dzīvi Arābijā. Šīs naftas atradnes ir nozīmīgākas, spēcīgākas nekā visi tuksneša klejotāju centieni, nekā bahraziešu revolucionāri, jo arābu tiesības uz dzīvi tagad cieši saistītas ar naftas rūpnīcu eksistenci un cīņu starp tiem, kas tiecas tās iegūt savā īpašumā. Tas, kas noteic šīs nolādētās vietas likteni, lidz ar to noteic Arābijas likteni neatkarīgi no mūsu mērķiem vai idejām.

Ģenerālis gaidīja, ko Gordons vēl sacīs, bet Gordons apklusa.

—    Tagad jūs saprotat, kāpēc es nācu pie jums, — ģenerālis sacīja, — nevis pie kāda no arābiem, pat ne pie Hamida. Vislabākais atrisinājums, Gordon — mums abiem nokārtot to miera ceļā. — Ģenerālis atkal mirkli pagaidīja, bet Gordons neizrādīja ne mazākās intereses, un tad ģenerālis paskaidroja savu domu sīkāk: viņš vienošoties ar Azmi un leģionāriem, kas atrodoties naftas rūpnīcās, un Gordons, rīkodamies cilšu vārdā, varēšot ātri un viegli ieņemt tās. Pārējo nokārtošot sarunu ceļā. Ar ciltīm un tikai ar ciltīm. Gordons pārstāvēšot ciltis un ģenerālis Martins — Anglijas valdību, rūpniecības sabiedrību vai kādu citu organizāciju, kam pieder īpašuma tiesības uz naftas atradnēm.

—   īpašuma tiesības? Kam tad tās piederēs? — Gordons īgni jautāja.

—   Ciltīm naftas atradnes un pārstrādes rūpnīcas nav vajadzīgas, — ģenerālis aizrādīja. — Tām jāpaliek mūsu rokās. Protams, mēs noslēgsim jaunu vienošanos tieši ar Hamidu un ciltīm.

—   Tātad saviem uzticīgajiem bahraziešiem jūs parādīsiet garu degunu?

—    Bahraza — tas ir cits jautājums. Mums tas nav jāapspriež. Bet es vēlreiz uzsveru, ka naftas atradnes ieņemt mēs atļaujam jums un ciltim, nevis jūsu sabiedrotajiem — bahraziešu revolucionāriem. Tās nav domātas pilsētas un lauku fanātiķiem^

—   To varbūt jums nenāksies izlemt. — Gordona izsmiekls nespēja noslēpt viņa paša sakāvi šinī ziņā. — Hamidam naftas atradnes nav vajadzīgas, bet viņa sabiedrotajiem revolucionāriem vajadzīgas. Tāpēc mēs esam šeit, ka es jums jau sacīju.

—   Tad ziniet: mēs drīzāk iznīcināsim naftas atradnes, rūpnīcas un visu citu nekā ļausim tām nokļūt bahraziešu revolucionāru rokās.

—   Ejiet pie Hamida, ģenerāli

—   Nē. Es varu uzticēties vienīgi jums. Jums vai nevienam.

Gordons nospļāvās, īsti arābiski izrādīdams savu nepatiku.

—   Vai mani vieglāk uzpirkt nekā Hamidu?

—   Jūs grūtāk apmānīt, — ģenerālis atteica. — Un es jūs pazīstu, Gordon. Es vienmēr esmu bijis pārliecināts, ka tad, kad būs pienācis izšķirīgais mirklis, jūs būsiet īsts anglis, kaut arī tagad izliekaties par arābu.

—   Esmu pārāk noguris, lai par to strīdētos, ģenerāl. Jums to vajadzētu saprast. Saku jums vēlreiz — ejiet pie Hamida. Es šeit neesmu noteicējs. Darīšu tā, kā Hamids man pavēlēs, jo es kalpoju viņam godīgi un atklāti. Vēlos tikai, lai sacelšanās ātrāk atrisinātos — vienalga, kā.

—   Tad parūpēsimies jau tagad, tūlīt, lai tās atrisinājums būtu saprātīgs, Gordon. Hamids būs jums pateicīgs.

—   Un Hamida sabiedrotie?

—   Ar Hamida sabiedrotajiem mēs varam vienoties.

—   Kā? Ar lidmašīnu palīdzību? Ar parašutistu pulku, kas gaida Irākā? Par vēlu! Vairāk nekā puse valsts ir pilsētas un lauku revolucionāru rokās, un viņi paņems arī pārējo. Vienīgais, kas viņiem vēl jādabū, lai veiksme būtu pilnīga, — tās ir naftas atradnes.

—  Tiesa. Bet viņi tās vēl nav dabūjuši. Un vēl ir laiks savaldīt pilsētas fanatiķus.

—   Piesargieties, ģenerāl! Sie bahraziešu revolucionāri ir neatlaidīgi un nelokāmi, jūsu puse nav tādu spēku, kas varētu ar viņiem mēroties.

—   Es negribu apstrīdēt jūsu personības filozofiju, Gordon, tāpēc ka tā daudzējāda ziņā saskan ar manējo. Taču militāros jautājumos nav nozīmes ne filozofijai, ne personībai; īpaši šada veida sadursmēs. Te galvenā loma bus tehnikai, neatkarīgi no tā, cik augstu vērtējami cilvēki un viņu idejas. Tehnikas mums ir pietiekami — gan ieroči, gan sprāgstvielas. Bet jūsu Bahrazas revolucionāriem to nav. Tas izšķir visu.

—   Arī attiecībā uz ciltīm?

—   Attiecībā uz ciltīm vēl jo vairāk — ja mums vajadzēs pielietot reālu spēku. Taču mēs negribam izmantot tādus līdzekļus pret ciltīm. Vēlreiz atkārtoju, Gordon: mēs esam ar mieru atzīt sacelšanos, ko vada Hamids, vai vismaz uzskatīt viņu par patstāvīgu parādību.

—   Tad ejiet pie Hamida.

—   Tikai pēc tam, kad jūs būsiet devis piekrišanu sarunām ar mani.

Gordons papurināja galvu.

—   Hamids ir patstāvīga parādība, nevis es.

— Tad parunājiet ar viņu — viņa paša labā. Ievērojiet, Gordon, ka es esmu galvenais sarunu un Hamida atzīšanas atbalstītajs; taču dzirdamas arī cilas balsis, kas prasa citas metodes. Un ceremonijām mums nav laika.

Gordons nekā neteica, un šinī klusēšanā ģenerālis nojauta īstu, anglim neparastu falālismu. Tik pacietīgi galējības uzņem cilvēks, kas iegrimis savā pārliecībā, kalpo tikai vienai izraudzītai idejai, lai izbēgtu no šaubām, paglābtos no mokošas izvēles, izvairītos no izlemšanas grūtībām un sarežģījumiem. Uz mirkli tas ģenerālim šķita neticami: Gordons palika Gordons, tomēr bija zaudējis daudz no savas garīgās pilnības, kļuvis vienkāršāks — vienkāršāks vismaz par tik (ar nožēlu nosprieda ģenerālis), cik to pieļāva šī dīvainā cilvēka nemainīgais raksturs.

—           Es atstāju to jūsu ziņā, Gordon, — ģenerālis sacīja.

—   Zinu, kāds ir jūsu stāvoklis šeit — ne sevišķi drošs. Azmi leģionāri ir labi karotāji un nenoliedzami uzticīgi, tā ka mēs varam turēties, cik ilgi vien vajadzīgs. Turklāt, jo ilgāk jūs novilcināsiet izšķirošo lēmumu, jo ļaunāk tas jūsu draugiem — kāds Londona var nospriest, ka jāraida cīņa lielāki spēki. Patiesība par šo jautājumu jau interesējas ne vien Londonā — uz mums spiež arī no citām pusēm. Tātad, ja būsiet parunājis ar Hamidu vai mainījis savu nodomu, atbrauciet pa to pašu ceļu, ko jūs tik rūpīgi esat attīrījuši. Ja nākošo četrdesmit astoņu stundu laikā redzēšu jūs uz šī ceļa, es atvēršu jums vārtus. Bet jums jāierodas, kā pienākas, ar savu karogu un baltu karogu, citādi jums neuzticēsies.

Gordons nogūlās uz sāniem un uzvilka virsū segas un vecu mēteli. Paslēpis seju galvas autā, viņš atbildēja:

—   Ja jūs nākošo četrdesmit astoņu stundu laika ieraugāt mani uz šī ceļa, vienalga, ar kādu karogu, ģenerāl, tad šaujiet! Dieva dēļ, šaujiet! Es neiešu pie Hamida un negrozīšu savu lēmumu. Ja es došos pa šo ceļu, tad tāpēc, lai izbeigtu visu pēc sava prāta, nevis tā, kā jūs vēlaties.

—   Redzēsim! — pacietīgi noteica ģenerālis. Viņš ciešāk savilka savu aitādas jaku, lai gaidītu ritu un līdz ar ausmu atgrieztos aplenktajās rūpnīcas.

29.nodaļa

Nākošajā pēcpusdienā ieradās Smits, tehniskas, lietišķas kara atmosfēras apdvests, jo bija apskatījis ienaidnieka priekšposteņus. Aizsargbrilles bija atstājušas sviedrainus lokus ap acīm, un, tikko izlēcis pa šaurajām bruņu mašīnas durtiņām, viņš izspļava ap lupām apkaltušos netīrumus. Pusdienas tveices nomocītais Gordons necēlās augšā apsveicināties ar viņu, taču tai mirklī no mašīnas atskanēja bahrazieša pazīstamā balss: — Kur tad ir šis arābs, šis tuksneša valdnieks? — Un, to izdzirdējis, Gordons trūkās augšā un priecīgi iesaucās: — Zein! O Zein!

Viņi apskāvās, šie līdzīgie un tomēr tik atšķirīgie cilvēki (viens neprātīgs rietumnieks, otrs kalsnējs, nesalaužams semīts), un tad Gordons sāka lēkāt uz vietas, jo karstā smilts dedzināja viņa basās kājas. Raudzīdamies apkārt pec kādas ēnainas vietiņas, viņš sacīja:

—    Dievs, stāvi man klāt! Ko tad mūsu Tautas armijas ģenerālis dara šeit? Kāpēc tu nekaro kaut kur pilsētā, kādā fabrikā, neieņem kādu pasta kantori? Ha-ha! Esi sveicināts! Esi sveicināts!

Tā nebija Gordona pirmā priecīgā sastapšanās ar Zeinu. Viņi jau bija satikušies tūlīt pēc Gordona atgriešanas un visu nakti runājušies, un stridejušies, uzbrukdami viens otram ar dažādiem teorētiskiem apgalvojumiem (ar Hamidu klusa, bet uzmanīga vērotāja lomā), un tad šķīrušies kā draugi, beidzot atzīdami savu seno radniecīgumu. Gordonam šis jaunais vai senais radniecīgums tagad nozīmēja simpātijas pret «cilvēkiem, kas darbojas», kā viņš tos nosauca; viņš paskaidroja Zeinam, ka, ar šausmām noskatījies uz lietišķajiem standarta angļiem, viņš tagad varot iemīlēt ikvienu, kas satricinot pasauli ar enerģisku un nesaudzīgu rīcību. Viņš varot iemīlēt pat vēso bahrazieti, savu dvīņu brāli, kuram šī pali lietišķība palīdzot rīkoties noteikti un sekmīgi. Bet pie velna dogmas! Varot taču priecāties par cilvēku pašu. Ak Zein!

—    Labi vismaz, ka virzošais spēks ir tevī pašā, — Gordons toreiz piebilda, nobeigdams viņu radniecīgurna novērtējumu.

—   Tas man ir kaut kas pārāk anglisks, — šķelmīgi atteica bahrazietis. — Man labak patīk vecā tuksneša brālība: pilnīga uzticība un nekādu dogmul — Viņš uzlūkoja Gordonu zobgalīgi, kā īsts tuksneša klejotājs, un tad iesmējās, it kā priecādamies, ka izjokojis Gordonu un tam nav ko atbildēt.

Ar Zeinu bija notikusi apbrīnojama pārmaiņa.

Anglijā Gordons vienmēr bija atcerējies bahrazieti kā aukstasinīgu, neizprotamu sazvērnieku, vēsu dogmatiķi, kas nemēdz interesēties par cilvēku paša cilvēka dē|, arvien sevī noslēgušos, nepieejamu; šķita, ka viņš vispār nespēj izraisīt siltas jūtas. Tagad, pēc dažu mēnešu veiksmīgas revolucionāras darbības tuksnesī, starp tuksneša |audīm, viņš bija k|uvis it kā atklātāks, ieguvis nešaubīgu, gandrīz vai bīstamu pārliecību, kas darīja viņu straujāku un varbūt arī gudrāku savā rīcībā, bet arī Jāva viņam pasmieties, apskaut otru, izrādīt kādas personīgas jūtas, pat pieķeršanos. Ar vārdu sakot, viņā bija parādījušās visas labākās drosmīga cilvēka īpašības, no agrākā Zeina palicis tikai viens rakstura vilciens — aiz piesardzības viņš neuzticējās itin nevienam.

—   Tu esi pārāk piesardzīgs. Vai tu nekad nevienam neuzticēsies? — Gordons jau toreiz jautaja, nepacietīgi vēlēdamies pilnīgāk izjust viņu jauno un varbūt mānīgo radniecīgumu.

—   Uzticēties? — Šķita, ka tuksneša saule apdedzinājusi bahrazieša balsi tāpat kā viņa ādu un viņš jau pašu šo vārdu izrunā piesardzīgi. Tad viņš nopūtās un, labsirdīgi palūkodamies Gordonā, sacīja: — Es uzticos savai mācībai un savai tautai. Vai tas ir tik maz?

—   Bet vai tu varētu uzņemties tadu risku — ticēt cilvēkam kā cilvēkam? — Gordons jautāja.

—   Nē!

—   Tad tu esi nožēlojams savas dogmas upuris. Vai tev bieži negadās justies vecam, gurdenam un vientuļam? Nu, kā ir? Atbildi!

Bahrazietis neatbildēja, tikai smaidot paraustīja plecus, un, lai nu noklusētā atbilde būtu kāda būdama, tā palika viņa noslēpums, par ko tikai viņš pats varēja padomāt un pasmieties.

Tagad, apsveicinādamies ar Zeinu Smita bruņu mašīnas vēl niecīgajā ēnā, Gordons atminējās šo sarunu un sacīja bahrazietim:

—   Priecājos, ka tu pats esi ieradies apskatīt šīs naftas atradnes. Kāpēc gan tev sēdēt kaut kur kalnos un gaidīt, kamēr mēs visu sagatavojam, lai tu varētu tās ieņemt. Ko jūs iesāksiet ar šīm naftas atradnēm, kad būsiet dabūjuši tās savās rokās?

—   Kā tu domā — ko mēs ar tām iesāksim? — bahrazietis atkārtoja neviltotā pārsteigumā. — Tās taču ļoti nozīmīgas jaunai valstij …

—   Lai nu paliek tava jaunā valsts, — Gordons iejaucās. — Tas nav mans mērķis.

—   Varbūt tas nav tavs mērķis, brāl, taču tas būs tavas darbības rezultāts. — Bahrazietis pamāja ar savu lielo galvu, uzsvērdams sacīto. Kā visā, ko viņš teica Gordonam, arī šajos vārdos slēpās tikko jaušama zobgalība, it kā viņš uzskatītu, ka viņa angliska dvīņu brāļa priekšstati par Arābiju nebūtu ņemami nopietni. Ikviena cita mutē šī zobgalība būtu skanējusi aizvainojoši, bet Zeins to izteica ar laipnu iecietību.

—   O, es zinu, ka tā būs, — Gordons atzinās, — taču tas man sāk nepatikt arvien vairāk un vairāk. Mums vajadzēja apvienot cilšu sacelšanos ar jūsu fanātiķu revolūciju, lai kopīgi cīnītos pret Azmi un visiem pārējiem, jo citādi mēs nevaram cerēt uz panākumiem. Taču nebūs vairs labi, kad sacelšanās būs uzvarējusi un ciltīm vajadzēs iepazīties ar tavu dogmu un dzīvot saskaņā ar to. Tādas ir manas domas par nākotni. Tādu pasauli es redzu te, šai vietā, — viņš sacīja, rādīdams uz dūmakā gaistošajām sudrabainajām naftas rūpnīcu cisternām un gāzes caurulēm.

Uz mirkli šis skats viņiem tika aizklāts: Gordona vecais kaihielis bija pienācis pie Smita mašīnas, ziņkārīgi paošņāja, piegrūda purnu pie nokaitušā metāla, apdedzinājās, sāpēs neveikli aizklumburoja projām un tad brēkdams aizdrāzās tuksnesī. Arābi, to redzēdami, sāka smieties, bet Gordons pikti uzsauca, lai tūdaļ atved atpakaļ muļķa dzīvnieku, jo citādi tas aizklīstu un viņam nebūtu ar ko jāt.

—   Vai tu jāj ar to kraķi? — bahrazietis jautāja Gordonam, kas vēl arvien lamājās un kliedza. — Kāpēc tev nav motocikla, Gordon? — Angliskais «motocikls» Zeina arābiskajā runā izskanēja kā īsti tehnisks termins.

Gordona skatiens no Zeina, braša arāba pilsētnieka apģērba, pievērsās Smitam, nogurušam anglim arābu drēbēs.

—   Smits laikam tev ir stāstijis par manu dzīvi Anglijā. Vai varbūt tu viņu izjautāji?

—   Es pajautaju par tevi, un Smits (kurš tevi |oti mīl) atbildēja, — sacīja Zeins. — Vai tas ir slikti, brāl?

—   Nē! Tas ir garlaicīgi un lieki. Taču pažēlo tnisquiti Smitu! Viņš neliek un netiek no manis vaļā.

Viņi abi paraudzījās uz Smitu, kas bija iesnaudies šauraja ēnas strēmelītē pie viņu kājām. Pusdienas tveicē noguris, viņš likās nomocīts un nožēlojams. Misguin Smits! Gordons atkal bija piedēvējis viņam šo vārdu, kādā arābi sauc ikvienu būtni, kam nepieciešama maiga līdzjūtība. Viņam bija smagi skatīties uz Smitu, viņš uzvilka sandales tirajas kājās un.kopā ar Zeinu izgāja uz ceļa, kas veda uz naftas atradnēm.

Ceļš aizstiepās taisni un bija pārredzams līdz pat dzeloņstiepļu rituļiem, līdz pirmajiem smilšu maisiem, brustveram un žogam, kur uz augstiem bruņu torņiem bija uzstādīti vecās, pārbaudītās Luisa sistēmas lielgabali. Asfaltu klaja vēja sanestās smiltis, un ceļš likās pamests, bet Gordons ar Zeinu gāja pa to mierīgi un droši, turpinādami iesākto strīdu par nākotni. Tas bija bīstams gājiens, un vēl lielākas briesmas draudēja, kad viņi izkļuva cauri kādā vietā sarautajām dzeloņstieplēm un tuvojās naftas atradņu aizsardzības ierīcēm. Taču Gordonam tieši patika tāda pastaiga nāvei pretī, un, kad pāri viņu galvām aizspindza pirmā lode, viņš ironiski palūkojās Zeinā — nevis meklēdams līdzjūtību, bet gribēdams redzēt, kā Zeins reaģē uz šāvienu. Arābs tikai mazliet piemiedza acis par zīmi, ka izaicinājums pieņemts, un viņi gāja tālāk, pretī draudīgajiem ieročtem, ka iepriekš dedzīgi strīdēdamies par Zeina cerībām un plāniem — jaunas valsts radīšanu šeit, tuksnesī.

—   Saproti taču, ikviena valsts ir ļaunums, — Gordons sacīja. — Tas ir pazudinājis Rietumu pasauli. Mans vienīgais mērķis šeit, mana dzīves jēga ir bijusi atbrīvot, glābt ciltis. Tieši tāpēc un tikai tāpēc es atbalstu sacelšanos.

—  Ar to vien nepietiek! — bahrazietis sacīja, un, kā vienmēr, šis strupais apgalvojums pierādīja visu un izšķīra visu.

*— Man ar to pietiek, tin ikvienam klejotājam ar to pieliek. Ciltīm jāpaliek ciltīm, un neviens lai nejaucas viņu dzīvē. Nemaz neprāto, ka ciltis varētu būt kāds piedēklis tavai strādnieku un zemnieku valstij. Liec mierā ciltis, Zein. Ļauj tām uzvarēt, un tad lai tās dzīvo savā tuksnesī pēc sava prāta — ar savu nesalaužamo izturību, pat ar savām nelaimēm un postu, ja citādi nav iespējams.

Kaut kur atskanēja vēl viens brīdinājuma šāviens, taču lodi spindzam pāri galvām viņi nedzirdēja, tātad nebija ko uztraukties.

Bahrazietis noslaucīja kalsno, vīrišķīgo seju savā audekla beretē un tad uzlika to atkal galvā. Viņš soļoja, neveikli sakucies, rokas aiz muguras salicis. Un, kaut arī viņa krekls un bikses mazliet izskatījās pēc formas tērpa, jo Zeins tagad bija kareivis, tomēr vēl arvien viņš vairāk atgādināja tramvaja vadītāju Bahrazā nekā karavīru, kas jau satriecis visus bahraziešu karapulkus dienvidos, ieskaitot Azmi leģionārus naftas atradnēs.

—   Nē, Gordon, — viņš protestēja. — Mēs nedrīkstam pieļaut, ka mūsu brāļi klejotāji dzīvo kā mežoņi.

—          Mežoņi? — Gordona smieklos skanēja niknums.

—   Tuksneša cilšu dzīve ir dieva svētīta un jauka; brīnišķīga pasaule, ja salīdzina to ar civilizācijas kroplīgutnu.

Svina piciņa no kāda mazkalibra ieroča triecās pret ceļu un atsitienā aizlidoja pāri viņu galvām, ar nepatīkamu spindzoņu ielauzdamās tuksneša klusumā. Taču viņi gāja tālāk un Zeins joprojām pūlējās pierādīt, ka Gordons maldās.

—   Nevar taču grūst ciltis atpakaļ feodālisma dumbrājos, — Zeins sacīja. — Kada jēga jūsmot par nelaimi un postu? Ciltis sāks dzīvot citādi, pašas pēc savas gribas līdz ar mums ies pretī progresam.

—   Pie velna progresu! — Gordons iekliedzās. — Progress laupīs ciltīm viņu dabisko cildenumu, viņu spēku, drosmi, viņu dzīves poēziju.

Sākās smiltīm aizpūsts ceļa gabals, un, smagi brizdams pa smiltīm, Zeins apgalvoja, ka tieši primitīvismā un atpalicībā ciltis zaudēšot savas dabiskās vērtīgās īpašības.

—   Ciltīm draud izmirstība, ja tās vēl ilgāk dzīvos tumsībā un nabadzībā, atšķirtas no pasaules, — Zeins apgalvoja, kad viņi atkal uznāca uz cieta asfalta.

—   Tātad tu ved šurp savus pilsētas lempjus glābt tuksneša dievus! — Gordons kurnēja.

—   Mēs glābjam viens otru. Sacelšanās tagad ir kopīga: pilsētas strādnieku, zemnieku un tuksneša klejotāju sacelšanās. Mēs esam nešķirami, Gordon. Tāda ir patiesība.

Atkal atskanēja šāvieni un pār viņu galvām aizsvilpa lodes, reiz kaut kas dobji nobūkšķēja ceļmalas smiltīs, taču ceļš veda viņus tikai uz priekšu, un tagad vairs nebija cerību, ka viens vai otrs no viņiem griezīsies atpakaļ.

—   Ko Hamids saka par tavu mācību? — Gordons jautāja. *

—   Viņš rīkojas saskaņā ar to.

—   Nē, tā nav. Viņš tikai izmanto tevi, bahraziet, tāpat kā tu izmanto viņu.

—   Tu esi vientuļš un cinisks, — ar laipnu smaidu sacīja tramvaja vadītājs. Tad izteiksmīgi sarauca vienu uzaci, jo nu šāvienu krusa bira visapkārt.

Taču visapkārt (kā arvien) bija bezgalīgais, saules izdedzinātais tuksnesis. Aizmugurē ceļš, nomācošās, vienmulīgās tveices dūmakas apņemts, likās nožēlojams un pamests, bet priekšā tas stiepās tumšs un iespaidīgs pretī sudrabainai fatamorgānai — naftas cisternām, kuras it kā burvju spēks turēja gaisā tur, kur zeme saplūda ar debesīm. Ja viņi būtu ļāvuši acīm pakavēties pie šī skata, būtu mazliet ļāvuši vaļu fantāzijai, tad viņi varētu iztēloties, kāda nezināma, brīnišķīga pasaule varbūt slēpjas tur priekšā, taču šāvieni viņus jau traucēja pārāk bieži un Gordonu pilnīgi aizņēma domas par to reālo, kas viņus tur gaidīja.

—   Sīs naftas atradnes, — Gordons sacīja, rādīdams uz priekšu tā, it kā viņi būtu nolēmuši ieiet tieši atradņu teritorijā, — pastāvīgi iejaucas cilšu dzīvē, uzspiež tai savu kārtību, ar saviem neglītajiem mehānismiem rēgodamās šeit, tuksneša malā. Kas notiks, ja tās būs jūsu varā? Vai arī jūs izmantosiet tās, lai nožņaugtu ciltis? Lai uzturētu mieru un kārtību, izlejot asinis, tāpat kā to dara angļi?

—   Mēs, paldies dievam, neesam angļi, — bahrazietis jautri atteica un mazliet pieliecās, neviļus pakļaudamies pašaizsardzības instinktam. — Mēs visi esam arābi — kā klejotāju ciltis, tā bahrazieši. Šīs naftas atradnes piederēs ciltīm un bahraziešiem kopīgi. Tās kjūs par cilšu dzīves daļu. Darīs galu viņu atšķirtībai. Palīdzēs sākt citu dzīvi.

Likās neiespējami iet vēl tālāk, jo nevarēja vairs atstāt bez ievērības brīdinājuma šāvienus, kas spindza visapkārt. Nebija šaubu, ka viņus saudzē ar nodomu — vismaz tik ilgi, kamēr kāds no naftas atradņu varas vīriem (droši vien ģenerālis, Gordons nosprieda) zaudēs pacietību un dusmās pavēlēs leģionāriem šaut viņiem tieši virsū. Biežie šāvieni brīdināja, ka šis pacietības mērs drīz būs pilns. Taču Gordons gāja tālāk, nogrimis domās par Zeina apgalvojumu, ka ciltis gaidot jauna dzīve.

—   O, Gordon! — Zeins iesaucās, lai atgādinātu, ka viņu stāvoklis kļūst bīstams.

Kad Zeins sāka iet lēnāk, Gordons sacīja:

—   Brāl! Vai tu tagad sāksi šaubīties?

Zeins satvēra Gordona roku.

—   Tu esi pārāk aukstasinīgs, mans draugs, — viņš skumji sacīja. — Tagad es redzu, ka tu savu arāba dvēseli esi atstājis kaut kur Anglijā, jo arābs nekad neizturētos tik ciniski kā tu pašlaik. Iesim atpakaļ!

—   Nē! Neiesim! — Gordons teica, skarbi, dīvaini iesmiedamies. — Pieiesim tieši pie vaļņa, parādīsim, ka mēs viņus nicinām. Nav ko uztraukties par manu dvēseli. Es, tāpat kā Heraklits, ticu, ka dvēsele ir nedzīva, kamēr mēs paši dzīvojam. Tātad — ko mēis varam zaudēt? Iesim, un lai šis mūsu solis viņiem būtu īsts izaicinājums!

Bahrazietis apstājās ceļa malā, un tai pašā mirklī starp viņu un Gordonu spalgi nosprakstēja šāviens.

—  Es nepiekritu Heraklītam, — Zeins sacīja, — tāpēc paliec sveiks, mans draugs.

—   Nē. Nē. Izturēsim līdz galam. Pats liktenis taču mūs saudzē.

—  Mūs saudzē kāds muļķis tur, aiz tā vaļņa, kaut gan dievs vien zina, kāpēc un cik ilgi. Droši vien tas ir kāds no taviem angļu draugiem, Gordon.

—   A, Zcin! — Gordons iesaucās tādās sāpēs, ka Zeins nodomāja — vai tikai viņu nav trāpījusi lode, taču tūdaļ saprata, ka dziļi aizvainojis draugu ar savu minējumu par viņu brīnumainās drošības iemeslu.

—   Tu esi aprobežots nelietis, ja vari tā runāt! — Gordons nikni sacīja, tomēr apgriezās, lai kopā ar Zeinu ietu atpakaļ.

Griezdamies apkārt, viņš paklupa, tik tikko nenogāzās, bet, pagājis dažus soļus, pēkšņi saļima uz ceļiem.

Likās, viņš pats brīnījās, ka nevar piecelties Viņš paskatījās un ieraudzīja, ka abas kājas asinīs un arī uz ceļa asinis. — Cik muļķīgi! — viņš dusmās izgrūda angliski' un mēģināja celties. Viņam izdevās nostāties uz kreisās' kājas, bet labajā kājā, tieši papēdī, bija trāpījis šāviens, tā bija stīva un nekustīga, un paiet viņš nevarēja.

—   Pie zemes! — Zeins uzkliedza un pieliecies skrēja pie Gordona. — Tavi draugi vairs nav tev labvēlīgi. Pie zernes!

Lodes sprakstēja pavisam tuvu, ,tagad šāvēji mērķēja tieši uz viņiem. Taču Gordons apjucis palika stāvam, līdz beidzot bahrazietis novilka viņu no ceļa un kopā ar viņu nometās saules izdedzinātajās, bezkrāsainajās smiltīs. Tai pašā brīdī jauna zalve ieurbās smiltīs turpat blakus viņiem.

Viņi gulēja nelielā ieplakā un sprieda, ko iesākt, kamēr, lodes krita arvien tuvāk un tuvāk. Gordons lādēja viņu muļķīgo stāvokli, bet Zeins pa tam savīstīja savu bereti ap Gordona sadragāto papēdi un sāka raisīt vaļā Gordona gaiši sarkano jostu, lai ar to apsaitētu ievainojumu. Gordons žēlojās, ka sabojāšot jostu, bet bahrazietis lika viņam mazliet pacelties, lai varētu aizvilkt vai aiznest viņu līdz nākamajai ieplakai un tad atkal tālāk, iekams leģionāri, šaušanas kārē iedegušies, nebūšot uzkāpuši augšā, bruņu tornīšos. No turienes tiem pavērtos skats uz visiem grāvjiem un citām glābšanās vietām jūdzēm tālu visapkārt. Skaidrs, kāds gals fad būtu šim viņu pasākumam.

Gordons saprata, ka Zeinam taisnība. Medības gāja vaļā, un drīz vien kāds labs šāvējs trāpīs viņiem, ja viņi nepazudīs no šejienes, cik ātri vien iespējams.

—   Es varu sekot tev līšus, — Gordons sacīja.

—   Tur nekas neiznāks. Mums jāsteidzas drīzāk projām.

Zeins piecēlās un, nesdams Gordonu uz muguras, saliecies, ļodzīgiem soļiem aizskrēja līdz tuvākajam iedobumam. Tur viņš brītiņu atpūtās, tad atkal cēlās un skrēja tālāk un aizelsies, balsij aizraujoties, atkārtoja, ka jātiekot projām no šīs vietas, iekams šie jaunapmācītie strēlnieki neesot paspējuši iekārtoties un trāpīgāk nomērķēt, kaut arī viņus stipri traucējot tveice un dūmaka.

Ja viņu glābiņš bija atkarīgs no Zeina lēmuma neapstāties, tad viņi bija glābti, jo bahrazietis, nosviedis savas

smailpurnu kurpes, neatlaidīgi skrēja, krita, cēlās un atkal skrēja, kaut arī Gordons ik mirkli baidījās, ka šis muskuļu un cīpslu kāsis nesalūst zem viņa svara un nesabrūk. Šķita, ka jau sen pārsniegtas visas cilvēka izturības robežas, taču Zeins vēl skrēja un tikai tad, kad beidzot tika drošļbā, nometa Gordonu no pleciem un pats nokrita smiltīs. Viņš klepoja aizelsdamies, un viņa tumšā seja bija kļuvusi dzeltenīga, taču viņam vēl pietika enerģijas lamāt Gordonu, nesaudzējot itin neko uz pasaules. Viņa mute izvirda neiedomājami rupjus lamu vārdus, kas droši vien gadiem ilgi bija nelietoti glabājušies šī mierīgā, savaldīgā cilvēka atmiņā.

Vēlāk, kad Gordona ievainojums bija pienācīgi pārsiets, izmantojot medikamentus un saites no Smita pirmās palīdzības aptieciņas, viņš pārmeta Zeinam:

—   Tajā nejēdzīgajā lamu izvirdumā taču nebija ne vārda par politiku!

Tas nolika daudz vēlāk, kad viņi jau bija pilnīgā drošībā un Gordons ķircinaja Zeinu, atgādinādams šo viņa nesavaldību.

—   Cik briesmīgi! Kur gan palicis tavs vēsais puritānisms? O, tas bija vareni! Vareni! Patiešām jabrinās, ka tevī var slēpties tāds zemiskums. Nu, nu, neuztraucies! Man Joti labi pazīstami tadi izlēcieni. Bet no tevis gan es neko tamlīdzīgu negaidīju.

Bahrazietis neliecās no šī apvainojuma kā niedre vējā. Viņš skaļi iesmējās un sacīja:

—   Tu esi pārak nopietns un svētulīgs, Gordon. Es iemācījos lamāties tur, kur posts dara lamas par protestu pret netaisnību, par izaicinājumu liktenim. Un nedomā, ka šī mana lamāšanās bija kaut kada sevis pazemošana. Eli! Esmu jau atradinājies. Tu nedzirdēji ne pusi no tiem izmeklētajiem vārdiem, ar kādiem mēs pilsētā apveltījam neliešus, kas mūs verdzina.

—   Nesāc nu samaitāt visu ar politiku, — Gordons žēlojās.

Bahrazietis gatavojās braukt projām kopā ar Smitu. Viņš bija basām kājām, jo kurpes bija pametis uz ceļa, taču tāpēc likās (Gordona acīs) tikai vēl pievilcīgāks, dabiskāks.

—    Nevaino mani, — Zeins sacīja, celdamies, lai dotos projām. — Tu pats gan daudz ko samaitā, pārāk neapdomīgi riskēdams. Ceru, ka šis ievainojums papēdī būs tev laba mācība, Gordon! Es tevi lūdzu, esi prātīgs, nespēlējies ar nāvi, jo tas būtu liels zaudējums, ja tu gluži ne par ko aizietu bojā.

—   Fū! — Gordons pasmējās. — Tu to uzņem pārāk nopietni. Es priecājos par savu sadragāto papēdi. Labākas vietas ievainojumam nemaz nevar vēlēties. Tagad nav šaubu, ka pēc piedzimšanas esmu peldināts Stiksā. Es esmu neiznīcināms. Tomēr man jābūt pateicīgam par to, ka tu mani nogādāji drošībā. Protams, tas tāpēc, ka mēs esam brāļi, Zein. Man rodas arvien ciešāka un ciešāka pārliecība, ka mēs jau reiz esam dzīvojuši. Toreiz mēs noteikti esam bijuši īsti brāļi. Mans dievs! Atceries, kāda loma dvīņiem bijusi seno laiku vēsturē. Ak! Gandrīz vienmēr traģiska, cik man zināms. Manuprāt, mūsu abu traģēdija ir tā, ka mums tik dažādi mērķi, ka mēs tik dažādi izprotam dzīves parādības. Redzi, kas nostājies starp mums — šīs pretīgās naftas atradnes. Kad domāju par tām, mani pārņem bailes no tevis, brāl! No tevis un tavas proletāriskās mašīnu dievināšanas. Kā mani uztrauc tavs mērķis, tavs nodoms! Ak, tādēļ taču mēs nenogalināsim viens otru. Kaut vai šinī vienā gadījumā lai mūsu likteņi veidojas atšķirīgi. Paklau, man vēl pēdējais lūgums, — viņš uzsauca Zeinam, kad Smits, pacietību zaudējis, jau iedarbināja motoru. — Ja taviem fanātiķiem no transporta vienības ir kāds motocikls, lūdzu, atsūti to man. Šeit es vēl šā tā varu paklibot, bet muļķa kamielim savu dārgo kāju neparko neuzticēšu. Uz redzēšanos, brāl! Nākamreiz mēs laikam gan sastapsimies jau Trojas mūros, un tas būs mūsu gals.

Šis mājiens bija izteikts tik bezrūpīgi, ka to nevarēja ņemt nopietni. Kaut gan Gordons bija nolēmis pats ieņemt naftas atradnes, aizsteidzoties priekšā babraziešu revolucionāriem, viņa vieglprātīgais tonis un neparastais runīgums neļāva noticēt viņa vārdiem. Viņš bija sadzēries zāles no Smita aptieciņas, lai remdētu sāpes kājā. Vieglā paralīze jau bija pārgājusi, taču no dziļās brūces sāpes it kā strāvoja pa ikvienu nervu šūniņu. Tomēr viņš apgalvoja, ka jūtoties lieliski un ka viņam labāk pagulēt šeit tuksnesī pie Bekra un citiem saviem vīriem nekā veseļošanās nolūkā doties uz diezin kādu ciematu. Tā viņi šķīrās, taču mašīna vēl nebija nozudusi aiz apvāršņa, kad Gordons jau pasauca Bekru un lika, lai tas viņam sameklē kamieli un lai visi gatavojas uzbrukumam, jo otrā dienā vai varbūt vēl dienu vēlāk, tiklīdz viss būšot galīgi izlemts, viņi došoties ieņemt naftas atradnes.

30.nodaļa

«Pēc brītiņa,» Gordons rakstīja burtnīcā ar melniem vākiem, «es sākšu uzbrukumu Arābijas naftas atradnēm, īsinādams šo grūto gaidīšanu, es sēžu blakus savam kamielim, un spocīgā, kaitinošā mēness gaismā rakstu šos garos prātojumus.

Cik dīvaina vēstule! Un patiesībā tā nemaz nav vēstule. Es adresēju to tev, māt, lai gan dievs vien zina — kāpēc. Lūdzu, neuzskati to par vēstuli, dienasgrāmatu vai kādu nopietnu dokumentu. Tas nav nekas līdzīgs Lorensa Septiņu pīlāru gudrībai, ko viņa izdevejs pūlējās iedzīt galvā uzreiz desmit tūkstošiem lasītāju. Tomēr Lorcnsam taisnība, tagad es beidzot saprotu, kas viņu mudināja uzrakstīt šo nožēlojamo grāmateli. Viņu māca izmisums, jo cilvēkam vajadzēja pašam bakstīt ar pirkstu savā asiņojošā sirdī, citādi pat vistuvākie draugi neredzētu, kā tā pukst.

Es jūtos tieši tāpat, lllustro! [6]

Taču te nav Zalamana septiņu pīlāru nama. Šīs manas piezīmes vari nosaukt par Neredzamo Astoto: to pēdējo, neredzamo balstu, kas tur patiesības templi, kad pārējie septiņi jau sabrukuši (kā tas notika ar Lorensa Septiņiem pīlāriem). Tā nu es tagad esmu kļuvis par pēdējo balstu patiesībai un šeit tev sīki paskaidrošu, kā es to veicu. Smagums ir milzīgs, tas man jāatzīst, taču es vēl turos. Lasi tikai uzmanīgi. Nekur un nekā citādi tu neuzzināsi par mani tik daudz kā no šīm rindiņām. Pašlaik sākas mana īstā dzīve.

Pēc divu dienu ilgas steidzīgas (un juceklīgas) gatavošanās man tagad jānovada līdz galam šis uzbrukums. Jāieņem angļu naftas atradnes, iekams tās nonāk pilsētas revolucionāru varā, un jāieņem tās bez apspriešanās ar

Hamidu, jo es nedrīkstu ievilkt viņu šajā pasākumā — tā būtu nodevība pret viņa sabiedrotajiem.

Atzīstos (un tas tevi interesēs, māt), ka tagad, kad tuvojas izšķirošais brīdis, es arvien mazāk un mazāk domāju par savu darbību Arābijā, bet arvien vairāk un vairāk par to, cik muļķīgi rīkojas angļi, gribēdami valdīt šeit ar vietējo politiķu un kareivju palīdzību, jo, starp citu, man tagad būs izdevība pierādi! savu teoriju, ko es vienmēr esmu aizstāvējis, — par to, cik nenozīmīgi un nederīgi ir Vinslova spēļu zaldātiņi — bahraziešu leģions, ar ko Azmi cer noturēt naftas atradnes. Reizē tā būs arī atriebība par sakāvi, ko es cietu Azmi purvos.

Hamids uzskata šo leģionu par savu spēcīgāko pretinieku, tāpēc vilcinās uzbrukt naftas atradnēm, jo vēl nav pārliecināts, ka varēs to pārspēt. Pat mans dvīņubrālis, sabiedrotais un pretstats (Zeins) izturas ar cieņu pret leģionu, jo par spīti savam fanātismam un aklajai paļāvībai uz savu strādnieku armiju, kas patiesībā ir salašņu bars, viņš domā, ka šie leģionāri ir disciplinēti karavīri, ne tādi kā pārējā bahraziešu armija, kas tik viegli saira pati no sevis.

Taču loģika, intuīcija un vēsture (citu pierādījumu man nav, jo es nekā nezinu par šiem leģionāriem) ļauj man secināt, ka tad, kad šiem alvas zaldātiņiem pienāks pēdējais, īstais pārbaudījuma brīdis, tie sabruks vēl ātrāk, vēl vieglāk un vēl nožēlojamāk nekā visi citi.

Tādā pārliecībā es tagad rīkojos, un diemžēl man jāatzīst, ka līdz ar to es pārbaudīšu arī visu pārējo impēriju pēdējo trauslo balstu, jo vai tad visi koloniālās sistēmas uzticīgie sargi (Āfrikas polismeņi, Ēģiptes pašā, Indijas politiskie darbinieki utt.) pēc sava rakstura un būtības nav tādi paši kā šī saujiņa spožo alvas zaldātiņu? Tos nedaudzos īpašumus, kas vēl ir palikuši zem mūsu karoga Āzijā un Āfrikā, mēs pārvaldām ar tādu pašu cilvēku palīdzību, un viņus visus mes esam diezgan rupji un nejēdzīgi veidojuši, paši sevi ņemdami par paraugu.

Protams, viņi ir mums uzticīgi un bijuši pat noderīgi — līdz zināmam laikam, taču tagad es pierādīšu Pikām, Vinslovam, Lorensam un visiem pārējiem, ka pēdējā brīdi, kad šīm viņu marionetēm jāizpilda tas uzdevums, kā dēļ tās radītas (un no kā atkarīgs mūsu glābiņš), tās neizturēs —

tieši tāpēc, ka cilvēkam nevar iedot mākslīgi radītu dvēseli.

Es visu to saprotu labāk nekā mans draugs bahrazietis, jo labāk pazīstu savus ang|u Pigmalionus nekā viņš savas arabu Galatejas. Tāpēc esmu pārliecināts, ka agrāk par viņu ieņemšu naftas atradnes, kuru dzelzs dūmeņi pašlaik balganajā, fantastiskaja mēness gaismā atgādina senās Trojas brīnum jaukas kolonnas. Patiesībā mēness spīd pārāk spoži (kā redzi, es varu rakstīt gluži salasāmi tā gaismā), bet mana pasākuma izdošanās atkarīga no tumsas un vēl vairāk no uzbrukuma straujuma un nežēlīguma. Tāpēc es gaidu, kad apmaksies.

Man jādomā par diviem apstāk|iem,» viņš rakstīja, veltīgi palūkojies debesīs, jo tik vajadzīgo mākoņu tur neredzēja. «Pirmkārt, es rīkojos pilnīgi viens. Pie manis nav ne Smita, ne manu zēnu, ne Hamida, ne mūsu dzejnieka Va-ula, ne arī, protams, mana dvīņubraļa — bahrazieša Zeina. Bekrs gan ir šeit, bet no viņa nav nekāda labuma, jo viņš kļuvis drūms un nekur nederīgs, kopš Frīmena slepkavas nogalināja Ali. Man ir trīs vai četri simti vīru, vismaz es tā domāju, jo viņi izkaisīti pa visu apkārtni mazās grupiņās un visi varbūt nemaz nezina par uzbrukumu, tomēr ceru, ka, izdzirduši kaujas troksni un šāvienus, viņi paspēs mūs panākt.

Tad vēl, pabeigdams šo laplpusi, es domāju par to, kH iesāku šo nenosūtīto vēstuli pirms mēneša un gandrīz ik dienas esmu pierakstījis klāt pa rindai. Dīvaini gan — kāpēc man radusies tāda vēlēšanās sīki stāstīt tev par visu, ko šeit daru, jo mājās tas man ne prātā nenaca. Starp citu, jau sen vairs nepūlos izskaidrot pats sev savu rīcību. Ļauju tev pašai minēt, kādi man varētu būt iemesli. Es tikai ļoti vēlētos, lai tu saņemtu un izlasītu šīs piezīmes. Varbūt man vajadzētu palūgt ģenerāli, lai nosūta tās tev, tomēr es vēl nevaru izšķirties, jo nekādi nespēju piespiest sevi ticēt angļa godīgumam, kad sastopu angli tuksnesī,— it īpaši tad, ja viņš cer, ka mans angļa godīgums glābs viņu no grūtībām.

Varbūt man gadīsies neapbruņotam satikt Frīmenu. Tad es varētu atdot šo burtnīcu viņam, jo mūsu attieksmēs nav ne godīguma, ne negodīguma, ir tikai naids, turklāt mēs ienīstam viens otru vel kaislāk nekā tur, mājās. Es zinu, ka viņš ir kaut kur tepat tuvumā, taču dievs vien zina, kur tieši. Varbūt pat naftas atradnēs kopā ar ģenerāli. Tas būtu labi. Rit es to uzzināšu. Un ari viņš. Un kādreiz ari tu to zināsi.

Bet tagad man jāiet.

Victoria dubia! [7]

Pagājušas divas vai trīs dienas, kopš uzrakstīju šos nozīmīgos, bet muļķīgos vārdus «man jāiet». It kā tas, kas notika pēc tam, būtu tik vienkāršs un beigas jau iepriekš paredzamas. Tomēr esmu ieņēmis naftas atradnes!» To uzrakstījis, viņš pārvilka šai frāzei treknu svītru un izlaboja: «Esmu naftas atradnēs. Neko vairāk nevaru pateikt, jo tagad mani sasniegumi un mans gala mērķis man daudz neskaidrāks kā sākumā.

Viss, ko es šobrīd zinu, attiecas uz manu nabaga miesu, jo esmu vienās skrambās, mugurā virs labās lāpstiņas man ir divi nejauki caurumi, un labās kājas papēdis tā iekaisis, ka lāgiem karstas, lāgiem aukstas strāvas plūst pa kāju un sāniem, itin kā lai pārbaudītu manu izturību sekundēm, minūtēm, stundām ilgi. Ar vārdu sakot, māt, es tagad saprotu, ko nozīmē cilvēka fiziskā būtne. Fiziski esmu galīgi sakauts.

Tomēr mani ievainojumi šķiet pārāk niecīga maksa par to, kas šeit noticis, jo mēs netikām cietuši gandrīz nekādus citus zaudējumus. Tas ir pārāk lēti. Kaut kas nav tā, kā vajadzīgs. Pat mana alvas zaldātiņu teorija tika pārāk spoži pierādīta. Varbūt pats liktenis lēmis man vēlreiz šaubīties par savu uzvaru. Taču pašlaik esmu pārāk nomocījies, lai dziļāk visu pārdomātu.

Es tikai gribu skaidri aprakstīt visu un rakstīdams pamazām sāku saprast, kas mani spiež tik neatlaidīgi pūlēties, jo biju nozvērējies nekad vairs neko tamlīdzīgu nedarīt. Kāpēc man jāsēž šeit, mazā sargbūdā, nakts vidū pēc nule izcīnītas uzvaras un jākricelē kabatas baterijas gaismā, kamēr diezin kādas briesmas draud man šai klusajā kaujas laukā, kuru tik viegli izdevās ieņemt? Patiesība ir tāda, māt, ka es nevaru nerakstīt, jo tagad palēnām (ar katru brīdi, ar katru notikumu) tuvojas dramatiskam piepildījumam viss, ko esmu iecerējis, kā dēļ esmu darbojies, un es jūtu nepārvaramu vēlēšanos pārvērtēt savu rīcību un saglabāt šo vērtējumu, lai tad, ja man būtu lemts iet bojā, mani motīvi un mana loģika, manas cerības un manas darbības jēga būtu saprotama tiem, kas par to interesējas. Zinu, ka atkārtojos, taču es gribu, lai tu to saprastu.

Tagad es arī zinu, kāpēc rakstu tieši tev ma mиre[8] — tāpēc ka tu esi vienīgais cilvēks, kuru man nekad nav izdevies pārliecināt par kaut ko un kuram savukārt nekad nav izdevies pārliecināt mani (vismaz kopš esmu pieaudzis). Ar Greisu, Džeku, Tesu un pat ar Smitu mani saista sava veida savstarpēja līdzjūtība. Es kaut cik saprotu viņu dīvainos iekšējos sarežģījumus, un viņi šo to zina par manējiem.

Bet ar tevi mums nekā tāda nav. Varbūt tāpēc, ka tu vienīgā novadīji mūsu nesaskaņas līdz pašai svarīgākajai darbīgas dzīves problēmai — pienākuma (vai uzticības, ja vēlies) problēmai. Protams, mūsu kalvinistiskajā ģimenē mēs visi sadūramies ar šo problēmu, taču tikai ar Tesu es atradu kopēju ceļu uz tās atrisinājumu. Diemžēl es tomēr neattaisnoju Tesas cerības, tāpat kā Džeks neattaisnoja manas cerības, Greisa tavas un Smits (ja jau pieminam arī nabaga Smitu) droši vien neattaisnoja sava apbrīnojamā tēva cerības. (Nožēlojami radījumi mēs visi kā viens, izņemot Tesu.)

Taču šobrīd ir radies tāds stāvoklis, ka es pats nezinu, kam kalpoju un kādam' pienākumam esmu uzticīgs, zinu tikai to, ka manās rokās ir angļu naftas atradnes. Tomēr šie gluži neticamie panākumi nav tik svarīgi kā tas, kas notiks (ar naftas atradnēm un mani), kad šeit ieradīsies Hamids un Zeins.

Viņi maniem panākumiem ticēs vēl mazāk nekā es pats. Protams, viņi priecāsies (es nepriecājos), jo naftas atradņu ieņemšanai ir ļoti liela nozīme viņu kopīgajā revolūcija. Tas ir revolūcijas beigas! Taču pat Hamids rauks savas kuplās uzacis neizpratne, gan bez agrākās labsirdības, — dzīve viņu nesaudzē, un viņš pats ir kļuvis cietāks.

Kā tas notika?

(Dzirdu signālšāvienus kaut kur tālumā lai pusē, kur

llamids, Juniss un vecais Talibs pulcina kopā savus spēkus. Droši vien kāds no viņiem dodas šurp.)

Kā tas notika? '

Sīki visu aprakstīt būtu garlaicīgi, un arī taktikas sīkumiem maza nozīme. Mūsu vienīgais objekts bija Azmi štābs, un tas atradās tieši naftas rūpnīcu teritorijas centrā.

Iek|ūt teritorijā bija diezgan viegli: naktī es pievedu savus ļaudis pie nožogojuma, liku nostāties izklaidus gar to un tad tumsā klusām izlīst pa vienam pa caurumiem, ko mēs jau agrāk bijām izlauzuši žogā. Bija bez trokšņa janogalina kāds ducis sargkareivju, un visiem mūsējiem tas sagādāja lielu iekšēju atveldzējumu, tikai Bekrs noskatījās no malas, it kā tagad, kad viņš palicis viens, bez Ali, nāve viņam iedvestu pretīgumu un bailes. Pēc tam varēja gandrīz bez kādām briesmām iet un pat jāt iekšā pa žoga izlauztajām spraugām, un es arī iejāju kopā ar divdesmit saviem vīriem. Tad mēs devāmies cauri atradņu teritorijai uz Azmi galveno pozīciju aizmuguri, kur atrodas viņa villa.

Protams, mums nācās maldīties pa cauruļu, cisternu, ēku, mašīnu un rūpīgi koptu angļu dārzu un zālāju labirintu, gadījas ceļā pat zivju dīķi (vienā no tiem noslīka divi mani vīri viņu kamieļi iekrita dīķī un lauza sprandu). Taču es zināju, kur atrodas Azmi, un viņš, kaut arī juta, ka draud uzbrukums no aizmugures un no teritorijas iekšienes, tomēr nedeva saviem kareivjiem komandu šaut, un tie palika mierā līdz pašam pēdējam brīdim — nesaprotu, aiz bailēm, apjukuma vai paraduma pakļauties disciplīnai. Kad viņi beidzot atklāja uguni, tad tumsā vairāk trāpīja cits citam nekā mums, jo mēs nešāvām nemaz.

Par laimi, mums ceļā bija tikai viena ložmetēju pozīciju līnija, grāvis un šķērstranšeja; tas viss atradās nelielā platībā, un šķita, it ka mēs dotos uzbrukumā pāri vecmodīgam laukumam kādā Anglijas pilsētā. Mēs tikām laimīgi pāri. Ka tas mums izdevās — dievs vien zina, jo kamieļi taču nav zirgi un mūsu uzbrukums nekādā ziņa nelīdzinājās kavalērijas uzbrukumam. Turklāt bija tumšs un daudzus kavēkļus mēs nemaz neredzējām, kaut ari es jau sen no Zeina izlūkiem biju uzzinājis teritorijas iekārtojumu.

Nu, tad sacēlās liels troksnis — šāvieni, kliedzieni, kau jas dziesmas, kas stindzināja asinis. Jādams pari tranšejai, redzēju, ka mans kamielis samin zem kājām kāda cilvēka galvu. Tad es nokļuvu fantastiskā šļūteņu alejā (es jāju gar naftas attīrīšanas rūpnīcas ugunsdzēsības punktu), un te nu, man jāsaka, es dabūju pārdzīvot bailes, jo mans kamielis satrūkās un sapinās šļūtenēs. Abās pusēs pēkšņi atskanēja šāvieni, kamielis nogāzās ar visu šļūteņu mudžekli un mani, jo es biju sapinies šļūtenēs ka mūmija un piesaistīts pie kamieļa, un mani astoņpadsmit vīri aizdrazas mums pāri.

Es noteikti būtu samīts, ja man nebūtu apkārt šo brezenta šļūteņu līkumu. Galvu es biju pabāzis zem kamieļa netīrajiem sāniem un tikai tā paglābos. (Vēl tagad man nāsīs kamieļa smaka un mutē nelaba garša.) Miani vīri jaja uz priekšu, bet viņiem no aizmugures uzbruka daži leģionāri ar rokas ložmetējiem. Viens no tiem pienāca pie manis un divreiz izšāva, lai piebeigtu mani, bet trāpīja tikai kreisaja plecā. Ievainotais kamielis sāka briesmīgi spārdīties un mētāties, un brašais leģionārs laidās projām, uzskatīdams, ka labāk negadīties tādam dzīvniekam pa spērienam.

Es vēl arvien gulēju, ugunsdzēsības šļūtenēs sapinies, un veltīgi pūlējos atbrīvoties, kad piejāja Bekrs — viņš bija meklējis mani, lai pavēstītu par izcīnīto uzvaru. Mani vīri bija tikuši līdz Azmi štābam un aplenkuši to (apkaunojuši — būtu vairāk piemērots) apzīmējums). Tā bija veiksme, turklāt atmaksa par mūsu toreizejo sakāvi purvājā. Azmi štābs bija mūsu uzbrukuma vienīgais objekts. Tieši uz turieni, uz pašu aizsardzības spēku sirdi, mēs tik pārgalvīgi traucāmies cauri visai naftas atradņu teritorijai. Bez tam man ar Azmi bija savi rēķini.

Azmi štābs atradās villā, kur parasti apmetās uz naftas atradnēm atbraukušie vadības vīri, un, kad es tur ierados, mani atlikušie astoņpadsmit nakts uzbrukumu lietpratēji jādelēja uz saviem kamieļiem apkārt tai un sauca, lai Azmi nāk ārā. Kāpt nost no kamieļiem un iet iekšā, lai sagūstītu Azmi, viņi neuzdrīkstējās, jo bija nobažījušies, nezinādami, kas noticis ar mani, un varbūt pat domāja, ka labak būtu pie laika bēgt projām.

Kas notika talak?

Kaut kur villa iedegās gaisma, es izdzirdēju dusmīgu balsi — tur mūsu draugs ģenerālis Martins stāvēja uz balkona un uzsauca man, lai es savācot savus ļaudis, izvedot tos no dārza, izbeidzot šaušanu un klaigāšanu, bet pats lai nākot iekšā apspriesties, ko darīt, kā likvidēt šo briesmīgo situāciju. Ieteicu ģenerālim veltīgi nedzisināt muti un nespēlēt zaldātiņus, bet nākt lejā. (Nespēju vairs valdīties aiz dusmām, un tu jau zini, ka tas ar mani gadās tikai tad, kad esmu nokļuvis smieklīgā situācijā. Tieši tā, kā iznāca ar šīm ugunsdzēsības šļūtenēm.) Es laikam būtu nogalinājis večuku, ja viņš nebūtu iegājis atpakaļ istabā. Izšāvu divas trīs reizes mājas durvīs, lai pabiedētu tos, kas tur slēpās, un skaļi uzkliedzu saviem ļaudīm, it kā pūlēdamies viņus atturēt. Patiesība viņi visu laiku domāja, ka labāk būtu laisties lapas. Tad Azmi ar savu ģeķu svītu iznāca ārā, laikam gribēdami iedvest mums respektu. Es viņus iegrūdu atpakaļ, liku Bekram un citiem saviem pavadoņiem noskaidrot, kas noticis ar pārējiem mūsu ļaudīm — kājniekiem, bet pats gāju iekšā villa parūpēties par to, lai Azmi dotu pavēli izbeigt šaušanu.

Tādi pagaidām ir mani sasniegumi. Azmi ir manā varā, un tas ir viss. Glābdams savu dzīvību, viņš pavēlēja leģionāriem pārtraukt šaušanu. Zems un Hamids jau tuvojas naftas atradņu teritorijai, bet šeit, Azmi galvenajās pozīcijās, mani divsimt vīri tur aplenkumā viņa štābu. Lielākā daļa viņa leģionāru atrodas nocietinājumu līnijas ziemeļu pusē, un ar tiem es maz ko varu iesākt. Līdz šim man veicās tikai tāpēc, ka viņi nebija gaidījuši nopietnu uzbrukumu, un, protams, viņiem ne prātā nenāca, ka es varētu ielauzties tieši viņu aizsardzības sirdī.

Taču Azmi militāro spēku izvietojumam pašlaik nav nekādas nozīmes. Es rīkojos saskaņā ar savu teoriju par spēļu zaldātiņiem, proti, — lai iznicinātu kaut ko neīstu, jāsatriec paši šā neīstuma pamati. Sī teorija ir attaisnojusies, pat vieglāk, nekā biju gaidījis: kamēr Azmi izkurtējusī, treknā sirds bailēs raustās manā plaukstā, naftas atradnes ir manā varā, kaut arī viņa pieci vai seši tūkstoši vīru lielā armija nav cietusi ne mazākos zaudējumus.

Tagad galvenais ir pārliecināt Hamidu, lai rīkojas, lai nostiprina izcīnīto uzvaru, iekams bahrazieši nav attapušies. Viņš jau atsūtīja man ziņu, ka neuzdrošinoties sūtīt savu karaspēku pret Azmi leģionāriem, kas apsargā naftas atradnes. «Tu esi aplencis ļoti resnu vīru,» viņš ironizē savā vēstulē. «Tas ir liels sasniegums. Taču man jāaplenc viņa armija, un tas ir vēl svarīgāk.»

Domāju, ka Hamids jau ir ceļā. Gaidu viņu šeit, šai būdā, lai varētu apspriesties, pirms sākam sarunas ar Azmi un ģenerāli Martinu. Ģenerālis šodien visu dienu noņēmās, kārtodams dārzu un saldūdens aku, kas bija stipri cietuši mūsu nakts uzbrukumā. Aiz dusmām par sapostīto dārzu viņš likās gluži kā valodu zaudējis, par to, ka es ieņēmis naftas atradnes, viņš neteica nekā — ne ar vārdu, ne skatienu, ne nopūtu nenodeva savas jūtas. Jā! Tagad man japārliecina Hamids, ka esmu izcīnījis uzvaru un ka maniem pāris simtu vīriem, kas atrodas pašā šī ļaunuma centrā, ir daudz lielāka nozīme nekā viņu armijai, kas vēl nav to sasnieguši.

Droši vien Hamids to sapratīs, jo viņš ir gudrs un tālredzīgs un uzticas man. Taču tas reālais, neapšaubāmais, militāri svarīgais apstāklis, ka Azmi leģionāri vēl arvien stāv savās pozīcijas, var aizkavēt viņa lēmumu un tālāko rīcību.

Kaut arī tā, šobrīd naftas atradnes ir manas!

Pašlaik dzirdu, ka Smita bruņu mašīna kaukdama un sprauslodama drāžas šurp pa naftas atradņu teritoriju. Smits pēdējā laikā ir kā saaudzis ar savu mašīnu. Tā viņam ir vientuļa saliņa šai Arabijas tuksneša postā, un viņš, līdzīgi Kalibanam, turas pie tās — tā piepilda visu viņa dzīvi, viņš pastāvīgi noņemas ap to ar bezgalīgu gādību un mīlestību, kaut gan īnan ir aizdomas, ka pašu par sevi viņš tagad jau ienīst šo mašīnu.

Jādomā, Hamids ir kopā ar viņu. Es redzu, ka prožektoru gaismas kūļi slīd pār milzīgajam, melnajām līkloču caurulēm, kuru vārstuļi atgādina tumšas zemē ieraktu cilvēku (drūzu gūstekņu) galvas. Man nāk smiekli, jo pēc tā, cik muļķīgi līkumo Smita mašīna, es noprotu, ka viņš pūlas to iegrozīt, lai nesabojātu neko tādu, kam varētu būt kāds sakars ar tehniku. Nabaga Smitiņš! Sī vieta ir it kā daļa no viņa dvēseles — te viss no dzelzs, sastiprināts ar bultām un uzgriežņiem. Viss svēts! Neaizskarams!

Taču — kada likteņa ironija! — varbūt vienīgi mēs ar ģenerāli zinām, cik viegli īstenībā izpostīt šo vietu. Kad mes pēdējo reizi satikāmies tuksnesī, viņš brīdināja mani, ka šeit esot kāda svira, kāda ierīce, ar kuras palīdzību varot uzspridzināt visas naftas atradnes, — kaut kas līdzīgs tai ierīcei, ar kuru krievi uzspridzināja savu slaveno Dņepras aizsprostu. Tā liekas, militārām personām morāle nav cieņā. Viņiem vienalga, no kā aizgūst savas metodes. Jāsaka gan, ka ģenerālis vienmēr ir jūsmojis par krievu militārām spējām. Pats par sevi saprotams, ka es uzmanu, lai ģenerālis neieietu no sava nelaimīgā darza.

Un ar to nu es atkal šķiros no tevis. Starp citu, es vēl neesmu uzzinājis, kur atrodas Frīmens,

Pašlaik esmu tuksnesī netālu no llamida nometnes. Es atstāju naftas atradnes tāpēc, ka atbrauca nevis emīrs Hamids vai Zeins, bet vienīgi Smits un Va-uls, mūsu negantais dzejnieks.

Hamidam, acīm redzot, nav īsti skaidrs priekšstats par to, kāds militārais un gribas spēks vajadzīgs, lai saglabātu manu visai apšaubāmo varu pašā ienaidnieka nometnes sirdī, citādi viņš neiedomātos, ka šie divi skaistuļi spes noturēties naftas atradnēs, kamēr es jāšu uz viņa augstības telti izskaidroties.

Pirmajā mirklī, sadusmots un vīlies savās cerībās, es gribēju sūtīt abus atpakaļ pie Hamida, lai viņi paskaidrotu, cik daudz viltības un izmanības vajadzīgs, lai turētu Azmi gūstā. Ilamids gan pats varēja nojaust, ka man izdevies saņemt Azmi tikai ar psiholoģisku gājienu, ko Vauls un Smits nespej aptvert. Kādas galējības, cik dažādi un nesaderīgi šie abi cilvēki! Viņus viegli var apvest ap stūri un izprovocēt uz jebkuru muļķību. Uzticēt viņiem Azmi apsardzību nozīmē riskēt ar visu. Tas ir smieklīgi!

Tomēr aiz tīrām dusmām es piekritu, kaut arī nespēju iedomāties (pat aiz dusmām), ka Hamids varētu būt tik neattapīgs, tik aizdomīgi piesardzīgs. Man liekas, tur ir kāda cita ietekme, no pilsētas puses — lai lāsts pār to! ParZeinu pašu es neuztraucos, bīstami ir tas, ka Hamids viņam pakļaujas.

Va-uls savā dzejnieka ļaunumā uzminēja, kas mani sāpina, un viņam viegli izdevās vēl dziļāk uzplēst brūci.

—   Gordon, mans mīļais, — viņš sacīja. — Tu vienīgais spej apkampt briesmoni un pats palikt nesaplosīts. Jums, angļiem, ir visplatākie žokļi no visām radībām. Tu varētu aprīt pat mūsu pilsētas sabiedroto, bet Hamids to nespēj. Tad ņem un nobeidz resno Azmi! No viena balirazieša mēs viegli varētu pāriet pie otra. Iedvesmo mani, brāl, un par abiem sarīkosim šeit nelielu slaktiņu.

Va-ula jaunais skatiens un vulgārās greznumlietas — zagtais rokas pulkstenis un rokas sprādzes tā pastiprināja viņa nežēlīgo humoru, ka es pēkšņi ienīdu viņu par šo zemisko vērīgumu. Ar prieku atstāju viņu Smitam, kurš ir gandrīz nejūtīgs pret dzejnieka smalkajiem dzēlieniem. Izradās, ka galu galā šī kombinācija ir gluži laba, kaut gan var gadīties, ka lielā raksturu atšķirība kļūst par cēloni kadai traģēdijai vai vismaz kļūdai. Savu uzvaru esmu atstājis diezgan nedrošās rokās.

Taču viņi palika tur, bet es pats, sāpēs mocīdamies, lēnām jāju tuksn'ēsī. Lai gan Smits man sīki izstāstīja ceļu, tāpat rūpīgi pārsēja manus ievainojumus un iedeva zāles, kas remdē sāpes un atvaira miegu, es tomēr aizmigu un nomaldījos. Tikai rītausmā satiku goda eskortu ar Hamida karogu; nevienu no šiem cilvēkiem nepazinu, un neviens no viņiem nepūlējās ar kliedzieniem vai šauteņu zalvēm izrādīt prieku, kā šādā gadījumā pienāktos.

Tā bija drūma sastapšanās un viesa manī skumju noskaņu, kas gan izgaisa, kad es, uzjājis pirmajā pakalnā, pēkšņi ieraudzīju lejā Ilamida karaspēku visā spožumā — kā melna sarma tas klāja nogāzi, pār kuru lējās pirmie saules stari. Tas bija lielisks skals — šur tur izmētātas teltis, kamieļi, vieglā dūmakā tīti stāvi; un visam pāri it kā nojauta, ka tuvojas lieli notikumi, ka nometne modīsies, kļūs skaļa un rosīga — dzīvs cilšu brīvā gara iemiesojums.

Es sēžu atpūzdamies un vēroju nometni, nespēdams atraut acis no šī skata, un mani māc bažas, ka tas nepazūd, kad tuvošos. Redzi, māt, es esmu īsts tuksneša klejotājs, kas pēc ilgas prombūtnes atgriežas Hamida trokšņainajā galmā. Taču tur nekas vairs nebūs tā, kā bija.

Tā nu šai krāšņajā ielejā piepildīsies viss, pēc kā esmu tiecies, un laikam gan es vairs neko neuzrakstīšu. Tas, kas tagad noliks, noskaidros, rezumēs visus manus sarežģītos domu gājienus, ko šeit esmu aprakstījis.

Passio![9]

Tomēr man jāturpina savi paskaidrojumi šajā ielejā, māt, jo šeit esmu sadūries ar kādu dīvainu apstākli, ko nepieciešams noskaidrot. Es vienmēr domāju un ar katru reizi esmu ciešāk pārliecināts, ka nākamā stadija būs pēdējā — manas darbības, manas patiesības, manu atklājumu, manu pienākumu augstākais sasniegums. Taču man draud traģēdija. Tikai man? Varbūt visiem, kas pašlaik atrodas Hamida ielejā. Es vēl nezinu. Zinu tikai to, ka šinī ielejā jau esmu kaut ko zaudējis, bet ari ieguvis kaut ko jaunu, kaut ko tādu, kas manam prātam nav aptverams. Pašlaik es pūlos noskaidrot to pats sev un tev.

Šīs piezīmes katrā ziņā parādi Tesai. Arī Greisai un pat Džekam un Smitam (ja viņš atgriezīsies). It īpaši es gribētu, lai Tesa tās izlasa, jo pēdējā laikā jūs abas man it kā saplūstat kopā vienā būtnē. Kāpēc tas tā — nezinu; varbūt tāpēc, ka ir kaut kas, ko man vajag jums abām pierādīt. Vēlāk es tepat uzrakstīšu kaut ko tieši Tesai par atbildi uz viņas vēstuli, ko saņēmu «caur vairākām rokām» — Frlmena, Zeina, Hamida.

Jā. Es tomēr dabūju rokā Frīmenu. Pareizāk sakot, Zeins viņu saņēma, un tā vēstule nonāca pie manis. Zeins atsūtīja to Hamidam, lai nodod man. Frīmens, šis pieklājīgais briesmonis! Viņa pēdējais noziegums pret ciltīm ir tik neģēlīgs, ka es nespēju pat mierīgi domāt par to. Taču viņš atveda man vēstuli no Tesas. Bet no tevis nevienas. Kāpēc? Vai tu esi pametusi mani, māt? Vai arī esi tā aizņemta ar Džeka noreķiniem, ka neatliek laika man? Es Frīrnenam nekā nejautāju par tevi, jo nespēju ļaut viņam pat tik daudz ielūkoties manā dveselē. Protams, viņš pašapmierināts klusē, gaidīdami, ka es sākšu izprašņāt viņu par tevi un Greisu. Bet lai tad es labāk nomirstu, nekā neuzzinājis.

Taču es te negribu runāt par Frīmenu. (Vismaz pagaidām, kamēr neesmu viņu vēl nogalinājis. Vai viņš tiešām ir Greisas vīrs? Ak dievs! Cik daudz man būtu ko viņam jautāt, bet es nespēju. Nespēju!)

Galvenais, kas man jāpastāsta tev, — tas ir tas solītais visu manu cerību piepildījums, ko es tā gaidīju, ierazdamies šai brīnišķīgajā ielejā. Nebija nekā mistiska, tikai barga, nejēdzīga īstenība. Mani satrieca šis atklājums.

Sākas ar Hamjdu. Viņš bija nelaimīgs, saniknots, un (tāpat kā mani) viņu māca uzvaras tuvums. Viņš priecājās par manu ierašanos un nemaz neslēpa savu prieku, tomēr viņu urdīja nemiers un vēlēšanās drīzāk pastāstīt man par savu pašreizējo stāvokli. Es nemaz nebiju cerējis, ka nometnē valdīs klusums un miers, taču man ne prātā nenāca, ka uzvaras ļaunā ietekme jau tik stipri būs jūtama Hamida ciltsbrāļos.

Pa ceļam uz apspriežu telti viņš man paspēja tikai dažos vārdos pateikt, kas noticis. Viņš bija saniknots, viss viņu tagad kaitināja.

—   Ja man izdosies noturēt savu varu, — viņš man sacīja, — tad vienīgi ar neatlaidību. Tu domā, ka es esmu pacietīgs? — viņš jautāja, un es brīnījos, ka viņš ar tādu izsmieklu runāja pats par sevi. Viņš nodrebēja un aizvēra savas dzīvās, mirdzošās acis, izrunādams šo vārdu, it kā tas viņu dziļi satrauktu. — Tu pat iedomāties nevari, kads briesmīgs, gandrīz neapvaldāms niknums mutuļo manī pret visiem šiem neizglītotajiem, iedomīgajiem, zemiskajiem galminiekiem, kas apdraud mūsu mērķa skaidrību. Mani augstdzimušie brāļi! Tagad es varu uzticeties vienīgi pašiem nabadzīgākajiem klejotājiem, jo tiem ir vismazākās prasības, tiem pietiek ar brīvību.

Pārējie tikai ķildojas savā starpā un ved šurp visādus šaubīgus ārzemniekus, kas piedāvā man dažādus darījumus, ved šurp pat politiskos aģentus no citām arābu pasaules malām: no Ēģiptes, no Sīrijas un vēl tālākām zemēm. Šie aģenti! Tie nāk šurp ar savu politisko propagandu, ar saviem melīgajiem solījumiem, savu godkārīgo sāncensību un kaitīgajiem jauninājumiem un cits par citu cenšas ietekmēt mani un dot man padomus, it kā viņiem uz to būtu pilnīgas tiesības.

Tici man, brāl, es esmu valdnieks, kam pretīgi visi valdnieki, es nīstu augstprātīgus apgalvojumus, nicinu karavīrus, kas alkst asiņu un atriebības, un es ar prieku atdotu savu dzīvību kaut vai šajā brīdī, ja zinātu, ka ar to varētu izbeigt anarhiju šeit, mūsu tuksnesī, atsevišķu cilvēku mežonīgo varaskāri.

Hamids bija tā iededzies, ka viņa mierīgajos sejas vaibstos uz mirkli parādījās sen zudušās jaunības atblāzma. Es kliboju, ar pūlēm vilkos, iekāries Hamida elkonī, un domāju par to, ka mani mērķi pilnīgi nevajadzīgi, patmīlīgi un nenozīmīgi, ja tie atšķiras no Hamida mērķiem.

Es nepievērsu uzmanības tam, ka Hamids it kā noliedza kaut ko būtisku cilšu dzīvē, daudz svarīgāka man likās no jauna atklātā garīgā tuvība ar viņu. Pārsteigts, ar aizturētu elpu es atkal skatīju šai cilvēkā iemiesotu to vienīgo ideju, kurai es varētu kalpot, to vienīgo iekšējo spēku, kam varētu pakļauties, kalpodams kādai idejai. Cilšu brīvības ideja bija un palika tik skaidra, kā Hamids vēlējās, jo Hamids pats bija tās dvēsele. Mīlestībā un uzticībā es cieši saspiedu viņa roku, tikai neskaidri jauzdams bezrūpīgos klejotājus un apdriskātās teltis, kas nodereja par poētisku fonu šai mūsu sirsnīgajai sarunai. Arī Hamids pats gāja cauri nometnei ar dīvainu, neko neredzošu, nicinājumā pilnu skatienu, pat nemanīdams savus ļaudis. Viņu bija pārņēmusi viena vienīga vēlēšanās — drīzāk pateikt visu.

—   Es pūlos neieverot šīs ķildas, brāli, mans sabiedrotais no pilsētas iemācīja mani būt pacietīgam. Pacietība! Ak kungs, es tikai tagad zinu, ko nozīmē savaldiba un saprāts, tikumība un jūtu skaidrība. Sākumā es nicināju šo mazo, nosvērto cilvēku, kas tik neatlaidīgi vēro mani (un kas ir tik līdzīgs tev), bet tagad es apbrīnoju viņu, jo viņam ir tikai viens viedoklis, viens vienīgs mērķis, viena vienīga tiekšanās, kam viņš spēj ziedot visu, ari pats sevi. Man jāpateicas šim bahrazietim par to, ka viņš man iemācīja izturību, mērķa skaidrību. Par daudz ko man jāpateicas viņam, jo tagad es zinu, ka mēs esam saistīti nesaraujamām saitēm, varbūt uz mūžu.

—   Nedod dievs! — es iesaucos. — A-a-ā!

Hamids spēji palūkojās manī, jo manā neapdomīgajā kliedzienā bija saklausījis sāpes, ko es nespēju apspiest. Tomēr viņš tās noturēja par vienkāršām fiziskām sāpēm. Viņš apstājas, aplūkoja mani un, redzēdams, cik es izmocīts, gribēja kaut ko sacīt, bet es atturēju viņu ar lūdzošu skatienu. Es negribēju, ka līdzjūtības apliecinājumi manam iekaisušajam, sāpīgajam, nožēlojamam ķermenim pārtrauktu vai sabojātu šo svarīgo sarunu, un Hamids saprata manu mēmo lūgumu. Viņš pamāja ar galvu un neteica ne vārda, tikai sniedza man atbalstam roku.

—   Neuztraucies, — viņš sacīja mierīgi, kaut arī ar rūgtumu. — Es vēl arvien esmu vadonis. Taču tagad man jānodod tava uzvara saviem nesapratīgajiem brāļiem. Es zinu, tas ir tikpat kā mest pērles cūkām priekšā. Tu redzēsi, kā viņi plēsīsies. Bet redzēsi arī, ar kādu neatlaidību es aizstāvēšu savu varu. 2ēl, ka man vispār jarunā par tavu uzvaru. Taču tas man jādara. Citādi nevar. Ja zināšu, uz kadu rīcību ikvienu no šiem cilvēkiem mudina viņa patmīlība, tad man būs vieglāk staties pretī.

—   Bet bahrazietis? — es satraukts jautāju.

—   Nebēdā par bahrazieti, Gordon. Gan mēs abi ar tevi atradīsim pareizo ceļu.

Diemžēl pareizais ceļš tagad jāmeklē man, turklāt vienam, jo tas, kas notika, pārveidoja visa manas dzīves uzdevuma jēgu; tas pats, kas toreiz nostājās starp mani un Tesu, tagad nostājās starp mani un Hamidu, tikai izkropļotā, smieklīgā veidā.

Nebija visar patīkami vērot Ilamida «apspriedes» norisi. Es nepiešķīru sevišķu nozīmi tam, kadi plāni attiecība uz naftas atradnēm varētu būt atsevišķo cilšu vadoņiem un dažādiem citiem ļaudīm, kas varbūt cerēja gūt savu labumu no šīm pārmaiņām, jo zināju, ka visu tomēr izšķirsHamids. Taču es nebiju paredzējis, ka viņu savtīgie un krasi atšķirīgie nolūki iedzīs Hamidu Zeina apkampienos — saistīs «ar nesaraujamām saitēm uz mūžu», un tagad tikai es varu atbrīvot viņu no šiem apkampieniem.

Manuprāt, visvairāk ļauna (netieši) Hamidam nodarīja brālis Saads, viņš zināmā mērā ietekmēja pat mani — vēlāk viņš gandrīz nogalināja mani.

Saads jau no paša sākuma gribēja saņemt savu daļu skaidrā naudā. Man šķiet, tāda ir vēsturiski izveidojusies jaunākā brā|a nostājā. Jaunākct brāļu tieksmes pēc zemes un bagātības taču ļava nostiprināties feodālismam un grieķu oligarhijai. Viņi visi bija musinātāji un oportūnisti, un Saads šai ziņā nav nekāds izņēmums, taču kā vēsturiska parādība vairs neiederas mūsu laiku dzīvē.

Savā plānā, ko viņš bija izstrādājis kopā ar veco, melnīgsnējo priesteri Assadu, Saads paredzēja naftas atradnes pec to ieņemšanas pārdot kādai citai valstij. Mani pārsteidza iedoma, ka šeit tuksnesī varētu būt vēl kāda cita valsts. Es skaļi smējos, kad Saads nosauca to, un nožēloju, ka nav klāt Vezubija, kurš ar savu «trešā spēka» teoriju visu būtu uzņēmis nopietni. Es to nevarēju! Jo Saadam šo plānu bija ieteicis kāds tuksnesī klīstošs pusjucis amerikānis — misionārs, kareivis, arheologs vai veikalnieks, kas īsti, tas man palika nezināms.

Saads tomēr bija rūpīgi izdomājis rīcības plānu: kad es būšu ieņēmis naftas atradnes, pasludināt tas par cilšu īpašumu un tad pārdot par pasakainu cenu. Pārdošanas

noteikumi bija sīki un skaidri izstrādāti, uzrakstīti un apstiprināti ar kaut kādiem fantastiskiem amerikāņu zīmogiem, ko Saads lepni rādīja mums. Kāda jenkiju naftas sabiedrība — valsts valstī — bija sameklējusi viņu mūsu tuksneša nostūri un izdabūjusi no viņa šo solījumu, bet Hamidam atlika tikai atzīt fait accompli[10]. Protams, mana uzvara viņam bija ļoti izdevīga, jo tajā nepiedalījās bahrazietis. Un, kaut gan šis līgums šķita smieklīgi neticams (zīmogi vien jau bija kaut ko vērts!), īstenībā Saada plāns bija nopietns.

Taču arī man bija nopietns plāns: tā kā es jau tik daudz biju ziedojis šai cīņai, negribēju atkāpties no savas pārliecības, ka ciltīm jāizlemj naftas atradņu liktenis, iekams pilsētas balirazieši nav sagrābuši tās un pārvērtuši savā mašīnu un marksistisko ideju pasaulē. Par nelaimi man nebija ne mazākā priekšstata par to, ko Hamidam vajadzētu darīt ar naftas atradnēm, kad tās būs viņa varā. Bet Hamids uzskatīja šo jautājumu par pašu svarīgāko un pirms tā atrisināšanas neko citu negribēja iesākt.

Tad es nodomāju: «Ak dievs, vai tiešām visa mūsu nākotne ir šajā Saada līgumā?»

Man nāca smiekli. Taču ar to sākās nopietni strīdi. Un kas par karaliskām personām bija sapulcējušās tajā pustumšajā, neglītajā kazādu nojumē! Tās gandrīz vai varētu dalīt divās grupās: vieni bija arābu apģērbos, otri ne. Tas ir iedalījums pēc ārienes, par to tev rakstu tikai uzskatāmības labad, jo neviens, no malas raugoties, nevarētu pateikt, kas tie par ļaudīm, kuri sapulcējušies ap Hamidu. Citas atšķirības bija grūtāk pamanāmas, tik grūti pamanāmas, ka es pat nepūlējos noskaidrot, kādas lielākas vai mazākas savienības tur bija. Sākumā viss notiekošais mani kaitināja, bet vēlāk es noraudzījos ar skumju ironiju.

Saada plānu, piemēram, dedzīgi atbalstīja kāds neganta izskata vahabīts no Šauda Arābijas, kurš apgalvoja, ka Ibn Saudain nākusi par labu sadarbība ar amerikāņiem, ka amerikāņu nauda un palīdzība nodrošinot valstij labklājību. Viņš ilgi un aizrautīgi stāstīja, ka Ameriku allahs tieši tādēļ radījis, lai tā dotu citiem naudu un darbinātu mašīnas, bet arābiem lemts saņemt naudu un pat nepieskarties mašīnām. Tāda esot jaunākā arābu reliģioza ideoloģija.

Citi (starp tiem kads ēģiptietis ar fesku galvā un ziemišķādas kurpēm kājās) ņēmās pierādīt, ka labāk būtu piedāvāt koncesijas lielākajām un bagātākajām arābu valstīm. Tās tikpat labi protot darboties rūpnīcās kā ārzemnieki — it īpaši Ēģipte, it īpaši kāds bagāts pašā.

Tad vecais sirotājs Talibs, kuram pusgads kārtīgas kaTavira dzīves un kārtīga ēdiena bija piešķīris cēlu izskatu, alkatīgi acīm zibsnīdams, ieteica naftas atradnes atstāt angļiem, tikai lai ciltīm atlīdzinot par to un turpmāk lai maksājot ciltīm nodokļus, kā arī «naftas vada naudu». Angļi varētu arī palīdzēt ciltīm apspiest Bahrazas jaunos revolucionāros kungus, kuru pārāk daudz saviesies Hamida nometnē.

Vecais muļķis skatījās uz mani, gaidīdams atbalstu, — laikam tāpēc, ka satiekoties bija apskāvis mani, asaras liedams, un skandinājis pirmās sacelšanās laiku kaujas saucienus, aizmirsdams to reizi, kad nodevīgi pameta mani purvājā, Azmi leģionāru ielenkumā.

Tas, ka viņš gaidīja atbalstu no angļa, nostādīja mani neveiklā stāvoklī, taču viņš to nedarīja ar nolūku un es viņam piedevu, jo tagad man vienalga, ko šie cilvēki par mani domā. Tomēr nespēji/ piedot to, ka viņš uzpērkams, jo bija skaidrs, ka viņu uzpircis kāds no mūsējiem — jādomā, Frīmens vai Frimena aģents.

Protams, pret angļiem neganti protestēja, īpaši Saads, kurš solījās nogalināt ikvienu, kas parakstītu jaunu vienošanos ar angļiem pēc tā, ko viņš no tiem cietis — via Azmi. Kads no Azmi leģionāriem reiz saņēmis viņu gūstā, apdullinādams ar sitieniem. Viņš teica, ka aiztriekšot angļus, ka lūgšot amerikāņu palīdzību, tāpat lūgšot, lai amerikāņi izrēķinoties ar Hamida sabiedrotajiem no pilsētas, kuri esot bezdievji un zagļi.

Kāds sīrietis atbalstīja viņu. Bet divi liamjaritiem līdzīgi melnīgsnēji šeihi no Nedžas un kāds no Irakas izraidīts politiķis fanātiski sāka apgalvot, ka visi ārzemnieki esot nelietīgi iebrucēji. Tā kā ciltīm naftas atradnes neesot vajadzīgas («Augstais dievs,» sacīja viens no šeihiem, «vai tad mēs ar savam dižciltīgajām rokām iesim ķēpāties ap šo smirdošo šķidrumu?»), labāk tās nodot savu komerciāli spējīgāko asinsradinieku rīcībā — ēģiptiešiem,

irākiešiem vai pat sīriešiem, kuri pazīstami ar savu prasm? tirgoties un pelnīt naudu.

Patiešām, tie visi bija nopietni priekšlikumi. Runāja pat vecais Asiks, kurš izskatījās tā, it kā viņa krunkainajā sejā uz mūžu būtu nosēdušies viņa sagrautās pilsētas putekli. Viņš sacīja, ka neesot svarīgi, kam piederot naftas atradnes, lai tikai tās nepiederētu resnajam Azmi. Viņš uzskatot, ka nauda Arābijai vairāk vajadzīga nekā naftas atradnes, tāpēc tās jāpārdod tam, kas sola vairāk, un saņemtā nauda jāizlieto nopostīto pilsētu atjaunošanai, cilšu saimniecības uzlabošanai un galvenokārt cilšu ganāmpulku palielināšanai un ganību paplašināšanai, lai tuksneša dzīve (un tirdzniecība!) no jauna uzplauktu.

Hamids noklausījās visu tā kā mirējs, kurš, lēnām izdzisdams, klausās, ko ārsti, garīdznieki un vienaldzīgie farizeji spriež par viņa cildenajām mirstīgajām atliekām. Viņa seja pauda sāpes un niknumu, un vairākas reizes man šķita, ka nupat, nupat viņš dusmās iekliegsies, jo es redzēju, ka viņš visu laiku pūlas saglabāt acu priekšā to vienu vīziju, vienu mērķi, kura labad bija saucis cīņā visu tuksnesi, — cilšu brīvību. Viņš nojauta, ka šie ļaudis, kas pašlaik pulcējas ap viņu, jau aizmirsuši šo vīziju un domā tikai par labumu, ko varētu gūt no sasodītajām naftas atradnēm. Viņus jau bija saindējusi doma, ka tās piederēs viņiem ar visām savām bagātībām, tās viņiem jau bija kļuvušas par šauru pašmērķi.

Cik dīvaini — jo ilgāk es vēroju Hamida dziļās, cēlās dusmas, jo skaidrak sapratu, ka tas, ko redzēju šai apspriedē, mani nemodina sašutumu. Tas man nelikās nekas jauns, tā bija tikai dīvaina atbalss no visa, ko biju piedzīvojis Anglijā. Vai tad šī nejēdzīgā scēna neatgādināja parastās sadursmes ikvienas valsts nacionālajā politika? Vai es to pašu nebiju redzējis vēl nesen Anglijā? Un vai tad nevar, nemaz nepārspīlējot, apgalvot, ka tādi paši muļķības, uzpirkšanas un tumsonības piemēri atrodami Anglijā, Arābijā, ikvienā valstī, kur varas pamatā ir īpašums? (Tesa, vai tu mani dzirdi?)

Es redzēju to pašu, ko Mamids: ka vadoņi aizmirsa sacelšanos, brīvību, īstos, skaidros mērķus cīņā par neatkarību un pašnoteikšanos, aizmirsa visu to, tiklīdz radās jautājums par īstu īpašumu, īstu bagātību, par valsts un tehnikas materiālo pamatu. Brīvības alkas, kas reiz vadīja

un iedvesmoja visus šos cilvēkus, bija noslāpējuši ar politiku un īpašumu saistīti darījumi. Es nepavisam nepievienojos tiem paviršajiem un nevarīgajiem Oksfordas dzejniekiem, kas apgalvo, ka īpašums un vara vienmēr tikai samaitā. Hamids ir dzīvs šīs briesmīgās formulas noliegums. Es tikai gribu sacīt, ka brīvība iet bojā tad, ja cilvēki nespēj saglabat skaidru mērķi, uz ko tiecas. Cilvēkus dara aklus cīņa par īpašumu. Si cīņa pazudina pasauli. Šai cīņā cilvēce tiek nodota.

Tieši tāpēc Hamids ir tik savdabīgs šai cīņā, ka viņš nav spējīgs nodota

Ja es to jau agrāk nebūtu zinājis, tad būtu to intuitīvi jutis šai pretīgi smirdošajā, krēslainajā teltī, jo šeit visi, savtīguma un īpašnieciskā instinkta urdīti, centās gūt kaut ko sev, visi, tikai ne tie, kuri bija izcīnījuši uzvaru, par ko tagad izcēlies šis strīds, — noskrandušie tuksneša arābi, sacelšanās īstie cīnītāji. Es arī sapratu, kāpēc Hamids ar tādām sāpēm pateica, ka varot uzticēties vienīgi saviem visvienkāršākajiem, nabadzīgākajiem klejotājiem: bija skaidrs, ka šai teltī viņš vienīgais parstāveja savu tautu, viņš runāja ar tās muti, skatījās ar tās acīm, viņš bija savas tautas patiess, nevainojams iemiesojums.

Tad tāpēc Hamids tā iedegās dusmās — viņš domaja par savu tautu; un tāpēc es varēju tikai skumt, skumt un skumt, arī domādams par savu tautu, jo es redzēju, ka viena pasaule rupji sagrābj otru cēlu pasauli, nomāc cēlu ideju.

Beidzot Hamids, nespēdams vairs ilgāk klausīties viņu ķīviņos, pēkšņi uzsauca, lai visi apklust. Es vel nekad nebiju dzirdējis tik draudīgu, nežēlīgu pavēli, ne arī tādu klusumu, kāds iestājās pēc šīs pavēles. Tad Hamids sāka pārmest viņiem — pavisam mierīgi, taču ar dusmām, nepacietību un nicinājumu, kas bija krājies viņā pa šiem mēnešiem (gadiem!), kad viņš, pārvarēdams šo atsevišķo spēku savtīgās intereses, pūlējās saliedēt tos vienotā sacelšanās spēkā.

Tas bija briesmīgi, jo tie visi taču bija viņa vecie draugi un brāļi, lai cik muļķīgi tagad rīkojas savā aprobežotajā egoismā. Taču, ka jau visi iecietīgi cilvēki, kas galu galā tomēr zaudē pacietību, Hamids noskaitās, sāka pārmest, draudēt. Viņš nesaudzēja neviena, un, kaut arī dzirkstele, kas iesvela viņā dusmu sārtu, bija strīds par naftas atradnēm, viņš gāja vēl tālāk, mezdams visiem sejā vēl smagākus apvainojumus — ka viņi gadiem ilgi rūpējušies tikai par savām interesēm un nespējuši vienoties. Viņš jau pārāk ilgi esot to cietis.

Jā! Viņa vārdi grieza kā asmens, kaut gan melnās semīta acis raudzījās pavisam mierīgi, un, kad beidzot pienāca viņa brā|a un vecā, liekulīgā garīdznieka kārta (līdz šim viņš tos ar gudru ziņu nebija aizticis), pār viņiem lējās visrūgtākie pārmetumi — Hamids pieminēja visas viņu sazvērestības, intrigas un muļķības. Viņš nosauca Saadu par alkatīgu stulbeni, ģeķi un zagli un par Assadu sacīja, ka tas ar savu divkosību esot apkaunojis viņa tēva kapu.

Saads un garīdznieks apvainojās visvairāk, jo viņi vairāk par visiem bija pārliecināti par savu taisnību, tāpēc es nemaz nebrīnījos, redzēdams, ka Saads kļuva bāls kā mironis un tvēra pēc jostā pakartā krāšņi izrotātā durkļa.

Man pazibēja doma, ka saniknotais Saads metīsies virsū Hamidam, tāpēc es piecēlos un pagājos uz priekšu, lai viņu aizkavētu. Taču iedams pamanīju, ka Saads stingi raugās manī, nevis Hamidā.

Nezinu, kāpēc viņš vērsās pret mani. Varbūt viņš savās dusmās tomēr baidījās no Hamida vai arī baidījās no tā, kas viņam draud par uzbrukumu brālim. Vai varbūt (tas vairāk ticams) viņš jau sen uzskatīja, ka es ļauni ietekmēju Hamidu un esmu par iemeslu tam, ka Hamids novērsies no saviem draugiem un brāļiem. Lai nu būtu kā būdams, es lūkojos viņā un viņš manī (tas likās diezgan komiski), un tad es sapratu, ka esmu pagalam.

Es biju apbruņots, taču tam tagad nebija nozīmes. Es zināju — ja viņš man uzbruks, es neaizstāvēšos. Es neizliešu šeit ne lāsītes tuksneša arāba asiņu, pat lai glābtu savu dzīvību. Bez tam es biju pārāk noguris.

Tas viss notika dažās sekundēs, un tikai mēs abi to zinājām, jo vienīgi viņa saspringtais skatiens pauda neizmērojamu naidu; un tad viņš metās pie manis, izvilcis ar sudrabu rotāto durkli un piesaukdams allahu par manas nāves liecinieku.

Es paliku dzīvs tikai tāpēc, ka Saads atļāvās sev šādu teatrālu izsaucienu. Hamids laikā attapās un iesita brālim pa roku, lai aizkavētu cirtienu. Sitiens bija tik spēcīgs, ka Saads sāpēs iekliedzās. Tas nebija labi, taču, ko tas īstenībā nozīmēja, atklājās tikai tad, kad Saads sava nelaiķa tēva vārdā piesauca reliģiju un debesis par lieciniekiem, ka brālis sitis viņu, aizstāvēdams neticīgo.

Notikums ievirzījās pavisam nelādzīgās sliedēs, un Ilamids padarīja visu vel ļaunāku — lika visiem iet projām, tā parādīdams, ka uzskata viņus par līdzvainīgiem. Viņš dzina tos arā, kliegdams, ka tikai dievam un pašiem niecīgākajiem viņa kalpiem taisnība, bet šie visi esot zagļi, slepkavas, intriganti un akli stulbeņi.

Tad Hamids nomierinājās un klusēdams noskatījās, kā apspriedes dalībnieki cits pēc cita izmanījās no telts. Uz mirkli es iedomājos, ka Hamids varbūt gaida, vai kāds nepienāks pie viņa, taču nevienam nepietika drosmes, labvēlības vai attapības pārmest Hamidam viņa pārāk stingro rīcību.

Tomēr bija viens izņēmums.

Nabaga Juniss Ibrahims no Kamras, kura dēlam Fahdam Azmi bija izgriezis sirdi, negāja līdzi pārējiem. Viņš pienāca pie Hamida, noskūpstīja tam piedurkni, nopūtās un apraudājās. Nabaga Junisam viegli bira asaras kopš tās reizes, kad bahrazieši, sodīdami viņu kā pašas pirmās sacelšanās dalībnieku, vadāja, ķēdēs saslēgtu, pa pilsētu. Visbiežāk viņš raudaja, žēlodams pats sevi, tāpēc asaras, kas noritēja pār viņa vaigiem, sevišķi neaizkustināja.

Tomēr ar šīm asarām viņš izpirka gadiem ilgo baiļošanos un gļēvulību, izpirka simtkārt un tūkstoškārt, jo šai brīdī viņš nepameta Hamidu vienu. Es zināju, ka vecais vīrs ienīda Azmi, sava dēla slepkavu, un ka šis naids pret Azmi bija pārvērtis viņu (es to pamānīju toreiz, kad sastapu viņu pie Frīmena), taču man nepatika šis cilvēks, jo viņš bija pārāk rupjš, pārāk sagrauzts, pilns nabadzīgas cilts vadoņa sīkmanības. Viņa dēls Fahds man bija mīļš, šai zēnā jautās rakstura cēlums. Viņš bija uzticīgs Hamidam un mūsu idejai, un tas viņam bija liktenīgi. Viņš mīlēja arī savu tēvu un tika noslepkavots toreiz, kad steidzās palīgā vecajam vīram.

Pa šo laiku, kopš bija sākušās nabaga Junisa ciešanas, likteņa rats bija apgriezies ne vien Fahdam, bet arī revolūcijai. Pirms vairāk nekā divdesmit gadiem, kad bahrazieši salauza Junisu un pārvērta viņu gaudulīgā zemniekā, tie sadragāja arī pirmās sacelšanās mugurkaulu. Tagad Junisa žests šķita simbolizējam uzvaru, it kā

Hamids to jau būtu izcīnījis. Man itin nekad — pat pēc naftas atradņu ieņemšanas — nav bijusi tāda uzvaras apziņa kā tajā mirklī, kad Juniss pieskaras Harnida piedurknei.

Protams, es zinu, tā ir uzvara; un īstās grūtības tāpēc tagad tikai sākas, ne vien man, bet mums visiem. Tas viss ir ārkārtīgi sarežģīti.

Bet nu man atkal jāliek punkts, jo rakstu pēdējā trūcīgajā dienas gaismā. Bez tam man drīz jādodas ceļā. Mēs ar Hamidu jāsim uz Zeina nometni. Patiesībā tas nav tālu; taču man ir tāda sajūta, it kā priekšā būtu bezgalīgs tukšums, varbūt tāpēc, ka es zinu — tagad man jāveic pēdējais uzdevums sacelšanas labad.

Perdo! Perdo! Perdo!*

Šodien, kad atkal rakstu, viss jau ir pāri, un priekšā dažu stundu jājiena attālumā ir rītausmas krēslas apņemtas naftas atradnes. Mani ceļa biedri nolikušies pagulēt kādu stundu; bet kam man tagad miegs? Nekad neesmu ta ienīdis šīs melnās, veltīgi zudušās stundas, kad prāts un jūtas stāv dīkā. Arvien dārgāks un dārgāks man tagad ir katrs apzinīgas dzīves brīdis.

Cik atceros, es šķīros no tevis (šajā manu domu maratona skrējienā) pirms dažām dienām netālu no Hamida telts. Kaut es labāk nebūtu gājis iekšā šai teltī! Kaut Hamids nebūtu vedis mani pie sava sabiedrotā no pilsētas. Tur es zaudēju visu.

Tomēr gluži tā nav, jo tur es kaut ko arī atradu — Zeina nometnē sastapu Frīmenu. (Zeina vīri bija viņu saņēmuši gūstā, bet tagad viņš ir pie manis.) Jā, viņš taču atveda tavu vēstuli, Tesa. Tā pie manis nokļuva agrāk nekā šis nelietis pats.

Kādi briesmīgi muļķi mēs abi esam bijuši, Tesa, un cik vēlu sākam labot savas kļūdas. Vai mums tas izdosies? Pašlaik neuzdrošinos domāt par to; bet tavu vēstuli piestiprinu šeit, lai tā nepazustu un es vienmer varētu uz to paskatīties. Es pielipinu to ar sveķiem, kas iztecējuši no ugunskurā degošajam mirrēm. (Lai tu nepārprastu šo manu rīcību un neiedomātos, ka rūgtie pārdzīvojumi da

rijuši mani romantisku, atļauj man paskaidrot, ka arābi lieto mirres pret vēdergraizēm.)

Es pasvītroju tās vietas, kuru deļ tava vēstule man ir tik svarīga, — gribu, lai tu tās redzētu.

Mani, tāpat kā tevi, Tesa, sāpina tava tēva aizdomas, ka mājās atgriezties tevi piespiedusi kāda nelaime, neveiksme, slimība vai vientulība. Bet, kā tu pali saki, — ko citu gan viņš var domāt, meitēn? Tu raksti, ka viņš dzīvo ļoti grūtos apstākļos, slims un vientuļš, ne tik daudz tāpēc, ka palicis viens, bet tāpēc, ka viņš iekšēji sairis un nedzīvs un droši vien skumst pec tevis, jo tava aizbraukšana varbūt cirta visdziļāko brūci viņa sirdī. Vai gan viņam var pārmest? Bet par to, ka brāļi ar tevi negrib runāt, nav vērts bēdāties. Tā kā viņi ir precejušies, tad agrāk vai vēlāk nāks pie tevis pažēloties par savām sievām. Tas ir vājš mierinājums un diezgan neizdevies joks, Tesa, bet es tā nesacītu, ja nebūtu pārliecināts, ka tu jau esi aizdzinusi viņu dusmas, aizspriedumus un nepatiku pret tevi. Ja tavas pašuzupurēšanās tieksmes nespēj mainīt viņu uzskatus pret tevi, tad varbūt tas izdosies (kas zina) tavai politiskajai darbībai. Šķira paliek šķira — tagad es to zinu tikpat skaidri kā tu, tikai man tas viss ir sarežģītāks, traģiskāks. Un vēl es gribu sacīt, lai uzmundrinātu tevi: tagad tu varbūt neieredzi brāļus tikpat stipri kā viņi tevi (ta tam jābūt, ja jau viņi tevi tiķ nelaipni sagaidīja), taču, kad pienāks diena, kad jūs beidzot sapratīsiet cits citu, tad šis pavērsiens būs tik krass, ka jūs nevarēsiet dzīvot cits bez cita, bez savstarpējas uzticības un mīlestības. Jūs būsiet «viena sirds un dvēsele». Uz to tev katrā ziņā ir vairāk izredžu nekā man, jo tavējie ir vienkārši, pavisam vienkārši ļaudis, turpretim mūsu ģimenē nekad nav bijis īstas saskaņas un nesaprašanās vaininieks vienmēr esmu bijis es pats.

Taču visam tam pašlaik nav sevišķas nozīmes.

Kaut kas it kā atdzīvojās manī, meitēn, kad es lasīju šos dedzīgos vārdus: «Ja tu tagad būtu Anglijā, Ned, es lūgtu tevi ātbraukt pie manis. Ja es varētu nokļūt pie tevis tuksnesī, es sacītu, lai tu atgriezies mājās. Vai tu atgriezīsies?»

Ak Tesa! Nekad neesmu mīlējis tevi tā kā tajā mirkli. Izlasi pati vēlreiz šīs rindas, pārliecinies, cik dziļas jutās ieliktas tajās, tad tu varēsi iedomāties, ko tās nozīmēja man, jo es tās lasīju brīdī, kad man šķita, ka esmu jau zaudējis it visu savā dzīvē. (Nerausti plecus. Es zaudēju visu, kad apzinājos, ka esmu zaudējis Hamidu. Un es viņu esmu zaudējis, jo vai tad citādi viņš būtu tiecies pēc sava sabiedrotā no pilsētas?) Taču neuztraucies tagad par to, pārlasi savu vēstuli, kā es to pašlaik lasu. Tās vietas, kas mani sevišķi aizkustināja, es pasvītroju, pareizāk sakot, ieskrāpēju ar nagu.»

Jau tajā brīdī, kad šķīros no tevis, Ned, es zināju, ka rīkojos nepareizi. Es to zināju, taču negribēju pati sev atzīties, kamēr nejutu, ka noslāpšu šeit, šajā briesmīgajā apkārtnē, bez lava atbalsta. Tad es .sāku saprast, ka esmu ne vien pati vīlusies, bet esmu pievīlusi arī tevi. Kāda tam nozīme, ka tu manis dēļ gribēji braukt man līdzi? Kāda tam nozīme, ka tu, atteikdamies no visām savām cerībām, tomēr nespēji piemēroties manām cerībām, manai pārliecībai, visam, kam es ticēju?

Man nevajadzēja pamest tevi tādēļ. Vajadzēja vest tevi līdzi, šeit, Ned, jo tagad es zinu, ka būtu viegli dabūjusi tevi savā pusē. Pavisam viegli, Ned! Patiesībā taču nekas nestāv starp mums. Šķira? O nē! Tā man ir tikai pārliecība, īstenība un politika; taču, mans dievs, šai pārliecībā pietiek vietas ikvienam, kas saskāries ar cilvēku ciešanām un izpratis tās, kā tu, kaut arī tu to noliedz.

Es pametu tevi, Ned. Es zaudēju tevi. Un līdz ar to zaudēju kaut ko no sevis. Diezgan daudz. Ta es pievīlu pati sevi.

Ak, visā pārējā esmu palikusi tāda pati kā agrāk, un mana pārliecība kļūst arvien ciešāka cīņā par šo pārliecību šeit, kur cīņa ir sevišķi asa un dzīve sevišķi smaga. Katra diena man ir nāves mokas aiz dusmām, aiz spēku piepūles. Esmu fiziski salauzta. Tomēr esmu pareizi darījusi, atgriezdamās šeit. Nepareizi bija tikai tas, ka atteicos no tevis, ļaudamās maziskām bailēm un noraidīdama lavu lielo upuri. Kāpēc ēs toreiz to nesapratu?

Man liekas, tā bija bēgšana aiz bailēm, ka nespēšu izrauties no tās dzīves, kādu tu dzīvoji, un atgriezties savā agrākajā dzīvē. Bet tagad, kad esmu šeit, man vairs nav šo bai|u un es nožēloju, ka esmu zaudējusi tevi.

Vai tiešām esmu zaudējusi tevi, Ned? Varbūt tu atgriezīsies? Vai es drīkstu vilināt, aicināt tevi? Vai varbūt labāk pateikt: to, kas mūs saista, nespēj iznīcināt ne bailes, ne domstarpības, ne arī kāda cita liksta, ko šī grūtā dzīve var uzsūtīt mums. Tici man, Ned, ka mēs nekad nezaudēsim cerības — pat šai nolādētajā nomalē.

Zini, no šejienes es redzu visu pasauli (pirmo reizi mūžā) un dzīvoju vienu dzīvi ar to. Tikai tagad es sāku saprast pasauli, un tas dod man cerības, bez kurām es nespētu izturēt. Man pat pēkšņi ir atklājusies tā dziļā patiesība, ko tu tik neatlaidīgi meklēji — galīgas, vienkāršas, cilvēcīgas izvēles patiesība. Tagad es to zinu, pasaules izpratne man ir palīdzējusi to uzzināt: mums drīz vien draud karš un nāve, ja mēs nepasteigsimies ar pareizu izvēli, neatradīsim pareizu ceļu visai cilvēcei.

Tu iemācīji man saskatīt šo mērķi, un tagad es apbrīnoju tevi par to, ka tev ir šāds mērķis, un vēlos, kaut tu būtu šeit un redzētu, ka arī es tiecos pēc tā paša, tikai es eju vēl tālāk, tāpēc ka šeit man iznāk saskarties ar to īstenību, kas veido cilvēka dvēseli. Es pūlos cik spēdama savas idejas labad un ticu, ka attaisnošu savu izvēli. Taču tu man esi nepieciešams, jo bez tevis mana dzīve nav pilnīga. Vai tu atgriezīsies, Ned? Atgriezīsies?

«Vai es atgriezīšos, Tesa?

Uz to nav tik viegli atbildēt, meitēn, lai to spētu, man vispirms jāatšķetina visi manas dzīves sarežģījumi, jānoskaidro, kas man īsti jāizvēlas un kā īsti jārīkojas. Atbilde nav atkarīga no mūsu savstarpējām attiecībām, bet no tā, ko es šeit izlemšu. Un, kā jau sacīju, — mana kalpošana cilšu atbrīvošanas idejai ir beigusies.

Es laikam to sapratu jau toreiz, kad Hamids devās uz Zeina nometni, vai pat vēl agrāk — kad Hamids pasauca manus zēnus, Minku un Nuri, lai tie aizvestu viņu uz turieni.

Zēnus! Atgriezies Arābijā, es tūliņ ievēroju viņos pārmaiņu: bija beigusies bērnība, sākusies jaunība, taču tā man likās gluži dabiska parādība. Biju pārliecināts, ka viņi abi arī pieauguši nezaudēs dabas bērnu liego skaidrību. Un ka viņu bērnišķīgā pieķeršanās pārvērtīsies par vīrišķīgu draudzību, kā parasti notiek tuksnesī.

Taču tobrīd, kad ieraudzīju viņus pēc tiem diviem vai trim mēnešiem, ko biju pavadījis starp citiem arābiem, nesatiekoties ar zēniem, mani pārsteidza lielā pārmaiņa. O, viņi ir nešķirami tapat kā agrāk. Citādi nemaz nevar būt, jo viņi, tāpat kā Smits, tagad ir piekalti pie šīs nolādētās mašīnas, kuru vadīt Smits viņus ir apmācījis un kuru Ilamids pašlaik izmanto kā drošāko pārvietošanās līdzekli tuksnesī.

Mašīna ir pakļāvusi viņus sev. Ar to es negribu sacīt, ka viņi tikai mīl šo nezvēru, ar kuru braukā pa tuksnesi. Nē, tur ir kaut kas dziļāks, jo pastāvīgā saskare ar mašīnu, darbošanās ap to ir pilnīgi pārveidojusi viņus, padarījusi citādus. Viņu sejās vairs nav ne vēsts no maiguma, skatiens kļuvis ass. No viņiem abiem Minka vienmēB ir bijis vīrišķīgāks, taču man šķita, ka viņš vienmēr paliks tas pats nebēdnīgais draiskulis. Bet nu viņš ir pārāk agri nobriedis, norūdījies, īsts smagās mašīnas šoferis ar skotu inženiera skatienu un izturēšanos un uzvilktu pulksteņa mehānismu sirds vieta.

Tā ir viņa nākotne; un viņš aizvilks sev līdzi mazo Nuri, kurā jau pamodusies interese par dzīvi. Agrāk Nuri nevainīgā iztēle nesniedzās tālāk par to, kas bija tuvs un saprotams sentimentālai un poētiskai gana dvēselei, bet tagad, pēc brauciena uz Angliju (es varētu nogalināt Frīmenu par to vien), tā tiecas aptvert visu civilizēto pasauli un izprast to. Tagad viņam vairs nebūs miera, un agrak vai vēlāk viņš pametīs savu tuksnesi. Un, kaut arī viņš vienmēr skums pēc tā un mīlēs to, viņš aizies no tā aiz alkām izzināt domu un darba pasauli, jo viņš pēkšņi ir apjautis, ka šī pasaule viņam tikpat pieejama kā ikvienam citam. Viņš zaudēs savu bērnišķīgo vienkāršību, kļūs par jaunekli ar spēcīgu iztēli, par apdomīgu vīru un galu gala nemaz neatšķirsies (fiziski) no kura katra parasta arāba.

Ta es viņus esmu zaudējis, divas jaukas dabas bērnu dvēseles ir aprijusi mašīna. .

Kad es to sapratu, Tesa, tas mani bezgala sāpināja, un tad es neviļus nodomāju, ka viņu liktenis varbūt pareģo visa tuksneša nākotni. Varbūt pat Hamida likteni. Bet par to pašlaik nerunāsim.

Lai nu būtu ka būdams, mēs visi četri devāmies uz Zeina nometni, kas atradās desmit vai piecpadsmit jūdžu attālumā. Tur es pirmo reizi redzēju bahraziešu strādnieku un zemnieku armiju un, jāatzīstas, jutos pārsteigts. Domāju, ka ieraudzīšu nevaldāmu izsalkušu zemnieku pūli vai (pazīstot Zeina spējas) agrākās bahraziešu armijas uzlabotu variantu — tikpat bezjēdzīgi iedresētu, tikai vairāk disciplinētu un bīstamāku. Abas šīs galējības bija pilnīgi iespējamas.

Diemžēl abi minējumi izrādījās nepareizi.

Šķita, ka bahrazietis savā dvēselē palicis tas pats tramvaja vadītājs, taču ieguvis visas nepieciešamās karavīra, partizāna un pat tuksneša iemītnieka īpašības. Viņa lielo armiju, ko nekādā ziņā nevarēja uzskatīt par partizāņu karaspēku, es nedabūju redzēt, tā jau stāvēja pozīcijās pie pašām naftas atradnēm. Bet es biju viņa štābā un tur ieraudzīju gluži neiedomājamu dažādu derīgu mantu sakopojumu — sākot ar trofeju zivju mucām un beidzot ar raidstaciju, ko viņš izmantoja propagandas nolūkiem, piekliegdams tuksnesi ar skaļiem aicinājumiem Azmi leģionāriem naftas atradnēs. Es pateicos dievam, ka tas, ko ēsmu nodomājis darīt, atbrīvos mani no klausīšanās šajā propaganda.

Zeins pats dzīvoja un strādāja plašā apakšzemes alā, ko viņa zemes racēji bija iekārtojuši tādām vajadzībām, un, kad mēs ar Uamidu iegājām, tur pašlaik notika nodarbības. Nodarbības marksismā, Tesa! Iedomājies šo skatu! Ieraudzījuši mūs, šie mehāniķi, neizglītotie teorētiķi piecēlās un sastinga miera stājā.

—   Arābu pieklājība kopā ar pilsētnieku godkāri! — es izbrīnījies pačukstēju Hamidam, taču Hamids klusēja un viņa skatienā varēja jaust cieņu. Precīzāk izsakoties, to varēja nosaukt par dīvainu interesi. Liekas, viņš ar neizprotamu ziņkāri uztver visu, ko bahrazietis saka vai dara, ar ziņkāri, kas var kļūt bīstama, kā Pandoras ziņkāre.

Zeins nebija pārsteigts par mūsu ierašanos, kaut gan, ieraudzījis mani, uzjautrināts pasmaidīja. Viņš atlaida savus apmācāmos, pajokodams, ka uz brītiņu jāaizstājot

teorija ar praksi, un tad piedāvāja mums tēju un cigaretes. Šķiet, tuksneša tikumi ir lipīgi. Es jūtu, ka Zeins klusībā izsmej mani un pret Hamidu izturas ar cieņu, tomēr man patīk šis cilvēks, kaut arī viņa rīcība apdraud sacelšanās iznākumu. Varbūt tieši tāpēc, ka viņš man patīk, ka viņu apbrīnoju, es jūtu vēl lielāku naidu pret viņa dogmu un bailes no tās. Tāpat kā tas ir ar tavām šķiriskajām bailēm, Tesa, tikai otrādi.

Taču mēs, sēdēdami tieši uz zemes smilšainajā alā, apspriedām un izlēmām sacelšanās likteni.

Hamids pastāstīja Zeinarn, ka es turu gūstā Azmi un neatlaidīšu, kamēr ciltis būs izlēmušas, ko iesākt ar naftas atradnēm. Hamids atklāti pateica bahrazietim, ka mēs uzskatām naftas atradnes par savām, tāpēc ka mēs tās esam ieņēmuši. Viņš jautāja, kā Zeins ieteicot rīkoties ar tām.

Zeins uzmeta man ātru, izklaidīgu skatienu, un es nodomāju, ka viņš tūlīt zaudēs savu parasto mieru — pirmo reizi savā grūtajā mūžā. Kaut arī jūs abi sekojat vienai dogmai, Tesa, viņam trūkst tavu spēju piemēroties neparedzētiem apstākļiem. Taču viņš tikai pasmaidīja, nopūtās, pamāja ar galvu, sakrustoja savus kaulainos pirkstus un ar savu sejas izteiksmi apliecināja, ka es esmu pilnīgi attaisnojis viņa cerības. Par spīti viņa savaldībai, es jutu, ka viņš vienīgais no visiem (ieskaitot Hamidu) bija aptvēris manas uzvaras īsto nozīmi. Es zināju, ka viņš labprāt būtu trūcies kājās, tāpat kā es būtu darījis, un iesaucies: «Sāksim tūliņ rīkoties! Nekavēsimies. Nostiprināsimies tur, kamēr nekas ļauns nav atgadījies!»

Tomēr aiz cieņas pret Hamidu viņš klusēja, varbūt tāpēc, ka no Ilainida domīguma noprata, cik daudz rūgtuma un skumju tam sagādā šī uzvara.

Hamids ilgi nebilda ne vārda. Šajā svinīgajā, valdonīgajā klusēšanā bija jūtamas nevis pārdomas, bet drīzāk gan traģisks apmulsums. Tagad es sēžu viens tuksnesī un pūlos domāt par šīm sasodītajām naftas atradnēm, uz kurām man jadodas; taču, nobīdot pie malas visu citu, man acu priekšā rādās vienīgi Hamids, kas klusēdams, sava grūtā uzdevuma nomākts, sēž Zeina alā.

Jo tajā mirklī es sapratu, ka Hamids atnācis, lai nodotu sacelšanās likteni bahrazieša rokās. Viņi abi to zināja, tapat kā es.

Protams, lai apvienotu savus spēkus kopīgā cīņā, šiem abiem cilvēkiem vajadzēja apspriest visus jautājumus attiecībā uz Arābiju, un, bez šaubām, viņi jau agrāk daudzreiz bija runājuši un strīdējušies par naftas atradņu nākotni. Atklāju, ka nebiju pamanījis, kāda īsta, cieša tuvība radusies starp viņiem, kamēr es biju Anglijā un pēc tam darbojos tuksnesī viens, nesastapdamies ar viņiem. Viņu «apvienība» bija kaut kas vairāk var vienkāršu modus operandi [11]. Kā Hamids pats izteicās, viņi bija «saistīti ar nesaraujamām saitēm uz mūžu». Tagad Hamids ar savu klusēšanu it kā sacīja: «Es zinu, bahraziet, ka man nav cita ceļa, vienīgi tavējais. Es to pieņemu.»

Bet es to nevarēju pieņemt.

Vajadzēja izmisīgi strīdēties, lai glābtu Hamidu no šīs nejēdzīgās pasaules, kurai viņš ar mieru pakļauties. Tāpēc es vēlreiz jautāju bahrazietim, ko viņš domā iesākt ar naftas atradnēm, lai gan jau iepriekš zināju, kāda būs atbilde.

—   Naftas atradņu liktenis ir pilnīgi skaidrs, — Zeins sacīja savā parastajā mierā. — Tagad tās pieder pilsētas, lauku un tuksneša cilšu revolucionārajiem spēkiem. Kas tur vairs ko domāt?

Šī vienkāršā atbilde mani saniknoja.

—   Harnida nometnē gan ļoti daudz par to domāja, — es teicu. — Vai tad citādi mēs būtu šeit, bahraziet?

Sitiens bija trāpījis mērķī, bet Zeins tikai paraustīja plecus un nogaidīja, kamēr es nomierināšos. (Ja vajadzīgs, Tesa, šis cilvēks varētu gaidīt, kamēr velns no melna pārvēršas baltā. Viņam ir neiedomājama pacietība.)

Galu galā tas bija tas pats vecais strīds, Tesa, jo tas mūs izšķīra, tāpat kā mēs ar tevi izšķīrāmies pēc tam, kad l

es dokos ieraudzīju nākotni melnajās beretēs, tavus pasaules iekarotājus strādniekus, kurus aizrāvis aizvien pieaugošais revolūcijas spēks, kas sadragā visu savā ceļā aiz neremdināmām alkām izpausties un nostiprināties. To pašu es ieraudzīju šeit; un, ja Anglijā mani jau pārņēma šausmas, tad šeit tas mani biedēja vēl nesalīdzināmi vairāk.

Zeins attēloja man nākotnes ainu. Nākotne pieder viņiem, tā viņš sacīja, un nekas viņus tagad vairs nespēj

apturēt. Viņiem būs sava strādnieku un zemnieku republika, un viņi tūlīt sāks veidot sociālistisku valsti ar izglītotu strādnieku šķiru un industrializētu ekonomiku, pilnīgi likvidēs ekspluatāciju un privātīpašumu ražošanā. Valdošo šķiru gāzīs, bet pilsētas strādniekiem un zemes racējiem piešķirs visas privilēģijas, pat tiesības piedalīties sabiedrības kultūras un izglītības darbā. Tehnika, naftas ieguves ierīces, zemes rokamās mašīnas palīdzēs īstenot viņu filozofiju. Beigas badam! Visu — no tehnikas! Visu strādniekiem un zemes racējiem!

Un ciltis?

Tas kļūs par šīs ekonomiskās sistēmas daļu. Tās ar vienādām tiesībām piedalīsies ražošanā un izmantos saražoto. Ciltīm būs sava valoda, sava literatūra, savas skolas. Tas būs glābtas no iznīcības! Ka? Ar kādiem pasākumiem? Tās iepazīsies ar mašīnām, iemācīsies ar tām rīkoties un tās izmantot. Naftas atradnes būs paraugs. Tā kā tās atrodas uz ciltīm piederošas zemes, klejotāji pamazam iemācīsies iegūt un pārstrādāt naftu, vadīt un kontrolēt naftas ieguves uzņēmumus, kļūs par inženieriem! Lopu gani iegūs izglītību! Ielu zeņķi mācīsies skolās! Drosmīgie brīvās dzīves cienītāji apmetīsies pilsētās. Izmainīsies pats tuksneša raksturs. Tuksnesis vairs nebūs atšķirts no pasaules, nebūs vairs nožēlojamās, cilvēka necienīgas dzīves. Radīsies jauni ciemati, pilsētas, ceļi, labības lauki; tiks pārorganizēta ganampulku saimniecība, klejotāju instinkti pakļauti noteiktai kārtībai. Jā! Dievi tiks pārvērsti ierēdņos!

Nudien, Tesa, es vēl varētu iedomāties tādu likteni tavai pretīgajai, netīrajai Glazgovas nomalei, bet redzēt, ka tava marksistiskā dogma nomāc pēdējo skaidro cilvēku zemes virsū — o nē! Nē! Ne!

Taču tas vēl nebija pats ļaunākais.

Izmisis par tuksneša nākotni, es vērsos pie apklusušā Hamida, lūdzu viņu noraidīt tādas izredzes, aizstāvēt cilšu neatkarības un nesamaitatas dižciltības filozofiju, pateikt, ka mēs neesam ne zemnieki, ne strādnieki, ne zemes racēji, bet drosmīgi un lepni tuksneša klejotāji, kuru brīvā griba vēl vienīga spēj pretoties vispārējam pagrimumam.

Hamids nespēja noliegt, ka man taisnība, taču tikai paraustīja plecus, it kā atkratīdamies no tās. Briesmīga nelokāma apņēmība apdzēsa jauneklīgo mirdzumu viņa melnajās acīs, kaut gan uz mirkli tajās bija tik dzi|as sāpes par sacelšanās likteni, ka asara neviļus noritēja pār viņa mierīgo vaigu, atklādama viņa apslēptas ciešanas.

Tomēr Ilainids neapstrīdēja bahrazieša apgalvojumus. Tikai pateica, ka viņam kā emīram jāspriežot praktiski un praktiski pašlaik svarīgākais jautājums esot sacelšanās nākotne, kas atkarīga no tā, kā mēs rīkosimies ar šo vērtīgo ieguvumu.

Patstāvīgi izmantot naftas atradnes ciltis nevar, bet, ja pārdotu tās kādai citai valstij vai atstātu angļu rīcībā kā līdz šim, tad vienmēr draudētu ārzemnieku iejaukšanās cilšu dzīvē. Tieši tāpēc jau viņš atlaidis savu galmu. Tuksnesī vairs nedrīkst būt ārzemnieki ar savu kaitīgo ietekmi, te nedrīkst saimniekot sveši ļaudis. Ja ciltis un bahraziešu zemnieki jau tik daudz sasnieguši kopīgā cīņā, tad gluži loģiski var secināt, ka tāds ir arī turpmākais pareizais ceļš,

—   Tātad tu aicināsi bahraziešus, lai palīdz tev uzturēt mieru un kārtību tava paša nometnē, — es sacīju ar rūgtumu, protams, nedomādams to nopietni. — Tu visus savus šeihus un politiķus esi sanaidojis savā starpā, Hamid. Tagad turies pie šī bahrazieša, un drīz vien viņš būs vienīgais, kas tev atlicis no sacelšanās.

Es atkārtoju, Tesa, es sacīju to kā rūgtu joku, nevis nopietnu ierosinājumu. Taču izteicis uzreiz nojautu, ka tajā slēpjas patiesība, un bahrazietis to apstiprināja.

—   Mēs palīdzēsim saviem brāļiem uzturēt mieru un vienību tuksnesī, — viņš sacīja.

Bahrazietis palīdzēs Hamidam uzturēt mieru tuksnesi!

Es cerēju, ka Ilainids iekliegsies sašutumā, drosmīgi atteiksies. Taču viņš nesacīja nekā. Viņš bija mierīgs, it kā bez dzīvības, nelokāms kā tērauds, auksts kā akmens.

Es, muļķis, pārpratu šo klusēšanu un noskaities pateicu bahrazietim, ka mēs paši tiksim gala ar visu, ka tagad, kad esam uzvarējuši, neviens bahrazietis tuksnesī nav vajadzīgs. Es vairs nespēju valdīt dusmas. Sacīju, ka pēc uzvaras mēs vairs neesam sabiedrotie. Kliedzu, ka ciltis necietīs nevienu savā tuksnesī. Nevienu!

Zeins pasmaidīja un sacīja, ka priecājoties to dzirdēt, jo viņam esot drošas ziņas, ka angļu armija gatavojoties iebrukt tuksnesī, lai atbrīvotu pašā Azmi no gūsta naftas atradnēs. Mana cēlā līdzjūtība sevišķi nākšot par labu arabu atbrīvošanās cīņai.

Hamids laikam bija zinājis, kas draud, jo nemaz nelikās pārsteigts. Bez šaubām, viņš ar nodomu bija slēpis to no manis, tāpēc ka vienmēr pūlējās (pavisam nevajadzīgi) pasargāt mani cīņā par cilšu brīvību no tiešas sadursmes ar maniem tautiešiem. Zeins turpretī atklāti pateica man to, it kā lai redzētu, vai es nezaudēšu enerģiju, neatteikšos no savas pārliecības un nepametīšu cīņas lauku Arābijā.

Viņš sacīja to, it kā kaitinādams mani vai izaicinādams uz mūsu senseno strīdu, kam pamatā bija milzīgā atšķirība mūsu uzskatos un pārliecībā. Patiesībā tās bija līdz pēdējam saasinātas tās pašas agrākās domstarpības par cilšu likteni. Tomēr Zeins nešaubījās par mani. Viņa rīcība pierādīja, ka viņš tic man, nešaubās par to, ka es cīņā par arābu brīvību stāšos pretī pat saviem tautiešiem.

Man pašam jau ilgi pirms tam, kad Zeins pateica par gaidāmo iebrukumu, bija skaidrs, ka man atlicis tikai viens ceļš. Vērodams Hamidu toreiz alā, zemes racēju armijas štābā, sapratu, ka es vienīgais spēju glābt ciltis no marksisma un mašīnām.

Kā?

Es varēju, tāpat kā ģenerālis Martins, kaut arī aiz citiem apsvērumiem, iznīcināt naftas atradnes, lai tās nenonāktu strādnieku un zemnieku diktatūras varā.

Kaut kur atradnēs ir svirslēdzis, ierīce, ar kuras palīdzību var nolīdzināt šo vietu ar zemi, iekams tā kļūst par briesmīgu ieroci marksisma ideju nostiprināšanai Arābijā.

Nedomā, ka tas ir acumirklīgs lēmums. Tas ir pārdomāts un pamatots secinājums, tajā koncentrējas viss mans dzīves uzdevums, manas domas, mana cenšanās pēc patiesības. Izglābt kaut vienu tautu, kaut uz mirkli aizkavēt neizbēgamo materiālisma uzvaru un nenovēršamo proletariāta mācības izplatīšanos!

Vēl kas, Tesa: tu varbūt iedomāsies, ka esmu pārgājis ienaidnieka nometnē, taču īstenībā Zeina draudi, ka angļi gatavojas iebrukumam, tikai nostiprināja manu pārliecību, ka jāiznīcina naftas atradnes. Ar to es paglābtu ciltis ne vien no nākotnes, bet arī no pagātnes. Diezgan mūsu koloniālisms ekspluatējis, demoralizējis un pazemojis šo zemi, dzīdamies pēc šīs zemes naftas, šīs zemes bagātības. Beigas tam visam! Es iznīcināšu šo dārgo guvumu, lai tas vairs netiek ne Zeinam, ne angļiem.

Tu varbūt iebildīsi, ka nafta un bagātība tomēr paliks arī pēc naftas ieguves ierīču iznīcināšanas un cīņa nebeigsies. Tas tiesa. Taču tas ir nākotnes jautājums, Tēsa, Es tikai vēlos izpildīt savu pienākumu pret tagadni. Kads cits lai turpina šo cīņu nākotnē.

Tev, Tesa, pieder nākotne. Es to zinu. Es to zināju jau toreiz, kad redzēju dokerus ka spēcīgus kokus sakņojamies saindētajā Anglijas zemē. Taču es esmu atteicies pieņemt tavu nākotni savai pasaulei, Tesa. Es citādi nevaru*L Nevaru! Dari, ko gribi, savā Glazgovas nomalē, lai atrak taptu šī pasaule. Lai tavi proletārieši kāpj kaut vai līdz debesīm; lai izraujas brīvībā tehnikas zvērs. Tu sasniegsi savu mērķi. Tev būs viss — pat intelekts un tiesības uz patiesību. Bet tava uzvara ir mana bojā eja, Tesa, un es mirstu šeit, uz privileģētā intelekta barikādēm.

Protams, pagaidām es vēl esmu dzīvs un, patiesību sakot, nemaz nedomāju mirt, kaut arī viens bez atbalsta gandrīz nespēju ne soli paspert. Bet pietiek par to.

Atgriežos pie sava stāsta. Kad es beidzu strīdēties ar Zeinu, viņš pasauca Frīmenu. īstenībā Zeins nodeva Frīmenu Hamidam, jo mūsu «brālis iekš Kristus» bija pieķerts mēģinājumā saindēt tuksnesī akas.

Nav iespējams vārdos izteikt, cik briesmīgi noziedzīga ir tāda rīcība tuksnesī. Nav vērts, piemēram, sacīt, ka tas būtu tikpat kā arābam saindēt ūdensvadu Anglijā. Tas ir daudz ļaunāk, jo tuksnesī aka nozīmē dzīvību. Kara laikā ienaidnieks var sapostīt aku vai aizbērt ar smiltīm, bet saindēt ūdeni — tas ir tāds noziegums pret cilvēkiem, ka Arābijā kaut kas tamlīdzīgs nekad nav dzirdēts. Frīmens ar to cerēja apgrūtināt karaspēka pārvietošanos tuksnesī un būtu arī kaut ko panācis, ja nebūtu pieķerts.

Frīmenam par laimi viņu bija sagūstījuši nevis klejotāji, bet mazliet vairāk civilizētie bahrazieši. Citādi viņu uz vietas būtu uzšķērduši. Un tas var notikt, ja viņu vēlreiz notvers tuksnesī.

Sacīju Zeinam, ka aizvedīšu Frīmenu uz cilšu nometni, un Zeins, kurš galu galā bija atzinis, ka man var uzticēties, nodeva viņu manā gādībā, kaut arī tas nozīmēja nodot vienu angļu džentlmeni otram. Protams, man nebija ne mazakās vēlēšanās glābt Frīmenam dzīvību. Bet viņš man bija vajadzīgs. Vajadzīgs tāpēc, lai es varētu nosūtīt tev šīs piezīmes, šo manas rīcības izskaidrojumu, jo tad, kad tu tās saņemsi, es jau būšu izdarījis to, kas man jadara.

Reiz es iedomājos uzticēt ģenerālim šo sūtījumu, taču es nezinu, kas notiks ar ģenerāli un mani, kad es atgriezīšos naftas atradnēs. Un man pašlaik ārkārtīgi svarīgi, lai tu un māte zinātu, kas mani piespieda uz šo iznīcināšanas aktu. Tu, Tesa, varbūt uzminētu šos iemeslus vai intuitīvi nojaustu, kaut arī nespētu tos attaisnot, bet māte manu rīcību uzskatītu par muļķīgu, bezjēdzīgu un nevienam nevajadzīgu nodevību pret dzimto zemi, pret Arābiju, pret sevi pašu. Džeks, protams, to apzīmētu par noziegumu pret mašīnām, kam viņš tā pieķēries. Bet Greisai tas būtu piepildījums, jo nāve vienmēr ir‘piepildījums. Taču man pilnīgi vienaldzīgi, ko domā Greisa un Džeks. Viņi man zuduši kopš tās dienas, kad atstāju Angliju.

Tā nu esmu atklājis tev savu dvēseli. Un Frīmens (likteņa ironija!) būs mans sūtnis. Pašlaik, pēc divu dienu ilgā grūtā jājiena no Zeina nometnes, viņš guļ kopā ar diviem maniem miesassargiem (klejotājiem no Hamida nometnes) un pat nenojauš, cik vienkārši man būtu pieiet un ielaist viņam lodi pierē. Es brīnos, ka viņš var gulēt un justies tik droši, kad esmu turpat tuvumā. Viņš gluži labi zina, ka esmu spējīgs uz tādu mežonīgu rīcību, taču nezina, ka saudzēju viņu ar zināmu nolūku. Tomēr var gadīties, ka es pēkšņi nogalinu viņu, nespēdams apvaldīt pretīgumu pret šo nelieti.

Vairāk gan ticams, ka saudzēšu viņu, — ja ne tāpēc, ka viņam jābūt manam sūtnim, tad tāpēc, ka viņš varbut jau ir Greisas vīrs. Jā. Neatņemšu Greisai viņu, un, uzzinājusi par šī cilvēka noziegumu tuksnesī, viņa šo saudzību var uzskatīt par manu pēdējo argumentu strīdā par kristieša sirdsapziņu.

Kad viņš pamodīsies, iedošu viņam šo burtnīciņu un palaidīšu viņu brīvībā. Viņš jau diezgan labi pazīst tuksnesi un tiks līdz krastmalai, kur angļi pašlaik gatavojas uzbrukt mums. Cik dīvaini — ja viņš pa ceļam nokļūst kāda arāba rokās, tad līdz ar viņu arī mana sirdsapziņa, un to lapu pa lapai izkaisīs tuksnesī kāds neizglītots klejotājs, kura labā esmu atdevis savu dzīvību un savu sirdsapziņu. Ja tas notiks, tā būs vēl viena likteņa ironija, jo tad jūs neko neuzzināsiet un es palikšu mūžam nolādēts. Tāpēc lai dievs sarga Frīmenu un manu sirdsapziņu līdz ar to.

Var gadīties arī, ka man aizsteidzas priekšā un es nepaspēju iedarbināt vareno postīšanas ierīci, jo Hamids un Zeins drīzumā ies uzbrukumā, bet man vispirms jāuzzina no ģenerā|a, kā šis mehānisms iedarbināms. Es it kā dzirdu tevi smejamies caur asarām, kad tu lasi, ka man jālūdz, lai ģenerālis apmāca mani postīšanā.

Lai tas paliek. Es pats zinu, ka man tagad viss iznāk otrādi. Sajā patiesības aktā man palīgi būs mani ienaidnieki. Draugu man vairs nav. Pat mani zēni ir pametuši mani — kad es lūdzu viņus aizvest mani ar mašīnu uz naftas atradnēm (ieminēdamies, ko esmu nodomājis), viņi ar asarām acīs atteicās (droši vien pēdējās bērnības asaras). Bez šaubām, man bija patīkami redzēt viņus noskumušus, jo tas apliecināja viņu pieķeršanos man; taču pie Hamida viņus saista uzticība un pie Zeina apbrīns, tāpēc viņi nespēj pamest Hamidu un kaitēt Zeinam.

Tā atlicis vienīgi Smits, un, kaut arī mēs tagad reti pārmijam kādu vārdu bez tiešas vajadzības, šķiet, mūs tomēr vēl arvien saista skumja, bet nesatricināma draudzība. Smits un vienaldzīgais Bekrs ir vienīgie, kas man palikuši.

Un tu, Tēsa, manā mīlā. Tu esi tālu tālu, bet vairāk par visiem attālumiem mūs šķir tas, ko mēs saucam par patiesību. Tā dēļ mēs esam izšķīrušies, un tagad, kaut arī mīlu tevi tā, kā nekad nevienu, atskaitot Hamidu, neesmu mīlējis, es gatavojos dot triecienu tai nākotnei, ko tu esi izvēlējusies sev un savai tautai.

Varbūt tev taisnība, ka tu veltīgi mani esi pametusi, ka tev būtu viegli izdevies pārliecināt mani, ja tikai es būtu dalījies ar taviem ļaudīm viņu postā. Varbūt tev taisnība; atcerēdamies briesmīgo nabadzīgo nomali, kur dzīvo tavi ļaudis, es varu iedomāties, ka mans prāts un mana patiesība saplūst ar tavējo; jo pats drošākais ceļš uz patiesību vai brīvību ir kalpošana tām. Šķira? Komunisms? Tev varbūt taisnība. Taču es to nevaru pieņemt un nevaru pieļaut, ka tas rodas un nostiprinās tur, kur man iespējams to iznīcināt.

Cik dīvaina šī mīlestība, kas pati mūs šķir. Tas, ko es tagad darīšu, atsvešinās mūs uz mūžu.

Nožēlodams to, es raudu — raudu vienīgo reizi kopš bērnības. Vai ir varbūt vēl kāda cerība, Tesa? Vai es drīkstu atgriezties pēc visa tā? 0 desperare!*

Un tu māt! Tavs tēls manā atmiņā sāka izplūst, kad atguvu Tesu. Tā es vēl tagad nezinu, kas tu man esi un kāpēc man radusies tāda vēlēšanās pārliecināt tevi. Varbūt es tevī pūlos pārliecināt pats sevi? Iespējams! Es vienmēr jūtu tevi kaut kur sevī, kā pārdabisku putnu, kas plivina spārnus, lai aizlaistos no sprosta. Tagad es tevi izlaižu brīvībā, māt, jo beidzot esmu nonācis pie tā lēmuma, ko tu gaidīji visu mūžu. Drīz es izpildīšu savu pienākumu, savu patiesības apliecināšanas uzdevumu. Tagad tu par to esi atbildīga; un par šo manas brīvības, mana atbrīvojuma mirkli es ar prieku atdodu savu dvēseli.

Šķiet, mūsu glābiņš ir postīšanā.»

31. nodaļa

Tomēr Smits, izbijies un satriekts, atteicās palīdzēt viņam.

—   Jums tas jādara! Jādara! — Gordons saniknots uzstāja, valstīdams vārdus ar savu iekaisušo mēli, it kā steigtos aprīt pēc iespējas vairāk bēgošā laika. — Man pieejama tikai daļa no šī nolādētā mehānisma. Vajadzīgais slēdzis atrodas spēkstacijā, bet spēkstacija nedarbojas. Kaut kur ir kāda papildiekārta, kas uz laiku apgādā ar strāvu visas līnijas. Jums tā jāiedarbina, pārējo es pats izdarīšu. Ieslēdziet tikai šo palīgstrāvu, svirslēdzi es pavilkšu pats.

Smits tikai bēdīgi papurināja galvu.

—   Ak dievs, Smitiņ, nepuriniet nu galvu! Jūsu filozofija taču beidzot īstenojas. Jūs uzticaties mašīnām, vai ne? Paļaušanās uz tehniku taču ir neatņemama jūsu filozofijas sastāvdaļa. Pašlaik šī mašīna izšķir visu. Tā var satricināt visu pasauli. No jūsu mašīnas atkarīgs viss, un es lūdzu, lai jūs to iedarbinātu.

—   Es nekā nejēdzu no spēkstacijām, — stūrgalvīgi sacīja Smits. — Kāpēc ģenerālis pats jums nepalīdz? Tas ir viņa svirslēdzis.

—   Viņš mani piekrāpa. Piekrāpa. Pastāstīja par slēdzi, bet nepateica, ka nav strāvas. Atklāju to par vēlu, jo ģenerālis jau bija projām. Es ļāvu viņam aiziet.

Smits sašuta.

—   Jūs ļāvāt viņam aiziet? Kāpēc?

Gordons šo būtisko jautājumu atstāja bez atbildes. Viņi stāvēja uz augstā dzelzs torņa, kas noderēja ugunsdzēsības komandai par novērošanas posteni. Viņi raudzījās tuksnesī, gaidīdami parādāmies Hamida un Zema karaspēku. Taču Gordonu uz šo viņa nesenās uzvaras vietu vilināja vēl kaut kas cits — viņš vēlējās pasmieties, pazoboties par sevi, lai apspiestu sevī jebkuru varonības sajūtu, — tāds ir visu lielo pasākumu muļķīgais fināls.

—   Kaut es labāk būtu dabūjis galu toreiz, tajās ugunsdzēsēju šļūtenēs, — viņš sacīja Smitam ar savādām dusmām, ko radīja nogurums: viņš bija bāls un nespēcīgs.

—   Labāk man toreiz būtu ielauzts galvaskauss un es pats iemīts dubļos. Ko es esmu ieguvis ar to, ka paliku dzīvs? Labāk lai viss būtu beidzies ar nāvi un sakāvi. Patiesību sakot, ja man būtu tik daudz prāta, es vēl tagad varētu izvēlēties sakāvi un mesties no šejienes lejā.

Smits satvēra viņu aiz rokas un pavisam nopietni lūdza:

—   Iesim projām no šejienes, Gordon!

—   Neuztraucieties, Smitiņ, — Gordons sacīja un dobji iesmejās. — Par pašnāvību es nedomāju. To es nevaru izdarīt, jo pārāk stipri nicinu sevi.

—  Tagad iesim sagaidīt Hamidu, Gordon. Pats ļaunākais nu jau ir pāri.

—   A-a-āh! — Gordons aizvēra acis. — Pats ļaunākais tikai sākas, Smit. Vai jūs zināt, kāpēc es sūtīju ģenerāli tuksnesī ar mūsu asinskāro dzejnieku Va-ulu par pavadoni?

—   Kā es to varu zināt!

—   Tāpēc, ka viņš draud mums ar lidmašīnām un gazolīna bumbām. Te būšot tīrā elle, viņš saka. Sīs bumbas (ražotas šeit!) eksplodējot apsmidzina zemi jūdzēm tālu ar lipīgu liesmojoša gazolīna kārtu, kurā sadeg, sagruzd, iet bojā viss dzīvais. Arī mašīnas. Tās izkūst šai ugunīgajā masā, Smit. To ģenerālis sola Hamidam un Zeinam, ja viņi joprojām darbosies kopīgi un neatteiksies no uzbrukuma naftas atradnēm. Tāpēc es viņu atlaidu — lai dod tādu pavēli, ja var! Tagad mēs gaidām tikai vienu viņa vārdu, un viss būs pagalam.

Smits bija tā pārsteigts par Gordona neaptveramo Fantāzijas lidojumu, ka nespēja parunāt, tikai pašūpoja galvu.

—   Ā, bet vispirms ģenerālim jāizlemj pēc sirdsapziņas, vai viņam, pildot savu pienākumu, ir tiesības iznicināt mūs, — Gordons turpinaja. — Tā viņam būs grūta izšķiršanās. Viņš baidās no Arabijas un mīl to, un tagad viņam vienam un neaizsargātam tās brīnišķīgajos plašumos jāizlemj, kā rīkoties šai zemē. Protams, viņa angliskā dvēsele, viņa muļķīgie priekšstati par pienākumu, naftu, īpašumu — pārliecība, kādā viņš dzīvojis līdz šim, liks viņam sūtīt mums bojā eju; bet viņa saprāta mazumiņš, viņa pieķeršanās Arābijai, vajā cilvēcības dzirksts, kas slēpjas viņa dvēselē, teiks viņam, ka, dodams pavēli iznīcināt mūs, viņš izdarīs drausmīgu noziegumu.

Smits apgalvoja, ka pazīstot ģenerāli. Un bezcerīgi noteica:

—   Viņš sarīkos mums elli!

—    Es atkārtoju — viņam vispirms jāizšķiras. Tāpat kā visai pasaulei šobrīd jaizšķiras. Iespejams, ka viņš mūs saudzēs. Tāpēc es viņu atlaidu. Protams, vēl vajadzīgs, lai viņš pārdzīvotu Va-ulu, kurš arī zina visu par šo izvēli. — Gordons pasmējās dīvainiem slimnieka smiekliem un tad aizkustināts pastiepa rokas pret dzelteno smilšu strēli tālumā. — Padomājiet tikai, Smitiņ! Aku saindētājs Frīmens klīst kaut kur tuksnesī ar manu sirdsapziņu, taču tās ir tikai viena cilvēka pūles atklat savu dvēseli. Bet ģenerālis, var sacīt, nes sev līdzi visas Rietumu pasaules asinīm aptraipīto sirdsapziņu. Sadedzināt vai nesadedzināt — tik vulgārs ir kļuvis šis būtiskais jautājums. Kas notiks? Vai jūs to zināt? Kā jūs domājat — vai tiešām mūsu bumbvedēji izšķirs Āzijas likteni? Nu? Vai ģenerālis mūs iznīcinās? Kā jums šķiet? Nopietni! Atbildiet, Smitiņ!

—   Es nezinu. Kas tagad var kaut ko zināt?

—   Jums taisnība. Kas var zināt? Seit izšķiras nākotne, un es esmu tas, kas sagatavojis visu, lai to izlemtu. Ticiet man, Smitiņ, nevienam režisoram nekad nav izdevies radīt izrādi, tik līdzīgu grieķu drāmai, kur darbojas dievi. Ģenerālis klupdams un streipuļodams meklē izeju savai pasaulei. Ha! Pasaulei nav izejas, jo kam gan rūp pasaule, ja galvenais ir cilvēks, viens cilvēks, kas spēj veikt prātīgu un izšķirošu, cilvēka cienīgu uzdevumu. Sis cilvēks esmu es, Smitiņ. Paskatieties vien! Manās rokās ir nākotne, un lai es nolādēts, ja sākšu vilcināties ,un šaubīties. Es zinu, kas man jādara, tāpēc iesim lejā uz spēkstaciju un izdarīsim to.

—   Vai mēs iesim sagaidīt Hamidu? — Smits jautāja, nezaudēdams skaidro saprātu un apzinādamies notikumu gaitu: tālumā vējš jau vēla putekļu mākoņus, kas vēstīja, ka tuvojas Hamida vai Zeina karaspēks.

—   Nē. Es neiešu sagaidīt Hamidu. Es iešu viņu glābt.

—   Jums pārāk drūms noskaņojums, Gordon. Un jūs esat slims. Tas redzams no jūsu sejas. Ejiet atpūtieties tepat kādā villā. Lūdzu! Jūs esat galīgi zaudējis spēkus.

—  Jūs tā domājat? — Gordons jautāja mierīgi un laipni. — Paskatieties!

Torņa centrā no augšas līdz apakšai stiepās spoža tērauda caurule, kas noderēja ugunsdzēsējiem, lai ātrāk nokļūtu lejā. Gordons satvēra cauruli un, viegli slidinādams rokas pār gludo metāla virsmu, laidās lejā, apmetņa stūriem plīvojot ap kājām. Straujais kritiens viņam aizrāva elpu, un sāpēs un apziņā, ka muļķīgi rīkojas, viņš uz mirkli zaudēja samaņu. Apmetnis piepūtās kā buras viņam virs galvas, un vēja šalkšana ausīs viņu atžirbināja. Viņš bija atguvies tieši laikā, lai novērstu liktenīgo triecienu: gan vairāk aiz nejaušības nekā ar nolūku viņš atspērās ar kājām pret cauruli, izmantodams sandaļu pazoles par bremzēm. Viegli nolaizdamies uz smiltīm, viņš nodomāja, ka tā ir pēdējā piepūle, ko viņš licis pārciest savam ķermenim. Otru tādu triecienu tas vairs neizturētu. Par to nebija šaubu. Gordonu kratīja drudzis, viņam reiba galva un apziņa brīžiem aizmiglojās, un vienīgi ar gribas spēku viņš piespieda sevi piecelties un apiet apkārt torņa dzelzs fermām. Galvu pacēlis, viņš sāpēs aizmiegtām acīm uzsauca Smitam:

—   Laidieties lejā! Laidieties lejā! Tas tik bija vareni!

—          Ne prātā nenāk! — Smits atkliedza no augšas.

—  Es vēl neesmu jucis.

—   Tad pasteidzieties jel, Smitiņl Dieva dēļ, ātrāk!

Gaidīt Smitu Gordonam bija tīrā mocība, tāpēc ka

Smits kāpa lejā gausi, it kā tīšām vilcinādamies, lai atriebtos Gordonam, jo līdz ar neizpratni un žēlumu pret Gordonu Smitā jau sāka mosties arī dusmas. Gordons sēdēja smiltīs pie kāpnēm, savilcis uz augšu ceļgalus un atspiedis pret tiem plaukstās paslēpto seju. Viņš skaitīja Smita lēnos, sojus, kas skanēja uz metāla kāpnēm — dzidri un viegli uz augšējiem pakāpieniem, arvien zemāk un dobjāk uz apakšējiem.

Šī metāla šķindoņa bija gandrīz neciešama, un šķita, ka tajā izskanēja Smita paša izmocītā dvēsele, jo arī viņš bija pārguris. Misquin Smits! Nabaga Smits Arābijā. Un atkal Gordons izjuta savu vainu, apzinādamies, ka nodarījis šim cilvēkam lielu ļaunumu, vezdams viņu atpakaļ uz Arābiju. Labāk vajadzēja atstāt viņu Anglijas dzīves drūmajā purvājā, kur viņš, atgriezies mājās, ar prieku būtu gremdējies. Smits var dzīvot vienīgi parasta cilvēka dzīvi, kaut arī viņš likās dīvaini atšķirīgs no ļaužu masas.

Tieši šīs atšķirības dēļ Smits cieta. Pasaulē bija veselām gūzmām sīkāku smitu — tie nesa uz saviem pleciem dzīves smagumu, vergoja, lai vilktu dzīvību. Viņi nedzīvoja, tikai diendienā visi kā viens lēni peldēja pretī nāvei. Taču gadījās, ka daži, sapņodami par citu panākumiem, bija saglabājuši kādu mazumiņu savas dvēseles, neļaujot tam pazust vienveidīgajā masā. Tie saliedēja savas dvēseles ar varoņu ēnām un cēli aizlidoja, aizrautīgas iztēles spārnoti.

Smits no šiem sapņotājiem atšķīrās ar to, ka viņam nepietika ar sapņiem, viņš cēlās un gāja tur, kur tie īstenojās; viņš pats nekad nedarbojās, netīkoja pēc kaut kā lielāka, bet apmierinājās ar iespēju vērot, kā varonis veic to, ko viņš tikai vēlējies. Sākumā tāds varonis viņam bija nelaiķis Lorenss, un viņš iedomājās, ka atdarina tā dzīvi, ierazdamies Arābijas tuksnesī. Vēlāk, Gordona ēnā, viņš bija aizgājis tālāk, nekā pats vēlējās; viņš bija redzējis savu sapni piepildāmies, tā remdējis savas alkas un apmierināts atgriezies dzimtenē, izsaukdamies; «Pietiek! Pietiek! Atpakaļ manā parastajā dzīvē!»

Taču.atpakaļ griezties bija par vēlu. Gordons vairs nespēja atbrīvoties no Arābijas, un Smits nespēja atbrīvoties no Gordona. Viņš bija cieši saistījies ar savu varoni, un liktenis lēma, ka viņam kopā-ar to jāpaliek līdz galam.

Misquin Smits. Tomēr viņš bija varonis, ja dvēseli vērtē pēc tās dižuma un mērķa.

Pašlaik viņš stāvēja, noliecies pār Gordonu, it kā ar savu vēso ēnu sargādams to no nežēlīgās saules. Kad sa

kņupušais Gordons pacēla galvu, viņš redzēja līdzjūtību un rūpes Smita skatienā, taču šī izteiksme nozuda, dodama vietu aizvainojumam, kad Gordons iesmējās.

—   Smit, — viņš sacīja, neceldamies augšā. — Pēc visiem šiem gadiem es beidzot esmu jūs izpratis, jūs man vairs neesat mikla. Es izpratu jūs, skaitīdams jūsu soļus, kad jūs nācāt lejā pa kāpnēm. Kaut jūs būtu nolaidies lejā pa cauruli un palicis neatminēts! Bet tagad jūs esat uz manas sirdsapziņas, un man jāpūlas glābt ari jūs. Jūs esat mana vienīgā kļūda šeit, tuksnesī, mans vienīgais grēks; kad jūs būsiet parādījis man, kā spēkstacijā ieslēgt strāvu, jūs varēsiet sēsties savā mašīnā un braukt projām. Brauciet! Es atlaižu jūs mājās. Atbrīvoju jūs no savas ēnas, Smitiņ, no visa, kas jūs tā saista pie manis. Jums taču tas viss ir pretīgs. Piedodiet man, piedodiet! Tagad jums patiešām vairs nav nozīmes kavēties šeit un mocīties. Es esmu izdarījis Arābijā visu, ko varēju, un, kad būs veikls šis pēdējais uzdevums, jums jābrauc projām. Sakravājiet savus mutautus un tīrās zeķes un brauciet. Tikai vispirms parādiet man slēdzi. Tas ir pēdējais pakalpojums, ko es no jums prasu.

Mirkli šķita, ka garais Smits, noliecies kā žirafe, pacels nevarīgo Gordonu un nesīs kaut kur projām drošībā, taču patiesībā tā bija tikai poza, kādā nostājas kautrīgs cilvēks, gatavodamies kaut ko noraidīt.

—   Ja jūs vēl arvien lūdzat, lai palīdzu jums uzspridzināt naftas atradnes, Gordon, tad atkārtoju: es to nevaru.

—   Kāpēc ne? — Gordons jautāja skumji, ar neviltotu gurdumu. Viņš pūlējās piecelties. Smits palīdzēja viņam un tad gāja blakus, atbalstīdams Gordonu, kas stipri kliboja. — Neviens taču necietīs. Iznīcinātas tiks vienīgi mašīnas, urbumi un naftas cisternas — pats naftas atradņu kodols. Ģenerālis saka, lai atjaunotu visu, ko var iznīcināt, paraujot svirslēdzi, nepieciešami gadi divdesmit vai vēl vairāk. Sie divdesmit gadi glābs ciltis uz visiem laikiem, Smit, jo velns vien zina, vai kaut kas vēl būs atlicis no mūsu pasaules pēc divdesmit gadiem.

—   Es nesaprotu, kā, uzspridzinot naftas atradnes, jūs paglābsiet Hamidu un ciltis no bahraziešu komunistiem, — Smits stūrgalvīgi tielējās.

Gordons ciešāk satvēra viņa roku.

—   Tad dariet to savas dzimtenes labad; lai Anglijai nebūtu ar kaunu jāzaudē, jāatdod bahraziešu komunistiem šis naftas atradnes. Uzspridziniet tās Anglijas labā!

Smits dziļi ievilka elpu.

—   Ģenerālis jau mēģināja mani pierunāt, lai es to izdarītu.

Gordons pasmējās.

—   Mēģināja gan?

—   Jā.

—   Un jus atteicāties?

—   Jā.

—   Atteicāties glābt karali un savu dzimteni?

—   Jā. Bet viņš gribēja uzspridzināt atradnes vienīgi tādā gadījumā, ja nekas cits vairs neatliktu. Nevis tā kā jūs. Viņš patiesībā nemaz negrib tās izpostīt. Tāpēc viņš jums nepateica visu. Un ari man viņš neizstāstīja, kā to izdarīt. Es viņam neļāvu stāstīt, jo tik un tā es nekad to nedarītu.

—   Augstās debesis! Tā tikai ir atzīšanās! Kāpēc? Kāpēc? Kāpēc?

—   Tas nav vajadzīgs. Es… es nespēju postīt mašīnas, — Smits sacīja lēni, stostīdamies un tomēr noteikti, un šis vilcināšanās un uzstājības apvienojums atgādināja veca vīra aizdusas lēkmi.

—   Vai tā ir visa jūsu filozofija, Smit?

—   Tā ir tikai atbilde uz jūsu jautājumu, Gordon. Man nav nekādas filozofijas.

—   Nekādas filozofijas? Tātad jūs atsakāties no cilšu brīvības idejas?

Smits paraustīja plecus, it kā pūlēdamies nokratīt visas pasaules smagumu, bet līdz ar to parāva Gordona sāpīgo roku un Gordons saviebās. Smits sacīja:

—   Cilšu sacelšanās ir uzvarējusi, Gordon. Tagad tā viņu darīšana, kādi viņiem sabiedrotie. Jūs nespējat grozīt viņu nākotni, un arī es to nespēju. Tad labāk lai viņi paši tiek galā ar savu dzīvi. Nevajag iejaukties! — Smits atkal paraustīja plecus. — Lai būtu kā būdams, — viņš piebilda ar rūgtumu, — man tagad vienalga, kas šeit notiek.

—  Vai tāpēc jūs gribat saudzēt šīs naftas atradnes? Nevajag iejaukties, vai ne?

—   Nē. Nē. Es tikai nespēju iedomāties, ka tās tiktu izpostītas. Tas būtu noziegums.

—   Noziegums, Smitiņ? Ja postīšana ir noziegums, tad mēs šeit esam bezgala daudz reižu noziegušies. Kāpēc tad atkāpties šoreiz, kad patiešām ir vērts izdarīt noziegumu?

—   Es neko neesmu izpostījis bez vajadzības. Es nekad neesmu darījis ļaunu.

—   Tad redz, kāds viedoklis! Es nekad neesmu darijis ļaunu. Ikkatru savas dzīves mirkli mēs darām kaut ko ļaunu. Mūsu trūdošā pasaule to apliecina. Kāpēc tagad jūs gribat būt izņēmums?

Smits tikai" papurināja galvu, nemaz nepūlēdamies apstrīdēt Gordona apgalvojumu.

Taču Gordons neatlaidās.

—   Ja jūs tagad atkāpjaties, atsakāties no šī postīšanas akta, vai tad jūs varēsiet atgriezties pie Džeka, lai palīdzētu viņam gatavot ieročus tādai pašai postīšanai? Zobratus bumbvedējiem!

Smits joprojām klusēja, tomēr šķita izbijies, varbūt pat satriekts, it kā viņam būtu ataususi pirmā gaišā nojausma vai varbūt filozofiskā atziņa par to briesmīgo atbildību, kas viņu gaida nākotnē.

Gordons runāja tālāk, nežēlīgi un ar dīvainu patiku, nojauzdams, kas slēpās aiz Smita klusēšanas:

—   Ikvienam domājošam cilvēkam pastāvīgi jāizvēlas, Smit. Pats vārds «intelekts» nozīmē «izvēle», un domāt nozīmē pāriet no vienas izvēles pie citas. Taču īsts cilvēks ir tikai tas, kas laiku pa laikam apstājas, lai pajautātu pats sev: «Vai es godīgi rīkojos?» Un tagad jums pienācis laiks jautāt sev. Vai jūs godīgi rīkojaties, Smit, saudzēdams šo mašīnu pasauli un reizē vēlēdamies palīdzēt Džekam gatavot pašus drausmīgākos cilvēces iznīcināšanas līdzekļus? Padomājiet par to! Padomājiet!

Ja šais vārdos bija izaicinājums Smita nožēlojamai aprobežotībai, iecietība vai vēlēšanās dot viņam pēdējos aizrādījumus — Smits tomēr to nejuta.

—   Es nezinu, ko darīšu, atgriezies Anglijā, — viņš sacīja. — Nezinu, ko es tad domāšu. Nezinu! — Viņš jau bija aprimis, tomēr vēl dusmīgs. — Zinu tikai to, ka nespēju iznīcināt kaut ko tādu kā šīs naftas atradnes, kur ieguldīts tik daudz darba un laika. To, kas pastav jau pats par sevi. Tas ir viss, ko es zinu.

—   Un viss, kas jums jāzina, — Gordons īgni piebilda, atdarinādams Smitu. Viņš saprata, ka ar šo zobgalību viss starp viņiem beidzies, ka viņš neko nespēj grozīt vai aizkavēt, ne arī panākt, lai Smits viņam palīdzētu. — Tātad mums jāšķiras, Smitiņ, — viņš lēni sacīja, — un kavēties vēl šeit nozīmētu veltīgi šķiest jūsu dzīves mirkļus, turklāt tas ir bīstami. Tāpēc ejiet! Ejiet! Nekavējieties. Nevilcinieties vairs. Jūs esat atguvis brīvību. Bēdziet! Bēdziet! Šķirsimies, kamēr jūsu trūkumi neizpaužas kādā muļķībā un mūsu nesaprašanās nekļūst smieklīga.

Un, lai pārliecinātu Smitu, ka tas nopietni domāts, Gordons apstājās un viegli pagrūda Smitu, lai viņš ietu, tad vēlreiz pagrūda un pameta ar roku par zīmi, ka viņiem jāšķiras.

Smits mirkli vilcinājās, gaidīja, tad aklu dusmu uzplūdumā strauji apgriezās un gāja projām — ne tāpēc, ka būtu līdz ar Gordonu atzinis šķiršanos par nepieciešamu, bet vairāk gan tāpēc, ka strīdēties ar Gordonu nebija nozīmes. Tomēr tā bija šķiršanās.

—   Es pats to izdarīšu. Gan es tikšu galā ar šo ierīci,— Gordons skaļi noteica, vērodams, kā Smits, pūlēdamies nezaudēt līdzsvaru, iet pa melnajām caurulēm un tad nolec zemē uz ceļa, kur atradās viņa mašīna. — Bet vispirms man jānokārto kāds vecs parāds.

Gordons pasauca Bekru, kurš parasti nekur tālu no viņa neaizgāja. Kad ieradās šis slepkava, kas tagad bija zaudējis savu agrāko asinskāri, Gordons sēdēja smiltīs, it kā vienīgi šajā pozā varētu justies drošs. Atbalstījis muguru un galvu pret naftas cisternu, viņš pūta projām sviedrus, kas no sejas tecēja pāri lūpām, jo pacelt roku un noslaucīt tos viņam nebija spēka.

—   Dod man savu pistoli, — viņš sacīja Bekram, — un ej atved šurp resno Azmi.

Bekrs paklausīja, nometa ieroci blakus Gordonam un aizgāja, nicīgi paraustīdams plecus, tā parādīdams, ka Gordona lēmums viņam nepatīk.

Gordons aizvēra acis un nodomāja, ka varbūt vajadzēs cīnīties, lai viņu nepārvar miegs, bezsamaņa vai nejutīgums, ko radīja neciešamās sāpes, taču viņa apziņa nevēlējās miera. Viņš dzirdēja Smita mašīnu aizbraucam un vēl arvien bija nomodā, kad atgriezās Bekrs ar apjukušo Azmi.

—   Es biju nolēmis tevi nogalināt, — Gordons sacīja Azmi, palikdams sēžot, — un tas būtu vienīgais gadījums, kad rīkojos, būdams pilnīgi pārliecināts par savas rīcības taisnīgumu un derīgumu. — Viņš palūkojās Azmi sejā, kas vēl nebija zaudējusi agrāko cienīgumu, lai gan muskuļi raustījās un acis bija izspiedušās. — Bet par nelaimi, gaidot tevi, man bija laiks padomāt, un tas tevi izglāba, Azmi.

Azmi klusēja, pat nepakustējās, tikai militārā mundiera pogas cilājās no viņa smagas elpas. Reizi gan šķita, ka viņš tikko manāmi paraustīja plecus, it kā padodamies nenovēršamajam.

—   Taču tu esi vairāk pelnījis nāvi nekā jebkurš cits, — Gordons turpināja. — Par to nav galva jālauza. Es nespēju izlemt tikai to, vai man ir tiesības tevi nogalināt. Neesmu pārliecināts, vai man ir tāda tikumības pilnība, tāda vara un atbildība, ka es varu atzīt vienu cilvēku sliktāku par citiem un tāpēc nogalināt viņu. Patiesību sakot, Azmi, man nav tiesību piespriest sodu par taviem noziegumiem, jo tev ir tiesības izdarīt noziegumus, — savā nežēlībā tu taču neesi ļaunāks par jebkuru politiķi, ģenerāli, vienkāršu kareivi, garīdznieku, filozofu vai sažuvušu inteliģentu. Tu tikai esi resnāks un bagātāks, un pretīgāks savā nežēlīgumā, taču ar to nepietiek, lai tevi nogalinātu. Tāpēc es tevi atstāju dzīvu un nepūlos apgalvot, ka esmu kaut kā pārāks par tevi. Protams, es labprāt ietriektu dūri tavā dvēselē, lai atriebtos par to, ko tu man reiz nodarīji, — jā, par to, ka tu apgānīji manu dvēseli. Vai arī izrautu tev sirdi, lai atmaksātu par nabaga Fahda noslepkavošanu. Taču tā būtu atriebība, bet atriebība ir cilvēka vājuma izpausme, nodevība pret viņa saprātu. Tāpēc es nenogalināšu tevi, lai nebūtu jāpieļauj, ka tu vismaz tādā ziņā esi pārspējis mani. Vari iet.

Azmi ievilka elpu, gribēdams kaut ko sacīt.

—   Nerunā! — Gordons auksti atturēja viņu. — Pat tavas balss skaņa var mainīt manu lēmumu. — Viņš nometa Bekra pistoli pie Azmi kājām. — Ja tu gribi kaut ko apstrīdēt, pārmest man, ja apzinies, ka tev taisnība, tad ņem šo pistoli un par atbildi ielaid man lodi pierē. — Viņš aizvēra acis, — Ja ne, tad ej atpakaļ uz savu migu, rūpējies par savu miesu un gaidi, kad kāds nenozīmīgāks cilvēks izlems tavu likteni. Es ar tevi esmu visu nokārtojis.

Gordons palūkojās uz Azmi, taču neredzēja nekā no tā,

ko bija cerējis ieraudzīt — ne baiļu, ne atvieglojuma, ne kādas citas izjūtas, it kā pat nāves tuvums nespētu aizkustināt šo miesas blāķi. Gordonu māca nelabums. Azmi nopūtās, papurināja galvu, tad apgriezās un svampāja projām.

Bekrs pacēla no zemes savu pistoli un sekoja viņam, bet Gordons, it kā paveicis kādu grutu pienākumu, kas izsūcis viņa pēdējos spēkus, ļāvās sāpēm un acumirkli iemiga. Viņš atmodās, kad diena jau dzisa un nakts pamazām aizsedza debesis kā maigs, melns plakstiņš gurdu aci.

—   Bekr! — viņš atkal sauca, un Bekrs tūdaļ nāca.

—   Tad te tu esi! — Gordons brīnījās, viņu ieraudzīdams.

—   Vai tev tas nepatīk, Gordon? — Bekrs norūca. — Vai tad labāk, ja manis te nebūtu. Ak, cik nožēlojams tu izskaties! —

—   Jā, jā. Un tu tāpat. No tevis man vairs nav nekāda labuma. Tu vairs nenes nāvi, tāpēc tevī vairs nav ari dzīvības. Tu nomiri tad, kad nomira Ali. Tagad tu esi pieķēries man kā nobijies suns, kas baidās no visa.

—   Allah … — Bekrs ievaidējās.

—   Nesāc nu činkstēt. Palīdzi man tikt augšā. No muguras pacel mani, lempi! — Gordons iekliedzās sāpēs, kad Bekrs neuzmanīgi parāva viņu. — Tagad ved mani uz spēkstaciju, tikai pielūko, lai es nelaužu kaklu. Kaut kā nogādā mani lejā, — viņš sacīja, neveikli klumburodams uz priekšu. Droši vien viņš būtu pakritis, ja viņu neatbalstītu Bekra rokas, kaut arī tās nebija visai drošas.

Bekrs pūlējās izrādīt līdzjūtību, taču viņa lūpas neviļus savilkās izsmieklā un acīs pazibēja ļauna dzirksts — vāja atblāzma no mežonīgā niknuma, kas agrāk kvēloja viņa drūmajā sejā.

—   Netūļojies! — Gordons atkal uzkliedza Bekram.

—  Ātrāk! Ved mani ātrāk!

Viņi nonāca pie marinorbaltās spēkstacijas ēkas, kura kā mauzolejs slējās melnā stiepļu, stabu un pazemu transformatoru mežiņā. Gordons zināja spēkstacijas iekārtojumu, un, kaut gan jau bija gandrīz pavisam tumšs, viņš iegāja pa izlauztajām durvīm un devās uz milzīgo, vēso pagrabu, kurā atradās apklusušie motori un visa garā siena bija pilna ar dažādiem slēdžiem un kontrollampām. Viņš jau reiz bija atnācis šurp un visu apskatījis, pūlēdamies sameklēt slēdzi, kas deva strāvu vadiem, lai tad pavilktu svirslēdzi un pabeigtu savu uzdevumu. Viņam tomēr nebija izdevies atrast šo slēdzi, jo tādu te bija milzums: daži bija noslēgti ar atslēgu, citi atradās futrāļos, citi pārvalkos, daži novietoti pie pašiem griestiem, cili saslēgti cieši kopā cits pie cita. Taču visi klusēja, sargādami savu noslēpumu, neļaudami izzināt, kāds spēks tajos slēpjas.

—   Tā tik ir mīkla! — Gordons sacīja Bekram. — Paskaties uz šiem pašapmierinātajiem mehānismiem, kas glabā sevī slepenu spēku, un mēģini apgalvot, ka tiem nav savas dvēseles, mistiskas un nepieejamas. Un viņi slēpj to no manis!

—   Tu neesī montieris, — Bekrs neveikli pajokoja, rādīdams Gordonam montiera kombinezonu, ko bija atradis pie durvīm.

—   Esmu gan montieris, — Gordons iekaisis atcirta.

—  Nelaime tikai tā, ka citāda veida montieris — patiesības montieris. — Viņš paplēta savu arābu apmetni, it kā paskaidrodams, ka tieši Arābijā pūlējies atrast patiesību.

—     Bet tagad tam beigas. Un šis apģērbs ir pievīlis mani! — Viņš norāva apmetni un aizsvieda to pa roku galam, iesaukdamies: — Tagad esmu atbrīvojies no tā! — Viņš paķēra montiera kombinezonu, ko Bekrs vēl arvien turēja rokā, un, trīcēdams aiz sāpēm, uzvilka to. — Tieši tas, kas man šeit vajadzīgs. — No griestu velvem skanēja atbalss. — Skaties! — Gordons iesaucās un, piegājis pie milzīgā slēgdēļa, sāka izmēģināt visus slēdžus pēc kārtas.

—   Viens no tiem ieslēdz strāvu, — viņš nikni iestenējās, un augšā atbalsojās šī skaņa, it kā atbalsij būtu sava loma Gordona dīvainajā rīcībā. Gordonu pārņēma drudžains prieks. — Viens no tiem izglābs manus brāļus, — viņš sacīja un izmēģināja jaunu slēdzi, vienu no simtiem, ne vairs pēc kārtas, bet šur un tur, uz labu laimi, kā nesamanīgs skraidīja gar dēli, strauji parāva slēdzi, mirkli nogaidīja, vai neiedūksies strāva, plūzdama pa vadiem. Viņš rīkojās arvien drudžainākā steigā, un, kad beidzot kapličai līdzīgo telpu pēkšņi pielēja bālganā dzīvsudraba spuldžu gaisma, viņš iesaucās: — Heureka! — un pacēla uz augšu rokas.

—   Tagad pēdējais uzdevums!

Uz platformas dažu pakāpienu augstumā no grīdas nelielā tērauda nodalījumā atradās kāds atsevišķs slēdzis, un Gordons, pievilkdams vienu kāju un vienai rokai slābi karājoties gar sāniem, uzrāpās uz šīs platformas, saukdams palīgā Bekru, bet tas bailēs bija pamazām atkāpies — sākumā līdz durvīm un tad šausmās par to, kas tūdaļ notiks, meties bēgt, atstādams Gordonu vienu ar šo briesmīgo ierīci.

Iekļuvis nelielajā telpā, Gordons ieraudzīja, ka vēl jānoskrūvē uzgriežņi, lai varētu noņemt aizsargrežģi, un viņš ar drebošām rokām ķērās klāt, bet tad pēkšņi atskanēja brīdinājuma sauciens — vienreiz, otrreiz, vēl trešo reizi — un pēc tam nosprakstēja šāvieni. Gordons krita, īsi ievaidējies sāpēs. Mirkli viņš turējās, krampjaini ieķēries tērauda režģī, un droši vien butu nogāzies uz akmens grīdas, ja pēkšņi kādas rokas nebūtu satvērušas viņu un lēni nolaidušas lejā, pagriežot uz muguras. Tad viņš ieraudzīja kādu seju, izdzirdēja kādu balsi un pazina cilvēku, kas viņu turēja.

—   Tu — Gordon! — Šķita, ka dvēsele izlaužas līdz ar šo kliedzienu.

—  Mans brāli Zein! — Gordons čukstēja ar sausām, sāpju apdedzinātām lūpām.

—   Šis apģērbs! — bahrazietis iesaucās, ieķēries kombinezonā, ko tik izaicinoši bija uzvilcis Gordons. — Kā es varēju zināt, ka tas esi tu? Manu brāl! Manu brāl!

Gordons juta, ka Zeins drudžaini tausta viņu, meklēdams ievainojumus, pūlas noguldīt viņu ērtāk, izstiept viņa krampjaini sarautās kājas. Viņš atgrūda Zeina rokas un ar mokām izteica: — Tu manī visu esi izpostījis, draugs! — Un aiz piepūles zaudēja samaņu.

Pat šajos visgrūtākajos mirkļos, kad viss bija it kā bezcerīgi samudžinājies viņa smadzenēs, Gordons tomēr skaidri zināja, ka fiziski viņš jau miris vai pašlaik mirst. No apziņas dzīlēm uzpeldēja kāda vēl rūgtāka doma, doma par to, ka smalks pavediens viņu vienmēr saista ar dzīvi, pat tad, kad viņš nemaņā, pat tad, kad šis pavediens ved viņu vienīgi nāvē, un pat tad, kad tas slēpjas un zūd briesmīgajā murgu jūklī. Neko šis dzīvības pavediens viņam nepalīdzēja noskaidrot, viņš tikai varēja, turēdamies pie tā, izpeldēt cauri bezsamaņas dzelmēm un vieglāk pārciest briesmīgās sāpes, ko radīja neskaitāmās sīkās eksplozijas, kad vienā mirklī atkārtojās visa viņa nodzīvotā apzinātā un neapzinātā dzīve. Tad uz brīdi viss noskaidrojās, un viņš nosprieda, ka prāts savā pēdējā mēģinājumā glābties no iznīcības ved viņa ķermeni cauri atmiņu virknei —

nevis plūstošā secībā, kā mēdz būt sapnī, bet pa atsevišķām nežēlīgām ikviena dzīves notikuma ikviena mirkļa daļiņām. Kas tās bija par mokām! Cik neciešamas mokas!

Taču tās nebija miesas ciešanas, bet prāta. Nāve varēja būt vienīgi šo ciešanu noslēgums. Nāve būtu tikai eksplozija, kas iznīcina prātu, prāta agonijas noslēgums.

Tā bija arī cerība, taču šī cerība nepiepildījās, jo viņš atguva samaņu tieši tajā mirklī, kad gribēja piespiest prātu sairt, sadalīties, lai visam būtu beigas.

Pašu pirmo viņš ieraudzīja Zeinu un atkārtoja gurdi un rūgti:

—   Tu manī'Visu esi iznīcinājis, draugs.

—   Tavs apģērbs! — arī bahrazietis atkārtoja, izmisīgi pūlēdamies paskaidrot, kā tas noticis, un Gordons redzēja, cik viņš satriekts. — Kā es varēju zināt, ka tas esi tu,

Gordon?

—   Tās ir beigas, Zein, — Gordons sacīja un tad ieraudzīja Hamidu, atģidās, ka Hamids turēja viņa rokas un ka viņš gulēja uz dīvāna kaut kur spēkstacijā, jo varēja redzēt virs galvas vēsās velves un slēdžus pie sienas. Viņš sakustējās, mēģinādams pagriezt galvu pret Hamidu.

—   Tagad tu esi atbrīvojies no manis, Ilarnid! — viņš vēl pūlējās jokot.

Hamids bija apmulsis un nomākts un pat nemēģināja slēpt asaras, kas ritēja pār viņa vaigiem retajā, cietajā bārdā.

—   Es tevi neatlaidīšu, Gordon. Tu esi arābs.

Ar pūlēm pacēlis acis, Gordons palūkojās uz savām rokām un ieraudzīja, ka viņam vēl arvien mugurā montiera kombinezons. Viņš papurināja galvu un sacīja:

—   Vairs ne. Tagad ir tikai Hamids un Zeins. Ak ( Zein … — No sāpēm viņam uz mirkli aptumšojās apziņa,

taču viņš tūliņ atguvās.

Zeins sacīja dobjā balsī:

—   Es taču nevarēju zināt, ka tas esi tu. Zināju tikai, ka ir tāds slēdzis, un redzēju kādu rīkojamies ap to, lai iznīcinātu naftas atradnes. Bet kāpēc tu tas biji? Kā tu gadījies šeit? Kāpēc es tik liktenīgi kļūdījos?

—   Tu nekļūdījies. Es gribēju uzspridzināt, Zein, —

Gordons sacīja. —Gribēju iznīcināt tavu komunistisko pasauli.

—   Kāpēc, Gordon? Bet kāpēc?

—   Es gribēju glābt ciltis. Gribēju glābt pēdējos brīvos cilvēkus no tavas mācības, no nākotnes, kur valdīs mašīnas. Es izglābtu visus cilvēkus, ja vien varētu: mehāniķus, zemniekus, ielu slaucītājus — visus, ko apdraud mašīnu dievināšana, materiālisms, pilsētas. Ak dievs, kādu neveiksmi esmu piedzīvojis! — viņš iesaucās. — Hamids zina, ka es cietu neveiksmi.

—   Nē! Nē! — Hamids sacīja un noskūpstīja viņam roku. — Tu izdarīji lielu darbu. Tu izglābi Arābiju. Vai tas nav daudz? Vai tu to neaptver?

Gordons mēģināja celties, bet viņi neļāva, lūdza gulēt mierīgi: drīz ieradīšoties ārsti, viņu rūpīgi kopšot, un viņš atkal būšot vesels. Bet Gordons neklausījās, apgalvodams, ka viņa ķermenim jau beigas, ka tas jau miris un tikai gribas spēks vēl turot dzīvu viņa prātu.

—   Es nekā vairs neredzu, Hamid. Tikai savus mīļos draugus. — Tad viņš jautāja ar sāpīgu, gandrīz dzēlīgu zobgalību: — Zein, mans brāli! Vai tu būtu šāvis, zinādams, ka tas esmu es? Vai tu būtu nogalinājis Gordonu, kas gribēja iznīcināt tavu ieguvumu?

—   Nemoki mani! — bahrazietis sacīja un bēdās kļuva neuzticīgs savam parastajam arābiskajam mieram. Viņš piecēlās un strauji atvilka elpu.

—   Tas man jāzina! — Gordons uzstāja. Draugu bēdas vērta viņu mierīgāku un neatlaidīgāku.

—   Es nespēju atbildēt!

—   Man jāzina! — Gordons atkārtoja, nelokāms un briesmīgs savā rāmajā pacietībā.

Asaras ritēja pār bahrazieša vaigiem.

—   Es nebūtu pieļāvis šīs pasaules bojā eju, — viņš sacīja, — pat sava mīļotā brāļa dēļ. Tā taču ir vesela pasaule, Gordon — tas, ko šeit radījuši tavi tautieši. Tagad tā pieder mums, un tā ir vairāk vērts nekā viena cilvēka dzīvība, vairāk par tavu dzīvību un par manu. Mums tā ir jauna pasaule, kur vairs nebūs verdzības, nebūs nabadzības un mežonības, kas ved mūs pretī pagrimumam. Es nevarētu saudzēt tevi. Es nebūtu saudzējis pats sevi.

—   Tad tā ir tava pasaule, Zein, — Gordons sacīja. Viņu bija pārņēmis tāds gurdums, ka viņš nejuta vairs ne sāpju, ne dusmu. — Ko Hamids par to domā? Ko par to domā dižais cilšu vadonis?

—   Es domāju par visu Arābiju… — Hamids iesāka, taču nespēja turpināt. Viņš pasauca Bekru, lika atnest ūdeni, uzlikt mitru drānu Gordonam uz pieres un parūpēties, lai dzīvsudraba spuldžu bālganā gaisma nespīdētu

acīs.

—   Tieši tas taču bija tavs mērķis, Gordon! — Zeins sacīja, pamazām nomierinādamies; viņš kaisli vēlējās iedvest Gordonam ticību nākotnei, lai padarītu gaišākus mirēja pēdējos mirkļus. — Jauna dzīve mums visiem, visai Arābijai. Mēs vairs nebūsim nožēlojami, Gordon, kādus tu mūs redzēji. Nemūžam vairs. Nebūs vairs atšķirtības un šķelšanās, ko radīja aizspriedumi, savstarpējais naids un ārzemnieku vara. Tam visam beigas. Uz visiem laikiem. Jauna brīva Arābija pati sāks veidot savu dzīvi. Beigsies ilgie posta gadi, kad mūsu likteni noteica cilu griba. Beigsies verdziskā pakļaušanās cilvēkiem, dzīvniekiem, dabai, visiem likteņa untumiem.

—   Dievi pārvērsti ierēdņos! — Gordons teica. — Brīvie klejotāji — mehāniķos. Bez dvēseles! Bez brīvības! Kur ir šie pēdējie drosmīgie tuksneša apvāršņu dievi? Ved ciltis projām, Hamid! Ved tās tuksnesī tālu projām no tās nākotnes, kādu viņš radīs šeit. Es tevi lūdzu!

Hamids papurināja galvu, tikpat kvēli kā Zeins vēlēdamies, lai Gordons ieraudzītu patiesību, it kā Gordons būtu grēcinieks, kas mirst bezdievīgs, un viņi — garīdznieki, kuri izmisīgi pūlas kaut uz mirkli parādīt viņam pirms nāves patiesības gaismu.

—   Tu maldies, Gordon. Saproti taču, ka tu maldies, ka tavs izmisums veltīgs. Saproti taču, ka tā tam vajag notikt. Pienācis laiks radīt jaunu pasauli visiem arābiem. Nost ar visu slimīgo, rupjo, nost ar pagrimušās senatnes apjūsmošanu! Lai tā būtu darbīga, patiesīga un spēcīga pasaule, Gordon. Patiesīga un spēcīga! — Hamids kliedza.

—   Patiesīga, spēcīga un darbīga, — Gordons sacīja ar tikko manāmu rūgtu smaidu. — Drīz angļi ieradīsies šeit un sarīkos jums īstu elli, Hamid. Sadedzinās jūs! Izcepinās jūs gazolīnā! Tad jums gan būs tīra, spēcīga un darbīga pasaulei Arī no tā es jūs gribēju glābt, bet man neizdevās.

—   Mēs visi esam arābi, Gordon, un mūsu nākotne ir Arābijas nākotne. Nav ko baidīties no angļiem. Mēs

dzīvosim, dzīvosim un dzīvosim; mēs nekad vairs neiesim bojā. Nekad! Es nekad vairs neredzēšu savu Arābiju nolādētu, sašķeltu un izpostītu. Mašīna, no kuras tu baidies, nevaldīs pār mums. Jā! Kopā ar bahraziešiem mēs ar tās palīdzību īstenosim kādu jaunu sapni; tā dos mums laiku — laiku dzīvot, radīt zinātni, celt jaunu, pat sapņos neredzētu pasauli, būt brīviem. Tev jātic, ka tā būs, Gordon! Jātic!

—   Ak, es ticu, Hamid, taču tas man ir pretīgi. Radiet savu jauno pasauli bez manis!

Gordons atkal mēģināja celties, izslieties taisni, iekliegties, atvairīt sāpes un nemaņas murgus, kas jau reiz bija aizrāvuši viņu pie paša nāves sliekšņa. Viņu ar varu noturēja guļus, Hamids raudādams noskūpstīja viņam roku, un babrazietis, pacēlis Gordona nomesto veco arābu apmetni, apsedza viņu un pūlējās nomierināt. Taču Gordons izrāvās, uzslējās sēdus un, garīgajai agonijai sākoties, iesaucās;

—   Es mirstu bailēs no šīs pasaules. Nekad es vairs nebūšu brīvs. O, nekrietnība! Nav citas izejas. Tikai viena! Tikai tā! Ak, es nekad nebūšu brīvs, Hamid! — viņš mežonīgi iekliedzās. — Hamid! Hamid! Nekad es vairs nebūšu brīvs!

Viņa balss aizlūza, pārvērtās vaidā un pamazām izsīka. Vēl pēdējais skaidras apziņas uzliesmojums, un tad, kā viņš pats bija pareģojis, garīgais sairums un nāve. Viņš nedzīvs atkrita Hamida rokās, un Zeins satvēra nost slīdošo apmetni, bet Bekrs izbiedēts pacēla rokas pret debesīm un izgrūda stiepto, skumīgo izmisuma kliedzienu:

—   Ya lillahhh! Ya lillahhhhhhhhhh!

Tā bija mirstošas pasaules pirmsnāves agonija, un žēlais sauciens nerima un nerima, līdz beidzot Zeins iesita Bekram, lai apklusinātu izmisuma pilno balsi. Tā dzīvais palika pie dzīvajiem un mirušais tika nodots mirušajiem.

SATURS

Pirmā daļa. TUKSNESIS . . .

Otrā daļa. ANGLIJA……………………..

Trešā daļa. NAFTAS ATRADNES

James Aldridge HEROES OF THE EMPTY VliiW Alfred A. Knopf New York 1954 *

Джеймс Олдридж

ГЕРОИ ПУСТЫННЫХ ГОРИЗОНТОВ

Латвийское государственное издательство

На латышском языке

Redaktore B. RukSāne Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktors A. Balodis.

Korektore A. Freimane.

Nodota salikšanai 1964. g. 21. februārī. Parakstīta iespiešanai 1964. g. 7. maijā. Papil a formāts 84X1081 /j2. 14 fiz. iespiedi.; 22,96 uzsk. iespiedi.; 25,85 izdevu. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 1 rbl. 44 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. lzdevn. Nr. 17690-D2399. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rigā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 197.

A (Angļu)

[1] miers ar tevi! (arāb.)

[2] ak ārprātīgais! (arāb.)

[3] misquin (arāb.) — nabags, nelaimīgais.

[4] jūra! (grieķ.)

[5] vārdu spēle: angļu valodā streika apzīmēšanai lieto divus vārdus — strike (no darb. v. to strike — sist) un stoppage (no to stop — apturēt).

[6] paskaidroju! (lat.)

[7] apšaubāma uzvara! (lat.)

[8] mana māt (franc.).

[9] mokas! lai.)

[10] noticis (akts (fr.).

[10] Es zaudēju! (Lat.)

[11] darbības veids (/«/.).

[11] Vairs ncccrēt! (Lai.)

Content

Oldridžs Džeimss Tuksneša apvāršņu varoņi

Pirmā daļa. TUKSNESIS

1.   nodaļa

2.    nodaļa

3.    nodaļa

4.    nodaļa

5.nodaļa

6.  nodaļa

7.  nodaļa

8.    nodaļa

9.   nodaļa

10.   nodaļa

11.   nodaļa

12.   nodaļa

Otrā daļa. ANGLIJA

13. nodaļa

14.        nodaļa

15. nodaļa

16.  nodaļa

17.  nodaļa

18. nodaļa

19.  nodaļa

20.  nodaļa

21.   nodaļa

22.   nodaļa

23.   nodaļa

24.        nodaļa

25.        nodaļa

26.        nodaļa

27.  nodaļa

Trešā daļa. NAFTAS ATRADNES

28. nodaļa

29.nodaļa

30.nodaļa

31. nodaļa

SATURS