Litmanis Enno

Tūkstots un viena nakts. Arābijas pasakas

Enno Litmanis

TŪKSTOTS UN VIENA NAKTS

ARĀBIJAS PASAKAS

Allah prāts lai notiek! Visžēlīgā un laipnā Allah vārdā!

Lai slavēts Allah, pasaules kungs un valdnieks! Un svētīts lai ir Muhameds, Allah sūtnis, mūsu kungs un pavēlnieks, un viss viņa nams! Un miers un svētība mūžīgi mūžam, līdz pastariem!

Un, lai tad nu senču nostāsti ir mācība tiem, kas dzīvo tagadnē, un cilvēks lai redz, kas piemeklējis citus pirms viņa, jo raugi: tad viņš pratīs bijāt un vērā likt citu tautu un no zemes vaiga izgaisušu ģinšu vārdus un darbus un ieslēgs tos savā sirdi. Un slavēts lai ir tas, kas seno laiku nostāstus sakrājis un saglabājis saviem pēcniekiem.

Un raugi: no šiem nostāstiem smeltas arī Tūkstots un vienas nakts pasakas un viss, kas tur brīnišķīgs un pamācībai derīgs.

PASAKA PAR SULTĀNU ŠACHRIARU UN VIŅA BRĀLI

Stāsta, reiz — tikai Allah zina visu, un tikai Allah ir visvarens un visžēlīgs — sen aizgājušās, tālās dienās Indijas un Ķīnas salās valdīja sultāns no Sasanidu valdnieku cilts. Un bija viņam lieli karapulki un daudzi miesassargi, un kalpi, un tuvinieki. Un bija viņam divi dēli: viens liels, otrs vēl zēns. Un abi tie bija drošsirdīgi varoņi un vecākais vēl drošsirdīgāks par jaunāko. Vecākais gudri un taisnīgi valdīja savas zemes un tautas. Un viņa zemju un viņa valstību tautas mīlēja savu valdnieku. Vārds viņam bija sultāns Šachriars, bet viņa jaunākais brālis bija persiešu Samarkandā sultāns, un vārds tam bija Sachzamans.

Un divdesmit gadus viņi bija valdījuši savas zemes un pacēlušies slavā, godībā un labklājībā. Un tā nu viņi dzīvoja, līdz vecākajam brālim uznāca ilgas pēc jaunākā brāļa. Savam veziram viņš lika doties pie sultānā Sachzamana un atvest to sev līdzi. Un vezirs dzirdēja sava valdnieka pavēli un sacīja: «Dzirdu, sultan, un paklausu!»

Un tā nu viņš devās tālajā ceļā un ar Allah žēlastību nonāda galā laimīgi. Un, sultānā Sachzamana priekšā nostājies, viņš teica tam labdienas no sava kunga un pavēlnieka un ziņoja tam, ka sultānu Sach- li.iru skumdina ilgā šķiršanās un viņš lūdz to sērst pie viņa. Un tā nu Sachzamans ielīksmojās par sava brāļa aicinājumu un sāka posties ceļā. Un lika viņš izklāt teltis pilsētas tuvumā un pulcināt kamieļus un mūļus, un kalpus, un miesassargus, un, savu veziru iecēlis par valdnieku, viņš atstāja pilsētu.

Bet pusnaktī viņš atģidās pilī ko aizmirsis un steidzās atpakaļ. Un, kad nu viņš iegāja guļamistabā, viņš ieraudzīja savu sievu melnā verga apkampienos. Te pēkšņi gaisma izdzisa viņa acīs, un klusībā viņš teica: «Ak Allah augstais, ja tas varēja notikt, tiklīdz es biju izgājis no pilsētas, ko tad šī netikle darīs, kad būšu sava brāļa valstībā?» Un, šķēpu izvilcis, viņš nodūra neuzticīgo sievu un viņas mīļāko un nedzīvās miesas pameta guļvietā, ko klāja greznas segas. To darījis, viņš gāja atpakaļ pie saviem pavadoņiem, kas viņu gaidīja, un lika tūdaļ doties ceļā. Un brauca viņš dienu, brauca nakti neapstādamies, līdz nokļuva pilsētā, kur dzīvoja viņa brālis.

Kad nu sultāns Šachriars dzirdēja par brāļa tuvošanos, viņš ielīksmojās lielā priekā un steidzās to sagaidīt, un, viņu ieraudzījis, iesaucās: «Lai miers ar tevi!» Un jūtu dedzībā viņš lika pilsētu izpušķot svētku krāšņumā par godu sultanam Šachzamanam. Bet Sachzamans nevarēja no savas dvēseles gainīt atmiņas par valdnieces kauna darbu, un drūmas domas aptumšoja viņa vaigu. Un viņa miesa sāka nīkt un dēdēt un seja savīta dzeltena. Kad nu sultāns Šachriars to redzēja, viņš nodomāja, ka brālis skumst par savu valstību un savu māju, un nelūkoja to iztaujāt, bet lika viņu mierā. Un, kad aizritējušas bija vēl dažas dienas, viņš teica Šachzamanam: «Ak brāli mans, saki, — kam tavs vaigs tik dzeltens un kam tik panīkusi tava miesa?» Un brālis atbildēja: «Ak brāli, mani kremt neganta sirdskaite.» Bet viņš neminēja ne vārda par valdnieces nedarbu un par to, kas piemeklējis viņu pašu. Un Šachriars sacīja: «Vai negribi doties man līdzi medībās un aizmirst savas bēdas?» Bet Sachzamans atraidīja brāļa laipno gādību, un tas aizgāja medībās viens pats.

Savās istabās iegājis, Sachzamans pievirzījās pie loga, kas vērās uz dārzu. Un tieši tobrīd atdarījās durvis pils sienās un dārzā iznāca divdesmit vergi un divdesmit verdzenes, un viņu pulkā gāja pati valdniece visā sava daiļuma spožumā. Un tie nu visi piegāja pie lielas strūklakas, nometa savas drēbes uri sasēdās kopā. Un pēkšņi valdniece iesaucās: «Masud! Klau, Masud!» To pašu brīdi pie valdnieces piesteidzās stalts un spēcīgs nēģeris, satvēra viņu savās skaujās, nogāza zemē un sāka viņu glāstīt. To redzēdami, visi citi vergi sāka apskaut un glāstīt verdzenes. Un tā nu ilga visu cauru nakti, un tikai rīta gaismā rimās viņu skaujas un skūpsti, un glāsti.

To visu redzējis, sultānā Šachriara brālis klusībā teica: «Alliili mans liecinieks, ka posts, kas piemeklējis mani, nav tik liels k<ī mana brāļa posts!» Un tā nu viņš gainīja no savas dvēseles visas dusmas un skumjas un sāka ēst un dzert kā daždien, vienā laidā atkārtodams: «Tik tiešām, tas ir lielāks ļaunums par to, kas piemeklējis mani.»

Kad nu sultāns pārradās no medībām un brāļi apsveica viens otru, Šachriars ielūkojās sava brāļa sejā un redzēja, ka tas savā dvēselē kļuvis jautrāks un ka viņa vaigos atkal zied sārtums un viņam ir laba oma. Par tādu pārvērtību viņam bija lieli brīnumi, un viņš teica: «Ak brāli, es redzēju tavu vaigu tik dzeltenu, bet nu tu atkal esi spirgts un priecīgs. Jel stāsti, kas tev kaitēja!» Un Sachzamans atbildēja: «Es teikšu, brāli, kādēļ tik dzeltens bija mans vaigs, bet Allah vārdā tevi lūdzu, nejautā un neprasi, lai stāstu tev, kas atdeva manu mieru!»

Un Šachriars sacīja: «Tad stāsti, kas tavai sejai bija laupījis spirgtumu un tavā dvēselē lējis skumjas!» Un brālis atbildēja: «Ak brāli mans, zini, ka, tiklīdz pie manis atnāca tavs vezirs un lika man steigties tava vaiga priekšā, es tūdaļ sāku posties ceļā un atstāju pilsētu. Te pēkšņi atģidos, ka esmu mājās pametis dārgakmeni, ko gribēju vest tev par balvu. Un, kad nu iegāju pilī to paņemt, es ieraudzīju valdnieci,. savu sievu, melnā verga apkampienos: viņi gulēja dziļā miegā mana paša gultas segās! Tad nu es abus nokāvu un devos pie tevis. Un no šā brīža manā dvēselē vairs nebija miera, un tādēļ tik dzeltena bija mana seja un dēdēt sāka mana miesa. Bet, kas mani dziedēja un kādēļ mans prāts atkal mierīgs, to, brāli mans, es nevaru tev stāstīt. Allah vārdā, neliec man to darīt!»

Tādu atbildi dzirdējis, sultāns Šachriars iesaucās: «Allah vārdā, stāsti, kas tevi atkal dziedināja!» Tā nu sultāns Sachzamans izstāstīja viņam visu, ko bija dārzā redzējis. Un, viņa vārdu satriekts, sultāns Šachriars sacīja: «Allah vārdā, man tas jāredz savām acīm!» Un Sachzamans teica: «Izliecies, brāli, ka atkal dosies medībās! Liec izklāt teltis aiz pilsētas, bet paslēpies pie manis! Un tad tu redzēsi visu to pašu, ko redzēju es, un visu pārbaudīsi pats savām acīm.»

Un tā nu, nezaudēdams laiku, sultāns saviem saucējiem lika paziņot, ka viņš atkal izjās medībās. Un viņa ļaudis atstāja pilsētu, un pats viņš iegāja savā teltī, bet kalpiem lika valdnieka teltī nevienu neielaist. Un tad nu viņš apģērba citas drēbes, slepus atstāja nometni un devās uz pili, kur viņa brālis gaidīja. Tur nu viņi abi piesēdās pie loga, kas vērās uz dārzu.

Ne lāga stunda nebija aizritējusi, te dārzā iznāca verdzenes ar savu pavēlnieci, un viņu pēdās iztecēja melnie vergi un darīja visu, ko bija stāstījis sultāns Sachzamans. Ūn netiklās izpriecās tie palaida augu dienu, līdz satumsa mijkrēslis.

Un, kad nu sultāns Šachriars bija to redzējis, viņam aptumšojās prāts un viņš teica savam brālim: «Ak brāli mans, iesim prom no šejienes un savu likteni meklēsim ceļā, ko Allah mums lēmis, jo raugi: mēs nevaram gādāt par savu valstību, iekams nebūsim uzgājuši cilvēku, ko piemeklējusi tāda pati liksta kā mūs. Un, ja nu nelaimēsies tādu atrast, tad labāk mirt nekā dzīvot tādā kaunā.»

Sachzamans bija vienis prātis ar brāli, un, neviena nemanīti, viņi atstāja pili. Un gāja viņi dienu, gāja nakti, līdz ieraudzīja koku, kas vientulīgi auga pļavā, pašā Sāls jūras piekrastē. Un pļavā ritēja strauts, kurā viņi dzesēja savas slāpes. Tā nu abi brāļi atlaidās koka pavēnī atpūsties.

Te pēkšņi jūra sāka krākt un bangot, un no jūras gaisā uzvijās dūmu stabs, kas aizlocījās debesu augstumos un no turienes sāka nolaisties pļavā. Te nu brāļi sabijās un uzrāpās koka galotnē. Bet melnais stabs apstājās un pārvērtās par milzīgu džinu ar varenām krūtīm un baisīgi lielu galvu, uz kuras tas nesa lādi. Un, zemē nolaidies, tas pienāca taisni pie koka, pacēla lādes vāku un izņēma no tās lielu kārbu, un, kad nu viņš bija kārbu atvēris, no tās izkāpa burvīgi daiļa jaunava, kuras mirdzums aptumšoja saules spožumu, un raugi: viņa bija kā teiku tēls, ko dzejnieks Atija daudzina savā dziesmā:

Kā tumsā stars mirdz viņas daiļais tēls, Kur viņa mīt, tur gaiša diena staro! Kur viņa iet, deg spožāks ausmas kvēls. Ar viņas acu smaidu brīnišķīgo Šķiet jaunots mēnešu un sauļu spožums! Pie viņas kājām visi krīt, kas dzīvo, Kad plīvurs irst no viņas slēpumiem; Un, kad tai dusmās zvīļo acu zibšņi, Raud visi gaužas mīlas asaras.

Izpriecājies par savu skaistuli, džins sacīja: «Ak visu pasaules skaistuļu valdniece, tu, ko es nolaupīju pašā kāzu dienā, ļauj man te atpūsties!» Un, galvu guldījis savas gūsteknes klēpī, džins aizmiga dziļā miegā. Te, neviļus acis pacēlusi, jaunava ieraudzīja kokā abus brāļus. Viņa novēla no saviem ceļiem džina smago galvu, nolika to zemē un, nostājusies koka pavēnī, sacīja: «Kāpiet zemē un nebīstieties no šā efrita!» Bet brāļi viņai atbildēja, rādīdami zīmes: «Ak, Allah vārdā, neprasi to!» To dzirdējusi, viņa iesaucās: «Allah vārdā, kāpiet tūdaļ zemē, ja nekāpsiet, es pati atmodināšu ļauno garu, un viņš jūs iedzīs briesmīgākā nāvē.» Te nu abi brāļi satrūkās un nokāpa no koka. Un skaistule piegāja pie viņiem un sacīja: «Nu, glāstiet mani no visas tiesas, ja neglāstīsiet, es tūdaļ modināšu efritu!» Un Šachriars teica Šachzamanam: «Brāli, dari tu pirmais, ko viņa prasa!» Bet Sachzamans atbildēja: «Nē, brāli, tu esi vecākais, tev jārāda paraugs jaunākajam.»

To sacīdami, viņi samirkšķinājās acīm un mudināja viens otru. Tad nu skaistule viņiem teica: «Kādēļ jūs samirkšķināties acīm? Es saku vēl, ja tūdaļ nenāksiet pie manis un nedarīsiet, ko prasu, es modināšu efritu.» Te nu bailēs no efrita viņi abi viens pēc otra darīja, ko skaistule bija prasījusi, un, kad viņi bija to darījuši, tā sacīja: «Nu es redzu, jūs abi esat krietni vīri!» To teikusi, viņa izvilka mazu kulīti no kabatas un izņēma krelles, savērtas no piecsimt septiņdesmit dārgiem gredzeniem, un jautāja: «Vai zināt, ko nozīmē šie gredzeni?» Bet viņi atbildēja: «Nē, mēs nezinām.» Un viņa sacīja: «Tad ziniet, ka šo gredzenu īpašnieki ar mani pievīluši efritu. Tādēļ dodiet man arī savus gredzenus!» To dzirdējuši, viņi nomauca no pirkstiem savus gredzenus un atdeva tos viņai. «Jo raugi: šis džins mani nolaupīja manā kāzu naktī un ieguldīja mani kārbā, un kārbu ielika lādē, un to nu viņš aizslēdza septiņām atslēgām un iemeta trakojošas jūras dibenā, kur bangas šķīst krākdamas. Bet viņš neatģidās, ka pasaulē nav varas, kas sievietei varētu liegt, ko viņa iekārojusi, kā saka dzejnieks:

Ak, sievām netici, mans draugs! Tik smaidi,

Kad viņas zvērē mīlas zvērestus!

Vai viņu gars ir labvēlīgs vai ļauns,

To izšķir tikai viņu miesas kāre;

Ar mīlas meliem viņas apmāj mūs.

Bet viņu sirdīs viltus perinās,

No viltus šūtas viņu drēbes pat!

Ak, bijā gudrības, ko Jusufs teicis,

Un zini to, ka ebliss Ādamu

Tik sievas dēļ no paradizes dzina.

Ko peli, draugs, ir velti nopēlumi!

Jo rītu jau par kaisli neprātīgu

Būs mīla iedegusies tam, kc pēli.

Un nesaki: «Kad iemīlējies būšu,

Es mīlas neprātu gan gainīt spēšu!»

Tā nesaki. Jo būtu brīnums tīrs,

Ja spētu vairīties kāds vīrietis

No sievu dailes tīkliem burvīgiem!»

Un dziesmas vārdi pārsteidza abus brāļus, un viņi teica: «Ja jau šo efritu, kam tik liela vara rokā, piemeklējusi vēl lielāka nelaime nekā mūs, tad varam savu sirdi mierināt!»

To teikuši, viņi pameta daiļo jaunavu un devās atpakaļ.

Mājās pārnācis, sultāns Sachriars lika nocirst galvu valdniecei un visām verdzenēm, un visiem vergiem. Un savam veziram viņš pavēlēja katru nakti atvest viņam šķīstu jaunavu un pēc kāzu nakts to tūdaļ sodīt ar nāvi. Tā nu šīs negantības ilga trīs gadus, un galvaspilsēta vaimanāja vienās vaimanās, un pavalstnieki bēga prom no šās valstības, līdzi vezdami savas meitas, kas bija lemtas bojā ejai. Un drīz jau pilsētā, kur dzīvoja sultāns Šachriars, vairs nebija nevienas jaunavas precību gados.

Un tā nu reiz, kad sultāns kā daždien bija savam veziram licis atvest jaunavu, tas nevienu vairs neatrada un gāja mājās noskumušu sirdi, nezinādams, ko lai saka savam valdniekam.

Bet pašam veziram bija divas meitas, apveltītas ar skaistumu, gudrību un maipumu, un viņas staroja dvēseles un miesas pilnībā. Un vecākai vārds bija Šechrezada un jaunākai — Dinazada. Vecākā, Sechrezada, lasīja grāmatas un nostāstus par senu valdnieku un tautu dzīvi, kas zemes virsū sen vairs nestaigāja, un viņai bija tūkstoš grāmatu, kurās bija sakopotas visas teikas par tālu laiku valdniekiem un dzejniekiem. Un turklāt viņai bija lielas runas dāvanas, un viņas valoda apbūra visus klausītājus.

Noskumušo tēvu redzēdama, Šechrezada viņam vaicāja: «Tēvs, kam tu tik ļoti pārvērties, kāds bēdu un rūpju slogs tevi māc? Akr atceries dzejnieka vārdus:

Ak tu, kas skumsti, sirdi mierini! Nekas nav mūžigs: visi prieki zūd, Tu arī bēdas savas aizmirsīsi, Un atkal gaiši staros debesis!»

Te nu lielvezirs stāstīja savai meitai, kas bija piemeklējis sultānu, un stāstīja viņš visu no sākuma līdz galam.

To dzirdējusi, Šechrezada sacīja: «Allah vārdā, tēvs, dod mani par sievu sultanam! Es gribu ziedoties, lai glābtu musulmaņu meitas un atpestītu viņas no sultānā dusmām.» — «Lai Allah tevi sargā, mans bērns, nedodies nu tīši tādās briesmās!» Bet Šechrezada atbildēja: «Tēvs, man tas jādara!» Tad nu vezirs iesaucās: «Ak, sargies, mana meita, lai tevi nepiemeklē tas pats, -kas piemeklēja vērsi un ēzeli.» — «Un kas tas bija?» jautāja Šechrezada.

STĀSTS PAR VĒRSI UN ĒZELI

«Tad zini, ak mana meita, ka dzīvoja reiz tirgonis, kam bija daudz zemes un lopu, un visādas mantas, un bija viņam ari sieva un bērni. Un Allah visvarenais bija lēmis viņam saprast zvēru un putnu valodu. Un tirgoņa ciems bija auglīgā upes krastā, un viņa ciemā dzīvoja ēzelis un vērsis.

Un tā nu reiz vērsis iegāja ēzeja kūtī, kas laistījās spodra un tīra; un silē tam bija krietni izvētīti mieži un smalki sakapāti salmi. Un ēzelis tur gulēja, tīksmīgi ļaudamies atpūtai. Lāgiem saimnieks jāja viņā uz pilsētu un tad atkal ļāva tam ilgi atpūsties.

Te nu tirgonis reiz dzirdēja, ka vērsis sacīja ēzelim: «Mielojii vesels, un lai iet tev labumā! Es redzu: tev ir mūžīga atpūta, bet man nav spēka vairs rauties. Tevi spodrina un kopj, un tevi baro izlasītiem graudiem, un jāprasa: par ko? Tikai lāgiem tu aizved saimnieku uz pilsētu un guli, un pūties atkal! Bet man liek no rīta līdz nakts tumsai zemi art un vilkt dzirnavu ratus.»

Un, vērša gaudas dzirdējis, ēzelis teica: «Uzklausi, draugs, ko tev teikšu! Kad izved tevi laukā un mauc sakas kaklā, tad gulsties zemē un necelies arī tad, ja tevi sāk pērt, bet, ja nu sitieni tomēr liek tev celties, tad celies un gulsties atkal zemē. Un, kad nu ieved tevi atpakaļ kūtī un dod tev pupas, tad neēd tās, bet izliecies slims! Un lūko neēst un nedzert visu dienu un varbūt divas vai trīs dienas. Un raugi: tā tu būsi atpūties no visām pūlēm un raizēm.»

Bet tirgonis dzirdēja šo sarunu, un viņš to dzirdēja no sākuma līdz galam.

Un, kad nu puisis gāja vērsi dzirdīt un barot, viņš redzēja, ka vērsis neko neēd, un, kad rīta agrumā viņš dzīrās vest to tīrumā, viņš redzēja, ka vērsis ir slims. Te nu tirgonis teica savam puisim: «Ņem un iejūdz ēzeli vērša vietā, lai velk arklu visu dienu!» Tā nu puisis paklausīja un vērša vietā iejūdza ēzeli, un ara līdz vēlam vakaram.

Un, kad nu vakarā ēzelis ienāca savā kūtī, vērsis viņam pateicās par labo padomu. Bet ēzelis to gaužām nožēloja un vērsim neatbildēja ne pušplēsta vārda.

Citu rītu atkal atnāca puisis un tīrumā izveda ēzeli, un dzina to arklā līdz pašam vakaram. Un vakarā ēzelis pārnāca gluži vārgs, ar saku nograuztu skaustu. Redzēdams viņu tādā izskatā, vērsis atkal viņam pateicās un cildināja viņa labos tikumus. Te nu ēzelis sacīia: «Es došu tev citu padomu, draugs. Šodien es dzirdēju, ko saimnieks teica puisim: «Ja vērsis rīt necelsies kājās, tas būs jānokauj un no viņa ādas jāiztaisa galda sega.» Un tā nu es tevi brīdinu, lai vari glābt savu ādu.»

Un, ēzeļa vārdus dzirdējis, vērsis viņam pateicās un sacīja: «Rīt es labprāt iešu darbā.» To teicis, viņš sāka ēst un notiesāja visu bez atliekām, un ar mēli izlaizīja sili.

Bet viņu sarunu atkal dzirdēja tirgonis.

Un, kad nu atausa diena, tirgonis ar savu sievu iegāia kūtī, kur dzīvoja vērsis un ēzelis. Te atnāca arī puisis un vērsi izveda no kūts. Saimnieku ieraudzījis, vērsis sāka būkāt asti un lēkāt tik jocīgi, ka tirgonis sāka skaļi smieties. To redzēdama, tirgoņa sieva jautāja: «Ko tu tik jautri smejies?» — «Es smejos par to, ko redzēju savām acīm un dzirdēju savām ausīm, bet ko tev stāstīt nevaru, jo raupi: tas ir noslēpums, un, ja es ceļu to gaismā, tad mana dzīvība pagalam.» Te nu sieva sacīja: «Man jāzina, par ko tu smejies, kaut tas maksātu tavu dzīvību!» Bet vīrs atbildēja: «Ak sieva, es nevaru tevi paklausīt, jo bīstos nāves!» Bet sieva sadusmojās un teica: «Nu es redzu, tu esi par mani smējies!» Un tā nu viņa sāka ar vīru ķildoties un tik neatlaidīgi uzmācās ar savu lūgumu, ka aptumšojās tirgoņa prāts. Jo raugi: viņš, nabadziņš, mīlēja savu sievu, jo tā bija viņa tēvoča meita Un viņa bērnu māte, un vēl tādēļ, ka bija ar to sadzīvojis simt trīsdesmit gadu. Un tā nu viņš saaicināja savus bērnus un lūdza atnākt kadijam un lieciniekiem, lai sacerētu mantojuma rakstu un tad dotos uz viņsauli. Un vēl viņš aizsūtīja pēc sievas radiem un kaimiņiem un pateica tiem visu, kas noticis, un vēl atkārtoja, ka tai pašā brīdī, kad viņš būs gaismā cēlis savu noslēpumu, viņam jāmirst. Un visi, kas nu bija sanākuši, teica viņa sievai: «Allah vārdā, atsakies no savas iegribas, nelaupi dzīvību savam vīram, tavu bērnu tēvam!» Bet tirgoņa sieva tikai atbildēja: «Nē, es neatkāpšos ne soli, kamēr viņš man pateiks savu noslēpumu, kaut tas prasītu viņa dzīvību!» Te nu visi saprata, ka viņu pierunāt ir velti, bet tirgonis piecēlās un iegāja dārzā nomazgāties un sataisīties nāvei.

Un bija šim tirgonim vēl gailis, kas valdīja pār piecdesmit vistām, un arī suns viņam bija. Un tirgonis dzirdēja, ka suns bar gaili un saka tam:

«Kā tev nav kauna priecāties, kad mūsu saimnieks šķiras no pasaules!» Te nu gailis jautāja, kas noticis, un, kad visu bija dzirdējis, tas iesaucās:

«Allah mans liecinieks, nav mūsu saimniekam visi prāti mājās! Jo raugi: man ir piecdesmit sievas, un es tieku galā ar visām, gan ar glāstiem, gan ar rājieniem. Bet viņam tikai viena sieva, un to pašu viņš neprot valdīt. Un nav taču nekā vienkāršāka! Lai tikai viņš sagriež šmaugas rīkstes, iet ar tām sievas istabā un per to, kamēr tā izlaiž garu vai nožēlo savu negantību. Un tici man: nekad tā vairs viņam neuzplīsies!» Un, kad nu tirgonis bija to dzirdējis, viņa prāts pēkšņi apskaidrojās, un viņš nolēma savu sievu nopērt.

Te nu vezirs apklusa un teica Šechrezadai, savai meitai:

«Man būtu jādara tev tāpat, kā darīja tirgonis savai sievai.» Tad viņa jautāja: «Kā tad šis darīja?» Un lielvezirs turpināja:

«Tā nu tirgonis aizgāja pie savas sievas, padusē nesdams šmaugu rikšu sauju, un, rīkstes paslēpis, aicināja sievu: «Nāc, sieva, iesim tavā istabā, jo tur neviens mūs netraucēs. Es teikšu tev savu noslēpumu un tad savu dvēseli ļaušu Allah augstajam.» Un, sievai līdzi iegājis viņas istabā, viņš kūla, kūla to, līdz tā pakrita. Un tad nu tas aizslēdza durvis un turpināja spītnieci pērt, un viņa sāka lūgties: «Ak, žēlo, žēlo, es tā vairs nedarīšu!» Un lūgdamās viņa metās pie vīra kājām un skūpstīja tam rokas un kājas. Bet, kad nu tie abi iznāca no sievas istabas, visi, kas bija sanākuši, priecājās par viņiem un visi radi gavilēja. Un viņi dzīvoja laimē un pieticībā līdz pašai nāvei.»

Un, tēva stāstus dzirdējusi, Šechrezada teica: «Tēvs, es tevi lūdzu, uzklausi manu lūgumu!» Un vezirs vairs nepretojās. Viņš lika savu meitu ietērpt kāzu drēbēs un pats devās pie sultānā ar ziņojumu.

Te Šechrezada piesauca savu jaunāko māsu un sacīja tai: «Kad būšu pie sultānā, es likšu aicināt tevi, un, kad tu atnāksi un redzēsi, ka sultāns pie manis jau bijis, tad saki: «Ak māsa, stāsti man kādu no savām brīnišķīgajām pasakām, lai vakars mums aizrit jauki! Un tad es stāstīšu tev pasakas, un šīm pasakām — ja tāds būs Allah prāts — būs glābt no posta musulmaņu meitas.»

Tad nu ienāca lielvezirs un savu vecāko meitu aizveda uz pili. Un sultāns priecājās par viņu un jautāja veziram: «Vai tā ir tā, ko es gaidu?» Un vezirs pazemīgi sacīja: «Jā, augstais kungs un valdniek.»

Bet, kad nu sultāns dzīrās glāstīt daiļo jaunavu, tā sāka gauži raudāt. Un sultāns jautāja viņai: «Kas tev kaiš?» Bet Šechrezada atbildēja: «Ak valdniek, man ir jaunākā māsa, un tai es gribēju pateikt ardievas!» Te nu sultāns lika atvest vezira jaunāko meitu, un Dinazada ienāca sultānā guļamistabā un savām rokām apvija vecākās māsas kaklu, un tad klusi piesēdās sultānā gultas kājgalī. Te nu sultāns piecēlās un apkampa, un glāstīja Šechrezadu, un laupīja viņas jaunavību. Un tad viņi sāka triekt un tērzēt.

Un Dinazada teica savai māsai: «Ak māsa, lai Allah augstais tevi pasargā! Stāsti man kādu no savām brīnišķīgajām pasakām, lai nakts aizrit jauki!» Un Šechrezada atbildēja: «Mīļu prātu, māsiņ, ja tikai mans cēlais kungs un pavēlnieks to atļaus.» Un sultāns bija mierā dzirdēt Šechrezadas pasaku, jo viņam nenāca miegs. Un, kad nu pienāca nakts, Šechrezada sāka stāstīt savu pasaku.

PASAKA PAR TIRGONI UN EFRITU

Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka sen jau aizgājušās dienās reiz dzīvoja bagāts tirgonis un bija viņam lieli veikali visās pasaules malās. Un kādu dienu viņš sēdās savā zirgā un devās uz tālām zemēm, kur veikaliem bija vajadzīga viņa klātiene. Un, tā kā laiks bija ļoti karsts, viņš apstājās un apsēdās koku pavēnī, un, roku iebāzis savā pārtikas tarbā, izvilka no tās maizes riecienu un dateles Un, izsalkumu remdējis, viņš jautrā omā sāka mē tāt_ dateļu kauliņus, te pēkšņi savā priekšā ieraudzīja milzīgu efritu. Šķēpu vicinādams, efrits piegāja pie tirgoņa un sacīja: «Piecelies, es gribu tevi nokaut, jo nupat tu nokāvi manu dēlu!» To dzirdējis, tirgonis jautāja: «Bet kā es varēju, te sēdēdams, nokaut tavu dēlu?» Un efrits atbildēja: «Jo^augi, kad tu sviedi kauliņus, tie ķēra mana dēla krūtis, un, kā viņš gāja, tā turpat nomira.» Te nu tirgonis teica: «Tik tiešām, mēs visi piederam Allah augstajam un visi ejam pie viņa atpakaļ! Un tikai viņam ir spēks un vara, tikai augstajaih, lielajam Allah! Ja esmu tavu dēlu nokāvis,, tad tā ir tīrā nelaime. Un es tevi lūdzu, piedod man!» — «Es gribu tevi nokaut!» atsaucās efrits un nogāza

tirgoni zemē, pacēla savu šķēpu un dzīrās jau cirst. Te nu tirgonis sāka raudāt un iesaucās: «Sargā mani, ak Allah augstais!» Un viņš teica dziesmas vārdus:

«Ir dienas divējādas liktenim: Slēpj viena briesmas, otra mierā staro; Ir dzīve divās daļās sadalīta: Cik viena gaiši mirdz, tik otra tumst. Bet naidīgs liktenis ir tikai tiem, Kas augstā godībā un varā celti. Vai neredzi, ka viesuls, zemē plakdams, Uz leju liec tik stipra koka zarus? Vai neredzi: tik līķis virsū peld, Bet jūras dzīlē laistās pērļu zaigs? Cik daudz ir koku, vītušu un zaļu, Bet virsū akmeņus mēs metam tiem, Kas augļu pārpilnībā zarus liec. Tev dienas tīk, kad dzīve viegli rit, Tu nedomā, kas liktenim vēl ziņā. Tev zināms tikai nakšu miera malds, Bet naktī gaišākā brūk iekšā posts!»

Un, kad nu tirgonis bija dziesmas vārdus izrunājis, efrits viņam sacīja: «Nerunā lieki! Allah vārdā, es tevi nokaušu!» Un tirgonis teica efritam: «Zini, ak lielais efrit, ka esmu ticīgs vīrs un tādēļ nemelošu. Mājās es atstāju sievu un bērnus, un lielu mantu, un daudz svešas naudas, kas bija man uzticēta. Tādēļ, ak, ļauj man doties atpakaļ uz māju, lai varu samaksāt, kam esmu parādā! Allah vārdā, tiklīdz būšu visu padarījis, es tūdaļ steigšos atpakaļ pie tevis, un tad nu dari ar mani, ko gribi.» Un efrits ticēja tirgoņa vārdiem un ļāva viņam iet uz māju.

Un tirgonis nonāca savā dzimtenē un nokārtoja visus veikalus, un samaksāja visus parādus. Un viņš stāstīja sievai un bērniem, kas viņu piemeklējis, un visi viņa radi un sieva, un bērni lēja gaužas asaras; un, mantojumu novēlējis, viņš savā dzimtā nodzīvoja līdz gada beigām. Un raugi, kad norunātais laiks bija aiztecējis, viņš ielika padusē līķautu, ardievojās no saviem tuviniekiem, radiem un kaimiņiem un skumju sirdi devās ceļā. Un visi, kas palika mājās, raudāja un skaitīja lūgšanas kā bērēs. Bet tirgonis turpināja savu ceļu neapstādamies un nonāca tai pašā vietā, kur viņam gadījās lielā nelaime. Un raugi, tas notika Jaungada dienā. Un, tā nu sēžot un asaras birdinot par sūro mūžu, viņš ieraudzīja šeichu, kas savās pēdās veda auklā piesietu mīlīgu gaceli. Palocījies tirgonim, šeichs novēlēja tam labas dienas un jautāja: «Labais cilvēk, kas gan tevi atvedis šai vietā, kur mājo gari?» Un tirgonis stāstīja tam visu, kas bija noticis ar viņu. Šeicham bija lieli brīnumi par viņa stāstu, un viņš sacīja: «Allah vārdā, mans brāli, tava uzticība ir tiešām brīnišķīga! Un tavs stāsts ir tik dīvains, ka droši var derēt par pamācību tiem, kam patīk dziļas pārdomas.» To sacījis, viņš piesēdās tirgonim blakus un atkal teica: «Allah vārdā, mans brāli, es soli nesperšu no šās vietas, iekams nebūšu redzējis, kas notiks ar tevi un efritu.» Un tā nu viņš tiešām palika un sāka tērzēt ar tirgoni, kas bailēs trīcēja un vairāk lāgi krita nemaņā. Un, viņiem runājoties, pienāca vēl otrs šeichs ar diviem melniem suņiem. Abus apsveicis, tas jautāja, ko šie apmetušies šai nolādētajā vietā. Un tad nu tie stāstīja viņam visu, kas noticis, no sākuma līdz galam. Bet, tiklīdz viņš piesēdās pie tiem, te pienāca vēl trešais šeichs, pēdās vezdams pelēku ēzeļmāti, un tas nu sacīja: «Miers ar jums!» Un tas sāka iztaujāt, ko šie sasēduši apburtajā vietā. Tad nu viņi stāstīja tam visu, kas noticis, no paša sākuma līdz galam, bet mums to atkārtot būtu lieki.

Te nu gaisā pacēlās biezs putekļu stabs un sāka pūst skaudīgs vējš, stabu dzīdams aizvien tuvāk, līdz iedzina to pašā pļavas vidū. Un, kad nu putekļi beidzot izgaisa, viņu acis ieraudzīja baigo efritu. Rokā tam zibēja ass šķēps un acis meta degošas dzirkstis. Un, piegājis pie sēdētājiem, viņš sagrāba bailēs sastingušo tirgoni un uzrēca: «Celies kājās, es gribu tevi nokaut, kā tu nokāvi manu dēlu, manas dzīves dvēseli, manas sirds gaismu!» To dzirdējis, tirgonis sāka raudāt un vaimanāt, un visi trīs šeichi raudāja un vaimanāja viņam līdzi.

Te nu pirmais šeichs, gaceles saimnieks, pēkšņi sadrošinājās un, efritam roku skūpstīdams, teica: «Ak lielais efrit, ak efritu valdnieku valdniek! Ļauj i man tev stāstīt, kas noticis ar mani un šo gaceli, un, ja mans stāsts tev liksies brīnišķīgs, tad dāvā man par balvu trešo daļu šā tirgoņa asiņu!» Te nu efrits iesaucās: «Labi, krietnais šeich, ja tavu stāstu es teikšu brīnišķīgu, es dāvāšu tev trešo daļu tirgoņa asiņu.»»

PIRMĀ SEICHA STĀSTS

«Ak, zini, lielais efrit,»- teica šeichs, «šī gacele ir mana tēvoča meita, un tai ir mana miesa un manas asinis. Es apprecēju to, kad viņa bija vēl maza, un sadzīvoja ar viņu trīsdesmit gadus. Bet Allah visvarenais nebija viņu svētījis ar bērniem, un tā nu es pieņēmu verdzeni, un ar Allah žēlastību viņa dzemdēja man dēlu, skaistu kā jaunu mēnesi. Un viņam bija skaistas acis un gleznas skropstas, un slaids augums. Un, kad nu manam dēlam pienāca piecpadsmitais mūža gads, man bija veikala gaitās jādodas tālā ceļā. Manai sievai, šai pašai gacelei, jau agrā bērnībā bija iemācītas burvju mākas, un cilvēkus viņa varēja pārvērst par zvēriem. Un tā nu mana ceļojuma laikā viņa ar savām burvībām manu dēlu pārvērta par teli,

bet verdzeni, viņa māti, par govi un mūsu ganam lika abus ganīt lopu barā.

No tālā ceļa pārnācis, es tūdaļ apvaicājos par savu dēlu un viņa māti. Un mana sieva, mana tēvoča meita, sacīja: «Tava verdzene ir mirusi, bet tavs dēls ir pazudis bez miņas.» Un tā nu asaras man ne- nožuva visu gadu, bet, kad pienāca upura svētki, es liku pateikt ganam, lai tas man atved vislabāko govi. Un gans nu tiešām man atveda vislabāko govi no mūsu ganāmpulka, bet ak! — tā bija mana verdzene, ko apbūrusi šī gacele. Es atlocīju jau piedurknes, uzspraudu sava ģērba stūrus un ar dunci rokā devos pie viņas, gribēdams to nodurt, bet te pēkšņi viņa sāka vaimanāt un birdināja gaužas asaras. To redzēdams, es nolaidu roku, bet ganam tomēr liku viņu upurēt, un gans to padarīja. Bet, viņu nodūris un nodīrājis ādu, tas brīnījās, ka viņai nav ne tauku, ne gaļas, bet ir tikai kauli un āda. Tad nu mani plosīja lielas nožēlas, bet tās vairs nevarēja līdzēt. Un nokauto govi es atdevu ganam un liku atvest man vistreknāko teli. Un tā nu viņš atveda manu dēlu, ko šī gacele bija nobūrusi par teli.

Mani ieraudzījusi, tele sarāvās tik spēji, ka pārtrūka aukla, kurā gans to atveda, un viņa pieskrēja pie manis, pakrita pie manām kājām un sāka tik žēli maurot un īdēt, ka mani satvēra neminams žēlums un es teicu ganam: «Atved man citu govi, bet teļš lai iet atpakaļ ganāmpulkā!»

Te nu Šechrezada logā ieraudzīja rīta blāzmu un pazemīgi apklusa, negribēdama vairs ilgāk izmantot sultānā žēlīgo atļauju. Un Dinazada sacīja: «Ak māsa, cik burvīgas un jaukas, un cik smalkas ir tavas pasakas!» Bet Šechrezada atbildēja: «Ak māsa, kas šīs pret tām, ko stāstīšu tev citu nakti, ja tikai mans kungs un pavēlnieks nelaupīs manu dzīvību.» — «Allah vārdā,» klusībā teica sultāns Šachriars, «es viņu nenokaušu, iekams nebūšu dzirdējis viņas stāsta turpinājumu!» Un tā nu atlikušās nakts stundas viņš palaida Šechrezadas skaujās, bet, kad atausa diena, viņš devās savas padomes sēdē un gādāja, un rūpējās par savu valstību. Tur viņu sagaidīja vezirs ar līķautu padusē, jo raugi: tas bija lemts viņa vecākajai meitai. Bet sultāns neteica viņam ne vārda par to un sprieda savu tiesu un taisnību, dažas ieceldams amatos un citus atceldams no tiem. Un vezirs bija tik aizkustināts savā sirdī, ka ilgi nevarēja atģisties no izbrīna. Un vakarā divanu atkal slēdza un sultāns gāja atpakaļ uz savu pili, un, kad nu pienāca nakts, Dinazada teica savai māsai: «Ak māsa, stāsti man beigas pasakai par tirgoni un efritu!» Un Šechrezada sacīja: «Mīļu prātu, māsiņ, ja tikai sultāns, mans pavēlnieks, atļaus.» Tad nu sultāns Šachriars iesaucās: «Stāsti!» Un Šechrezada stāstīja:

«Un tā nu, ak laimīgais valdniek, kad tirgonis ieraudzīja teles asaras, viņa sirds sažņaudzās līdzjūtībā un viņš teica savam ganam: «Ved teli atpakaļ ganāmpulkā!»

Un, burvīgo pasaku klausoties, efritam bija lieli brīnumi. Un ga- celes saimnieks viņam sacīja: «Ak, zini, efritu valdnieku valdniek, ka mana tēvoča meita, šī pati gacele, bija tur klāt un visu redzēja, un viņa vēl sacīja: «Jā, šī tele jānokauj, jo labākas par viņu nav visā ganāmpulkā.» Bet es tomēr nevarēju viņu upurēt un liku ganam to aizvest.»

Citu rītu gans atnāca pie manis un teica: «Ak saimniek, es atnesu tev jauku ziņu, kas tevi ielīksmos, un tu būsi par to pateicīgs.» Es atbildēju: «Nešaubies par mani.» Un viņš sacīja: «Ak klausies, cienījamais tirgoni! Man ir meita, un viņa ir burve. Savas burvības viņa iemācījās no vecas sievas, kas dzīvoja mūsu mājā. Un, kad nu vakar tu atdevi man teli, es ievedu to savas meitas istabā. Bet, viņu ieraudzījusi, tā aizklāja sejai plīvuru un sāka smieties, un drīz viņa atkal raudāja un teica: «Ak tēvs, vai tev mans gods tik lēts, ka manā istabā vari vest svešu vīrieti?» To dzirdējis, es jautāju: «Kur tad te kāds vīrietis, un ko tu smejies un atkal raudi?» Un viņa atbildēja: «Ak tēvs, šī tele ir mūsu saimnieka — tirgoņa miesīgais dēls. Par teli to pārvērta viņa pamāte, kas nobūra arī viņa māti. Un tā nu, redzēdama viņu dzīvu, es sāku smieties, bet raudāju tādēļ, ka vina māti, pārvērstu par govi, šodien upurēja viņa tēvs.» Un meitas vārdi mani satrieca tik briesmīgi, ka es gaidīju tikai rītu, lai nestu tev šo ziņu.»

«Ak varenais efrit,» šeichs turpināja, «kad nu es gana vārdus biju dzirdējis, es tūdaļ viņam līdzi steidzos pie viņa meitas, jo raugi: es biju apreibis no laimes, ka redzēšu savu dēlu. Un, gana mājā iegājušu, mani sveicināja viņa meita, sacīdama: «Lai Allah tevi pasargā, ak kungs!» To teikusi, viņa noskūpstīja manu roku, un tele pieskrēja pie manis un nokrita pie manām kājām. Un tad nu es teicu sava gana meitai: «Vai tiesa, ko savam tēvam tu stāstīji par šo teli?» Un viņa atbildēja: «Jā, saimniek, tā ir dzīva patiesība! Tas ir tavs dēls, tavas sirds dzirkstele!» Un es viņai sacīju: «Ak mīļā meitiņ, palīdzi man! Un, ja tu atpestīsi manu dēlu no ļaunās burvības un atjaunosi viņa īsto vaigu, es atdošu tev visus savus lopus un savas zemes, ko esmu uzticējis tavam tēvam.» Sos vārdus dzirdējusi, gana meita pasmaidīja un atbildēja: «Tavu bagātību, saimniek, es varu pieņemt tikai ar diviem noteikumiem: ja savam dēlam tu neliegsi mani precēt un ja man tu Jausi apburt tava tēvoča meitu, lai atpestītos no viņas negantībām.»

Gana meitas vārdus dzirdējis, ak lielais efrit, es teicu tai: «Es pieņemu tavus noteikumus un atdodu tev no savas bagātības visu, kas ir tava tēva rokās. Un ar mana tēvoča meitu dari, ko pati gribi.»

Te nu jaunava paņēma mazu trauku, pielēja to ar ūdeni un traukā ierunāja dažus burvības vārdus. Un tad viņa pievērsās telei un skaļā balsī sauca: «Ja augstais Allah tevi radījis par teli, tad tev par teli

Inis palikt, bet, ja esi tikai apburts, tad visvarenā Allah vārdā rādies savā īstā veidā!» To sacīdama, viņa uzšļakstināja ūdeni telei, kas tai pašā mirklī pārvērtās par skaistu jaunekli. Es apviju savas rokas ap viņa kaklu un sažņaudzu viņu savās skaujās, sacīdams: «Allah vārdā, ak, stāsti, mans dēls, ko tev un tavai mātei darījusi mana tēvoča meita!» Un viņš nu stāstīja man visu, kas bija piemeklējis viņu un viņa māti. Un es viņam sacīju: «Ak mans bērns, te nu Allah, visu likteņu lēmējs, tev sūtījis glābēju un tavas tiesas un taisnības sargu!»

Un tā nu, labais efrit, es saprecināju savu dēlu ar mana gana meitu. Un, manu atjauju un savu māku izlietodama, viņa pārvērta mana tēvoča meitu par to pašu gaceli, ko tu redzi savām acīm. Es gāju šai vietai garām un ieraudzīju šo tirgoni un, dzirdējis, kāda nelaime to piemeklējusi, paliku pie viņa, gribēdams redzēt, kas te vēl būs. Un raugi: tas ir viss mans stāsts.»

«Tavs stāsts ir tiešām brīnišķīgs,» efrits sacīja, «un es tev dāvāju trešo daju tirgoņa asiņu.»

Tieši tobrīd pie efrita piegāja otrais šeichs, medību suņu saimnieks, un sacīja: «Un, ja nu es arī tev stāstīšu, kas noticis ar abiem maniem brāļiem, šiem suņiem, un ja mans stāsts tev liksies vēl dīvaināks un brīnišķīgāks, — vai dāvāsi man trešo daļu viņa asiņu?» — «Ja tavs stāsts būs dīvaināks un brīnišķīgāks, tad tā būs tava daļa!» atsaucās efrits.

OTRĀ SEICHA STĀSTS

«Tad zini, ak efritu valdnieku valdniek, ka abi šie suņi ir mani miesīgi brāļi. Mēs bijām trīs brāļi, un es esmu jaunākais no visiem. Mirdams tēvs mums atstāja trīs tūkstoši dināru lielu mantojumu. Es par savu naudu sapirku preces un sāku tirgoties. Bet vienam manam brālim iegribējās ar karavanu doties uz tālām zemēm un tirgoties tur. Un tā viņš sabija prom visu gadu un beidzot pārnāca pliks un nabags, jo raugi: viņš bija zaudējis visu, kas tam piederēja. Es viņam sacīju: «Ak, es jau tevi atrunāju no tālā ceļa, brāli!» Bet viņš sāka raudāt un sacīja: «Ak brāli, tas notika ar Allah visvarenā ziņu, un tādēļ tavi vārdi vairs nevar man līdzēt.» Tad nu es ievedu viņu savā tirgotavā un aizsūtīju uz pirti, un iedevu viņam labākās no savām drēbēm. Un tad abi sēdāmies pie galda, un, kad nu viņš bija iestiprinājies, es teicu: «Es tūdaļ saskaitīšu savas tirgotavas gada peļņu un pusi atdošu tev, mans brāli.» Un, to darījis, es redzēju, ka gada laikā mana bagātība vairojusies par tūkstoš dināriem. Pateicies Allah augstajam, es atdevu brālim pusi savas peļņas, un tā nu mēs dzīvojām mierā un saticībā. Pēc gada savu tirgotavu pārdeva arī otrs mans brālis un ar karavanu devās uz tālām zemēm. Un tā nu arī viņš pārnāca nabags, un es atdevu viņam pusi savas peļņas, un mes dzīvojam miera un saticībā.

Te kādu dienu pie manis atnāca abi brāļi un lūkoja mani pierunāt ar viņiem kopā doties tālā svešumā. Bet es nu nebiju pievārdojams. Un es teicu tiem: «Ak brāļi, neveiksme jūs jau piemeklējusi, — kā gan vēl lai jūs būtu mani paraugi?» Un tad nu viņi sāka mani rāt un nievāt, bet es paliku nelokāms, un atkal mēs tirgojāmies savās tirgotavās. Kad bija aizritējis gads, viņi atkal centās mani pierunāt, lai dodos viņiem līdzi ceļojumā, bet viņu pūles atkal bija veltas. Un pēc sešiem, neatlaidīgu pierunājumu gadiem es beidzot biju mierā braukt viņiem līdzi, bet teicu tiem: «Brāļi, vispirms saskaitīsim, cik mums naudas.» Kad saskaitījām savu naudu, mums kopā sanāca seši tūkstoši dināru! Tad nu es sacīju brāļiem: «Ņemsim tūkstoš dināru katrs, un trīs tūkstošus ieraksim zemē, lai mēs nebūtu tukšinieki, ja mūs piemeklētu nelaime.» Un brāļi iesaucās: «Lai Allah svētī tavu padomu!» Un tā nu trīs tūkstošus es ieraku drošā vietā, bet otrus trīs sadalīju līdzīgās daļās. Un, dažādas preces sapirkuši, mēs salīgām kuģi un devāmies ceļā.

Visu mēnesi braukuši, mēs laimīgi nonācām tirdzniecības pilsētā, kur pārdevām visas savas preces, un tā nu katrs mūsu dinārs bija nopelnījis desmit dinārus. Tad visi braucām atpakaļ, un, jūras krastā nonākuši, mēs satikām tur ļoti nabadzīgi ģērbtu sievieti. Mani ieraudzījusi, tā pienāca man klāt, noskūpstīja roku un sacīja: «Ak kungs, vai nevari man palīdzēt? Tici man, es pratīšu tev pateikties.» Es atbildēju: «Esmu mierā tev palīdzēt kā varēdams, bet tava pateicība man nav vajadzīga.» To dzirdējusi, viņa teica: «Ak kungs, ja gribi mani glābt, tad preci mani un ved mani sev līdzi! Es kalpošu tev ar sirdi un dvēseli un tavu pakalpojumu samaksāšu ar mīlestību. Tikai nekaunies manas nabadzības!»

Sos vārdus dzirdējis, es sirdī iežēlojos par nabaga jaunavu un paļāvos uz Allah prātu. Es ņēmu viņu līdzi un ieģērbu greznās drēbēs, un kuģī viņai izklāju krāšņas segas, un sarīkoju priecīgu sagaidīšanu. Un tad nu visi devāmies atpakaļ uz māju.

Un es piekļāvos viņai ar visu sirdi un nešķīros no viņas ne dienu, ne nakti. Arī viņa iesila mīlestībā uz mani, un es biju viss viņas dzīves mērķis. Bet, manu laimi redzēdami, brāļi iedegās niknā skaudībā, un viņi nevarēja samierināties ar manu veiksmi tirdzniecībā un kāriem skatieniem uzlūkoja manas preces, ko es biju sapircis. Un tā nu, ļaunā gara dīdīti, viņi norunāja mani nokaut un manas mantas nolaupīt.

Te kādu dienu, kad es gulēju savas sievas apkampienos, viņi sagrāba mūs un iemeta jūrā. Un tad nu es redzēju, ka mana sieva ir burve: tā uzvēla mani savos plecos un ar savu burvja spēku mani aiznesa kādā salā. «Nu tu zini, kas es tāda,» viņa sacīja. «Ar Allah

augstā ziņu es izglābu tevi no drošas nāves. Es iemīlējos tevī, tiklīdz tevi ieraudzīju, jo raugi: tāds bija Allah prāts. Tu apprecēji mani, nebīdamies no manas nabadzības, un tava cēlā darba dēļ es glābu tavu dzīvību. Bet tavus brāļus es nīdin nīstu un tikmēr nerimšos, kamēr viņus nokaušu.»

Burves — manas sievas vārdi mani ļoti satrauca, un es viņai karsti pateicos par visu, ko viņa bija manā labā darījusi. Un tad es stāstīju viņai, kas bija noticis ar mani un maniem brāļiem, un stāstīju visu no sākuma līdz galam. Mani uzklausījusi, viņa teica: «Šo pašu nakti es panākšu viņus un nogremdēšu viņu kuģi, un lai tad viņi noslīkst jūras dzelmē!» Bet es sāku viņu lūgties: «Allah vārdā, nedari tā, lai viņa žēlsirdība ar tevi! Jo raugi, paruna saka: «Ak tu, kas labu dari necienīgam, zini, ka noziedznieks jau diezgan sodīts ar savu noziegumu.» Bet viņa atkārtoja: «Nē, man jāatriebjas viņiem!» Un velti es saucu viņas līdzcietību, un viņa neatkāpās. Un beidzot viņa uzvēla mani savos plecos un nolaida uz manas mājas jumta. Es atslēdzu durvis, izraku trīs tūkstošus dināru, sasveicinājos ar saviem kaimiņiem un, sagādājis preces, atkal sāku tirgoties. Un, kad nu pienāca vakars, es veikalu aizslēdzu un, mājās pārgājis, atradu šos divus medību suņus. Mani ieraudzījuši, tie pieskrēja un pieplaka pie manām drēbēm, un birdināja gaužas asaras. Un raugi: drīz atnāca arī burve, mana sieva, un sacīja: «Te nu ir tavi brāļi!» Bet es jautāju: «Kas gan varēja viņus tā pārvērst?» Un mana sieva atbildēja: «Es lūdzu savu māsu, jo viņa ir lielāka burve par mani, un viņa tos pārvērta, bet no šās burvju varas viņi var atraisīties tikai pēc desmit gadiem.» Tā nu tu redzi, kādēļ esmu šeit, ak lielais efrit. Es eju lūgt savas sievas māsu, lai viņa atbur manus brāļus, jo raugi: noliktais desmit gadu laiks jau aiztecējis. Garām iedams, es ieraudzīju šo labo cilvēku un sirmgalvi ar gaceli, un, dzirdējis, kas te gadījies, es paliku redzēt, kas notiks ar viņu un tevi.»

«Tik tiešām, tavs stāsts ir brīnišķīgs,» efrits sacīja, «un es tev dāvāju trešo daļu tirgoņa asiņu.»

Te nu pie efrita piegāja trešais šeichs, ēzeļmātes saimnieks, un teica tam: «Es tev stāstīšu vēl brīnišķīgāku stāstu, ja dāvāsi man atlikušo trešdaļu tirgoņa asiņu.» To dzirdējis, efrits atbildēja: «Lai notiek tavs prāts!» Un trešais šeichs nu sāka savu stāstu.

TRESĀ SEICHA STasts

«Ak garu sultan, ak garu valdniek! Raugi, šī ēzeļmāte bija mana sieva. Un reiz es devos tālu ceļu un visu gadu sabiju no viņas prom. Savas gaitas nobeidzis, es pārrados nakts tumsā un uzgāju to savas gultas paklājos un melnā verga apkampienos. Un abi tie jautri trieca

un tērzēja, smējās un skūpstījās, un visādi viens otru kairināja. Bet, tiklīdz sieva ieraudzīja mani, tā pēkšņi pietrūkās un metās man virsū ar ūdens krūzi rokā. Un, neminamus vārdus izmuldēdama, viņa apslacīja mani ar ūdeni un skaļi iesaucās: «Met savu īsto veidu un vērties suņa izskatā!» Un raugi: tai pašā mirklī es pārvērtos par suni. To redzēdama, viņa izdzina mani no mājas. Un ilgi es klaiņoju pa ielām, līdz beidzot iegāju gaļas tirgotavā un sāku grauzt tur kaulus. Kad miesnieks mani ieraudzīja, viņš piesauca mani pie sevis un aizveda uz savu māju.

Bet, kad nu mani ieraudzīja miesnieka meita, viņa aizklāja sejai plīvuru un sacīja savam tēvam: «Kā tu mūsu mājā esi ievedis svešu vīrieti?» Un tēvs viņai jautāja: «Kur tad te ir kāds vīrietis?» Bet meita atbildēja: «Šis suns ir vīrietis. Viņu nobūrusi sieviete, bet es to varu atraisīt no burvju varas.» To dzirdējis, miesnieks iesaucās: «Allah .vārdā, un lai pavada tevi viņa svētība, raisi viņu no negantās varas, ak mana meita!» Te nu miesnieka meita paņēma ūdens krūzi, iečukstēja krūzē dīvainus vārdus un apslacīja mani ar ūdeni, sacīdama: «Met savu apburto veidu un rādies savā īstā izskatā!» Un, tiklīdz viņa bija izteikusi šos vārdus, es atkal pārvērtos savā izskatā. Tad nu es piegāju pie jaunavas, noskūpstīju viņai roku un teicu: Lai Allah svētība ar tevi! Bet es gribētu, lai tu nobur manu sievu, tāpat kā viņa bija nobūrusi mani.» To dzirdējusi, viņa iedeva man ūdeni un sacīja: «Kad redzi savu sievu apgulušu, apslacini to ar ūdeni, un viņa pārvērtīsies tādā izskatā, kādu pats gribēsi!» Un tā nu tiešām notika: es savu sievu ieraudzīju apgulušu, apslacīju to ar šo ūdeni un teicu: «Met savu īsto veidu un rādies ēzeļmātes izskatā!» Un, tiklīdz šos vārdus izrunāju, viņa pārvērtās par ēzeļmāti. Un tā nu tu savām acīm redzi šo ēzeļmāti, ak efritu sultan un valdniek!»

Te efrits pievērsās ēzeļmātei un jautāja: «Vai tiesa, ko par tevi stāstīja šis šeichs?» Un viņa tikai māja ar galvu, kā sacīdama: «Tiesa, tiesa, viss ir tiesa!»

Un efritu šis stāsts tik ļoti ielīksmoja, ka trešajam šeieham tas dāvāja pēdējo trešdaļu tirgoņa asiņu.

Te nu Šechrezada ieraudzīja, ka svīst jau rīta gaisma, un pazemīgi apklusa, jo raugi: viņa negribēja lieki izmantot sultānā atjauju. Un Dinazada sacīja: «Ak māsa, cik jauki un burvīgi, un cik smalki ir tavi stāsti!» Bet Šechrezada atbildēja: «Kas šie pret tiem, ko es stāstīšu tev citu nakti, ja tikai sultāns, mans pavēlnieks, nelaupīs man dzīvību!» — «Allah vārdā,» klusībā teica sultāns, «es viņu nenokaušu, iekams būšu dzirdējis šī brīnišķīgā stāsta turpinājumu!» Un atlikušās nakts stundas viņš palaida Šechrezadas skaujās, bet, kad atausa diena, viņš gāja divanā, kur to gaidīja vezirs un citi ierēdņi. Un sultāns lēma un rīkojās, un sprieda tiesu, im iecēla un atcēla savus ierēdņus, un tā lidz pašam vakaram. Bet, kad nu divanu slēdza, viņš devās uz savu pili, un, kad pienāca nakts, Dinazada teica savai māsai: «Ak māsa, lūdzu, stāsti mums savu brīnišķīgo stāstu līdz galam!» Un Šechrezada atbildēja: «Mīļu prātu tev paklausīšu.» Un viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka trešā šeicha stāsts tik ļoti ielīksmoja efritu, ka viņš iesaucās: «Es dāvāju tev trešo daļu tirgoņa asiņu, un viņa vaina ir izlīdzināta, un lai viņš staigā sveiks!»

Tad nu laimīgais tirgonis sirsnīgi pateicās saviem glābējiem, un šeichu prieks par viņa glābiņu nebija mazāks. Un tā nu ardievojušies viņi devās savmalu kurais.

Bet šī pasaka ne tuvu nav tik brīnišķīga kā pasaka par zvejnieku un efritu.»

To dzirdējis, sultāns jautāja Sechrezadai: «Kas tā par pasaku?»

Un Šechrezada stāstīja pasaku par zvejnieku un efritu.

PASAKA PAR ZVEJNIEKU UN EFRITU

Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka reiz, sen aizgājušās dienās, dzīvoja vecs un nabags zvejnieks un bija viņam sieva un trīs bērni. īk dienas viņš gāja uz jūru zivis zvejot, bet tīklus nekad neizmeta vairāk par četri lāgi dienā.

Un tā nu kā daždien viņš pašā dienvidū reiz aizgāja uz jūrmalu, no pleciem nomauca tarbu un izmeta tīklus, un, brīdi gaidījis, sāka vilkt tos krastā, te pēkšņi sajuta tik neierastu smagumu, ka nevarēja tiklus izvilkt. Tad nu viņš tīkla galus piesēja pie mieta un iedzina mietu zemē, un pats noģērbās, ienira dzelmē un tikai ar briesmīgām pūlēm paveica darāmo. Un viņa sirds sāka pukstēt lielā priekā, un viņš steigšus saģērbās, bet, kad piegāja pie tīkliem, te zivju vietā ieraudzīja ēzeļa ģindeni. To redzēdams, viņš gauži nobēdājās, bet pazemīgi teica: «Tikai Allah ir visvarens!» Un prātā viņam ienāca dzejnieka vārdi:

Tu brieni akls iznīcības tumsā,

Ak bridēj, velti tavi pūliņi,

Met labāk prom tu sūro darbu savu:

Nāk pati likteņdieve pie mums sērst, Tai netīk ļaužu steiga aplamā. Vai jūru neredzi, kur zvejnieks iet Pēc maizes dienišķās, kad spulgo zvaigznes? Viņš dzelmē brien, to nikni bangas kapā, Bet acis nenovērš no saviem tīkliem. Kad miegs ir izgulēts, viņš aiznes zivis, Kam žaunas izdurtas ar baigu iesmu, Tiem saldu sapņu aijās auklētiem, Ko laime lutina, kam sals ir svešs.

Un, ēzeļa ģindeni izmetis, viņš izžāva tīklus krastā un atkal iekāpa ūdenī, sacīdams: «Lai notiek Allah prāts!» Un tīklus viņš izmeta vēl otru lāgu. Brīdi gaidījis, sāka vilkt tos malā, bet tie bija vēl smagāki nekā pirmo lāgu un likās ieauguši jūras dibenā. Zvejnieks no domāja: «Tās nu gan būs zivis,» — un, tīklus piesējis pie mieta, pats noģērbās, ielaidās dzelmē un pēc ilgām un grūtām pūlēm beidzot izvilka tīklus krastā, bet zivju vietā atrada milzīgu grozu, pilnu smilšu un dūņu. Te nu viņš noskuma un teica dziesmas vārdus:

«Ak, diezgan tirdīts, likteņvaras baigās,

Laiks žēlot mirstīgos ir viņu postā!

Cik skumji gan! Nav zemes virsū balvas,

Kas alga būtu varoņdarbam cēlam

Un goda prāta krāšņam tikumam.

Kad laukā eju klusā cerībā

Pie pašas likteņdieves ceļu rast,

Man saka: viņa sen jau mirusi.

Ak, bēdas, bēdas! Kādēļ, dieve, tu

Tiem dzīvē ēnas pusi lēmusi,

Kas labi savā sirdī, gudri garā.

Bet valdīt pasauli tu nelgām liec?»

Un, grozu aizsviedis, zvejnieks izžāva tīklus, izmēza dūņas no tiem un piesauca Allah augsto, lūgdams viņa piedošanu par netīšo kurnēšanu, un tīklus izmeta trešo lāgu. Bet, kad nu ar lielām pūlēm viņš izvilka tos krastā, tad atrada tur tikai kaulus un sasistu podu un pudeļu suķes. To redzēdams, viņš atcerējās dzejnieka vārdus:

Ak dzejniek, veltas tavas cerības, Tev laimes vēji pieri neglāstīs! Kā aplams bērns, vai neredzi tu pats, Ka mūžam bagātību nedos tev Ne meldris tavs, ne pants tavs skanīgais? Tāds liktens tavs: ne lielus darbus veikt, Ne dzīves godā pacelties tev lemts. Ir katram laime, sava tiesa likta: I.īkst augļos viena zeme, posts grauj otru. Māc liktens smagi cēlās dvēseles, Bet varā ceļ tik nicināmus nelgas. Ak nāve, nāc! Jo neganta ir dzīve, Tā krist liek vanagam, ceļ gaisā zosi!

Tad brinums nav, ka krietnais nabadzībā, Bet varas kārē plosās nelietis; Viens putns skrien no austrumiem uz rietiem, Dots otram viss, kaut spārnu nekustina!

Un, acis pacēlis pret debesīm, viņš iesaucās: «Ak Allah žēlīgais, tev zināms, ka savus tīklus es izmetu tikai četri lāgi dienā! Un treji lāgi jau esmu tos metis!» Un tad nu viņš vēl piesauca Allah svētību un tīklus izmeta ceturto lāgu. Brīdi gaidījis, viņš dzīrās vilkt tos laukā, bet veltīgi bija viņa pūliņi: tīkli bija sapinušies režģu režģos un laukā nenāca. Te zvejnieks novilka drēbes, ienira jūras dzelmē un tikmēr ņēmās, līdz tīkli bija malā. Un šoreiz tur nu bija milzīgs vara trauks, cieši aizliets ar svinu un aizspundēts, un svinā bija ieliets sultānā Suleimana — Dauda dēla zīmogs. Un, savu lomu aplūkojis, zvejnieks ielīksmojās un nodomāja: «Sito lietu nu es pārdošu varkalim un dabūšu par to vismaz desmit dinārus!» Un tā nu viņš dzīrās trauku sapurināt, bet nevarēja to pacelt. Tad klusībā viņš sacīja: «Man tas jāattaisa un jāzina, kas tur iekšā, un tad es bāzīšu to maisā un nesīšu tirgū varkalim.»

Un tā nu viņš izvilka savu tuteni, ar lielām pūlēm izurbināja svinu un trauku apgāza augšpēdu, gribēdams izkratīt, kas tur bija iekšā. Te nu viņam bija lieli brīnumi, jo raugi: no trauka sāka kūpēt biezi dūmi, un tie aizklāja visas debesis un jūras krastu. Un, kad nu dūmi izkūpēja, tie sāka staipīties, līdz savilkās kopā un beidzot pārvērtās par efritu, kam galva sniedzās mākoņos, bet kājas mina zemi. Un galva tam bija kā svētnīcas jumols, rokas kā milzīgi grābekļi, kājas kā kuģa masti un mute kā melna ala, zobi kā klinšu akmeņi, nāsis kā bazūnes, ausis kā ādas maisi, acis kā degošas lāpas, un mati viņam bija izspūruši un vienos putekļos. Tādu ērmu ieraudzījis, zvejnieks sastinga šausmās, un visi locekļi viņam trīcēja, zobi klabēja, rīkle izkalta un acis satumsa.

Un, zvejnieku ieraudzījis, efrits iesaucās: «Ir tikai viens dievs, un tas ir Allah augstais, un Suleimans ir viņa pravietis! Ak augstais Suleiman, Allah pravieti, nenokauj mani! Es solos tev paklausīt un nekad vairs nepretoties tavām pavēlēm!» Te nu zvejnieks viņam sacīja: «Ak pārdrošais, dumpīgais gars, tu iedrošinies Suleimanu dēvēt par Allah pravieti! Tad zini, ka astoņpadsmit gadsimti jau izritējuši, kopš Suleimans ir mūžībā! Bet saki, — kas tu tāds un kā tu iekļuvi šai traukā?» Un efrits atbildēja: «Tikai Allah augstais ir visvarens! Un zini, ak zvejniek, es nesu tev labu ziņu!» To dzirdējis, zvejnieks ielīksmojās un jautāja: «Kādu ziņu tad tu man nes?» Un gars viņam atbildēja: «Tavu nāves ziņu! Tev jāmirst tepat uz pēdām, un tavai nāvei jābūt briesmīgai!» Tad nu zvejnieks sacīja: «Par tādu ziņu, ak efritu valdniek, debesis tev laupīs savu žēlastību. Ar ko tad es pelnījis tādu nāvi? Es izlaidu tevi no trauka, izglābu tevi no posta dzīves jūras il/rlme un atvedu tevi atpakaļ zemes virsū!» To dzirdējis, efrits teica: «Iļauju tev pašam nolemt, kāda nāve tev labāk patīk un kādā nāvē lu gribi mirt.» Bet zvejnieks jautāja: «Saki, — kādu Jaunu esmu tev darījis un kādēj esmu pelnījis tik briesmīgu sodu?» Un efrits atbildēja: «Ak zvejniek, uzklausi manu stāstu!» Tad zvejnieks sacīja: «Stāsti, bet neplosi mani liekiem vārdiem, jo raugi: mana dvēsele I <) 11 uzkāpusi līdz degunam!»

«Tad zini,» efrits sacīja, «es esmu dumpīgākais no visiem efritiem, un es neklausīju Suleimanam ibn Daudam (lai miers ar viņiem abiem!). Mans vārds ir Sachrs el Džins. Un Suleimans pie manis atsūtīja savu veziru Asafu ibn Bachariju, un tas nu mani pieveica, kaut es pretojos lam visiem spēkiem, un viņš mani aizveda pie Suleimana. Un, mani ieraudzījis, Suleimans raidīja savas lūgšanas Allah augstajam un lūkoja mani pievērst savai ticībai un pievārdot, lai es šo atzīstu par savu valdnieku. Bet es viņu neklausīju. Un tad nu viņš lika atnest šo trauku, iespundēja mani tur iekšā, aizlēja ar svinu un uzspieda zīmogu ar savu vārdu. To darījis, viņš sasauca savus paklausīgos garus un lika tiem trauku iemest jūrā. Simt gadus es sabiju jūras dibenā un katru dienu atkārtoju savā dvēselē: «Es zvēru mūža bagātībā pacelt to, kas mani atpestīs! Bet gadu simtenis aizritēja, un neviens nenāca mani pestīt. Un, kad nu pienāca otrais gadu simtenis, es sacīju: «Es atvēršu un atdošu visus zemes dārgumus tam, kas izraus mani no gūsta!» Bet nenāca neviens un no gūsta mani neizrāva. Un raugi: tā aiztecēja četri gadu simteņi, un es sacīju: «Tas, kas nu mani atpestīs, var izteikt trīs vēlēšanās, un es tās piepildīšu, lai tās būtu kādas būdamas. Bet nenāca neviens un mani neatpestīja. Te nu es iedegos niknumā un teicu savā dvēselē: «Nu es nokaušu to, kas mani atpestīs, bet ļaušu izraudzīties, kāda nāve tam patīkamāka! Un tad nu, zvejniek, nāci tu, un es tev ļauju izraudzīties, kādā nāvē tu gribi mirt!» Un, efrita stāstu uzklausījis, zvejnieks iesaucās: «Brīnišķīgi ir tavi darbi, ak Allah! Kam man bija viņu atpestīt! Ak efrit, žēlo mani, un Allah būs tev žēlīgs! Bet, ja tu mani nokausi, tad zini: Allah nežēlos arī tavu dzīvību.» Bet efrits sacīja: «Tev jāmirst, zvejniek, un izraugies savu nāvi!» Te nu zvejnieks iesaucās: «Ak efritu kungs, vai tā tu algo labu ar ļaunu? Tad taisnība ir senai parunai.» Un viņš teica dziesmas vārdus:

«Ja gribi baudīt dzīves rūgtumu,

Tad esi visiem pakalpīgs un labs.

Jo zvēru: ļauniem pateicības nav!

Ja zināt gribi, pārbaudi to pats.

Tāpat kā Magirai, Amera mātei,

Tev lemts būs posts \in rūgtais bēdu kauss!»

Bet efrits viņu pārtrauca: «Gana esi deldējis savu mēli, ak zvejniek! Tava nāve ir nolemta!» Te nu zvejnieks klusībā sacīja: «Es esmu mirstīgs vīrs, bet viņš ir efrits. Bet Allah devis man prātu, un man kasjāizgudro un viņš jāuzveic ar viltu. Tad redzēsim, vai viņš mani varēs uzvarēt ar negantību un spēku.» Tā nodomājis, viņš teica efritam: «Tad tu no visas tiesas gribi mani nokaut?» Un efrits atbildēja: «Nešaubies un nejautā, ak zvejniek!» — «Tad Allah augstā vārdā, kas iespiests Suleimana zīmogā, atbildi, ko tev jautāju, bet tev jāatbild taisni un godīgi!» Un tā nu Allah vārda piesauksme efritu satrauca, un viņš atbildēja: «Labi, zvejniek, jautā, un es tev atbildēšu taisni un godīgi.» To dzirdējis, zvejnieks jautāja: «Saki, — kā tu varēji ielīst šai traukā? Jo raugi: trauks ir tik šaurs, ka tur nevar iedabūt ne tavu kāju vai roku, kur nu vēl visu tavu augumu!» Un efrits sacīja: «Vai tiešām tu šaubies par to?» Un zvejnieks atbildēja: «Jā, es neticēšu, iekams savām acīm būšu redzējis, kā tu ielīdīsi šai traukā.»

Te Šechrezada ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, bet, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka efrits pēkšņi nodrebēja un pārvērtās par dūmiem, tiklīdz zvejnieks sacīja: «Es neticēšu, iekams savām acīm nebūšu redzējis, kā tu ielīdīsi šai traukā.» Un dūmi tūdaļ cēlās pret debesīm un sabiezēja, un tad lēni savilkās traukā, līdz pāri nepalika ne miņas. To redzēdams, zvejnieks ātri paķēra svina vāku ar Suleimana zīmogu un trauku aizvāza. Tad nu viņš uzrunāja efritu, sacīdams: «Nu, efrit, tu pats vari izraudzīties, kādā nāvē gribi mirti Bet, ja mirt negribi, tad metīšu tevi jūrā un krastā uzcelšu mājiņu, un biedināšu katru, kas nāks te zivis zvejot, un katram, kas rādīsies šai krastā, es teikšu: «Te jūras dzelmē guļ efrits. Viņš zvērējis nokaut to, kas viņu atpestīs, un aiz pateicības viņš Jaus tam izraudzīties savu nāvi.» Zvejnieka vārdus dzirdējis, efrits visiem spēkiem lūkoja izkļūt no trauka, bet viņam bija jāatzīst, ka tādas pūles ir veltīgas, jo raugi: to sargāja Suleimana zīmogs. Un tā nu viņš saprata, ka zvejnieks to iespundējis cietumā, no kura to nevar atpestīt ne vājākie, ne stiprākie efriti. Atskārtis, ka zvejnieks viņu jau veļ uz jūru, efrits sacīja: «Nē, nē, zvejniek, nedari tā!» Bet zvejnieks atbildēja: «Man jādara tā, un es darīšu!» Te nu efrits pazemojās un jautāja: «Ak zvejniek, saki, — ko gribi man darīt?» Un zvejnieks atbildēja: «Metīšu tevi jūrā! Tu dzelmē sagulēji astoņpadsmit gadu simteņus, bet es tevi guldīšu tur līdz pašiem pastariem. Un vai es tev neteicu: «Zēlo mani, ja gribi, lai Allah žēlīgs ir tev, un nenokauj mani, tad Allah arī tev lems ilgu mūžu! Bet tu manu lūgumu izsmēji un gribēji man labu atmaksāt ar ļaunu! Un redzi: tavu likteni nu Allah licis manās rokās, un es tevi nokaušu un nežēlošu.» Tad efrits iesaucās: «Ak, atvāz trauku, un es tev došu visus pasaules labumus!» Bet zvejnieks attrauca: «Tu melo, nolādētais gars! Ja palaidīšu tevi vaļā, tu darīsi man tāpat, kā sultānā Junana vezirs darīja ārstam Dubanam.» To dzirdējis, efrits jautāja: «Kas tad notika ar sultānā Junana veziru un ārstu Dubanu? Stāsti!»

STĀSTS PAR SULTĀNĀ JUNANA VEZIRU UN ĀRSTU DUBANU

«Tad zini, ak efrit,» sacīja zvejnieks, «ka tālās, senās dienās reiz Persijā dzīvoja sultāns, vārdā Junans. Un bija viņš varens un bagāts, un viņambija lieli karapulki. Bet viņa miesu bija ķērusi spitālībā, un to nevareja dziedināt ne zinību vīri, ne ārsti. Ne zāles, ne ziedes viņam nelīdzēja, un velti bija visu ārstu pūliņi. Te kādu dienu sultānā Junana pilsētā ienāca vecs un gudrs ārsts, vārdā Dubans. Viņš bija lasījis grieķu un persiešu, romiešu un siriešu, un arabu grāmatas un mācījies ārstniecību un zvaigžņu skaitīšanu un labi zināja to likumus un pamatus, to derīgumu un kaitīgumu, un pazina viņš visus stādus un visas zāles, vai tās bija kaltušas vai zajas, un zināja to svētīgo un kaitīgo spēku. Un nodevās viņš arī prātniecībai un vēl daudzām citām zinībām. Kad nu šis ārsts ienāca pilsētā un dzirdēja par sultānā kaiti, ko viņam bija lēmis Allah visvarenais, un par ārstu un zinību vīru veltīgajiem pūliņiem to dziedināt, viņš visu nakti sēdēja pie savām grāmatām. Un, kad atausa diena un saule apmirdzēja zemi, viņš apvilka savas labākās drēbes un devās uz sultānā pili. Sultānā vaiga priekšā nonācis, ārsts Dubans noskūpstīja zemi pie viņa kājām nn raidīja lūgšanas augstajam Allah, lai tas ir sultanam žēlīgs un viņa valstībai dod ilgu mūžu un svētību viņam pašam. Un, palocījies pret sultānu, viņš sacīja: «Ak cēlais valdniek, man .teikts par nikno kaiti, kas ķērusi tavu miesu, un neviens ārsts nav varējis to dziedināt. Bet man, ak valdniek, ir lielas cerības tevi dziedināt, un es tevi netirdīšu ne visādām zālēm, ne ziedēm.» To dzirdējis, sultāns brīnīdamies jautāja: «Saki, — kā tu to vari? Allah vārdā, ja tiešām tu to varēsi, es celšu bagātībā tavu cilti līdz trešam augumam un piepildīšu visu, ko tu vēlēsies, un tu būsi mans biedrs un draugs!» Tad nu sultāns deva viņam goda drēbes un dažādas balvas, sacīdams: «Un tu no visas tiesas solies mani dziedināt bez zālēm un ziedēm?» Un Dubans atbildēja: «Jā, augstais valdniek, to es apsolos, un tev nebūs jājūt ne sāpes, ne nogurums.» Te nu sultanam bija lieli brīnumi, un viņš jautāja: «Ak lielais ārst Duban, saki, — kurā dienā un kurā stundā piepildīsies tas, ko tu man soli? Ak, steidzies, mans dēls!» Un Dubans atbildēja: «Dzirdu, ak valdniek, un paklausu!»

Tad nu ārsts Dubans atstāja sultānā pili un apmetās mājā, kur sanesa visas savas grāmatas un zāles, un smaržīgas saknes. Un viņš savārīja šķidrumu no savām zālēm un piesūcināja ar tām īsu, izliektu rokturi, kurā ieurba robu, un robā iebāza spieķi. Un, izveidojis bumbu, viņš devās uz sultānā pili. Tur nu viņš nonāca pie sultānā, noskūpstīja zemi pie viņa kājām un sultanam lika tūdaļ jāt uz meidanu un spēlēt bumbu.

Un, kad nu sultāns savu emiru un veziru, galminieku un augstāko

valstsvīru pavadībā nonāca spēles vietā, Dubans piegāja pie viņa, pasniedza viņam spieķi un bumbu un sacīja: «Ak valdniek, ņem šo spieķi un turi to rokā tā, kā es tev rādu, un no visa spēka sit to pa zemi un pa bumbu, līdz tava delna un visa tava miesa sāk svīst, un zāles tad iesūksies tavā delnā un izlīs visā tavā miesā! Un, kad tu būsi nosvīdis un zāles savu darbu būs darījušas, tad dodies atpakaļ uz pili, ej pirtī un izperies, un tad liecies gultā un būsi dziedināts. Bet nu lai miers ar tevi!»

Un sultāns Junans pakampa spieķi no ārsta rokas un no visa spēka saspieda rokturi. Galminieki sasēdās zirgos un sāka mest viņam bumbu, un, zirga mugurā sēdēdams, viņš dzenāja to un panācis sita to ar spieķi un dūrē sažņaudza rokturi. Un tā viņš bumbu dzenāja un sita, līdz viņa delna un visa miesa sāka svīst. Tā nu zāles iesūcās delnā un izlija visā miesā, un, kad ārsts Dubans to redzēja, viņš sultanam lika doties uz pili un tūdaļ iet pirtī. Un sultāns steidzās atpakaļ uz savu pili un lika sakurt hamamu.

Un kalpi un vergi traucās cits caur citu un steidzās sultanam sagādāt tīru veļu un visu, kas bija vajadzīgs viņa mazgāšanai. Un tad nu sultāns iegāja hamamā, nomazgājās, saģērbās un devās atpakaļ uz pili, un pilī tūdaļ gāja gulēt.

Tā nu notika ar sultānu Junanu. Bet, kad jāstāsta par ārstu Du- banu, tad zini: viņš aizgāja mājās un likās gultā, un, kad pienāca rīts, viņš tūdaļ steidzās uz pili, un tur nu viņš nonāca sultānā vaiga priekšā, noskūpstīja zemi pie viņa kājām un teica dziesmas vārdus:

«Cik augstu tikumi ir cēlušies, Kopš dēvēts tu par viņu tēvu esi, Ja tēva gods ir citam kādam dots, Viņš prātu zemīgu to atraidījis! O, tu, kas vaigā staro spoži balts, Ar saviem acu stariem kiiedē tumsu! Tev laistās seja gaišā mirdzumā, Kaut laiks ir dusmu pilns un īgnuma! Ar savu laipnību tu mani veldzē, Kā kalna galus veldzē mākoņi. Tu visus aplaimojis devīgi Un slavas augstumos pats esi celts!»

Un, kad nu sultāns bija dziesmas vārdus dzirdējis, viņš piecēlās no sava valdnieka krēsla un metās ārstam Dubanam ap kaklu, un viņš to sēdināja sev blakus un lika atnest viņam goda drēbes

Jo raugi: kad sultāns iznāca no hamama, viņš aplūkoja savu miesu un tur vairs neredzēja spitalības pēdas, un āda viņam bija tīra kā spodrināts sudrabs. Un viņš ielīksmojās lielā priekā un izdvesa atvieglojuma nopūtu. Un, tiklīdz atausa rīts, viņš iegāja divanā un iesēdās savā valdnieka krēslā. Un viņam apkārt sasēdās_visi galminieki un emiri, un raugi: viņu vidū sēdēja ārsts Dubans. Ārstu ierau-

dzijis, sultāns ātri piecēlās un nosēdināja viņu sev blakus. Un, kad uzklāts bija dzīru galds, viņi dzīroja pie tā augu dienu, bet, kad satumsa nakts, sultāns samaksāja ārstam divi tūkstoši dināru, un vēl vnr iš tam dāvāja goda drēbes un dažādas balvas un beidzot atdeva Ntivu zirgu. Tad nu Dubans sultanam pateicās un gāja mājās.

liet sultāns nebeidza brīnīties par ārsta lielo māku un sacīja: «Viņš Izdziedināja mani bez zālēm un ziedēm. Allah vārdā, tā ir brīnišķīga «Inība! Es došu šim cilvēkam, ko vien viņš kāros, un celšu to savu biedru un draugu pulkā!» To teicis, sultāns Junans gāja gulēt, prie- cīgs par savu atgūto veselību.

Un, kad nu pienāca rīts, sultāns iegāja divanā un apsēdās savā valdnieka krēslā, un viņam apkārt nostājās visi valsts dižvīri, bet omiri un veziri nosēdās pa labi un pa kreisi no valdnieka krēsla. Un sultāns lika ataicināt ārstu Dubanu, un tas atnāca un noskūpstīja zemi pie valdnieka kājām. Tad nu sultāns piecēlās no sava krēsla un .'irstu Dubanu piesēdināja sev blakus. Un tā līdz pašam vakaram, līdz satumsa nakts, viņi runāja un tērzēja un abi ēda pie viena galda, un sultāns vēl lika viņam atnest piecas goda drēbes un tūkstoš dināru. Un, kad nu viņš ļāva ārstam Dubanam iet, tas devās uz māju, teikdams un slavēdams cēlo valdnieku.

Citu rītu sultāns atkal iegāja divanā, kur viņu jau gaidīja emiri, veziri un galminieki. Un bija sultanam lielvezirs, kam daba bija devusi neglītu vaigu un tumšu dvēseli. Viņš bija drūms un negants, skops un skaudīgs, un visa viņa dvēsele dega naidā un niknumā. Un, redzēdams, ka sultāns ārstu sēdina sev blakus un dāvā viņam dārgas balvas, tas iekaisa piktumā un klusībā nosprieda savu sacensoni iznīcināt. Tā nu viņš piegāja pie sultānā Junana, noskūpstīja zemi pie viņa kājām un sacīja: «Ak laiku un tautu pavēlniek, tu, kas mirstīgos devīgi apbalvo, ļauj man teikt tev svarīgu padomu, ko slēpt no tevis nedrīkstu! Ak valdniek, pavēli gaismā celt manu noslēpumu, un es tavu pavēli klausīšu!» Šo vārdu apmulsināts, sultāns jautāja: «Kas ir tavs noslēpums? Un lielvezirs atbildēja: «Ak augstais valdniek, mūsu senči teica: «Kas nedomā galu, tam liktenis nesmaida. Bet tu, ak laipnais valdniek, esi aplami darījis, savu laipnību un savas balvas dodams ienaidniekam, kas postā gāzt grib tavu valstību! Un raugi: tādēļ man uznāca bailes par sava pavēlnieka dzīvību.»

To dzirdējis, sultāns apmulsa un, pārvērties savā izskatā, iesaucās: «Kas tas tāds, ko tu dēvē par manu ienaidnieku un kam es bijis tik žēlīgs?» Un lielvezirs atbildēja: «Ak valdniek, atmosties, ja guli: es runāju par ārstu Dubanu.» Bet sultāns sacīja: «Allah vārdā, tas ir mans labākais draugs, un man viņš dārgāks par visiem cilvēkiem pasaulē, jo viņš mani dziedināja ar nieka lietu, ko es turēju savā rokā, un atpestīja mani no kaites, ko nevarēja novērst nekādi zinību vīri. Un nav viņam līdzīga visā pasaulē, ne rietumos, ne austrumos. Un

kā tu iedrošinies viņu tik neganti pulgot? Tad zini, ka mēlnešiem es neklausīšu un no šīs dienas viņam nolieku trīs tūkstoši dināru lielu mēneša maksu, un tas vēl tīrais nieks! Ja es atdotu viņam pusi savas valstības, tad arī viņa alga nebūtu vēl samaksāta. Bet es zinu, tu esi ļāvis savā sirdī iemesties skaudībai.»

To teikusi, Sechrezada ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa. Un Dinazada viņai sacīja: «Ak māsa, cik jaukas un burvīgas, un cik smalkas ir tavas pasakas!» Tad Sechrezada atbildēja: «Kas šīs pret tām, ko stāstīšu jums citu nakti, ja tikai sultāns, mans pavēlnieks, nelaupīs man dzīvību!» Un sultāns klusībā teica: «Allah vārdā, es viņu nenokaušu, iekams nebūšu dzirdējis viņas stāsta turpinājumu. Jo tiešām, šis stāsts ir brīnišķīgs!» Un atljkušās nakts stundas viņiem aizritēja ciešās skaujās, bet, kad pienāca rīts, sultāns gāja savā divanā, kur emiri, veziri un galminieki viņu jau gaidīja. Un tur nu sultāns sprieda tiesu un taisnību un iecēla un atcēla savus ierēdņus, un gādāja par savu valstību, un tā līdz pašam vakaram. Un, kad nu divanu aizslēdza, sultāns devās atpakaļ savā pilī.

Un, kad pienāca nakts un sultanam vairs nepatika ļauties Šech- rezadas — vezira meitas mīlas glāstiem, viņa iesāka:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka sultāns Junans sacīja savam veziram: «Ak vezir, tu esi ļāvis sirdī iemesties skaudībai, un tu mani kūdi nokaut šo cilvēku, lai pēcgalā man būtu jānožēlo, kā nožēloja sultāns Sindbads, kād bija nokāvis savu vanagu.» Te vezirs jautāja: «Kā tas gan notika?» Un sultāns Junans stāstīja.

STĀSTS PAR SULTĀNĀ SINDBADA VANAGU

«Stāsta, ak vezir, — bet Allah visu zina labāk, — ka sen aizgājušos laikos reiz Persijā dzīvoja sultāns un viņam gaužām patika dažādas izpriecas, bet par visām vairāk medības. Un sultanam bija vanags, kuru viņš pats bija izaudzējis un no kura nešķīrās ne dienu, ne nakti. Un, kad nu sultāns jāja medībās, viņš visur veda līdzi savu vanagu un dzirdīja to no zelta kausa, kas karājās vanagam kaklā. Reiz, kad sultāns sēdēja savās istabās, pie viņa piegāja vekils un sacīja: «Ak laiku valdniek, ir laiks jau doties medībās!» Un tūdaļ sultāns sāka posties un savu vanagu uzsēdināja uz rokas, un izjāja ar visiem pavadoņiem. Un tā nu viņi nonāca ielejā un izlika tur tīklus. Un raugi: viņu tīklos iespruka gacele. Te sultāns iesaucās: «Tad ziniet, es nocirtīšu galvu tam, kas nesaķers šo gaceli, kad tā skries viņam garām!» Un tad nu sāka savilkties tīkli ap gaceli, un pēkšņi tā pielēca pie sultānā, pacēlās viņa priekšā stāvus un priekškājas piespieda pie krūtīm, it kā taisīdamās skūpstīt zemi pie sultānā kājām. Un, kad nu sultāns pieliecās pie gaceles, tā spēji sacirtās un pārlēca viņam pāri, un vienā

mirklī nozuda. Te nu sultāns pievērsās saviem miesassargiem un re- «l/.i'ja, ka tie samirkšķinās acīm. Un viņš jautāja savam veziram: «Ko vn,ii tā samirkšķinās?» Un vezirs atbildēja: «Viņi grib teikt, ka tu zvē- M'jies nokaut to, kam gacele aizskries garām.» To dzirdējis, sultāns iesaucās: «Pie savas galvas zvēru, es gaceli panākšu un atvedīšu atpakaļ!» Tad nu viņš jāšus dzinās gaceles pēdās un drīz to panāca. Un •.iiltana vanags sāka knābāt tai acis, līdz gacele kļuva akla, bet sultāns paķēra rungu un belza tai pa galvu tik stipri, ka tā nokrita zemē. Tad nu viņš nokāpa no zirga, gaceli nokāva un nodīrāja tai ādu, un piesēja pie saviem segliem. Diena bija karsta, un vieta bija tuksnešaina un sausa. Un sultānu tirdīja slāpes, un dzert kāroja arī viņa /irgs. Un tā nu, pavēries visapkārt, sultāns ieraudzīja koku, no kura pilēja duļķains šķidrums. Cimdus nenomaucis, viņš atāķēja kausiņu, kas karājās vanagam kaklā, un kausiņā pielēja ērmīgo šķidrumu, un t.id viņš nolika to savā priekšā un dzīrās dzert. Bet raugi: vanags kausu pagrūda ar kāju un apgāza. Tad nu sultāns, domādams, ka putnam uznākušas slāpes, kausu pielēja otru lāgu un nolika to vanagam priekšā, bet vanags atkal to pagrūda un šķidrumu izgāza. Te nu vanags sultānu saniknoja, un viņš kausu pielēja trešo lāgu un nesa to savam zirgam. Bet vanags savicināja spārnu un ar to apgāza trauku trešo lāgu. Tad nu sultāns iesaucās: «Lai Allah liek tev sapūt, tu posta vēstnesi! Tu neļāvi man dzert un nedzēri pats, un nedevi veldzi arī manam zirgam!» To teicis, sultāns atvēzēja šķēpu un nocirta vanagam spārnus. Bet vanags pacēla galvu, it kā sacīdams: «Paraugies, ko tu redzēsi kokā!» Un, kad nu sultāns pacēla acis, viņš kokā ieraudzīja čūsku, un čūskai no mutes zemē lija lipīga inde. Te sultāns gauži nožēloja, ka bija nocirtis spārnus savam vanagam. Un viņš steigšus, piecēlās, ielēca seglos un aizjāja, līdzi vezdams nokauto gaceli. Un, pilī nonācis, viņš aizmeta to savam pavāram, sacīdams: «Ņem un izcep šo gaceli!» Un, uz rokas turēdams savu vanagu, sultāns iesēdās krēslā, bet vanags izķērca vārgu kliedzienu un nokrita zemē beigts. To redzēdams, -sultāns tricināja gaisu vaimanām un gaudām, un viņš gauži nožēloja, ka bija nokāvis savu uzticamo vanagu, kas viņu izglāba no nāves. Un raugi: tāds ir stāsts par sultānu Sindbadu.

Bet vēl ir cits stāsts, un tas biedina no pārsteidzības, un tas stāsts par laulāto vīru un papagaili.» — «Un, kas tad notika ar laulāto vīru un papagaili?» vezirs jautāja. Un sultāns Junans stāstīja:

STĀSTS PAR LAULĀTO VĪRU UN PAPAGAILI

«Reiz dzīvoja greizsirdīgs vīrs, un viņam bija skaista un laipna sieva, un viņš tai neļāva no sevis atstāties ne soli. Te kādu dienu, kad viņam bija ilgi jāatstāj māja, viņš aizgāja uz putnu tirgu, nopirka tur runājošu papagaili un ielika to būri savā mājā. Viņš nešaubījās, ka pļāpīgais putns viņam pateiks visu, kas, viņam projām esot, būs noticis, jo raugi: papagailis bija viltīgs un atjautīgs, un bija viņš ari labs novērotājs. Kad nu vīrs bija beidzis savas ilgās gaitas un pārradās mājās, viņš lika atnest papagaili, un tas viņam stāstīja visu, ko viņa daiļā sieva katru dienu darījusi ar savu mīļāko. Te nu vīrs iedegās trakā greizsirdībā un steidzās pie savas neuzticīgās sievas, un neganti sita to un rāja.

Sieva domāja, ka verdzenes viņu nodevušas, un viņa izklaušināja vienu verdzeni pēc otras, bet tās viņai zvērēja, ka dzirdējušas papagaili melšot viņas vīram. To zinādama, sieva lika vienai verdzenei visu nakti malt kafijas dzirnaviņas zem papagaiļa būra un otrai visu nakti tecināt uz būra ūdeni, bet trešai visu nakti putna acu priekšā grozīt tērauda spoguli. Jo viņas vīra tonakt atkal nebija mājās.

Kad nu otrā dienā vīrs pārnāca un atkal izvaicāja papagaili, tas atbildēja: «Ak kungs un pavēlniek, es nezinu nekā! Visu nakti manas acis žilbināja zibeņi un ausīs rībēja pērkoni un dārdēja lietusgāzes.» Bet visu šo laiku bija starojušas skaidras un mīlīgas vasaras dienas, un raugi: vīrs nu saskaitās un dusmās teica: «Vai tev, tu melīgais putns, nav taču tagad lietus laiks!» Bet papagailis sacīja: «Allah vārdā, es tev saku, ka visu nakti lija lietus un zvīļoja zibeņi, un ducināja pērkoni I»

Te nu vīrs redzēja, ka papagailis tikai aplami melš un ari viņreiz meli vien būs bijuši. Tad nu viņš iekaisa piktumā un papagaili izrāva no būra, un meta to zemē ar tādu sparu, ka putns bija beigts. Bet, kad kaimiņi pateica, ka papagailis stāstījis dzīvu patiesību par sievas dēkām, un, kad viņam uzausa gaisma ari par sievas viltu, viņš gauži nožēloja savu darbu, bet izlīdzināms tur nebija vairs nekas.»

Un, kad vezirs bija dzirdējis sultānā Junana stāstu, viņš sacīja: «Ak augstais valdniek,, saki, — ko ļaunu man varēja darīt šis vīrs un ko es varēju darīt viņam? Vai tiešām tu neredzi, ka mani dzen likni rūpes par tevi? Un gan tu redzēsi, ka patiesi ir mani vārdi! Tad zini, ak augstais valdniek, tu glābsi savu dzīvību, ja klausīsi manus vārdus, bet aiziesi bojā, ja neklausīsi, un nāve tev lemta, tāpat kā vc/.lram, kas pievīla sultānā dēlu.» — «Un kā tas notika?» sultāns JunnriH jnutfija.

STĀSTS PAR SULTĀNA DĒLU UN GŪLU

«Stāsta, ak augstais valdniek, ka kādam sultanam reiz bija dēls,» vezirs stāstīja, «un bija viņš kaislīgs mednieks. Un sultanam bija arī vezirs. Un šim veziram nu sultāns lika nenovērst acis no prinča, lai tas ietu kurp iedams. Reiz princis devās medībās un vezirs viņu pavadīja. Un, tā nu jādami, viņi ieraudzīja ērmīgu nezvēru, un vezirs leica princim: «Dzenies nu pēdās šim zvēram!» To dzirdējis, princis dzinās zvēra pēdās un drīz vairs nebija saskatāms. Bet, kad viņš nonāca vientulīgā vietā, zvēra pēdas izgaisa un princis nezināja, uz kuru pusi doties. Te nu viņš ieraudzīja jaunavu, kas ceļmalā sēdēja un laudāja. Princis viņai jautāja: «Kas tu tāda?» Un jaunava atbildēja: «Os esmu Indijas valcLnieku valdnieka meita. Es braucu tuksnesī ar karavanu, un pēkšņi man uzmācās miegs, un es novēlos no segliem, bet pati neatģidos. Un, kad nu atmodos, es biju tuksnesī viena, un nu nezinu, kurp lai eju.» Jaunavas vārdus dzirdējis, princis iesila līdzjūtībā un jaunavu sēdināja savā zirgā, sev aiz muguras. Un tā nu viņi jāja, jāja, līdz princis ieraudzīja tuksnešainu saliņu. Un jaunava viņam sacīja: «Ak mans kungs, ļauj man brītiņu nokāpt no zirga!» Un princis piejāja pie saliņas un nosēdināja viņu no zirga muguras. Bet, redzēdams, ka jaunava ilgi nenāk atpakaļ, viņš gāja tai pēdās, šķirdams krūmus tā, ka viņa nevarēja to saredzēt, un nezinādams, kas viņa tāda bija. Un pēkšņi viņš ieraudzīja, ka jaunava ir gūla! Un viņa teica saviem bērniem: «Ak mani bērniņi, šodien nu es jums sagādāju treknu un brangu puisi!» Un bērni atsaucās visi vienā balsī: «Ak māmuliņ, ved viņu drīzāk, mēs esam izsalkuši!»

Tādus vārdus dzirdējis, princis notrīcēja baiļu drebuļos un šausmās steidzās atpakaļ pie sava zirga, bet to pašu brīdi gūla iznāca no savas alas un, redzēdama, ka princis bailēs trīc, jautāja tam: «Ko tu tā sabijies?» Princis atbildēja: «Man ir ienaidnieks, tas mani baida.» — «Bet tu taču sacīji, ka esi princis?» Un viņš atbildēja: «Jā, tev taisnība.» Tad viņa jautāja: «Kam nedod naudu savam ienaidniekam un nemīkstini viņa sirdi?» Bet princis atsaucās: «Ak, mana nauda viņam nav vajadzīga, viņš grib manu dvēseli. Un viņš mani baida, jo esmu nevainīgs un būšu netaisnības upuris.» To dzirdējusi, viņa teica: «Ja esi nevainīgs, kā saki, kam tad neskaiti lūgšanas Allah augstajam? Viņš tevi pasargās no tava ienaidnieka negantības un no visiem, kas tevi baida.»

Te nu princis pacēla acis pret debesīm un iesaucās: «O, tu, kas atsaucies tam, kas tevi piesauc savā postā, palīdzi man uzvarēt ienaidnieku un aizdzen to no manis, jo raugi: tu esi visvarenais!» Un, prinča lūgšanu dzirdējusi, gūla tūdaļ nozuda. Bet princis laimīgi nonāca atpakaļ pie Indijas valdnieku valdnieka, sava tēva, un stāstīja tam par vezira kļūmīgo padomu. Un Indijas valdnieku valdnieks lika nokaut neuzticīgo veziru.»

«Ak augstais valdniek,» teica sultānā Junana vezirs, «ja uzticēsies šim ārstam, tu mirsi visniknākā nāvē. Gan esi viņu iecēlis savas žēlastības un savas draudzības saulē, bet viņam padomā tavs gals. Vai neredzi, ka viņš tevi dziedējis tikai no ārienes, dodams tev rokā nieka lietu? Un vai tu nezini, ka viņš tevi nokaus ar citu lietu, ko atkal liks tavā rokā?» Un tad nu sultānā Junana dvēselē iezagās šaubas, un viņš iesaucās: «Tev taisnība, ak vezir, mans krietnais un labais padomnieki Droši vien šis ārsts te ieklīdis kā spiegs un meklē manu nāvi. Un, ja nu viņš mani dziedēja ar nieka lietu, ko es turēju savā rokā, tad viņš mani nokaus ar citu lietu, ko liks man ost.» Te nu sultānu Junanu satvēra izbailes, un viņš teica veziram: «Ak vezir, kādu padomu tu man dosi? Ko lai viņam dara?» Un vezirs atbildēja: «Nešķied velti laiku un liec viņu tūdaļ aicināt pie sevis, un, tiklīdz viņš atnāks, liec nocirst tam galvu! Un tikai tā tu veiksi viņa ļauno nodomu un atpestīsies no viņa, un tad tev atkal būs miers un svētība!» To dzirdējis, sultāns sacīja: «Tev taisnība, ak vezir!» Un tūdaļ viņš lika aicināt ārstu Dubanu, un tas ienāca pilī visjautrākā omā, jo raugi: viņam prātā nenāca cēlā sultānā briesmīgais lēmums. Un tāpat ir teicis kāds dzejnieks:

Ak tu, ko liktoņtriecieni tā baida, Draugs, remdē sirdi! Vai tu nezini, Ko lēmis Allah, novēršams vairs nav! Bet velti baiļoties par tādām lietām, Kam nolemts piepildīties nav nekad. Ak valdniek, vai es dienu varu dzīvot, Tev slavas dziesmas nedziedājis cēlas! Ko tad man dzejas panta spējas dotas, Ko daiļā dziesminieka valoda?! Ik balva, ko man tavas rokas sniedz, Ir vienmēr lielāka par tām, kas bija, Un tā man dota jau, pirms lūdzies es! Ak valdniek augstais, kā lai nedziedu Es slavu tev un tavai godībaiI Kā tev lai nedziedu es pūļa priekšā Un klusi savā sirdi pateicīgā?! Bet manām lūpām nebūs mūžam lemts To dzejas daili brīnišķīgo paust, Kas tavu varu teiktu cienīgi! Par vāju spēks, ko Allah devis man. Lai nestu tavas labdarības slogu, Ko manos plecos velt tu nerimsti! O tu, kam garu niknos šaubas māc, Liec savus ceļus augstā Allah rokās, Jo viņa gudrībai nav gala mūžos! Rēc tava prāta nenotiks nekas. Tik viņa griba valda pasauli! Ak, skumjas aizmirsti un visas raizes, Un neliec izmisumam sevi mākti Vai tiešām nezini, ka rūpes kremt Visstiprā un visgudrā vīra sirdi? Met tās, jo visas mūsu cerības . Ir tikai nevarīgi vergu sapņi, Met tās un dzīvi tver, tad zināsi, Ka zemes virsū svētlaimība zied!

Kad nu sultāns ieraudzīja ārstu Dubanu, viņš teica tam: «Vai zini, kādēļ liku tevi aicināt?» Un tas atbldēja: «Tikai Allah augstais zina visu!» Bet sultāns sacīja: «Es liku tevi aicināt, lai laupītu tev dzīvību.» Sultānā vārdi ārstu apstulboja kā pērkona grāvieni, un viņš jautāja: «Ak valdniek, kādēļ gribi laupīt man dzīvību? Ko esmu pret tevi grēkojis?» Un sultāns atbildēja: «Man teikts, tu esot spiegs un nācis mani nomaitāt. Un tā nu es nospriedu tevi nokaut un novērst savu nāvi.» To teicis, sultāns lika aicināt savu bendi un uzsauca tam: «Nocērt galvu šim nodevējam un atpestī mūs no viņa ļauniem nolūkiem!» Te nu ārsts Dubans iesaucās: «Ak, nelaupi man dzīvību, un Allah dos tev ilgu mūžu! Un nenokauj mani, ja gribi, lai Allah nenokauj tevi!» Un ilgi ārsts lūdzās sultānā žēlastību, tāpat kā tevi lūdzos es, ak efrit! Bet manu lūgumu tu neliki vērā un neganti dzinies pēc manas nāves.

Un sultāns Junans nu sacīja ārstam Dubanam: «Es nevaru tev uzticēties, un miera man nebūs, līdz tava dzīvība būs dzēsta. Ja jau tu varēji mani dziedināt ar nieka lietu, ko es turēju savā rokā, tad man ir dibinātas bailes, ka tu mani nomaitāsi ar citu lietu, ko liksi man paost vai citu ko darīt.» To dzirdējis, ārsts iesaucās: «Ak valdniek, tad tā tu samaksā labu ar ļaunu!» Bet sultāns attrauca: «Gana vārdu! Tava nāve ir nolemta, tam jānotiek!»

Un, kad nu ārsts atskārta, ka sultānā lēmums nav grozāms, viņš lēja gaužas asaras un skuma, ka labu darījis necienīgam vīram, un viņš atcerējās dzejnieka vārdus:

Tik jauna Meimuna un neprātīga, Un nav tai cēlas dvēseles un sirds! Bet tālu daudzināts ir viņas tēvs Un krietnā vira sirds un gara spējas. Jo raugi: viņš ar lāpstu rokā iet, Lai ceļa putekļi un dumbru dubļi Skart viņa tīrās drēbes nevarētu Un pašam tumsā kāja neslidētul

Te nu, paklausīdams sultānā pavēli, pie ārsta Dubana piegāja bende, aizsēja viņam acis un, izvilcis šķēpu no maksts, pievērsās sultanam, sacīdams: «Ar tavu atļauju, ak augstais valdniek!» Bet ārsts nebeidza raudāt un sacīja: «Ak valdniek, nelaupi manu dzīvību, un Allah dos tev ilgu mūžu!» Un viņš teica dzejnieka vārdus:

«Ir velti mani labie padomi,

Bet nelgu padoms vērā likts un teikts!

Par visu es tik nievu pelnījis.

Ak, ja man dzīvība vēl lemta būs,

Nevienam padomu vairs neteikšu!

Ja lemts man mirt, tad mana posta stāsts

Būs katram biedinājums kļūmā brīdī,

Lai mēle patiesību nesaka nekad!

Ja miršu es, lai visi taisnīgie

Tad nolādēti visās valodās!»

Un tad nu viņš pievērsās sultanam, sacīdams: «Tad tāda mana alga! Ak valdniek, tu rīkojies ar mani tāpat, kā darījis kāds krokodils.» Te sultāns jautāja: «Ko tad šis darīja?» Un ārsts Dubans atbildēja: «Ak valdniek, es esmu tik satraukts, ka nevaru to izstāstīt, bet lūdzu: žēlo mani, un Allah apžēlosies par tevi!» Un asaras straumēm ritēja no viņa acīm. Tad nu daži galminieki, sultānā Junana mīluļi, piecēlās no savām vietām un teica: «Ak valdniek, mēs tevi lūdzam, nelaupi šim ārstam dzīvību, jo mums ir zināms, ka viņam nav pret tevi vainas, un mēs zinām arī, ka viņš tevi dziedināja no slimības, ko nevarēja novērst ne zinību vīri, ne ārsti.» Bet sultāns saviem galminiekiem atbildēja: «Ak, jūs nezināt, kas man liek nāvi lemt šim ārstam! Tad dzirdiet: ja viņš paliks dzīvs, man jāmirst pašam! Jo, kas mani dziedināja, likdams rokā turēt nieka lietu, tas var mani nomaitāt, likdams man ko ieost. Un tādēļ es bīstos, ka viņš mani nokaus, lai iegūtu algu par manu nāvi, jo viņš ir spiegs un atsūtīts mani nogalināt. Un raugi: tādēļ viņam būs mirt, un tikai viņa nāve mani atpestīs no bailēm par manu paša dzīvību.» Te nu ārsts Dubans atkārtoja: «Ak valdniek, žēlo mani, ja gribi, lai Allah dod tev ilgu mūžu, un nelaupi manu dzīvību, lai Allah augstais nenokauj tevi!»

Un, kad nu ārsts Dubans redzēja, ak efrit, ka sultānā prāts nav grozāms, viņš teica tam: «Ak valdniek, ja negribi mani žēlot, tad ļauj man doties uz māju, lai varu sasaukt savus radus un kaimiņus un norunāt par manām bērēm, un novēlēt manas ārstniecības grāmatas. Bet ir šo grāmatu skaitā viena, un tā ir sevišķa grāmata, un to es gribētu dāvāt tev, ak augstais valdniek, jo raugi: tā ir tavas grāmatu krātuves cienīga.» To dzirdējis, sultāns Juņans jautāja: «Kas tā par grāmatu?» Un ārsts atbildēja: «Tai ir daudzas brīnišķīgas īpašības, bet brīnišķīgākā ir tāda: kad būsi nocirtis man galvu un atvērsi šo grāmatu, tad atšķir trīs pirmās lapas un izlasi trīs pirmās rindas kreisajā pusē, un tu redzēsi, ka man galva, kas būs no pleciem šķirta, atbildēs visu, ko tu tai jautāsi.» To dzirdējis, sultāns ielīksmojās un jautāja ārstam Dubanam: «Ak, ja es nocirtīšu tev galvu, tu tomēr vēl runāsi?» Un ārsts atbildēja: «Jā, valdniek, šis brīnums notiks!» Te nu sultāns ļāva viņam doties uz māju stiprā apsardzībā. Un tā nu ārsts Dubans pārnāca savā mājā un nokārtoja visas lietas, bet otrā dienā viņš iegāja divanā, kur bija sanākuši visi emiri, veziri un galminieki, un divans bija līdzīgs ziedošam dārzam. Ārsts piegāja pie valdnieka krēsla, rokās turēdams senlaicīgu grāmatu un pulvera vācelīti, un, apsēdies solā, viņš sacīja: «Atnesiet man paplāksni!» Un, kad nu viņam atnesa paplāksni, viņš izkaisīja pulveri no vācelītes, izberzēja to uz visas paplāksnes un teica: «Ak valdniek, ņem šo grāmatu, bet vaļā never, iekams mana galva būs noripojusi no pleciem! Un, kad būsi manu galvu nocirtis, liec to uz šās paplāksnes un piespied pie pulvera, lai aptur asinis. Tad atšķir šo grāmatu!» Bet sultāns, prieka un nepacie- tibas apmāts, vairs nedzirdēja ārsta Dubana vārdus, Viņš paņēma gra matu no ārsta rokām un atšķīra to, bet raugi: grāmatas lapas bija salipušas. Te nu viņš pielika pirkstu pie lūpām, apslapināja to siekalām un pašķīra pirmo lapu, un tas pats viņam bija jādara ar otro un ar trešo lapu, kuras viņš varēja atšķirt tikai ar lielām pūlēm. Un tā nu viņš atšķīra sešas lapas, bet neredzēja tur nevienas rakstu zīmes. Un viņš iesaucās: «Ak Duban, tavā grāmatā nekas nav rakstīts!» Bet ārsts atbildēja: «Atšķir vēl tāpat dažas lapas!» Un sultāns slapināja gra matas lapas savām siekalām, un pēc dažiem mirkļiem viņa miesa iz lija inde, ar ko bija piesūcināta grāmata. Te nu sultāns pakrita, un visa viņa miesa sāka drudžaini raustīties, un viņš iekliedzās skaļā balsi: «Ak, es esmu nozāļots!» Un ārsts Dubans teica dzejnieka vārdus:

«Ak tiesas viril Savā negantībā Tie visas tiesības ir pārkāpuši Un kājām saminusi taisnību! Bet dzīva vēl ir gudrā taisnība! Un Allah soda niknos tiesnešus! Ja tiesu spriestu tie un taisnību, Gan liktens arī pašus žēlotu, Bet ļaunu tas ar ļaunu atmaksā, Gāž viņus postā, bēdu dūksnājā! Nu garāmgājējs nievā tos un smej, Jo raugi: tāds ir likums pasaulē! Kas darīts, mūžam atkal atdarās, Un notiek tikai tas, kas likteņlemts.»

Un, tiklīdz viņš izrunāja pēdējos vārdus, sultāns bija beigts.

Tad zini, ak efrit, ja sultāns Junans nebūtu laupījis dzīvību ārstam Dubanam, Allah būtu viņam devis ilgu mūžu. Bet ārsta lūgumu tas neklausīja un kāroja viņa nāvi, un raugi: Allah satrieca pīšļos viņu pašu. Tas pats gaida tevi, ak efrit. Ja tu būtu mani žēlojis, Allah būtu tev devis saules mūžu.»

Bet tieši tobrīd Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa. Un Dinazada sacīja: «Ak māsa, cik burvīgas ir tavas pasakas!» Bet Sechrezada atbildēja: «Ak, kas šīs pret tām, ko stāstīšu jums citu nakti, ja sultāns, mans kungs un pavēlnieks, nebūs laupījis man dzīvību!» Un tā nu šī nakts viņiem aizritēja tīrā svētlaimībā, jo līdz pašam rītam viņi ļāvās mīlestības priekiem. Tad nu sultāns gāja savā divanā, un, kad divanu slēdza, viņš devās atpakaļ uz pili.

Un, kad pienāca nakts, Sechrezada stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka zvejnieks sacīja efritam: «Ja tu būtu mani žēlojis, Allah dotu tev saules mūžu, bet tu kāroji manu nāvi, un nu es metīšu jūrā šo trauku, kurā tu nīksi līdz mūža galam!» To dzirdējis, efrits iesaucās: «Allah vārdā tevi lūdzu, ak zvejniek, nedari tā! Apžēlojies par mani un nesodi mani par manu ļauno darbu. Un, ja es biju nepateicīgs, tad esi tu cēls un labs! Jo zini, ko saka paruna: «Ak tu, kas labu dari tam, kas tev darīja ļaunu, nepiemini ļaundarim viņa negantību! Un nedari, kā Umama darīja Atikai!»» To <l/.i i dējis, zvejnieks jautāja: «Ko tad Umama darīja?» Un efrits atbildēja: «Tik šaurā sprostā es nevaru tev stāstīt šo pasaku, bet, kad būsi mani izlaidis, ak zvejniek, es to izstāstīšu.» Bet zvejnieks teica: «Nē, efrit, es metīšu tevi jūrā, un Allah pasauli tev neredzēt līdz mūža galam. Kad es lūdzos tavu žēlastību, tu tikai sauci manu nāvi, kaut nebiju darījis tev ļaunu, bet pestījis tevi no cietuma. Un raugi: kad labu tu atmaksāji ar ļaunu, es redzēju un sapratu, ka esi no neganto garu cilts. Tad nu zini, ka metīšu teyi jūras dzelmē un biedināšu to, kas lūkos tevi izvilkt, un teikšu tam, lai met tevi jūrā atpakaļ. Un tu nīksi tur mūžīgi mūžam un izcietīsi visas pasaules mokas!» Te nu efrits sacīja: «Izlaid mani no trauka, un es tev stāstīšu brīnišķīgo stāstu. Zvēru, ka nedarīšu tev ļaunu! Es tevi gan pamācīšu, ko tev būs darīt, lai tu celtos bagātībā.» Tāds solījums nu iesildīja zvejnieka sirdi, un viņš lika efritam zvērēt Allah vārdā, ka savu vārdu tas godam turēs, un, kad nu efrits bija tā zvērējis, viņš trauku atvēra. Un atkal izkūpēja biezi dūmi un sāka lēni sabiezēt, un beidzot izvērtās par efritu visbaismīgākā izskatā. Un, izlīdis no vara trauka, viņš paspēra to ar kāju, un trauks ievēlās jūrā. To redzēdams, zvejnieks satrūkās un klusi teica: «Vai, tā ir ļauna zīme!» Bet viņš stiprināja savu sirdi un iesaucās: «Ak efrit, dzirdi, ko teicis Allah visvarenais: «Jums būs savu zvērestu turēt, jo raugi: par to jūs tiksiet jautāti!» Un tu zvērēji savu solījumu pildīt. Tad zini, ja tu nepildīsi, Allah tevi bargi sodīs, jo viņš ir taisns un dusmīgs, un, kaut viņa žēlastībai nav gala, viņš neaizmirst nenieka. Un es vēl atkārtoju, ko teica ārsts Dubans sultanam Junanam: «Žēlo mani, un Allah dos tev ilgu mūžu!» To dzirdējis, efrits sāka smieties un iesaucās: «Nāc man līdzi, ak zvejniek!» Un tā nu efrits aizgāja pa priekšu, bet zvejnieks ar saviem tīkliem viņa pēdās, un viņš aizvien vēl neticēja savam glābiņam. Un viņi atstāja pilsētu un uzkāpa kalnā, bet no kalna nokāpa plašā ielejā, kuras vidū laistījās ezers. Tur nu efrits apstājās un zvejniekam lika izmest tīklus. Un zvejnieks ielūkojās ūdenī un ieraudzīja daudzas zivis četrās krāsās: baltā un sarkanā, zilā un dzeltenā. Tīklus izmetis, viņš izvilka četras zivis dažādās krāsās. Te nu efrits, viņa prieku redzēdams, sacīja: «Ņem šīs četras zivis un aiznes sultanam, un sultāns dos tev tik lielu naudu, cik savu mūžu vēl nebūsi redzējis. Allah vārdā piedod, ja esmu bijis ļauns, jo raugi: es biju noklīdis no ceļa, šai jūrā smakdams astoņpadsmit gadsimtus, un pasauli es ieraudzīju tikai tagad. Un ļauju es tev zvejot zivis šai ezerā, bet pieminu: tev tīklus būs izmest tikai reizi dienā! Lai Allah miers ar tevi!» To teicis, efrits piespēra kāju pie zemes, un zeme atvērās un viņu aprija.

Un tā nu zvejnieks gāja atpakaļ uz pilsētu un brīnījās par dīvaino notikumu ar viņu pašu un ar efritu. Un zivis viņš aiznesa uz savu māju un ielaida ūdens krūzē, un krūzi uzlika uz savas galvas, un, klausīdams efrita padomu, devās uz sultānā pili. Un lieli bija sultānā brīnumi, kad zvejnieks ienāca un atdeva viņam zivis, jo savu mūžu viņš nebija tādas vēl redzējis. Un viņš nu teica savam veziram: «Liet zivis aiznest virtuvē mūsu nēģerietei!» So nēģerieti tikai aizvakai viņam bija atsūtījis rumu valdnieks kā savu balvu, un vēl tā nebija paguvusi sultanam rādīt savu māku. Un tā nu vezirs aiznesa zivis nēģerietei un sacīja tai: «Ak labā meita, še tev zivis, ko šodien atnesa sultanam, mūsu kungam un pavēlniekam, un rādi nu mums savu māku!» To teicis, vezirs gāja atpakaļ pie sultānā, un sultāns lika izmaksāt zvejniekam četri simti dinārus. Un vezirs darīja, ko sultāns bijā viņam licis, un laimīgais zvejnieks nu devās pie savas sievas, starodams priekā un laimē, un viņš nopirka sievai un bērniem visu, kas tiem bija vajadzīgs.

Kad nu vezirs bija aizgājis, nēģeriete paņēma zivis, notīrīja tas, sameta katlā un uzlika uz uguns. Un, kad viena puse zivīm jau bija apcepusi, viņa dzīrās apsviest uz otru pusi, te pēkšņi pašķīrās virtuves siena, un no tās iznāca smuidra un stalta jaunava brīnišķīgā daiļumā. Garās skropstas, ievilktas ar ogli, viņas acīs uzbūra dīvainu spulgu, un galvu viņai sedza zila zīda seģene, ausīs dzirkstīja auskari, rokas zaigoja sprādžu mirdzumā un pirksti — dārgakmeņiem izrotātu gredzenu spožumā. Rokā turēdama bambusa niedri, viņa piegāja pie pavarda, noliecās pār katlu un mīlīgā balsī sauca: «Ak zivis, zivis, vai atceraties savu zvērestu?» To redzēdama, nēģeriete pakrita nemaņā, bet daiļā jaunava vēl divi lāgi atkārtoja savu sakāmo. Un te nu visas četras zivis izbāza galvas un atsaucās: «Ak jā! Ak jā!» Un tad visas teica dzidrā balsī:

«Ja nāksi atpakaļ, mēs arī nāksim,

Ja būsi uzticīgs, mēs arī būsim

Un savu solījumu pildīsiml

Bet, ja mūs pametīsi, gan mēs liksim

Tev vārdu turēt, ko reiz devi mums!»

Un, tiklīdz izskanēja pēdējie vārdi, jaunava apgāza katlu un nozuda sienā, un siena tūdaļ aizvērās. Kad nu nēģeriete atģidās, viņa redzēja, ka zivis bija sadegušas un pārvērtušās melnā oglē. Te nu viņa gaužām noskuma un lēja rūgtas asaras. Un tieši tobrīd ienāca vezirs un sacīja: «Nes zivis sultanam!» Un asaru pielijušām acīm viņa stāstīja, kas noticis. To dzirdējis, vezirs brīnījās un teica: «Jā, patiesi, tas ir brīnišķīgs notikums!» Un tūdaļ viņš lika aicināt zvejnieku, un, kad tas atnāca, viņš sacīja: «Ej, zvejniek, un uz pēdām atnes man vēl četras zivis, bet uz mata tādas pašas kā pirmās!» Un zvejnieks aizgāja uz ezeru, iemeta savus tīklus un atkal izvilka četras zivis dažādās krāsās, un zivis viņš aiznesa uz sultānā pili un atdeva veziram. Un vezirs tās aiznesa nēģerietei un sacīja: «Celies un izcep šīs zivis manā klātienē, lai c-s redzu, kas te notiek!» Un nēģeriete paņēma zivis, notīrīja tās, iemeta katlā un uzlika uz uguns. Un, nepagāja ne daži mirkļi, te siena pašķīrās, un no sienas iznāca smuidra un stalta jaunava tai pašā ģērbā un to pašu bambusa niedri rokā. Un, niedri pielikusi pie katla, viņa iesaucās: «Ak zivis, vai atceraties savu zvērestu?» Un zivis izbāza galvas un dziedāja dzidrā balsī:

«Ja nāksi atpakaļ, mēs ari nāksim,

Ja būsi uzticīgs, mēs arī būsim

Un savu solījumu pildīsim!

Bet, ja mūs pametīsi, gan mēs liksim

Tev vārdu turēt, ko reiz devi mums!»

Bet tieši tobrīd Sechrezada ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka jaunava, to dzirdējusi, apgāza katlu ar savu bambusa niedri un nozuda sienā, un siena tūdaļ aizvērās. Tad nu vezirs piecēlās un teica: «Tas ir brīnišķīgs notikums, un es nevaru slēpt to sultanam, savam pavēlniekam!» To teicis, viņš gāja pie sultānā un stāstīja tam visu, ko bija redzējis pats savām acīm. Un sultāns teica: «Es gribu to redzēt pats.» Tad nu viņš lika ataicināt zvejnieku un pavēlēja tam triju dienu laikā izzvejot četras zivis dažādās krāsās, uz mata tādas pašas kā pirmās. To pašu dienu zvejnieks atnesa zivis, un sultāns lika viņam izmaksāt četri simti dinārus un teica veziram: «Izcep šīs zivis manā klātienē!» Un vezirs atbildēja: «Dzirdu, pavēlniek, un paklausu.» To teicis, viņš lika ienest katlu sultānā istabās, notīrīja zivis, iemeta katlā un uzlika uz uguns. Un, kad nu viena puse zivīm bija apcepusi brūna, viņš dzīrās apgriezt tās uz otru pusi, te pēkšņi pašķīrās siena, un no sienas iznāca melns milzis ar zaļu vēzdu rokā. Pie pavarda piegājis, tas pērkona balsī jautāja: «Zivis, zivis, vai atceraties savu zvērestu?» Un zivis izbāza galvas no katla un atsaucās: «Ak jā! Ak jā!» Un visas viņas dziedāja dzidrā balsī:

«Ja nāksi atpakaļ, mēs arī nāksim, Ja būsi uzticīgs, mēs arī būsim Un savu solījumu pildīsim! Bet, ja mūs pametīsi, gan mēs liksim Tev vārdu turēt, ko reiz devi mums!»

Un, tiklīdz zivis izrunāja šos vārdus, te melnais milzis piegāja pie katla, apgāza to ar savu vēzdu, un zivis pārvērtās par oglēm. To pašu mirkli melnais nēģeris nozuda sienā, un siena tūdaļ aizvērās. To redzējis, sultāns teica: «Ak, tas ir tik brīnišķīgs notikums, ka klusēt par to nevaru! Man nav šaubu, ka šīs zivis glabā kādu noslēpumu.» Un viņš lika aicināt zvejnieku, un kad tas atnāca, viņš jautāja: «Saki, zvejniek, — kur tu ķēri šīs zivis?» Un zvejnieks atbildēja: «Ezerā, četru pakalnu vidū, aiz augstā kalna, kas redzams no šejienes.» Bet sultāns vaicāja: «Bet cik dienu gājumā var nonākt pie šā ezera?» IJn zvejnieks sacīja: «Ak valdniek, tikai pusstundas gājumā!» To dzirdējis, sultāns brīnījās un saviem karavīriem lika zvejnieku pavadīt. Bet zvejnieks, dīvaino notikumu samulsināts, savā dvēselē nolādēja efritu. Un sultāns lika apseglot zirgus pats sev un saviem pavadoņiem, un tā nu visi devās ceļā. Un uzjāja viņi augstā kalnā un no kalna nojāja plašā ielejā, ko savu mūžu neviens vēl nebija redzējis. Un sultanam un viņa pavadoņiem bija lieli brīnumi par šo ieleju, ko ietvēra četri pakalni, un par ezeru, kurā rotaļājās zivis četrās krāsās: sarkanā, baltā, zilā un dzeltenā. Tā nu sultāns tur apstājās un teica saviem kara vīriem un pavadoņiem: «Vai kāds no jums senāk redzējis šo vietu un šo ezeru?» Un visi vienā balsī atsaucās: «Nē, augstais valdniek!» Un sultāns sacīja: «Allah vārdā zvēru, ka savā galvaspilsētā atpakaļ neiešu un valdnieka krēslā nekāpšu, iekams izdibināšu patiesību par šo ezeru un šīm zivīm!» Un saviem karavīriem viņš lika aplenkt visus pakalnus, un tie paklausīja, kas bija viņiem likts. Tad sultāns pasauca savu veziru, gudru un valodīgu, un visās zinībās skolotu vīru. Un sultāns teica tam: «Ak vezir, uzklausi manu lēmumu: šonakt es viens pats atstāšu mūsu nometni un iešu meklēt burvju ezera un viņa zivju noslēpumu atslēgu. Bet tev būs palikt manā teltī, un citu rītu saki maniem emiriem, veziriem un citiem galminiekiem, ka esmu slims un liku nelaist iekšā nevienu! Un raugi: nevienam nebūs zināt par manu nodomu!»

Lai vezirs diezin kā lūkoja sultānu atrunāt no tādām iedomām, bet viņa pavēlnieka prāts bija ciets un negrozāms. Valdnieka ģērbu viņš nometa un uzvilka ērtākas drēbes, apjoza šķēpu un slepus izgāja no savas nometnes. Un viņš gāja visu cauru nakti, gāja un neapstājās, līdz pašam saules lēktam, un tikai dienvidus saules tveice viņam lika atpūsties. Stiprinājis savus spēkus īsā atpūtā, viņš devās tālāk un gāja augu dienu un visu nākamo nakti, un otrā dienā uz rīta pusi viņš tālumā ieraudzīja tādu kā māju. To redzēdams, viņš ielīksmojās savā dvēselē un sacīja: «Droši vien tur es uziešu kādu, kas man pastāstīs par burvju ezeru un zivīm.» Un, tuvāk piegājis, viņš redzēja, ka tā ir dzelzī kalta melna akmens pils. Un pilī bija ejams pa divviru durvīm, kurām viena puse bija atvērta. Durvis ieraudzījis, sultāns bija priecīgs, piegāja pie tām un klaudzināja. Bet, kad nu neviens neatsaucās, viņš klaudzināja otru un trešu lāgu, bet neatbildēja neviens. Tad nu viņš ceturto lāgu belza pa durvīm visā spēkā, bet visapkārt nebija sadzir dama ne klusākā skaņa. Un viņš nodomāja: «Šai pilī droši vien nav nevienas dzīvas dvēseles.» Un tā nu viņš sadrošinājās un iegāja pil'; lievenī, un sauca skaļā balsī: «Ak saimniek, ļauj man, piekusušam ceļi niekam, te atpūsties un stiprināties spēkā! » Un tad viņš divi lagi vēl atkārtoja šos vārdus, bet, atbildi nesagaidījis, iegāja pils istabas. Un arī tur viņš velti meklēja kādu dzīvu radību, kaut visas istabas bijn greznotas krāšņiem paklājiem un pagalma vidū laistījās strūklaka, un stūros tai pacēlās četri zelta lauvas, un no lauvu rīklēm izšļāca ūdens, izsmidzinādamies sīkās pērlēs un dimanta graudiņos. Brīnišķīgu putnu bari piedziedāja pilnu gaisu, un no dārza izlaisties tie nevarēja, jo raugi: viss pagalms bija ietīts smalkākos tīklos. Par visu šo greznību brīnīdamies, sultāns tomēr bija gaužām noskumis, ka pilī neuzgāja nevienu, kas būtu varējis viņam pastāstīt par burvju ezeru un zivīm. Un tā nu, savām domām ļaudamies, viņš piesēdās atpūsties, te pēkšņi izdzirda žēlus vaidus, ko izdvesa bēdu nomākta sirds. Un maiga balss sāka dziedāt skumīgu dziesmu:

«Es savas sāpes nemācēju slēpt Un mīlas skumjas klaji izcietu, No laika šī nu miegs no manis bēg Un nakšu bezmiegā tvīkst dvēselei Ak mīla, mīla! Nāci tu, kad saucu, Un nikni manu sirdi plosīji, Bet nesper savus soļus tikai tur. Kur viņa mīt, man dārgākā par visu! Man skumjās prieks ir viņa vienīgā, No viņas vairi visas ciešanas!»

Un, kad nu sultāns bija šo balsi dzirdējis, viņš pēkšņi pietrūkās un devās uz to pusi, no kurienes tā atskanēja. Un, piegājis pie kādām durvīm, viņš atvilka smagu aizkaru un iegāja lielā, plašā telpā, kuras vidū bija nolikta augsta gulta, un gultā sēdēja greznās, zeltītās drēbēs ģērbts jauneklis, stalts savā augumā un jauks savā valodā, un piere viņam staroja un vaigi tvīka liegā sārtumā, un vienā vaigā lāsmoja laimes zīme kā ambras ripiņa, jo raugi, tā saka arī dzejnieks:

Ak daiļais jaunekli, tu stalts un cēls,

Par nakti melnāka tev matu tumsa,

Bet vaigi viz tik mirdzoši un balti,

Ka nakti tumšāko var piestarot!

Ar tādu daiļumu vēl pasaulē

Nav ļaužu acis priecētas nekad!

Par visiem daiļiem jaunekļiem tu daiļāks,

No visiem citiem tevi vienu šķir

Tā anemones melnā zīmīte,

Kas liegi spulgo vaigā rožainā!

Viņu ieraudzījis, sultāns ielīksmojās un teica: «Lai miers ar tevi!» Bet jauneklis nepiecēlās un tāpat vien sēdēja ada svārkā ar Ēģiptes zeltā šūtiem margojumiem, un galvā viņam staroja dārgakmeņu izrotāts vainags, bet izskatā viņš bija noskumis un sērīgā balsī sacīja, palocījies sultanam: «Ak augstais valdniek, piedod, ka nevaru piecelties, bet tu esi tik liels un varens, ka neprasīsi to.» Tad nu sultāns teica: «Ak jaunekli, tev jau ir piedots! Es esmu tavs viesis, kas nācis izdibināt šā ezera un mīklaino zivju noslēpumu! Un stāsti man: kas šī tāda

par pili un kam tu dzīvo tādā vientulībā, un kam tevi plosa tik lielas skumjas?» To dzirdējis, jauneklis sāka gauži raudāt, un asaras ritēja par viņa vaigiem un bira uz krūtīm, un viņš teica dziesmas vārdus:

«Ak, sakiet tam, ko liktenis satriecis: Cik daudzus viņa vara postā dzen, Cik reti tie, ko augšup cēlis tas! Vai guli tu vai esi nomodā, Vai tālu tu vai esi tuvumā, Par visiem modriga ir Allah acs. Jo raugi: kam gan visas dienas gaišas, Un kam gan dzīve lemta mūžīga?»

To teicis, viņš dziļi nopūtās un atkal skaitīja dziesmas vārdus:

«Liec savas gaitas augstā Allah ziņā, Met visas raizes, domas aizmirsti! Un bijis kas un kādē|, nejautā! Viss notiek tā, kā lēmis liktenis!»

Tad nu sultāns brīnījās un jautāja: «Ak, saki, jaunekli, kam tevi plosa tāds izmisums?» Un jauneklis atbildēja: «Ak valdniek, kā lai mani neplosa izmisums? Paraugies uz mani!» To sacījis, viņš pacēla savu drēbju krokas, un sultāns ieraudzīja, ka visa viņa ķermeņa lejasdaļa bija no akmens, bet no nabas līdz matu galiem viņš bija cilvēks. To redzēdams, sultāns noskuma lielās skumjās un izdvesa žēlu nopūtu, un tad viņš iesaucās: «Ak jaunekli, tu manām raizēm vēl pieliki savas klāt! Es gribēju zināt par ezeru un zivīm, bet nu man jājautā arī par tevi pašu. Nav citas varas un cita spēka pasaulē, kā tikai visvarenā Allah spēks! Ak jaunekli, steidzies man stāstīt savu bēdu stāstu!» — «Dod man savu ausi un aci!» atbildēja jauneklis. Un sultāns iesau- . cās: «Tev pieder mana auss un mana acs!» Un tad nu jauneklis sacīja: «Tik tiešām, ak augstais valdniek, šīs zivis un mani piemeklējis brīnišķīgs liktenis, un, ja tas būtu adatām ierakstīts acu stūros, tā būtu branga pamācība tiem, kas mācīties grib.» — «Un kā tas notika?» jautāja sultāns.

STĀSTS PAR APBURTO JAUNEKLI UN ZIVĪM

«Tad zini, ak valdniek, mans tēvs bija Melno Salu un šo četru pakalnu kungs un pavēlnieks. Vārds viņam bija Machmuds, un valdīja viņš septiņdesmit gadus, bet pēc viņa nāves valdnieka krēslā sēdos es un apprecēju sava tēvoča meitu, un viņa tik karsti mani mīlēja, ka nevarēja ne ēst, ne dzert, kad man kādreiz bija jādodas savās valdības gaitās un no viņas jāšķiras. Tā nu mēs sadzīvojām pieci gadi mierā un saticībā. Te kādu dienu mana tēvoča meita iegāja hamamā un lika

sarīkot vakariņas. Bet es turpat atgūlos un divām verdzenēm liku vēdināt man liegas vēsmas, un raugi: viena piesēdās man pagalvi un otra pie manām kājām. Un, kad nu mana sieva nenāca un nenāca, man bija gaužām nemierīgs prāts, un, kaut es gulēju aizvērtām acīm, miegs man nenāca. Te verdzene, kas sēdēja galvgalī, sacīja otrai, kas sēdēja pie manām kājām: «Ak Masuda, cik skumja jaunība gan lemta mūsu kungam un pavēlniekam! Cik liela nelaime, ka viņam tik valšķīga un netikla sieva!» Un tā nu atbildēja: «Lai Allah lāsts visām neuzticīgām sievām! Vai tik krietnu vīru pelnījusi tāda paklīdene, kas katru nakti zogas no viņa prom?» Tad pirmā verdzene iesaucās: «Tik tiešām, mūsu kungs ir vieglprātīgs, ja neredz viņas viltu!» Bet otrā verdzene attrauca: «Bet kā lai viņš to redz? Viņa tik manīgi noslēpj visus galus! Ik vakaru tā iemet bandža graudiņu dzērienā, ko mūsu kungs, gulēt iedams, dzer, un turpat viņš aizmieg un guļ dziļu miegu. Un kā tad nu viņš lai redz, kas notiek un kā šī aiziet, un kad šī pārnāk! Un, tiklīdz mūsu valdnieks aizmieg, viņa uzpošas un aiziet, un pamet viņu vienu. Un pārnāk viņa tikai rītausmā un kungam pie paša deguna kvēpina zāles, un tad viņš atmostas no miega.»

Un, kad nu biju šos vārdus dzirdējis, ak valdniek, te gaisma satumsa manās acīs un es nepacietīgi gaidīju sava tēvoča meitu. Un, kad nu viņa pārnāca no hamama, mēs sēdāmies pie vakariņu galda un ēdām visu stundu, bet es kā daždien lūdzu atnest vīnu, ko katru vakaru dzēru, gulēt iedams. Un mana tēvoča meita pasniedza man kausu, bet es to neizdzēru un aizlēju aiz savu drēbju apkakles. Un tā nu mēs aizgājām gulēt, un es izlikos aizmidzis. Tad viņa sacīja: «Ak, guli, negauša, un kaut tu neatmostos vairs nemūžam! Jo, Allah vārdā, es nīstu tavu tēlu, un manai dvēselei tu esi derdzīgs!» To teikusi, viņa piecēlās, apģērba savas skaistākās drēbes un piesmaržojās, piejoza šķēpu, klusi atvēra durvis un izgāja. Te pēkšņi es pietrūkos no gultas un devos viņas pēdās. Un aizgāja viņa gar pils žogu, aizsteidzās gar tirgu un beidzot nonāca pie pilsētas vārtiem. Tur nu viņa izrunāja dažus man nesaprotamus vārdus, un raugi: vārti viņas priekšā atvērās. Tā nu, viņas nemanīts, es arī izzagos pa vārtiem un gāju tikai viņas pēdās, līdz. viņa nonāca pie mēslu kaudzes, kurai pāri pacēlās tornis ar jumolu. Un mana sieva piegāja pie torņa un atvēra durvis, bet es uzlīdu jumtā un vēroja viņu no turienes. Un tur nu es redzēju, ka viņa iegāja istabā, kur salmos gulēja riebīgs nēģeris. Augšlūpa tam bija līdzīga katla vākam un apakšlūpa pašam katlam, un visa viņa miesa bija sērgu sagrauzta. Viņu ieraudzījusi, mana tēvoča meita noskūpstīja zemi pie melnā verga kājām, bet viņš pacēla galvu un iesaucās: «Ak, esi nolādēta! Ko tu nāc tik vēlu? Man ciemos bija citi nēģeri, mani draugi, tie dzīroja un glāstīja savas mīļākās, bet tevis dēļ es nevarēju dzert!» Un mana tēvoča meita viņam atbildēja maigā balsī: «Ak mans pavēlnieki Ak manas sirds lielais prieks! Vai tad tu nezini, ka esmu sava tēvoča dēla sieva un ka es ienīstu viņa tēlu, un ka manai dvēselei viņš derdzas? Ak mans kungs, ja es nebaiļotos par tevi, es sen jau būtu izpostījusi šo pilsētu, un akmens uz akmens nebūtu palicis, un te tikai kraukļi ķērktu un pūces brēktu, un ložņātu lapsas un vilki, un šos akmeņus es būtu aiznesusi pāri Kafa kalnam!» Tad melnais vergs sacīja: «Tu melo, netikle! Zvēru pie nēģeru goda un pie mūsu vīrišķi bas pārākuma pār baltajiem vīriešiem, ka nepieduršu tev pirkstu un nejaušu tev vairs nākt pie manis, ja citreiz kavēsies tikpat ilgi! Ak nošķīstā krāpniece, es zinu, kādēļ tu atnāci tik vēlu: tu savu riebīgo miesas kārību remdē citā vietā, tu maita, tu nešpetnākā par visām baltajām sievietēm!»

Un, kad nu šo sarunu es biju dzirdējis un pats savām acīm redzējis, ko viņi darījās, gaisma atkal satumsa manās acīs un aptumšojās prāts. Bet mana tēvoča meita nebeidza vaimanāt un raudāt melnā nēģera apkampienos, un vienā laidā viņa atkārtoja: «Ak mans mīļākais, ak manas sirds gaisma, tu esi mans vienīgais prieks! Ak, kas gan mani piemeklēs, ja tu mani aizdzīsi? Ak mans mīļākais, ak manu acu spožums!» Un tā nu viņa plosījās un gaudoja, līdz tas bija viņai piedevis. Tad viņa ielīksmojās un nometa savas drēbes un savu kreklu, un jautāja: «Ak mans pavēlniek, vai dosi savai verdzenei ēst?» Un melnais vergs atbildēja: «Ej pacel katla vāku, tur tev būs peļu kaulu cepetis, un tas tev jāapēd līdz pēdējam kauliņam! Tad ņem šo krūzi un no- dzeries buzu!» Un mana tēvoča meita visu paklausīja un sāka ēst un dzert, tad nomazgāja rokas un nogūlās nēģerim blakus netīros salmos un kaila kļāvās tam klāt, un abi palīda zem smirdošām sumpatām un skrandām.

Redzēdams, ko darīja mana tēvoča meita, es nevarēju vairs ilgāk valdīties. Es nokāpu no jumta un ieskrēju istabā, pakampu šķēpu, ko līdzi bija atnesusi mana tēvoča meita, un dzīros abus nokaut. Pirmo es ķēru melno vergu un ar šķēpu iecirtu tam kaklā, un, izdzirdis viņa gārdzienus, šķitu to jau beigtu.»

Tobrīd Sechrezada ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa. Un, kad atausa rīts, sultāns Šachriars devās savā divanā un kārtoja valsts lietas līdz pašam vakaram. Un, kad nu divanu aizslēdza, sultāns ienāca atpakaļ pilī, un Dinazada teica savai māsai: «Ak māsa, stāsti mums savu pasaku līdz galam!» Un Sechrezada sacīja: «Mīļu prātu tev paklausīšu, māsa.»

Un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka apburtais jauneklis sacīja sultanam: «Iecirtis nēģerim kaklā ar šķēpu, es izdzirdu viņa gārdzienus un šķitu to jau beigtu. Bet mana tēvoča meita, kas tobrīd gulēja dziļu miegu, atmodās tikai tad, kad es jau biju aizgājis, iebāza šķēpu makstī, atnāca atpakaļ pilī un iegūlās manā gultā. Citu rītu es redzēju, ka viņa bija nocirpusi savus matus un apģērbusi sēru drēbes. Es nejautāju, kādēļ viņa tā dara, bet viņa sacīja man: «Ak mana tēvoča dēls, netiesā manu rīcību! Man nupat atnāca bēdu ziņa, ka mirusi mana māte un tēvs kritis svētajā karā, ka viens mans brālis miris no skorpija dzēluma un otru dzīvu aprakušas sagruvuša nama drupas.» To dzirdējis, es mierīgi atbildēju: «Dari visu, ko šķieti labu, es ļaušu vaļu tavām skumjām.» Tad valdniece ieslēdzās savās istabās un ļāva ritēt savām asarām, un nelūkoja valdīt neprātīgas žēlabas. Un tā nu viņa nerima raudāt un gausties visu gadu. Bet, kad gads bija aizritējis, viņa teica man: «Es gribu valdnieka pils pagalmā uzcelt kapenes un saukšu tās par Skumju svētnīcu.» Un es atbildēju: «Ak, dari, ko tīko tava sirds!» Un tā nu viņa uzcēla Skumju svētnīcu ar krāšņu jumolu un svētnīcā izraka kapa bedri. Tur viņa ienesa pusdzīvo nēģeri, kas bija tik vārgs, ka nevarēja viņai vairs derēt, bet viņš vienā laidā dzēra vīnu un buzu. Un, kaut viņš runāt vairs nevarēja, bet. dzīvot viņš vēl dzīvoja, jo raugi: viņa laiks vēl nebija pienācis. Un tā nu katru dienu, rīta ausmā un vakara mijkrēslī, mana tēvoča meita gāja pie melnā verga un ļāva vaļu savām asarām un savam izmisumam, un viņa dzirdīja to dzērieniem un dažādām sulām. Un tā tas ilga visu nākamo gadu, un es savā dvēseles vājībā pacietīgi panesu šo kaunu. Bet reiz es slepus žagos viņas pēdās un aizgāju viņai līdzi uz Skumju svētnīcu, un tur nu viņa atkal lēja gaužas asaras. Un, neprātīgu skumju apmāta, viņa sita savu seju un sērīgā balsī teica dziesmas vārdus:

«Man sirdi pacietības sen vairs nav, Kopš mani atstājis tu, mīļais mans! Es citam nevaru dot savu mīlu! Kad iesi garām savas mīļās trūdiem. Ak, lūdzu es no visas dvēseles: Ņem savā rokā viņas pišļus tad Un dod tiem kapā miera svētību, Kur gribi pats, bet tikai blakus tev! Kad iesi garām savas mijās trūdiem. Lai tavas lūpas manu vārdu min, Lai atskan tava balss pie mana kapa! Bet ak, ar skumīgu un žēlu vaidu No kapa atsauksies tik mani kauli!»

Un viņa teica raudādama:

«Man laimes diena tā, kad tuvu esi, Bet posta diena, kad ej i projām tu! Kaut mūža miers man būtu kapā lemts, Par mieru saldāks man ir tuvums tavs.»

Un vēl viņa teica raudādama:

«Kaut laimes pilnība man lemta būtu Un visa vara, dota Chosrojiem, Viss būtu nieks, ne oda spārnu vērts. Ja manas acis nevar skatīt tevi!»

Un, kad nu viņa beidza teikt šos dziesmas vārdus un raudāt, es sacīju tai: «Ak mana tēvoča meita, met savas sēras! Nav jēgas tik daudzām asarām! Tas viss nu veltīgi.» — «Ak, mana tēvoča dēls, ļauj man darīt, ko es daru! Ja neļausi, es došos nāvē!» viņa atsaucās. Un tā nu os apklusu un viņu atstāju vienās asarās. Un skumjās, asarās un dziesmu skaitīšanā viņai aizritēja vēl gads, un, kad pagājis bija trešais gads, es iegāju pie viņas lielā steigā, jo diezin kādēļ biju sadusmots, varbūt tādēļ, ka šīs mocības jau vilkās tik ilgi. Tur es sava tēvoča meitu ieraudzīju pie melnā verga kapa, un viņa teica: «Ak mans kungs un pavēlniek, es nedzirdu no tavām lūpām ne pušplēsta vārda! Ak mans kungs, kādēļ tu neatbildi?» Un atkal viņa skaitīja dziesmas vārdus:

«Vai tava tumsa, kaps, sedz viņa daili?

Vai viņa vaigu spožums dzisis jau?

Ak kaps, ne debess tu, ne zemes klajums,

Kā mēness tevi vienojies ar sauli?»

Un, viņas vārdus un vārsmas dzirdējis, es iekaisu vēl lielākās dusmās un pēkšņi izsaucos: «Ak, cik ilgi tu vēl te skumsi?» Un es teicu savus dziesmas vārdus:

«Vai tavu gaismu, kaps, dzēš viņa melnums?

Vai viņa baisīgums jau tevi zudis?

Ak kaps, ne dīķis tu, ne poda dibens,

Kā dūņas tevi sajauktas ar kvēpiem?»

Un, kad nu mana tēvoča meita bija šos vārdus dzirdējusi, viņa pietrūkās kājās un iesaucās: «Vai tev, tu suns! Tad tu man esi darījis šo ļaunu un ievainojis manas sirds mīļāko, tu esi sāpinājis mani un gauži nodarījis viņa jaunībai! Nu jau trīs gadi, kopš nav viņš ne miris, ne dzīvs!» To dzirdējis, es piegāju pie viņas un teicu: «Ak netīrā slampa, ak uzpirktu vergu mīļākā, ii: vārds tavs izpūš izvirtības indi! Jā, tas ir mans darbs!» Un, izvilcis šķēpu no maksts, es dzīros viņai cirst, te pēkšņi viņa sāka smieties un iesaucās: «Nost, suns! Nemūžam nenotiks, ka atpakaļ nāks tas, kas pagājis, vai miroņi augšām celsies! Nu Allah manās rokās devis to, kurš man darījis šo ļaunu un kura dēļ manā sirdī dega nedzēšamas ugunis un liesmas!» To teikusi, viņa piecēlās kājās un izrunāja vārdus, ko es nesapratu, un tad iesaucās: «Lai burvju spēks, ko manās rokās licis augstais Allah, tevi pārvērš pusi par akmeni, pusi par cilvēku!» Un to pašu brīdi, ak valdniek, es pārvērtos tāds, kādu tu mani nu redzi, un nevaru es ne stāvēt, ne gulēt, un neesmu ne miris, ne dzīvs. Un, mani pārvērtusi, viņa nobūra visu pilsētu ar visām ielām un visiem klajumiem, un pēkšņi visapkārt sāka viļņot un laistīties ezers, bet visus ļaudis ar četrām ticībām viņa pārvērta par zivīm četrās krāsās, un musulmaņus viņa nobūra par baltām zivīm, uguns pielūdzējus — par sarkanām, kristiešus — par zilām un jūdus — par dzeltenām zivīm, un četras manas valstības salas viņa pārvērtā par četriem pakalniem, kas ietver apburto ezeru. Bet tas, ak cēlais valdniek, nav vēl viss! Viņa nāk un katru dienu mani plosa un tirda, norauj man drēbes un ar ādas pletni cērt man mugurā simt sitienus. Un, simt sitienus noskaitījusi, viņa uzmet manai asiņainajai miesai rupju, spalvainu drēbi, bet virsū apģērbj šo krāšņo goda tērpu.»

Te nu jauneklis atkal lēja gaužas asaras un teica dziesmas vārdus:

«Pret tavu gribu zemojos, ak Allah, Un tavu sodu gaidu pacietīgil Man gauži nodarīts, un Jaunums nerimst, Bet ceru: atmaksu dos paradizel Nav spēka postu nest, ķas mani bendē, Nav spēka vairs, un mana pestīšana Tu esi vienīgais, ak Allah augstaisl Man dosi paradizē miera dzīvi I»

Un, jaunekļa stāsta aizkustināts, sultāns viņam sacīja: «Ak nelaimīgais jaunekli, tu manas bēdas remdināji, bet manā sirdī lēji jaunas skumjas! Bet saki, — kur viņa ir un kur ir melnais vergs?» Un jauneklis atbildēja: «Melnais vergs guļ savā kapā Skumju svētnīcā zem jumola, un viņa ir istabā pretim durvīm. Katru dienu viņa nāk un mani sit, un viņa nedzird manus kliedzienus un neredz manas asaras, bet aizstāvēties es nevaru. Un, kad nu viņa diezgan mani tirdījusi, viņa dodas atpakaļ pie sava nēģera un dzirda to ar vīnu un buzu.» To dzirdējis, sultāns iesaucās: «Allah vārdā, ak godīgais jaunekli, man jāsteidzas tevi glābt! Un manu labo darbu daudzinās un pieminēs līdz mūža galam!» Un tā nu sultāns tērzēja ar jaunekli līdz pašam vakaram. Bet, pusnakti sagaidījis, viņš novilka savas drēbes, pakampa savu šķēpu un steidzās tur, kur bija melnais vergs. Un raugi: svētnīcu piemirdzēja daudzu sveču gaisma un no kvēpināmiem traukiem izkūpēja vīraka un ambras smarža. Apkārt nelūkodamies, sultāns piegāja tieši pie nēģera un atvēzējies cirta tam ar savu šķēpu, un nosita to, un tad viņš uzvēla to savos plecos, aiznesa pie akas pils pagalmā un iemeta to akas dzīlē. Un tad nu viņš ienāca atpakaļ Skumju svētnīcā, uzmeta sev virsū nēģera drēbes un brīdi staigāja, vicinādams kailo šķēpu.

Bet drīz pie nelaimīgā jaunekļa iegāja negantā burve un norāva tam drēbes, un paņēma pletni, un sāka kapāt viņa jauno miesu. Un sultāns svētnīcā dzirdēja, kā viņš kliedza un raudāja, un lūdzās, lai viņu žēlo. Bet viņa tikai attrauca: «Vai tu mani žēloji? Vai tu nelaupīji dzīvību manas sirds mīļākam? Nē, žēlastību tev vairs neredzēt no manis!» Un, kad nu jaunekļa miesa bija visa vienās rētās, viņa uzmeta tai rupju, spalvainu drēbi un virsū uzsedza goda tērpu. To darījusi, viņa iegāja svētnīcā, līdzi nesdama vīnu un augļu sulu. Un tur nu viņa lēja gaužas asaras un ļāva vaļu žēlabām, un skaļā balsi vaimanāja un sauca: «Ak mans pavēlniek, saki jel vārdu!» To teikusi, viņa sāka dziedāt:

«Ak, vai vēl ilgi mūs šis tālums šķirs, Un vai vēl ilgi lūpas mēmas būs? Vai diezgan asaru jau izliets nav, Kas manu sirdi plosa neganti? Jo raugi: mīla, kas man krūtīs deg, Par mokām briesmīgām ir tapusi! Cik ilgi šķiršanos vēl vilcināsi? Ja manu postu esi gribējis. Tad gavilē, jo skumju kauss ir pilns Un tava Jaunā griba piepildīta!»

Un atkal viņa birdināja asaras un atkārtoja: «Ak mans pavēlniek, saki jel vārdu, uzklausi mani!» Tad nu sultāns nēģeru mēlē atsaucās: «Ha, ha! Visvarens ir tikai Allah!» To dzirdējusi, burve iekliedzās lielā priekā un pakrita nemaņā, bet atžilbusi viņa jautāja: «Ak mīļākais, vai tiešām tu esi dziedināts?» Un sultāns atbildēja dobjā, vārgā balsī: «Ak neliete, tu neesi pelnījusi, ka atbildu tev un uzklausu tavas melu runas!» Tad viņa iesaucās: «Ak mans pavēlniek, kam tavi vārdi tik neganti?» Bet sultāns atbildēja: «Tu katru dienu tirdi savu vīru, un viņa kliedzieni un vaimanas laupa man miegu dienu un nakti, nakti un dienu. Ja tu nebūtu tā darījusi, es sen jau būtu sveiks un vesels un jaunoti būtu mani spēki, un es būtu varējis tev atbildēt.» To dzirdējusi, viņa iesaucās: «Ak mans pavēlniek, ja liksi, es atburšu viņa īsto izskatu!» Un sultāns sacīja nēģera mēlē: «Jā, raisi viņu no savas burvju varas, lai varam baudīt mieru un laimi!» Un viņa atsaucās: «Dzirdu un paklausu!»

To teikusi, viņa piecēlās un atstāja svētnīcu. Un, pilī iegājusi, viņa paņēma vara trauku, pielēja to ar ūdeni un traukā ierunāja neminamus burvju vārdus. Un raugi: ūdens sāka vārīties kā uz uguns. Tad nu burve ar to slacīja savu laulāto draugu un teica šādus vārdus: «Ar savas burvju mākslas varu es lieku tev atmest savu tagadējo izskatu un vērsties savā īstajā veidā!» Un to pašu mirkli jauneklis piecēlās kājās un, priecādamies par savu pestīšanu, iesaucās: «Ir tikai viens dievs, un tas ir Allah augstais, un Muhameds ir viņa pravietis! Lai Allah svētība ar viņu!» Un tad viņa uzkliedza tam nejaukā balsī: «Uz pēdām pazūdi no šās pils un atpakaļ nerādies, ja dzīvība tev dārga!» To dzirdējis, valdnieks aizsteidzās prom. Bet burve gāja atpakaļ pie melnā verga un sacīja tam: «Ak mans pavēlniek, celies un parādies manām acīm!» Bet tas atbildēja vārgā un dobjā balsī: «Ak, tavs darbs nav vis vēl galā! Tu atdevi man tikai daļu mana miera, bet neesi izdeldējusi manu ciešanu dziļāko sakni, tu nocirti celmu, bet sakni pameti.» Te nu viņa pēkšņi iesaucās: «Ak mīļākais, kā tādus vārdus lai saprotu?» Un viltus nēģeris atbildēja: «Zivis ezerā mani plosa un nejauj man mieru, ik nakti tās paceļ galvas pār ūdens līmeni un brēc pēc debesu sodības pār mums. Un raugi: tādēļ es nekad nevarēšu būt dziedināts. Raisi tās no burvju varas un atbur visu, kā bija senāk, un nāc tad atpakaļ pie manis un palīdzi man piecelties!» Un, dzirdējusi, ko sacīja valdnieks, un visu laiku viņa šķita to melno vergu, viņa iesaucās: «Ak mans pavēlniek, es tūdaļ steigšos piepildīt tavu gribu un pavēli! Lai notiek Allah prāts!» To teikusi, viņa pēkšņi pietrūkās un aizskrēja pie ezera un pasmēla ūdeni no tā.»

Bet tieši tobrīd Sechrezada logā ieraudzīja rīta ausmu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka burve pasmēla no ezera ūdeni un ierunāja neizprotamus vārdus, un raugi: visas zivis ezerā pēkšņi notrīcēja drebuļos un pacēla savas galvas virs līmeņa, un to pašu mirkli tās visas pārvērtās par cilvēkiem. Un visa apburtā zeme atraisījās no baigās burvības, un pilsēta atkal zvīgoja savā krāšņumā ar saviem namiem un saviem tirgus laukumiem, un ļaudis atkal devās savā darbā, bet tuksnešaino pakalnu vietā atkal laistījās zaļas salas.

To darījusi, burve steidzās atpakaļ pie viltus nēģera un sacīja tam: «Ak mīļākais, sniedz man savu cēlo roku, lai varu to skūpstīt!» Un valdnieks atčukstēja: «Nāc man tuvāk!» Un, kad nu tā piegāja pie viņa, valdnieks satvēra savu šķēpu un iegrūda to burvei krūtīs ar tādu sparu, ka šķēpa zibošais gals iznāca no viņas muguras. Un viņas miesu tas sacirta divos gabalos un atstāja svētnīcu, un viņš traucās pretim jaunajam valdniekam, kas viņu gaidīja lielā nepacietībā. Tad nu sultāns priecājās par viņa pestīšanu un vēlēja viņam laimes, un, kad jauneklis pateicības jūsmā noskūpstīja sava glābēja roku, tas taujāja viņam: «Saki, ak valdniek, — vai gribi palikt savā zemē vai doties man līdzi uz manu valstību?» Atbildēdams jauneklis viņam jautāja: «Ak laiku valdniek, vai tu zini, kāds tālums mūs šķir no tavas valstības?» Un sultāns atbildēja: «Pustrešas dienas.». To dzirdējis, jauneklis iesaucās: «Ak valdniek, atmosties, ja esi miega varā! Līdz tavai galvaspilsētai ir visu gadu ilgs ceļš! Bet šurp tu nokļuvi pustrešas dienas laikā tikai tādēļ, ka apburta bija mana valstība. Bet zini, ak laiku valdniek, ka es no tevis nešķirtos, kaut man ar tevi kopā būtu jāiet līdz pasaules galam!» To dzirdējis, sultāns ielīksmojās un sacīja: «Lai slavēts Allah, kas manas gaitas žēlīgi atvedis pie tevis! Un, ka nu man pašam savu bērnu nav, tad ņemšu tevi par savu dēlu un savas varas mantinieku.» Un tā nu abi valdnieki maigi apkampās un lielā priekā devās uz pili. Tur valdnieks lika saaicināt savus galminiekus un emirus un paziņoja tiem, ka dosies svētceļojumā uz Meku. Un tūdaļ viņš sāka posties ceļā, jo raugi: sultanam bija uznākušas neremdināmas ilgas pēc savas galvaspilsētas, ko viņš bija atstājis jau visu gadu. Un, kad nu viss bija sarīkots, abi valdnieki devās ceļā, un viņus pavadīja piecdesmit mameluki, kas veda pārtiku un dažādas balvas. Un gāja viņi dienu, gāja nakti, līdz nogājuši bija visu gadu un beidzot nonāca sultānā galvaspilsēta. Un vezirs, kas bija zaudējis jau cerību, ka sultāns pārnāks, steidzās viņu sagaidīt ar visu karaspēku. Un, kad nu karavīri ieraudzīja savu valdnieku, tie skūpstīja zemi pie viņa kājām un priecājās par viņa pārnākšanu. Un tā nu sultāns iegāja savā pilī un iesēdās savā valdnieka krēslā, un savam veziram stāstīja visu, kas bija viņu piemeklējis. Un, dzirdējis stāstu par Četru Salu jaunā valdnieka likteni, viņš sveica to un priecājās par viņa pestīšanu no ļaunās burves varas. Un daudziem saviem pavalstniekiem sultāns izdāļāja balvas un goda zīmes, un savam veziram lika pilī ataicināt zvejnieku, kas Četru Salu valdnieku un visu viņa tautu un zemi bija atpestījis no ļaunās burvības. Un, kad nu zvejnieks atnāca, sultāns lika viņu ieģērbt goda drēbēs un jautāja, vai šim esot bērni. Un, kad zvejnieks sacīja, ka šim esot divas meitas un dēls, tad sultāns nolēma vienu viņa meitu apprecēt pats un otru dot par sievu jaunajam Četru Salu valdniekam. Bet zvejnieka dēlu viņš aicināja savā pilī un iecēla to par valdnieka mantu zinātāju. Un savam veziram viņš lika doties uz Četru Salu galvaspilsētu un iecēla viņu par šo salu valdnieku. Un veziram viņš līdzi deva tos pašus piecdesmit mamelukus, kas viņu pavadīja no Četru Salu galvaspilsētas, un tie nu turp veda daudzas goda drēbes visiem Četru Salu valstības emiriem. Un vezirs noskūpstīja roku savam valdniekam un to pašu brīdi devās ceļā. Bet zvejnieks pacēlās sava laika bagātākā vīra slavā, un viņa meitas, jaunās valdnieces, dzīvoja laimīgas līdz nāves stundai. Bet vēl daudz brīnišķīgāks ir stāsts par nesēju un trim māsām,» teica Sechrezada.

PASAKA PAR NESĒJU UN TRIM MĀSĀM

Un raugi: Bagdadē dzīvoja nabaga vīrs, un bija viņš nesējs, un sievas un bērnu viņam nebija. Reiz, kad viņš kā daždien sēdēja tirgū, elkoņiem nevērīgi atspiedies pret savu grozu, pie viņa piegāja jaunava Mosulas zīda izarā un izrakstītās kurpēs, un visa viņas izara laistījās zīda vizuļos un izšūta tā bija ar brokātu. Viņa apstājās un mazliet pacēla savu plīvuru, kas slēpa daiļas melnacis, gleznas uzacis un garas skropstas, un mīlīgu un jauku seju, un viņa teica skanīgā balsī: «Ņem, nesēj, savu grozu un nāc man līdzi!» Un nesejs, sen jau gaidījis kādu darbu, to dzirdot, ielīksmojās, paņēma savu grozu un iesaucās: «Ak, laimes diena, ak, prieka diena!» Un tad viņš gāja daiļās jaunavas pēdās. Te pēkšņi viņa apstājās pie kāda nama durvīm un klaudzināja pie tām. Viņas klaudzienu izdzirdējis, no nama iznāca kāds nusranijs, paņēma no viņas dināru un iznesa tai krūzi olivu eļļas. Un, krūzi ielikusi grozā, viņa teica nesējam: «Se nes to un nāc man līdzi!» Un nesējs ielīksmojās un sacīja: «Lai slavēts Allah! Tā nu gan ir svētīta diena!» To teicis, viņš paņēma grozu un gāja jaunavas pēdās. Un atkal viņa apstājās pie augļu tirgotāja, nopirka Sirijas

ābolus, turku aivu un Omanas firziķus, un Alepas jasminus, Damaskas lilijas un Nilas gurķus, un Ēģiptes citronus, sultaninciedras un smaržīgas miršu ogas, un alhennu, un kumelītes, un kalnu tulpes,un anemones, vijolītes, granatas un narcises. Un tā nu, visu salikusi grozā, viņa teica nesējam: «Nes tālāk!» Un viņš gāja tai pēdās līdz gaļas tirgotavai, kur viņa apstājās un sacīja miesniekam: «Nogriez man desmit artalas gaļas!» Un, kad miesnieks bija gaļu nogriezis un ietinis to bananu lapās, viņa ielika to grozā un teica nesējam: «Nāc un nes vien tālāk!» Un viņš gāja tai pēdās, vienā laidā atkārtodams: «Ak, laimes, ak, prieka diena!» Tad nu jaunava piegāja un apstājās pie žāvētu augļu tirgotāja un nopirka no tā mandales un dažādus riekstus, un cukurniedres, un rozines, un pistaci- jas, un visu to salikusi grozā, sacīja nesējam: «Ņem, nesēj, grozu un nāc man līdzi!» Un viņš gāja tai pēdās līdz saldumu cepējam, kur viņa atkal apstājās. Un tur nu viņa nopirka paplāti un salika uz tā visu, ko saldumu cepējs varēja viņai dot: sviestā ceptus cukura vijraušus un muskata plācenīšus un brīnišķīgu pildījumu, un pastiles, un citrona pastētēs un visādus ievārījumus, un Zeinaba zobiņus un pirkstiņus, un kadija rīklītes, un visādus sviestā, medū un pienā ceptus saldumus. Un, kad nu to visu viņa salika grozā, nesējs sacīja: «Ak kundze, ja tu būtu teikusi, ka tavi pirkumi būs tik lieli, es būtu paņēmis mūli!» Bet jaunava tikai smējās un gāja vien tālāk, un piegāja pie smaržu tirgotāja, no kura nopirka desmit dažādus smaržūdeņus: rožu un pomeranču ūdeni, un muskusu, vīraku un ambru, un viņa nopirka arī stipras un reibinošus dzērienus, un Aleksandrijas vaska sveces. To visu sakrāvusi grozā, viņa teica nesējam: «Ņem grozu un nāc man līdzi!» Un nesējs paņēma grozu un gāja viņai līdzi, un tā nu viņi gāja, gāja, līdz nonāca pie grezna nama ar lielu, plašu pagalmu un dārzu, un nams bija izrotāts krāšņiem pīlāriem, un divviru vārtiem bija melnkoka durvis ar zelta griezumiem.

Tur nu beidzot apstājās daiļā jaunava, no sejas atmeta savu plīvuru un ar piekārtu veserīti klusi pieklauvēja pie durvīm, un abas durvis tūdaļ atvērās, un uz sliekšņa parādījās skaistule, kādu nesējs vēl mūžam nebija redzējis. Jo raugi: viņas piere bija baltāka par jauna mēness pirmajiem stariem, un acis viņai bija kā gacelei un uzacis kā jauna mēness loks šabanā, un vaigi spulgoja kā kalnu tulpes un mute laistījās kā Zalamana gredzens, bet krūtis tvīka kā divi nobrieduši granati, un viss viņas augums bija slaids un cēls, un jauno, kairo miesu slēpa košas drēbes kā aploksne dārgu vēstuli. Skaistuli ieraudzījis, nesējs tik ļoti samulsa, ka gandrīz nometa grozu no galvas. Un klusībā viņš iesaucās: «Allah vārdā, tik laimīga diena vēl nav bijusi manā mūžā!»

Un tikmēr jaunava, kas stāvēja uz sliekšņa, sacīja savai māsai un nesējam: «Nāciet iekšā! Un lai Allah svētī jūsu ienākšanu!»

Un tā nu viņi visi iegāja greznajā namā, un nesēja acīm atvērās- zelta un zīda brokātā zaigojoša liela, plaša istaba ar zeltā kaltiem, daiļi izrotātiem skapjiem, krēsliem un lādēm un marmora sēdekļiem, un dārgām vāzēm. Un krāšņās telpas vidū laistījās liela ūdens tvertne, un tvertnē līgojās maza laiviņa, bet visas durvis uz blakus telpām aizklāja smagi aizkari. Un paaugstinājumā zalgoja marmora gulta, izrotāta košām pērlēm un dārgakmeņiem, un gultai pāri bija nolaists sarkans šķidrauts ar pērļu sprādzēm rieksta lielumā, kurš gulētāju pasargāja no moskitiem, un raugi: šai gultā gulēja brīnišķīgi daiļa jaunava ar babilonietes acīm slaidā uzacu lokā, ar taisnu un vijīgu augumu un burvīgu acu skatienu, un viņas seja bija tik skaista, ka aptumšot būtu varējusi visspožāko sauli. Un, viņā raugoties, tā vien likās, ka daiļā jaunava ir dzidro zvaigžņu māsa vai viena no tām cēlajām Arabijas meitām, par kurām teikti dzejnieka vārdi:

Ver viņas smaidi pērļu virknes gleznas Un krusas graudus baltus, akantus, Par sauli spožāka tai staro piere, Bet matu pīnes melnas zviln kā nakts! Kas tavu augumu, ak dailes meita, Ar bana zaru salīdzināt grib, Tam tāls vēl ceļš lidz patiesībai ejams,

Un viņa spriedums ir tik maldi vien. «

Nav tavas miesas dailei līdzības!

Zars tikai tad ir vijīgs, slaids un spulgs,

Pie dzimtā celma ja tas šūpojas,

Tu daiļa visos veidos, kā vien rādies,

Un visu tavu drēbju krokas vieglās

Tik vairo gleznās miesas burvību!

Te daiļā jaunava piecēlās no gultas un piegāja pie māsām, kas stāvēja lielās telpas vidū blakus nesējam, un viņa sacīja: «Ko nu tā stāvat? Noceliet grozu nesējam no galvas!» To dzirdējušas, abas māsas piegāja pie nesēja un pieķērās grozam, viena no priekšas, otra no muguras, un ar trešās māsas palīdzību nocēla to nesējam no galvas, tad iedeva tam divus dinārus un teica: «Vērs seju atpakaj un ej, ak nesēj!» Bet nesējs nevarēja savas acis novērst no daiļajām jaunavām, jo savu mūžu viņš nebija redzējis tādas skaistules. Un stāvēdams viņš noskatījās, ka visā namā nav neviena vīrieša, un, raudzīdamies uz augļiem un saldumiem, puķēm un dzērieniem, viņš aizmirsās un neatskārta, ka viņam bija laiks jau projām iet. Tad nu vecākā māsa viņam jautāja: «Ko tu neej projām, nesēj? Vai neesi mierā ar savu algu?» To teikusi, viņa pievērsās otrai māsai, visu šo gardumu pircējai, un sacīja tai: «Dod viņam vēl dināru!» Bet nesējs atsaucās: «Allah vārdā, aķ manas kundzes un pavēlnieces, mana alga ir tikai divi pusdinari, un ar jūsu maksu es esmu mierā. Bet mana sirds un mana dvēsele priecājas par jums, un es brīnos un domāju, kā jūs te vienas pašas dzīvojat, jo jūsu mājā nav neviena vīrieša, kas varētu jums kavēt laiku. Bet vai tad jūs nezināt, ka minarets tikai tad ir labs, ja tas balstās uz četriem pīlāriem, bet ceturtā jums trūkst, ak cēlās kundzesl Un vai tad jums nav zināms, ka sievietei laimi dod tikai vīrietis? Jo raugi, tā saka ari dzejnieks:

Tik četriem kopā lemts ir prieku dot. Tik četri kopā līgo saskaņā: Kur kokle, arfa, citara un svilpe Skan visas vienā daiļā saskaņā! Kur mirte, anemone, neļķe, roze Lej krūtīs savas smaržas burvīgās! Bet prieks ir pilns, ja netrūkst četri vēl: Vīns, nauda, ziedu dārzs un mīļākais!

Bet jūs, ak manas kundzes, esat tikai trīs, un jums trūkst ceturtās spēles, jums trūkst vēl svilpes! Un raugi: tam nu jābūt vīrietim ar gudru un asu prātu un jūtīgu sirdi, un tam jāprot glabāt noslēpums!» Un, kad nu jaunavas bija dzirdējušas nesēja vārdus, tie viņām gaužām patika, un viņas sāka jautri smieties, bet vecākā māsa sacīja: «Ak nesēj, kur lai tādu rodam? Mēs esam tiklas jaunavas un bīstamies savu noslēpumu uzticēt tādam, kas to var gaismā celt. Jo raugi: mēs esam lasījušas dzejniekus un zinām, ko saka Ibn as Sumams:

Neviens lai nezin tavu noslēpumu, To dziļi slēp un glabā savā sirdī, Un sargies kādam sirdi vaļā vērt! Ja teiksi to, būs noslēpums tavs beigts. Kā cits lai noslēpumu tavu glabā, Ja savās krūtīs nevari to slēpt?

Un to pašu tik brīnišķīgi jauki teicis Abu Novass:

Kas citiem savu noslēpumu saka, Tas pierē kauna zīmi pelnījis!»

To dzirdējis, nesējs iesaucās: «Pie jūsu dzīvības es zvēru, ak daiļās kundzes, es esmu uzticams un prātīgs vīrs un esmu lasījis grāmatas, un zinu senus nostāstus. Un stāstu es tikai to, ko patīk klausīties, bet par skumīgām lietām nesaku ne vārda. Un es daru tā, kā saka dzejnieks savā dziesmā:

Svēts tikai uzticīgam noslēpums, Tik cēla sirds to droši glabāt prot! Man krūtīs noslēpums kā namā slēgtā, Bet nama atslēgas ir zaudētas.»

Un jaunavām patika dzejas panti un nesēja vārdi, bet drošības dēj viņas teica tam: «Tu jau zini, ka šīs dzīres mums maksās lielu naudu, tādēļ saki, vai vari savu tiesu mums atmaksāt un pielikt vēl drusku klāt. Jo nedomā, ka mēs tev ļausim te palikt un sēdēt pie mūsu dzīru galda, un raudzīties mūsu skaistumā, kad rīta saule apmirdzēs mūsu sejas, ja negribi neko maksāt.» Un vecākā māsa, kas bija īstā namamāte, vēl piemeta: «Vai tad tu neesi dzirdējis parunu: «Mīlestība bez naudas nav ne tik, cik nieka zirnītis!»» Un vārtu vērēja jautri iesaucās: «Ja tev kas ir, ak mīļākais, tad arī pats tu kas esi, bet, ja tev nav nekā, tad ej un negaidi nekā!» Bet pircēja sacīja: «Ak rimstiet, mīļās māsas! Jo, Allah vārdā, viņš nav mums darījis neko ļaunu! Cits viņa vietā vis nebūtu bijis mums tik pacietīgs. Viņa tiesu samaksāšu es!»

To dzirdējis, nesējs ielīksmojās un sacīja jaunavai, kas viņam lika nest savus pirkumus: «Allah vārdā, tikai tev es esmu pateicīgs par šās dienas lielo laimi!» Tad nu visas trīs jaunavas viņam sacīja: «Paliec pie mums, ak krietnais un. godīgais nesēj, un zini, ka būsi mums mīļš viesis!» Un pircēja tūdaļ piecēlās un uzklāja galdu pie ūdens tvertnes, un sarīkoja visu, kas bija vajadzīgs. Un tad nu viņa ielēja vīnu visos kausos un māsas piesēdās pie galda un nesējs viņu vidū, un raugi: viņam likās, ka visu laiku viņš tikai sapņo. Un pircēja pacēla savu vīna kausu un izdzēra to sausu, tad atkal pielēja to un sniedza savām māsām un beidzot nesējam, un nesējs paņēma kausu, palocījās un teica dziesmas vārdus:

«Cel savu kausu tikai skaidrā pulkā. Kur cēlas cilts un tīru senču gars! Vīns ir kā vējš, kas saldas smaržas nes. Kad pāri ziedu dārziem jautri skrej. Bet šķebi ož, kad trūdus vēdina! Dzer vīnu, draugs, ver prieka avotu, Kas dzēris to, vairs sāpes nepazīst, Pret visām kaitēm vīns ir zāles drošas! Kas vīnu dzer, tas laimes līksmē reibst Un laime tam pa priekšu viegli tek. Jo īsto svētlaimību zemes virsū Dod tikai saldais vīna reibonis! No rokas liegai gacelei tver kausu, Kas pati vīna smaržai līdzīga!»

Un tad nu nesējs noskūpstīja rokas daiļajām jaunavām, izdzēra vēl kausu un teica vecākajai māsai: «Ak mana kundze, es esmu tavs vergs un tavs īpašums!» To teicis, viņš apreiba un skaitīja dziesmas vārdus:

«Se tavu acu vergs pie durvīm stāv, Par visiem taviem vergiem zemīgāks! Bet zina tas, cik viņa kundze cēla. Cik savā laipnībā tā devīga! Un zina tas, cik lielā pateicībā Viņš savai kundzei mūža parādnieks!»

Un, reibumā līgodamies, viņš teica vēl:

«Dzert asinis mums liedzis Allah likums. Tik vīna asinis nav baudīt liegts! Ļauj noreibt man, ak daijā gacele, Un savu mantu, dzīvību tev došu!»

Tad nu vecākā māsa teica nesējam: «Dzer, mīļais draugs, lai dzēriens tevi svētī un dod tev jautrību, un stiprina tavus spēkus! Un nesējs satvēra vīna kausu, noskūpstīja roku daiļajai jaunavai un sāka dziedāt maigā, klusā balsī:

«Es sniedzu viņai vecu, tīru vīnu, Kas kvēlo sārts kā viņas vaigu rozes, Jo raugi: viņas vaigu sārtums tvīkst Kā rīta saules purpurs liesmainais! Pie lūpām smiedamās tā kausu lika: «Lai savu vaigu rozes dzeru?» sauca. «Dzer manu sirdi!» atbildēju es, «Sis dzēriens kvēls kā manas asaras, Kā manas asinis tik sarkans tas, Un sajaukts tas no manām nopūtām!»»

Un jaunava atbildēja nesējam ar dziesmas vārdiem:

«Ak draugs, ja esi raudājis par mani Tu karstām asarām, kas rit no sirds, Ne mirkli kavēties tad neliec man, Ļauj dzert tās drīz, es tevi paklausu!»

Te nu daiļā jaunava satvēra kausu no nesēja rokām un pielika to pie savām lūpām, un, kad bija kausu izdzērusi, viņa sniedza to savai māsai. Tad nu visi sāka dejot, dziedāt un smieties, un skaitīt jaukus dzejas pantus. Un nesējs apkampa, skūpstīja un glāstīja jaunavas, un knieba tām un koda tās, un visādi ar viņām kaitējās, bet viņas jokojās un spēlējās ar to, un viena deva viņam ēst, otra cirta viņam pliķus sejā, un trešā viņu apmētāja puķēm. Un daiļo māsu vidū nesējam aizritēja laiks vienos priekos, un viņš tur sēdēja kā paradizes lielacaino huriju pulkā. Un tā viņi līksmoja un dzēra, līdz aptumšojās prāts. Bet, kad reibums jau bija viņu pilnīgs valdnieks, durvju vērēja nometa savas drēbes, palaida matus un ielēca ūdens tvertnē, kur sāka šļakstināties ar ūdeni, un viņa iesmēla to mutē un uzpūta nesējam. Un tad viņa nomazgāja savus locekļus, izspurdza no ūdens un metās nesējam pie krūtīm, un spēlējās un jokojās ar viņu, un jautāja tam: «Ak mans kungs, mans mīļākais, saki, — kā to sauc?» To teikusi, viņa rādīja kādu vietu savā gleznajā miesā, un nesējs atsaucās: «Tava lapsene!» Bet viņa iesita tam pa pakausi un sacīja: «Ai, ai, kā tev nav kauna!» Un viņu sita un plūkāja arī vecākā māsa un uzsauca tam: «Tā nerunā!» Un tā nu ikreiz, kad nesējs minēja kādu vārdu, viņas to sita un pēra, līdz viņam sāka sūkstēt viss pakausis. Un spēlēdamies tie laida kausu no rokas rokā, un atkal otra jaunava piecēlās, nometa drēbes un iespurdza nesējam klēpī. Un atkal viņas jautāja un nesējs jautri atbildēja, bet viņas to plucināja un pliķēja tik skaļi, ka lāgiem noskanēja visa plašā telpa. Un visas trīs māsas smējās tik jautri, ka smiedamās atkrita augšpēdu. Tad otrā māsa ielēca ūdenī un darīja to pašu, ko pirmā, un, kad izkāpa no ūdens, viņa atkal uztupās nesējam uz cejiem un kaitējās, un jokojās ar viņu. Tad viņa apģērba savas drēbes, un visi četri apsēdās triekt un tērzēt, bet nesējs kunkstēja un pūta no skaudīgām sāpēm skaustā un plecos. Un atkal vīna kauss laistījās no viena pie otra, līdz piecēlās vecākā māsa, nometa visas drēbes un ielēca ūdenī, un raugi: viņa darīja to pašu, ko abas pirmās māsas. Un nesējs priecājas par viņas daiļo miesu, kas bija līdzīga jaunam mēnesim vai rītam, kad atmirdz pirmie ausmas stari. Un uzlūkoja viņš jaunavas smuidro augumu un gleznās krūtis, un trīcošos gurnus, jo raugi: viņa bija kaila, kā Allah to radījis, un viņš iesaucās: «Ak, debesu brīnumi!» Un tad viņš teica tai dziesmas vārdus:

«Ja tevi līdzīgu es teiktu zaram, Es smagu slogu sirdij uzkrautu: Zars, tikai mizā spulgodams, ir skaists, Tu daiļa, kādu Allah tevi devis!»

Un, jauko pantu dzirdējusi, vecākā māsa izskrēja no ūdens, piesteidzās pie nesēja un iesēdās tam klēpī, un jautāja viņam visādas nerātnības, un ikreiz, kad nesējs atbildēja, viņa sita to un pliķēja. Bet, kad nu jaunava apģērba savas drēbes un vīna kausi atkal zaigoja no vienas rokas otrā, pēkšņi pietrūkās nesējs, nometa savas drēbes un ielēca ūdenī, un tur viņš mazgāja savu miesu un šļakstinājās ar ūdeni. No ūdens izkāpis, viņš iesēdās klēpī durvju vērējai, bet savas kājas nolika uz ceļiem tai, kas gāja saldumus pirkt. Un visas trīs māsas smējās tik jautri, ka atkrita augšpēdu. Un tad atkal visi dzēra no viena kausa, un dzēra, līdz satumsa nakts. Tad māsas teica nesējam: «Nu novērs savu seju un staigā, lai varam redzēt tavas muguras un tavu plecu platumu!» Bet nesējs iesaucās: «Allah vārdā! Manai dvēselei daudz vieglāk šķirties no miesas nekā man atstāt jūsu māju, ak cēlās kundzes! Salaidīsim šo nakti kopā ar nākamo dienu un rītu katrs lai staigā savu ceļu, ko tam lēmis Allah augstais!» To dzirdējusi, pircēja teica savām māsām: «Ak māsas, lai viņš paliek pie mums! Viņš kavēs mums laiku un mūs uzjautrinās, jo raugi: viņš ir jautrs un asprātīgs puisis, un, kas lai zina, kad atkal tādu satiksim. Un kauna viņam arī nav!» Tad nu māsas sacīja nesējam: «Labi, tu vari šo nakti palikt pie mums, bet tikai ar tādu noteikumu, ka visās lietās būsi mums paklausīgs un netaujāsi neko, lai tavas acis redzētu ko redzēdamas!» Un nesējs atsaucās: «Labi, cēlās kundzes!» Un māsas viņam teica: «Tad piecelies un lasi, kas rakstīts virs šīm durvīm!» Un nesējs piecēlās un ieraudzīja uz durvīm zelta burtiem rakstītu parunu:

«Nerunā, kas nav tava daļa, ja negribi dzirdēt, kas pašam nepatiks!»

Bet tieši tobrīd Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, Dinazada viņai sacīja: «Ak māsa, stāsti mums līdz galam savu pasaku par nesēju un trim māsām!» Un

Sechrezada atbildēja: «Mīļu prātu izpildīšu tik patīkamu pienākumu.»- To teikusi, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka, tiklīdz nesējs bija to apsolījis, pircēja piecēlās un sarīkoja ēdienus un dzērienus, un tā nu viņi līksmojās un ēda, un dzēra. Tad māsas iededzināja sveces un kūpināja smaržkoku un piebēra vēl ambru un aloju. Un atkal visi četri dzēra un ēda tirgū pirktos gardumus, un sēdās no vienas vietas otrā, un viena laidā galdā lika jaunus augļus un dzērienus, un visi ēda un dzēra, trieca un tērzēja, smējās un jokojās ilgu laiku, bet visvairāk ēda un dzēra nesējs, gan ncaizmirsdams māsām laiku kavēt ar daiļu pantu skaitīšanu. Te pēkšņi pašā dzīru karstumā viņi izdzirda klaudzienu pie durvīm. Durvju vērēja tūdaļ piecēlās un devās raudzīt, kas tur klaudzinājis, un, atpakaļ ienākusi, viņa sacīja: «Tik tiešām, šonakt nebūs tukšu vietu pie mūsu galda, jo raugi: pie durvīm stāv trīs achžani ar skūtām pazodēm, galvām un uzacīm, un visiem trijiem ir akla kreisā acs. Vai tā nav brīnišķīga sagadīšanās? Es tūdaļ redzēju, ka tie ir svešinieki, kas pirmo reizi Bagdadē ienākuši no grieķu zemēm. Pie mūsu durvīm tie klaudzinājuši tādēļ, ka nav uzgājuši vietu, kur pārgulēt nakti, un tā nu viņi droši vien nodomājuši: «Varbūt šīs mājas saimnieks dos mums kūts vai kādas būdas atslēgu, un naktsmājas mums būs rokā!» Ak māsiņas, viņiem visiem tik jocīgas sejas un tik ērmīgas drēbes, ka nevar bez smiekliem tos uzlūkot! Ja laidīsim tos savā mājā, mēs varēsim smieties visu cauru nakti!» Un viņa tikmēr vārdoja savas māsas, līdz tās atsaucās: «Nu, tad laid viņus iekšā, bet lai viņi dara, kā saka paruna: «Nerunā, kas nav tava daļa, ja negribi dzirdēt, kas pašam nepatiks.»» Tad nu daiļā jaunava jautri aizspurdza pie durvīm, bet drīz jau bija atpakaļ, un viņai līdzi ienāca visi trīs greizači. Un tiešām, viņiem bija skūtas pazodes un lielas, garas ūsas ar uzritinātiem galiem, un viss viņu izskats liecināja, ka tie ir ubagotāji mūki, dēvēti par kalenderiem. Iekšā ienākuši, viņi sveica mājiniekus, un cits pēc cita atvirzījās nomaļus. Te nu piecēlās visas trīs jaunavas, vēlēja tiem laimes un lika sēsties. Un tā nu kalenderi ieraudzīja grezno māju un tīri klāto dzīru galdu, kurā spulgoja sveces un kūpēja kvēpināmie trauki, un laistījās vīns un augļi, un saldumi, un redzēja tie daiļās jaunavas, un visi kopā iesaucās: «Allah vārdā, te ir labi!» Un tad nu viņi pievērsās nesējam un redzēja, ka tas ir jautrs un noreibis, un savā prātā viņi nodomāja, ka tas ir savu ļaužu: «Ak, viņš ir tāds pats kalenders kā mēs un tāds pats svešzemnieks un pasaules gājējs.» To dzirdējis, nesējs piecēlās un, kalenderiem uzmetis bargu skatienu, iesaucās: «Sēdiet un nerunājiet, kas nav jūsu daļa! Vai nelasījāt uzrakstu pār durvīm? Jūs neesat nekādi faķiri, jūs esat tikai ienākuši mūsu mājā un deldējat gar mums savas mēles!» Bet kalenderi atbildēja: «Mēs runājām gan, kas nav mūsu daļa, Allah vārdā lūdzam piedošanu, ak faķir! Mēs liecam savas galvas, pie tavām kājām!» Te nu jaunavas sāka skaļi smieties un piecēlušās.

samierināja kalenderus ar nesēju, un pamieloja savus jaunos viesus. Tie ēda gardu muti, bet durvju vērēja atnesa vīnu un kausu sniedza visiem pēc kārtas, ikreiz to kā daždien pildīdama līdz malām. Un, kad nu kalenderi bija savas slāpes un savu izsalkumu remdējuši, nesējs iesaucās: «Vai jums, brāļi, nav kāds brīnišķīgs notikums vai neticams stāsts, ar ko jūs varētu mūs ielīksmot?» Un, vīna kvēles iesvelti, kalenderi lūdza instrumentus, un durvju vērēja tiem atnesa zvārguļiem apkārtas Mosulas bungas, Irakas kokli un persiešu arfu, un viņi piecēlās, un viens paņēma kokli, otrs bungas un trešais arfu, un visi sāka spēlēt un dziedāt, un viņiem līdzi savas dzidrās, spirgtās balsis locīja visas trīs jaunavas. Bet nesējs, laimē gavilēdams, priecājās par skaņu spēku un daiļumu un vienā laidā atkārtoja: «Ak Allah! Ak Allah augstais!»

Te pēkšņi pašā jautrības karstumā pie durvīm atskanēja klaudziens, un durvju vērēja iztecēja palūkoties, kas tik vēlā laikā tur varēja klaudzināt.

Bet pie durvīm, ak laimīgais valdniek, klaudziens atskanēja tādēļ,» stāstīja Sechrezada, «ka tieši tonakt kalifs Haruns al Rašids sava vezira Džiafara al Barmaki un sava atriebības bendes Masrura pavadībā apstaigāja pilsētas ielas, pārģērbies par tirgotāju, jo raugi: viņš savām acīm gribēja redzēt, kas notiek pilsētā. Un tā nu, triju māsu mājai garām iedams, kalifs izdzirdēja mūzikas skaņas, dziesmas un smieklus un teica savam veziram Džiafaram: «Es gribu ieiet šai namā un dzirdēt šīs balsis, un redzēt pašus dziedātājus un spēlētājus.» Bet Džiafars atbildēja: «Ak visu ticīgo pavēlniek, tur droši vien trako noreibuši dzērāji, un labāk neiesim tur, jo mūs var piemeklēt kas ļauns.» Bet kalifs atbildēja: «Es gribu tur ieiet, un man jāredz, kas tur notiek! Un tev būs izgudrot iemeslu, kas mums atver šī nama durvis.» Un Džiafars sacīja: «Dzirdu un paklausu!» To teicis, viņš piegāja pie durvīm un pieklauvēja, un, viņa klaudzienu dzirdējusi, iznāca durvju vērēja.

Kad nu Džiafars to ieraudzīja, viņš noskūpstīja zemi pie daiļās jaunavas kājām un sacīja tai: «Ak mana kundze, mēs esam tirgotāji no Tabarijas, savas preces mēs pārdevām un desmit dienas jau dzīvojam chanā. Šovakar bijām ciemos pie kāda tirgotāja, un viņš mūs vareni pamieloja, un tur mēs ēdām un dzērām, un drusku noreibām, bet, svešā pilsētā uz ielas izgājuši, noklīdām no ceļa uz savu chanu. Un tā nu mēs lūdzam tavu cēlo sirdi, ak daiļā kundze, esi mums žēlīga un ļauj mums nakti pārgulēt tavā namā, un pašas debesis atmaksās tavu labo darbu!»

Tad nu durvju vērēja viņus uzlūkoja un redzēja, ka viņi tiešām līdzīgi tirgotājiem un ka tiem visiem ir ļoti cienījams izskats. Un viņa gāja pie savām māsām un teica tām, ko Džiafars bija stāstījis. Otras divas māsas iežēlojās un sacīja: «Labi, laid viņus iekšā!» Un viņa aizsteidzās atpakaļ un atvēra tiem durvis, sacīdama: «Nāciet iekšā!» Un tā nu kalifs ar Džiafaru un Masruru iegāja jaunavu namā, un, viņus ieraugot, jaunavas piecēlās, lika viņiem sēsties un sacīja: «Lai plaši un

labi ir mūsu viesiem, un lai jūsu palikšana te būtu ilga un patīkama! Bet jums te vērā liekams kāds noteikums: «Nerunā, kas nav tava daļa, ja negribi dzirdēt, kas pašam nepatiks!» Un viņi atbildēja: «Labi!» Un tā nu visi sasēdās dzert un tērzēt, un vīna kauss laistījās no vienas rokas otrā. Te kalifs uzlūkoja trīs kalenderus un redzēja, ka tiem visiem kreisā acs ir akla. To redzot, viņam bija lieli brīnumi. Un tad viņš' pavērās uz trijām māsām, un viņš brīnījās par jaunavu daiļumu un jaukumu. Bet jaunavas turpināja sarunas ar saviem viesiem un lika tiem sadzert ar viņām. Un tad nu viņas kalifam pasniedza kausu ar brīnišķīgu vīnu, bet kalifs to atraidīja, sacīdams: «Es esmu godīgs svētceļnieks un vīnu nedzeru.» To dzirdējusi, durvju vērēja piecēlās un pastūma tam smalki izveidotu mazu galdiņu, apklāja to ar zeltā šūtu galdautu un nolika uz tā gleznu Ķīnas porcelānā krūzīti, un krūzītē ielēja rožūdeni, iemeta ledus gabaliņu un sajauca ar cukuru, un pasniedza to kalifam. Viņš paņēma krūzīti, pateicās daiļajai jaunavai un klusībā nodomāja: «Allah vārdā, jau rīt es viņu algošu par viņas labo darbu.»

Bet jaunavas nerima gādāt par savu viesu jautrību un cienāja tos ar vīnu. Un, kad nu vīns jau rādīja savu spēku, namamāte piecēlās un pavaicāja viesiem, vai visi ir apmierināti, tad paņēma pie rokas savu māsu, saldumu pircēju, un teica tai: «Ak māsa, celies, mums jādara savs pienākums!» Un tā viņai atbildēja: «Es darīšu, ko tu man liksi!» Te nu piecēlās durvju vērēja un uzposa istabu, izmeta ēdienu paliekas, kvēpināmajos traukos iebēra jaunas smaržas un izslaucīja istabas vidu. Un kalenderus viņa nosēdināja solā pie durvīm, bet kalifam, Džiafaram un Masruram lika sēsties otrā istabas galā. Tikmēr otras divas jaunavas pasauca nesēju un sacīja tam: «Allah vārdā, cik maza tava mīlestība un draudzība! Tu neesi svešinieks pie mums, bet esi tikpat kā mājinieks!» To dzirdējis, nesējs pietrūkās, sajoza savu drēbju krokas un atsaucās: «Saki, kas man darāms, ak mana kundze, un es paklausīšu!» Un māsa viņam sacīja: «Stāvi te un gaidi!» Un tad nu piecēlās saldumu pircēja un istabas vidū nolika mazu soliņu, tad atvēra lādīti un teica nesējam: «Palīdzi man!» Un raugi: nesējs ieraudzīja divus melnus suņus, kuriem kaklā bija uzmauktas važas. Tad nu jaunava tam uzsauca: «Ņem un ved tos man līdzi!» Un nesējs abus suņus ieveda istabas vidū. Un piecēlās vecākā māsa, atlocīja piedurknes, paņēma rokā pātagu un teica nesējam: «Ved vienu šurp!» Te nu nesējs parāva važu un vienu suni pieveda jaunavai, un suns sāka žēli smilkstēt un gaudot un nenovērsa acis no namamātes. Bet jaunava nelikās zinis un ar pātagu sita sunim pa galvu, bet nelaimīgais lopiņš tikai gaudoja un kunkstēja. Un tā nu viņa to sita un pēra, līdz pašai nebija vairs spēka un pagura rokas. Tad viņa nometa pātagu, suni iecēla klēpī un kļāva to pie savām krūtīm, nožāvēja tam asaras, abām rokām apskāva tam kaklu un raudādama skūpstīja suņa galvu. Un tad viņa sacīja nesējam: «Ved to prom un atved otru!» Un nesējs klausīja, ko viņam lika, un otram sunim jaunava darīja to pašu, ko pirmajam.

Te nu kalifs juta, ka viņa sirds sažņaudzas žēlumā un krūtis nomāc skumju slogs. Bet viņu dīdīja nepacietība, jo viņš gribēja izdibināt, kādēļ abiem suņiem tik neganti jācieš. Un kalifs pamirkšķināja Džia- faram un ar zīmēm rādīja, lai šis iztaujā otras divas jaunavas. Bet Džiafars ar tādām pašām zīmēm atbildēja, ka labāk ir klusēt. Un lai nu sveces dega cik spoži degdamas un smaržas kūpēja kūpēdamas, bet miera vairs nebija viesu sirdīs.

Un tad nu namamāte pievērsās savām māsām un sacīja: «Ak māsas, nu laiks ir darīt, ko esam šai stundā radušas!» Un vecākā māsa iesēdās marmora gultā, kas bija izrotāta zelta un sudraba vizuļiem, un sacīja durvju vērējai un saldumu pircējai: «Un nu rādiet mums savu mākslu!» Te durvju vērēja piecēlās un iesēdās gultā māsai blakus, bet saldumu pircēja iegāja savā istabā un drīz jau bija atpakaļ, un rokā viņa nesa atlasa kulīti ar zaļām zīda bārkstīm un divām zelta saulēm. Un, namamātes priekšā nostājusies, viņa no kulītes izvilka kokli un pasniedza to durvju vērējai, un tā nu paņēma kokli, noskaņoja stīgas un dziedāja dziesmu par mīlestības ciešanām:

«Ak, manām acīm miegu atkal dodiet. Ak, dodiet miegu, kas no manis bēg! Un sakiet, kur mans gaišais prāts ir zudis? Tiklīdz es sirdi savai mīlai vēru, Miegs mani pameta un nenāk vairs! «Kas kaiš tev, saki!» draugi jautā man, «Tu allaž taisnu ceju esi gājis, Kas tevi dzinis tādās maldu gaitās?» «Ko lai jums atbildu?» es saku tiem, «Daudz labāk to jums viņa pasacīs! Tik zinu es, ka manas asinis Tai pieder vienīgai uz visu mūžu! Par viņu izliet lāsi pēdējo Man būtu prieks, bet savās dzīslās slēpt Vairs ilgāk nespēju šo smagumu! Uz viņu vienīgo trauc mani sapņi. Kur staro tikai viņas maigais tēls! Bet, ja es izdzēstu to savā sirdī, Pats sev tad posta liesmas sakurtu. Ja viņu redzētu tu savām acīm, Jūs mani saprastu, man piedotu. Jo Allah pats ar savu dzīvo dvašu So daili krāšņāko ir radijis; No dvašas, kas tam pāri palika, Viņš pērles izpūta un granatus!» «Ko dod šī kaislība tev, neprāti? Tik skumjas, ciešanas un asaras!» Tie saka man: «Un tikai mirkļi īsi Tev laimes laipnībai un priekam lemti! Ja vērties tīkosi tu dzidrās straumēs. Tik ēnu ieraudzīsi tur no tā.

Kas bija reiz, kad dzīve tev bij skaidra! Jo avots, kam tu slāpēs pieplacis, Jau dzēsis tās, pirms tavas lūpas karstās Ar dvašu tvīkušu to skārušas!» «To mute skārusi nav mana,» teicu, «Nav mani reibinājis avots pats Ar savu liesmu šalti skurbinošo, Tik prieks, ko dvēsle jūt, kad skatu to. No laika tā nu miegs no manis bēg! Ne šķiršanās no tā, kas bij reiz dārgs, Man sirdi dedzina kā uguns bulta, Tik viņas tālums manu sirdi žņaudz. Vai varu atkal savas acis vērst Uz citu sievieti, ja dvēsele Ar viņas miesu smaržaino man sieta, Ar ambras, muskusa un rožu smaržu, Kas liegi līst no miesas glezni kairās!»

Un, kad nu viņa beidza, māsa sacīja: «Lai Allah tevi mierina, ak mana māsa!» Bet jaunavu satvēra tik lielas skumjas, ka viņa saplosīja savas drēbes un nemaņā pakrita uz grīdas. Bet krītot pavīdēja viņas miesas kailums, un kalifs viņas miesā ieraudzīja pātagas un rīkstes cirtienu zīmes, un viņam nu bija lieli brīnumi. Bet pircēja piegāja pie savas māsas un iešjāca tai ūdeni sejā un raugi: jaunava pēkšņi atžilba. Un māsa atnesa viņai citas drēbes un apģērba tās.

Te nu kalifs teica savam veziram: «Es redzu, tu nemaz neesi satraukts. Bet vai tu neredzēji rētas sievietes miesā? Es nevaru vairs ilgāk klusēt un nerimšos, līdz būšu izdibinājis patiesību par to, kas piemeklējis šo sievieti un abus suņus. Un Džiafars atbildēja: «Ak mans kungs un pavēlniek, neaizmirsti mums uzlikto pienākumu: «Nerunā, kas nav tava daļa, ja negribi dzirdēt, kas pašam nepatiks!»»

Tad jaunava iesaucās: «Allah vārdā, mana māsa, dari savu pienākumu un nāc pie manis!» Un pircēja atbildēja: «Mīļu prātu, ak mana māsa!» To teikusi, viņa paņēma kokli, piespieda to pie krūtīm un, stīgas strinkšķinādama, sāka dziedāt:

«Ja gaužas kāds par šķiršanos un sāpēm, — Ko varam mēs tam teikt vai atbildēt? Ja mīlas spēks mūs pašus satriecis, — Ko varam mēs tam pretoties tad vairs? Ja mūsu atbildi cits nesīs kāds, — Vai zinās tas, ko sirds jūt mīlēdama? Vai paciest klusībā, ka mīļākais Mūs bēdās pametis un vientulībā? Tad mūsu dzīve ritēs vienās skumjās Un vaigu rozes slacīs asaras, Un saltais kaps drīz savu tumsu vērs. Bet tu, ko tālums slēpj no manām acīm Un tomēr dzivs kas esi manā sirdī, Vai tevi satikšu? Vai aizmirsis Jau esi manu solījumu svēto, Kas tikmēr ilgs, kamēr šie gadi ritēs? Vai ilgais tālums licis aizmirst tev, Kādēļ es ciešu, kādēļ vaigi bālē, Un vai nav diezgan asaru jau liets? Kaut liktens lēmis nīkt man svešumā, Reiz stunda nāks, kad Allah augstais dos Par visām ciešanām man atmaksu!»

Un raugi: dziesmas skumjās skaņas tik ļoti satrauca vecāko māsu, ka viņa saplosīja savas drēbes un pakrita nemaņā. Un te nu piecēlās pircēja un iešļāca tai sejā ūdeni, lai viņa atžilbtu, un atnesa tai citas drēbes. Un vecākā māsa atžilba un iesēdās marmora gultā, un sacīja pircējai: «Ak māsa, pieliec man un samaksā visu manu parādu, jo palikusi ir tikai viena dziesma!» To dzirdējusi, pircēja paņēma kokli un sāka dziedāt:

«Kad beigsies šķiršanās, kas mani plosa?

Ka acīs gurušās, vai nezini,

Sen nav vairs asaru, par tevi raudāt?

Cik ilgi tīšu prātu kavēsi

No senās mīlas laimes šķiršanos?

Ja esi tīkojis tu greizsirdību

Svelt manās asinīs, tad gavilē:

Sirds mana greizsirdības svelmē kaist!

Ak, savu dvēseli kam atvērt varu.

Kam stāstu lai par savām ciešanām?

Jel mani žēlo, pavēlniek mans bargais,

Un rādi atkal savu labvēlību!

Mans bende tu! Tu milu sadragāji

Ar savu roku neganto un cieto!

Cik gauži viļas, kas par milu skumst,

Jo sirdī slimajā, kas ilgās tvīkst,

Deg kaisles kvēle aizvien lielāka,

No acīm asaras plūst aumaļām,

Bet šķirtās dienas velkas gausumā!

Tik tevi, tevi vienīgo es gribu.

To solījies! Kur esi, neuzticīgais?

Ak brāļi musulmaņi, lūdzu jūs:

Jums nikni atriebt neuzticību būs!

Lai cieš tad negantnieks tāpat kā es!

Tiklīdz tam acis gurdās aizvērās,

Lai bezmiegs tūdaļ atver vaļā tās,

Un miegs lai bēg no plakstiem kaistošiem!

Vai mīlas likums ļauj tā pazemot,

Kā manu mīlu pazemojis tu?

Lai tagad apsmieklā liek tevi cits

Un manā vietā priecājas par to!

Līdz šim es mīlēju un sāpes cietu,

Bet rītu tev būs ilgās tvīkt un nīkt,

Kā, tevis apmāta, es iztvīku!»

Un, kad nu dziesma izskanēja, durvju vērēja atkal pakrita nemaņā uz grīdas, un krītot pavīdēja viņas miesa, ko klāja pātagas un rīkstes cirtienu zīmes.

To redzēdami un dzirdēdami, kalenderi iesaucās: «Ak, nebūtu labāk nākuši šai namā, kaut nakti būtu bijis jāguļ uz kailas zemes, jo tas, ko mēs redzējām, žņaudz un plosa sirdi!» Te nu kalifs pievērsās kalenderiem un jautāja tiem: «Vai tad jūs neesat šā nama ļaudis?» Un viņi atbildēja: «Nē! Mēs domājām, ka nams pieder tam, kas stāv tev blakus!» To dzirdot, nesējs iesaucās: «Ak, Allah vārdā, mēs visi mīlestībā vienādi! Es esmu izaudzis Bagdadē, bet savu mūžu neesmu bijis šai namā un šodien te ienācu pirmoreiz. Bet labāk būtu gulējis uz kailas zemes!» — «Allah vārdā, mēs tevi šķitām šā nama ļaužu, bet nu redzam, ka esi tāds pats kā mēs,» teica kalenderi, un kalifs iesaucās: «Mēs esam septiņi vīri, bet viņas tikai trīs sievietes! Lai viņas saka, ko tas viss nozīmē. Un, ja viņas neteiks labu prātu, tad panāksim to ar varu!» Un tā nu visi bija vienis pratis, tikai Džiafars sacīja: «Vai tā ir godīgi un taisnīgi? Jo raugi: mēs esam viņu viesi un visi atzinām viņu noteikumu, un tas mums jāpilda godīgi! Un nakts jau arī beidzas, bet rīt visi iesim savu Allah lemto ceļu!» To teicis, viņš pamirkšķināja kalifam, aizveda to nomaļus un sacīja tam: «Te mums vēl jāpaliek tikai stunda. Un, tici man, es rīt viņas nodošu tavā ziņā, un tad varēsim prasīt, lai viņas izskaidro savu dīvaino darbu!» Bet kalifs negribēja klausīt sava vezira padomu un dusmās attrauca: «Es nevaru gaidīt rītdienu!» Un tā nu viņi visi tielējās un sprieda, kas jaunavām to jautās. Un beidzot viņi nosprieda, ka tas jādara nesējam.

Te jaunavas, redzēdamas viņu sačukstēšanos, jautāja: «Ak labie ļaudis, ko jūs tur čukstaties?» Un nesējs piecēlās, nostājās namamātes priekšā un sacīja: «Ak mana pavēlniece, es visu tavu viesu vārdā lūdzu: stāsti mums par šiem diviem melnajiem suņiem un saki, kam tu viņus tā siti un pēri un tad pati tik gauži raudāji un apkampi, un skūpstīji tos! Un stāsti arī par savu māsu un saki, kam viņas miesā redzamas sitienu un cirtienu zīmes! Tāds ir mūsu lūgums, ak mana kundze! Un lai miers ar tevi!»

To dzirdējusi, vecākā māsa jautāja saviem viesiem: «Vai taisnība, ko nesējs saka jūsu vārdā?» Un visi atsaucās: «Jā, tā taisnība!» Tikai Džiafars neminēja ne pušplēsta vārda. Un, kad nu jaunava bija dzirdējusi viņu atbildi, tā iesaucās: «Allah vārdā, ak mani viesi, jūs esat mūs briesmīgi apvainojuši. Jo mums taču bija norunāts, ka neviens nejautās, kas nav viņa daļa, ja negribēs dzirdēt, kas pašam nepatiks! Vai tad jums nepietika, ka ienācāt mūsu mājā un ēdāt ar mums pie viena galda? Bet vaina nav jūsu, vainīga ir mūsu māsa, jo viņa jūs ieveda pie mums!»

To teikusi, viņa atmeta savas piedurknes, trīs lāgi piespēra kāju pie grīdas un uzkliedza: «Steidzieties!» Un pēkšņi atvērās blakus durvis, aizklātas ar zīda segām, un istabā ieskrēja septiņi nēģeru milži ar kailiem šķēpiem. Tad nu jaunava iesaucās: «Grābiet šos ļaudis, kuriem mēles par garām, un sasieniet visus kopā!» Un melnie vergi darīja, kas bija tiem likts, un jautāja: «Ak pavēlniec, ak zieds, kas slēpts no vīriešu acim, vai liksi nocirst tiem galvas?» Bet viņa atbildēja: «Vēl brīdi pagaidiet! Es gribu uzzināt, kas tie tādi par vīriem!» Tad nu nesējs iesauca.: «Allah vārdā, ak mana pavēlniece, nesodi mani citu vainas dēļ! Tikai viņi man lika tev jautāt, man pašam prātā nebija to darīt. Allah vārdā, mums būtu bijusi jautra nakts, ja nebūtu uzklīduši nelaimīgie kalenderi! Kur ienāk šie posta brāļi, tur ziedošas pilsētas sagāžas gru- vekjos!» Un viņš teica dziesmas vārdus:

«Cik liela piedošana ir un skaista, Ja stiprais piedod tam, kam sarga nav! Ak, citu nelietīgas vainas dēļ Lai sodā nekrīt tas, kam vainas nav!»

Un, kad nu nesējs bija izrunājis dziesmas vārdus, jaunava sāka smieties.» Bet tieši tobrīd Sechrezada ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Es beidzu stāstīt, ak laimīgais valdniek, ka jaunava, no nesēja lūpām dzirdējusi dziesmas vārdus, sāka smieties. Un, pie saviem gūstekņiem piegājusi, viņa teica: «Stāstiet man visu, ko varat teikt par sevi, jo raugi: jūsu dzīve vairs ilgs tikai vienu stundu. Un ziniet, ka dodu jums šo laiku tikai tādēļ, ka esat nabagi. Bet, ja jūs būtu diži vīri savā ciltī vai tiesneši un valdnieki, es tūdaļ būtu likusi jūs sodīt ar nāvi!»

Te nu kalifs teica Džiafaram: «Ak vai! mums Džiafar! Ja neteiksi viņai, kas mēs tādi, viņa laupīs mums dzīvību!» Un Džiafars atbildēja: «Mēs baudīsim tikai to, ko esam pelnījuši!» To dzirdējis, kalifs viņam dusmās uzkliedza: «Jokiem ir savs laiks, nopietnībai — savs!» Tad jaunava piegāja pie kalenderiem un jautāja tiem: «Vai visi jūs esat brāļi?» Un tie viņai atbildēja: «Allah vārdā, nē! Mēs esam tikai nabaga faķiri un svešinieki.» To dzirdējusi, viņa pievērsās pirmajam kalenderam un jautāja tam: «Saki, — vai esi jau piedzimis ar vienu aci?» Un kalenders atbildēja: «Nē, ak mana kundze un pavēlniece! Bet stāsts par to, kā es zaudēju aci, ir tik brīnišķīgs, ka, acu kaktiņos ierakstīts ar adatu, tas derētu par krietnu pamācību katram, kas grib mācīties.» Un tā nu viņa jautāja vēl otrajam un trešajam kalenderam, un abi atbildēja to pašu, ko pirmais. Tad visi iesaucās vienā balsī: «Allah vārdā, ak cēlā kundze, mēs esam nākuši no dažādām zemēm un esam sultānu un zemju, un neskaitāmu vergu valdnieku dēli, un mūsu dēkas ir dīvainas un raibas!» To dzirdējusi, jaunava iesaucās: «Lai tad nu katrs no jums stāsta, kas viņu piemeklējis un kas viņu atvedis mūsu namā, un kā pateicības zīmi lai katrs liek roku pie savas pieres un staigā laimīgs!»

Jaunavas vārdus dzirdējis, nesējs teica pirmais: «Ak mana pavēlniece, es esmu tikai vienkāršs nesējs un cits nekas! Tava māsa, kas gāja ēdienus un dzērienus pirkt, mani salīga tirgū un atveda šurp. Un jūs jau pašas zināt, ak kundzes, kas piemeklēja te mani un jūs visus.

Un raugi: tas ir viss mans stāsts, un vairāk nekas man nav sakāms. Allah vārdā, lai miers ar jums!»

Te jaunava sāka smieties un sacīja nesējam: «Labi, tad liec nu roku pie savas galvas un jūti, ka tā vēl nav noripojusi no pleciem! Saglaud savus matus un staigā!» Bet nesējs atsaucās: «Allah vārdā, es projām neiešu, iekams nebūšu dzirdējis manu biedru stāstus.» Un tad nu piecēlās pirmais kalenders un, paklausīdams vecākās māsas pavēli, sāka savu stāstu.

PIRMĀ KALENDERA STĀSTS

«Ak mana pavēlniece, es tev stāstīšu, kā man izsita vienu aci un kā man lika noskūt bārdu.

Tad zini, ka esmu sultānā dēls un manam tēvam bija brālis, un viņa brālis bija valdnieks citā zemē. Un notika tā, ka māte mani dzemdēja tai pašā dienā, kad piedzima dēls manam tēvocim. Un aizritēja gadi, un aizritēja dienas, un abi mēs uzaugām lieli. Kad pagāja noliktie gadi, man bija jābrauc sērst pie sava tēvoča un jādzīvo pie viņa daudzi mēneši. Un, kad nu es aizbraucu pie viņa pēdējo reizi, tad tēvoča dēls sarīkoja svinīgu un cienīgu sagaidīšanu un lika nokaut aunus un tecināt dažādus vīnus. Un tā mēs sēdāmies ēst un dzert, bet vīns bija stiprāks par mums pašiem. Un, kad nu prāts mums apreiba, tēvoča dēls man sacīja: «Ak mana tēvoča dēls, ak tu, ko es mīlu ar sirdi un dvēseli, apsolies paklausīt manu lūgumu un nekavē piepildīties manam nodomam!» To dzirdējis, es atbildēju: «Mīļu prātu un visu sirdi!» Un viņš lika man zvērēt svinīgu zvērestu mūsu svētās ticības vārdā. Manu zvērestu dzirdējis, viņš piecēlās un aizgāja, bet drīz jau bija atpakaļ, un viņa pēdās nāca daiļa jaunava. Tā laistījās vienos dārgakmeņos un smaržoja burvīgās smaržās, un ģērbusies tā bija visgreznākās drēbēs, kas droši vien maksāja lielu naudu. Un, jaunavai aiz muguras stāvēdams, viņš pievērsās man un sacīja: «Ņem šo sievieti un ej man pa priekšu uz kapsētu! (Un kapsētu viņš attēloja tik smalki, ka es to tūdaļ pazinu.) Tur tu nonāksi pie kādas kapličas un ar šo sievieti kopā mani gaidīsi.» Un nebija man spēka viņa lūgumu atraidīt, jo raugi: es biju zvērējis viņam svētu zvērestu. Tā nu es kopā ar jaunavu iegāju kapličā. Tur abi apsēdāmies un sākām gaidīt mana tēvoča dēlu, un drīz viņš atnāca ar ūdens krūzi, kaļķu maisu un kapli rokā. Krūzi un maisu nolicis pie kāda kapa, viņš pameta rokā tikai kapli un sāka dauzīt kapu akmeņus, un krāva tos nomaļus. Un tad viņš raka zemi kapličā un atraka dzelzs lūka vāku mazu durvju lielumā. Un, kad viņš pacēla vāku, es apakšā ieraudzīju vīteniskas kāpnes. Te nu viņš pievērsās jaunavai un sacīja: «Nu, izraugies pati!» To dzirdējusi, viņa nokāpa lejā un nozuda. Un viņš pagriezās pret mani un iesaucās: «Ak mana tēvoča dēls! Nu es lūdzu tavu žēlastību, ko pats man apsolīji. Kad būšu lejā nokāpis, tad aizdari vāku un apber to ar zemi, lai viss būtu tā, kā bijis. Bet tas vēl nebūs tava solījuma gals. Kaļķus, ko es atnesu šai ni.ii .ii, krietni sajauc ar ūdeni, kas ir šai krūzē, un visus akmeņus tad noliec atpakaļ vecajā vietā un šķirbas aizmet ar kaļķi, lai viss būtu l.i, ka bijis, un lai neviens nevarētu teikt: «Redzi, kur jauns kaps, bet akmeņi veci! Ak mana tēvoča dēls, tikai Allah augstajam ir zināms, ka visu gadu es jau daru šo darbu!» Un tad viņš iesaucās: «Un lai tad nu Allah dod mieru manā vientulībā un klusina manas ilgas, kad būsi tālumā no manis, ak mana tēvoča dēls!» To teicis, viņš nokāpa pazemē un iegrima kapa tumsā. Un, kad nu mana tēvoča dēls bija nozudis, es piecēlos, nolaidu vāku un darīju, kā viņš man bija licis, un kaps atkal bija, kāds bijis, bet es grīļojos kā noreibis. Un tad es devos atpakaļ uz sava tēvoča pili, bet tēvocis bija izjājis medībās, un es tūdaļ gāju gulēt un nogulēju visu nakti. Bet citu rītu pamodies es domāju par izgājušo nakti un sāku nožēlot savu darbu. Un raugi: man likās, tas bijis tikai sapnis. Un tad es steidzos uz kapsētu un meklēju kapliču, kurā tas viss bija noticis, bet citu kapliču vidū vairs nevarēju to atrast. Un es klīdu no viena kapa pie otra, līdz satumsa nakts, bet neatradu, ko meklēju. Un es gāju atpakaļ uz tēvoča pili un nevarēju vairs ne ēst, ne dzert, jo domāju tikai par sava tēvoča dēlu un nezināju, kāds liktenis viņu piemeklējis. Un manu sirdi plosīja lielas bēdas, un es nevarēju aizmigt līdz rīta gaismai. Bet citu rītu atkal es devos uz kapsētu un domāju tikai par to, ko bija darījis mana tēvoča dēls, un es nevarēju sev piedot, ka biju viņu paklausījis. Un atkal es meklēju viņa kapu, bet nevarēju un nevarēju uziet. Un tā nu es meklēju septiņas dienas, bet velti bija mani pūliņi. Un manu dvēseli satrauca tik liels nemiers, ka gandrīz aptumšojās prāts.

Un, savas skumjas kliedēdams, es nolēmu doties pasaulē un aizbraucu atpakaļ pie sava tēva. Bet, kad nonācu pie tēva pilsētas vārtiem, mani apstāja pilsētas sargi, un daži vīri sasēja manas rokas. To redzot, man bija lieli brīnumi, jo raugi: es biju pilsētas valdnieka dēls un visi šie ļaudis bija mana tēva kalpi un mani jaunie vergi. Un lielās bailēs es klusībā domāju: «Kas gan piemeklējis manu tēvu?» Un tā nu es sāku iztaujāt tos, kas sasēja manas rokas, bet tie man neteica ne pušplēsta vārda. Te pēkšņi kāds no maniem vergiem iesaucās: «Bargs liktenis pievīlis tavu tēvu, un viņa paša miesassargi sacēlās pret viņu, un vezirs lika viņu nokaut un iesēdās viņa valdnieka krēslā. Un mums nu vezirs lika tevi sagaidīt pie pilsētas vārtiem un tevi sagūstīt, tiklīdz tavas kājas spers soli šai pilsētā.»

Tā nu viņi sagrāba un aizvilka mani, un es gandrīz vairs neatjēdzu, vai esmu vēl Allah pasaulē, bet ziņas par tēva nāvi lika noskumt manai dvēselei. Un niknie sargi mani aizveda pie vezira, kas bija nokāvis manu tēvu, bet vezira sirdī nu dega sens naids pret mani, jo raugi: man gaužām patika šaut ar loku. Reiz, kad es sēdēju uz sava tēva pils jumta, vezira pils balkonā ielaidās balts putns un balkonā stāvēja pats vezirs. Un, kad nu es gribēju nošaut putnu, bulta ķēra vezira aci un izsita to, kā Allah bija nolēmis, un tā saka arī seni dzejas vārdi:

Mums liktens katram savu ceļu lēmis, To ceļu iesim, kas mums nolikts būs. Kam bojā eja lemta vienā zemē, Tam nāve citā zemē garām ies! Ir velti ļauties līksmībai vai bēdām. Nav mūžīgs šajā pasaulē nekas! Mēs varam tikai pazemīgi lasīt, Kas rakstīts mūsu likteņgrāmatā!

Un pirmais kalenders turpināja savu stāstu: «Kad nu veziram bija izsista acs, viņš nevarēja mani ne rāt, ne sodīt, un viņam bija jāpaļaujas savam liktenim, jo mans tēvs bija pilsētas valdnieks. Bet niknums žņaudza un plosīja viņa dvēseli. Un, kad nu mani sasietām rokām aizveda pie vezira, viņš savam bendem lika nocirst man galvu. Te pēkšņi es iesaucos: «Es neesmu darījis tev ļaunu, kam gribi mani nokaut?» Un vezirs atbildēja: «Vai visā pasaulē ir vēl lielāks grēks par tavu?» To teicis, viņš rādīja savu izsisto aci. Bet es atsaucos: «Tas man gadījās netīšām!» — «Tev bija netīšām, man būs tīšām!» dusmās attrauca vezirs. Un viņš uzkliedza saviem kalpiem: «Vediet viņu šurp!» Tad nu viņš izstiepa savu roku un iedūra pirkstu manā kreisajā acī, un raugi: no šī brīža man ir tikai viena acs! Un viņš lika mani sasiet un iespundēt lādē, un, kad nu tas bija darīts, viņš teica savam bendem: «Šis vīrs ir tavā ziņā! Izvelc savu šķēpu, ved viņu ārā no pilsētas un nocērt viņam galvu! Un viņa miesu lai saplosa maitu putni un plēsīgi zvēri!» Un tā nu bende mani izveda no tēva pilsētas un klaja lauka vidū izlaida mani no lādes, un dzīrās aizsiet man acis un sākt savu bendes darbu. Te pēkšņi es sāku tik gauži raudāt, ka arī viņa acīs iezaigojās asaras, un, viņu uzlūkojis, es teicu dziesmas vārdus:

Man šķita, tu man drošas bruņas būsi,

Pret bultām sargāsi, ko naidnieks šauj,

Bet pats par asā šķēpa galu vērties

Un manas krūtis nodevīgi šķēli!

Kam vara bija manās rokās likta,

Es bieži vien ar savu labo roku,

Lemts kurai bija soda rīksti cirst,

To klusi liku rokā kreisajā!

Jā, tā es darīju, nu lūdzu jūs:

Lai apklust rājieni un paļas skarbās!

Es savās bēdās paļāvos uz jums,

Kad cita palīga vairs necerēju!

Nu ļaujiet maniem ienaidniekiem nikniem

Mest manās krūtis bultas nāvīgās!

No tām ja mani sargāt nevarat,

Ak, manai dvēselei, ko naidnieks plēsis,

Tad miera balvu kluso dāvājiet

Un nikniem vārdiem mani neplosiet!

Un vēl es sacīju:

Es draugus šķitu sev par vairogu,

Par drošām bruņām sev pret naidnieku,

Un bija vairogs tie, bet ačgārni:

Pret mani vērstās ienaidnieka rokās!

Man draugi bij, lai tie kā bultas skrietu!

Un sirdi ienaidniekam pušu šķeltul

Un šķēla viņu bultas nāvīgās

Tik manas krūtis skumji dragātās!

Es draugu sirdis centos mīļas gūt,

Lai bēdās uzticīgas būtu tās.

Un bij tās uzticīgas — svešai mīlail *

Ar karstu sirdi mīlēju es viņus,

Lai viņu jūtas nemainīgas būtu,

Un bij tie nemainīgi — nodevībā!

Un, dzejas pantus dzirdējis, bende atcerējās, ka viņš par bendi kalpojis arī manam tēvam un ka es to biju apveltījis daudzām žēlastības balvām. Tad pēkšņi viņš iesaucās: «Ak mans kungs, kā lai tevi nokauju? Es esmu tavs pazemīgais vergs!» Un viņš man sacīja: «Bēdz un glāb savu dzīvību! Bet nenāc atpakaļ šai zemē, ja negribi postā dzīt pats sevi un mani! Un piemini dzejnieka vārdus:

Draugs, esi brīvs, un savu dvēseli No bēdu sloga vaļā raisīt steidz! Par drūmu kapu nams lai vēršas tam, Kas cēlis to, bet projām steidzies tu! Tev zeme pasaulē nav viena vien, Gan citu laimes malu atradīsi! Bet vietas pasaulē vairs otras nav, Kur citu dvēseli tu atrast vari! Vai brīnums nav un tīrā neprātība, Ka cilvēks dzīvo kauna pilnā namā, Kad Allah pasaulei nekur nav gala!? Neviens lai neaizmirst to mācību, Ka lauvas kaklam spēki briest tik tad, Kad brīvi izaugusi lauvas dvēsele!»

To dzirdējis, es noskūpstīju bendes rokas un steidzos prom, bet glābiņam ticēju tikai tad, kad jau biju tālu atstājis tēva pilsētu. Un, domādams par glābiņu no drošas nāves, es aizmirsu savu izsisto aci. Un tā nu es devos ceļā, līdz nonācu sava tēvoča pilsētā un, viņa pilī iegājis, stāstīju tam, kas piemeklējis manu tēvu un mani. Tad nu mans tēvocis lēja gaužas asaras un iesaucās: «Ak mana brāļa dēls! Tu manās bēdās atnāci ar savām bēdām un manām skumjām pieliki vēl savas! Jo zini, ka tava nabaga tēvoča dēls ir pazudis, un vairākas dienas jau es nezinu, kur viņš un kas viņu piemeklējis.» Un viņš raudāja tik ilgi un tik rūgti, ka pakrita nemaņā. Un atžilbis viņš teica: «Ak mans bērns! Man bija lielas bēdas par viņu, par tava tēvoča dēlu! Bet tu vēl atnesi jaunas skumjas, stāstīdams par sevi un savu tēvu. Bet ak, mans bērns, labāk zaudēt aci nekā dzīvību!» Te nu es vairs nevarēju klusēt par tēvoča dēla likteni un izstāstīju viņa tēvam visu, kas bija noticis. Un mans tēvocis ielīksmojās lielā priekā un iesaucās: «Ak mana brāļa dēls, nāc iesim drīzāk, un rādi man, kur ir tā kapliča!» Bet es viņam atbildēju: «Allah vārdā, ak tēvoci, es nezinu vairs, kur to atrast. Jau vairāki lāgi esmu turp gājis, bet velti to meklējis!» Un tā nu mēs abi devāmies uz kapsētu, un, pavēries pa kreisi un pa labi, es pēkšņi ieraudzīju un pazinu meklēto kapu. Un mūsu priekiem nu nebija gala! Mēs abi iegājām kapličā un ātrākām zemi, nocēlām lūku un nokāpām piecdesmit pēdu dziļā pazemē. Un, kad nonācām kāpņu galā, mūs ietina biezi dūmi, un tie aizmigloja mums acis. Te nu mans tēvocis izrunāja vārdus, kas laupa visas bailes: «Tikai Allah augstākais ir visvarens!»

Un tā mēs droši gājām uz priekšu un nonācām lielā, plašā telpā, kas bija piekrauta miltiem, graudiem un dažādiem ēdieniem un citām mantām. Bet pašā vidū ieraudzījām nolaistus aizkarus, un aiz tiem slēpās gulta. Un tēvocis piegāja un aizkaru atrāva, un gultā viņš ieraudzīja savu dēlu sievietes skaujas, un raugi: tā bija tā pati sieviete, kas viņam līdzi nokāpa pazemē. Bet abi tie bija pārvērtušies par melnu ogli, it kā būtu izvilkti no uguns. To redzēdams, mans tēvocis iespļāva savam dēlam sejā un iesaucās: «Ak nelieti, to tu pelnījis! Bet tādu sodu tu pelnījis tikai šai pasaulē, daudz briesmīgāka būs tev atmaksa viņā saulē!» To sacīdams, mans tēvocis nomauca kurpi un ar kurpes papēdi sita savam dēlam sejā.»

Te Sechrezada ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, jo raugi: viņa negribēja velti izmantot sultānā žēlastību. Bet, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka kalenders stāstīja jaunavai un visi citi klausījās, un viņu pulkā bija arī pats kalifs un viņa vezirs Džiafars:

«Un, kad nu mans tēvocis ar kurpes papēdi iesita savam dēlam, kas gulēja sadedzis par melnu ogli, es samulsu neziņā. Un, redzēdams sava tēvoča dēla un daiļās jaunavas pārogļotās miesas, es noskumu dziļās skumjās un sacīju: «Allah vārdā, ak tēvoci, atvieglo savas sirds ciešanas! Jo prāts man ir satraukts un es skumstu par tava dēla likteni! Bet visvairāk mani sāpina abu miroņu briesmīgais izskats un tas, ka tev vēl nepietiek ar viņu baigo postu un tu vēl sit savu dēlu ar kurpes papēdi!» Te nu mans tēvocis stāstīja:

«Tad zini, ak mana brāļa dēls, ka jau no bērnības mans dēls bija iededzies lielā kaislībā pret savu māsu, un visādi es raudzīju viņus šķirt, bet klusībā sevi mierināju: «Viņi jau vēl tik jauni!» Bet es biju gluži maldījies, jo raugi: kad viņš izauga, viņš apgrēkojās pret savu māsu. Un, kad nu man to stāstīja, es lāgā neticēju, bet bargi sarāju savu dēlu un sacīju: «Sargies tāda kauna darba, jo tādus nav darījis neviens pirms tevis un nedarīs pēc tevis! Un vai tu gribi kaunā gāzt visu mūsu valdnieku cilti? Jo pasaules gājēji un vēstneši straujos zirgos mūsu kaunu daudzinās visā pasaulē! Izdeldē savas nešķīstās jūtas, ja negribi, lai tevi nolādu un nokauju!» Un tad nu es atšķīru viņu no māsas un masu atšķīru no viņa, bet nolādētā meita viņu mīlēja ar karstu mīlestību, un pats šaitans viņus dzina ar savu varu!» Un, kad nu biju viņus izšķīris, mans dēls, nevienam vārdu neteicis, izraka šo pazemes mītni un sanesa tur ēdienus un visu, kas tam vajadzīgs. Un ar viltu viņš uzveica manu modrību, un, kad es izjāju medībās, viņi abi atnāca šai kapsētā. Bet debesu tiesa un taisnība sadusmojās par viņiem un abus sadedzināja savās liesmās! Un vēl baigāka būs atriebība viņā pasaulē!» To teicis, mans tēvocis sāka raudāt, un es raudāju viņam līdzi. Un tad nu viņš uzlūkoja mani un sacīja: «Tad nāc nu tu, ak mans dēls, un viņa vietā esi mans dēls!»

Un tā es ilgi domāju par laicīgās pasaules gaitām un likstām, un par sava tēva nāvi, un par neuzticīgo veziru, kas nokāva manu tēvu un iekāpa viņa valdnieka krēslā, un kas izsita man aci. Un vēl es domāju par to, kas piemeklējis bija mana tēvoča dēlu. Tā domādams, es ļāvu ritēt rūgtām asarām, un man līdzi asaras lēja mans tēvocis. Tā nu mēs atstājām kapliču un nolaidām lūkas vāku, aizbērām to ar zemi un kapu aprakām, lai tas būtu, kāds bijis, un gājām atpakaļ uz mana tēvoča pili. Bet nebijām vēl apsēdušies, te pēkšņi izdzirdām kara tauru troksni un bungu rīboņu. No visām pusēm joņoja kara jātnieki, un visā pilsētā skanēja ļaužu kliedzieni un pīķu šķindoņa, un zirgu zviedzieni. Un visu pasauli ietina tumsa un putekļi, ko sakūla zirgu pakavi. Un aptumšojās mūsu prāts, un mēs nezinājām, kas noticis. Un, kad nu valdnieks, mans tēvocis, to jautāja, viņš dzirdēja atbildi: «Ak cēlais valdniek, zini, ka vezirs, kas nokāva tavu brāli, sapulcējis savus karapulkus un salīdzis klaiņotājus arabus, un nācis iekarot tavu pilsētu. Un zini, ka viņa karapulkiem nav skaita un tie ir kā smiltis jūrmalā, kas nav ne saskaitāmas, ne aizpūšamas. Un tā nu viņi iedrāzās pilsētā, un tavi ļaudis, nevarēdami pretoties, pilsētu atdeva veziram!»

To dzirdējis, es klusībā sacīju: «Viņš mani nokaus, ja kritīšu viņa rokās!» Un atkal manu dvēseli plosīja skumjas un raizes, un es atcerējos likstas, kas bija piemeklējušas manu tēvu un māti. Un man nebija jaudas, ko nu lai daru. Bet es zināju, ka mana tēva pilsētas ļaudis un karavīri mani pazīs un uz pēdām nokaus. Un tā es, savu dzīvību glābdams, noskuvu bārdu, pārģērbos par kalenderu un atstāju pilsētu. Un savu soļu gaitu es virzīju uz Bagdadi, cerēdams tur nonākt sveiks un vesels un atrast tur kādu vīru, kas mani atvestu visu ticīgo pavēlnieka — lielā kalifa Haruna al Rašida pilī, jo raugi: viņam es būtu varējis izstāstīt savas likstas un bēdas.

Un šo pašu nakti es nonācu Bagdadē, bet nezināju, uz kuru pusi doties, un tā nu apstājos un iegrimu domās. Te pēkšņi manas acis ierau

dzīja šo kalenderu. Es vēlēju viņam mieru un sacīju: «Es esmu te svešinieks!» Un viņš atbildēja: «Es arī!» — un tā nu, mums stāvot, pienāca trešais kalenders. Tas vēlēja mums mieru un sacīja: «Es esmu te svešinieks.» Un mēs viņam atbildējām: «Mēs arī.» Un tā nu mēs gājām visi kopā, un laimīgs liktenis mūs atveda pie jums, ak cēlās kundzes! Tā nu jums zināms, kādēļ man tikai viena acs un kādēļ man noskūta bārda!»

Kad pirmais kalenders bija savu stāstu beidzis, daiļā jaunava viņam sacīja: «Labi, tavs stāsts mums patika. Liec nu roku pie galvas un staigā!» Bet kalenders attrauca: «Allah vārdā, ak mana kundze, es projām neiešu, līdz dzirdēšu, ko stāsta mani biedri!»

Un visi, kas tur bija, brīnījās par pirmā kalendera dīvaino stāstu, un kalifs teica Džiafaram: «Allah vārdā, es savu mūžu neesmu redzējis un dzirdējis to, ko piedzīvojis šis kalenders!»

Un pirmais kalenders atvirzījās nomaļus un, kājas pavilcis zem gurniem, apsēdās. Tad nu piecēlās otrais kalenders, noskūpstīja grīdu pie vecākās māsas kājām un sāka savu stāstu.

OTRĀ KALENDERA STĀSTS

«Tad zini, ak mana kundze, es arī neesmu piedzimis ar vienu aci. Un mans stāsts ir tik brīnišķīgs, ka, acu kaktiņos ierakstīts ar adatu, tas būtu par mācību visiem, kas grib mācīties un domāt! Un zini, ka es esmu sultāns un sultānā dēls un ka manu zinību vīra vārdu daudzina tālu aiz manas zemes robežām. Un esmu es lasījis Korānu un tā septiņus izskaidrojumus un pētījis lielāko zinību vīru svarīgākos darbus, un vērojis zvaigžņu ceļus, un lasījis dzejnieku grāmatas, un visās zinībās man ir tik lielas sekmes, ka pārspējis esmu savus laikabiedrus. Un mans rokraksts bija skaistāks un labāks par visiem citiem rokrakstiem. Un manu zinību slava izpaudās vistālākās zemēs, un visiem valdniekiem bija zināms mans vārds. Par manām zinībām dzirdējis, Indijas valdnieks pie mana tēva atsūtīja savus sūtņus ar brīnišķīgām balvām. Un manu tēvu viņš lūdza sūtīt mani pie viņa. Un, kad mans tēvs bija mierā paklausīt viņa lūgumu, viņš lika sarīkot sešus kuģus un piekraut tos dažādām mantām. Un, kad nu viss bija sarīkots, es devos ceļā.

Un tā mūsu jūras brauciens ilga visu mēnesi, līdz ieraudzījām zemi un piebraucām krastā. Bet, krastā izkāpuši, mēs izvedām no kuģa zirgus un kamieļus un desmit kamieļus apkrāvām mantām, kas lemtas bija Indijas valdniekam, un dzīrāmies doties ceļā, bet, tiklīdz kamieļi sāka locīt kājas, te gaisā sacēlās biezs putekļu mākonis, un tas nāca aizvien tuvāk, ietīdams debesis un zemi. Un tikai pēc stundas mākoņi izklīda, un mūsu acis saskatīja sešdesmit bruņotus jātniekus, kas līdzīgi dzelzīs kaltiem, saniknotiem lauvām. Tos ieraudzījuši, mēs zinājām, ka tie ir tuksneša arabi un lielo ceļu laupītāji. Un, kad nu viņi redzēja, ka mūsu

skaits nav liels un ka mēs gribam bēgt ar visiem saviem mantu ap- k rautiem kamieļiem, viņi drāzās mums pretim, izstiepuši piķus. Mēs metam tiem zīmes ar pirkstiem, un, kad tie piejāja, mēs sacījām: «Ziniet, ak tuksneša vīri, mēs esam sūtņi pie lielā Indijas valdnieka, un nedariet mums ļaunu!» Bet viņi atsaucās: «Mēs neesam ne viņa zemē, ne viņa varā, un mums gar viņu nav daļas!» To teikuši, viņi nosita dažus 110 maniem jaunajiem kalpiem, bet, kas palika dzīvi, tie aizbēga savmalu kurais, un citiem līdzi aizbēgu ari es, kad biju jau grūti ievainots. Arābi nedzinās mūsu pēdās, bet nolaupīja man naudu un mantas, kas bija palikušas uz kamieļu mugurām. Un bēgdams es nezināju, kur esmu un uz kurieni man virzīt savu soļu gaitu. Nesen es biju vēl liels un baudīju visus dzīves priekus, bet nu biju bēdās un trūkumā! Un tā es gāju, gāju savu ceļu, līdz nonācu kalna galotnē, kur ieraudzīju eju alā, un tur nu atpūtos un palaidu nakti. Bet, kad atausis bija rīts, es iznācu no alas un gāju tālāk savu ceļu, un nonācu lielā, skaistā pilsētā ar tīru un skaidru gaisu. Un ziemas sals bija novērsies no šās pilsētas, kur staroja mūžīgs pavasaris un visur ziedēja smaržīgas rozes. Un ziedēja tur vēl citas brīnišķīgas puķes un laistījās strauti, un čivināja putni, kā daudzina dziesmas vārdi:

Ak pilsēta, kas briesmas nepazīst Un visus ielīksmo ar savu daili! Tā dārzam līdzīga, kas krāšņi zied, Ar mieru draudzībā kur sietas tās!

Un, skaisto pilsētu redzēdams, es ielīksmojos lielā priekā, jo biju novārdzis no ilgā ceļa un mana seja bija dzeltena no raizēm un nemiera.

Pilsētā iegājis, es apstājos mulsumā, jo nezināju, uz kuru pusi doties. Te pēkšņi gāju garām drēbnieka darbnīcai, piegāju pie paša drēbnieka un vēlēju tam mieru. Un laipni viņš atņēma manu vēlējumu, mani noskūpstīja un nosēdināja sev blakus un sāka iztaujāt, no kurienes es nācis un kādēļ atstājis savu dzimteni. Un tā nu es stāstīju viņam, kas bija mani piemeklējis, un stāstīju visu no sākuma līdz galam. Manu stāstu dzirdējis, drēbnieks noskuma un teica: «Ak jaunekli, piesargies un nesaki nevienam, kas tu tāds esi! Jo zini, ka šās pilsētas valdnieks, tava tēva sīkstākais ienaidnieks, grib viņam atriebties!»

Tad nu viņš pacienāja mani ar ēdienu un dzērienu, un es ēdu un dzēru un viņš man līdzi, un mēs triecām un tērzējām visu vakaru. Un turpat savā darbnīcā viņš sarīkoja man guļvietu un atnesa spilvenus un segas. Un tā nu es dzīvoju pie viņa trīs dienas, un trešajā dienā viņš jautāja: «Ak jaunekli, saki, — vai proti kādu amatu, ar ko tu varētu nopelnīt sev maizi?» Un es viņam atbildēju: «Jā, es esmu mācījies tiesu zinības un protu daiļi rakstīt un ātri skaitīt.» Bet viņš atbildēja: «Ak draugs, tas nav nekāds amats! Mūsu pilsētā neviens neprot lasīt un rakstīt, un visi prot tikai vienu gudrību, un tā nu ir iedzīvošanās naudā!» Bet, manu noskumušo seju redzēdams, viņš teica vēl: «Mūsu zemē neviens neprasa tik smalku amatu!» Un, drēbnieka vārdus dzirdējis, es samulsu neziņā un teicu: «Allah vārdā, es protu tikai to, ko sacīju!» Tad nu drēbnieks deva man padomu: «Apjoz savu viduci, paņem cirvi un auklu, ej mežā un cērt malku!» Tā tu nopelnīsi dienišķo maizi, līdz Allah tavu likteni atvieglos. Bet, ja tev dārga tava dzīviba, tad nesaki nevienam, kas tu esi, jo raugi: tevi nokaus!» To sacījis, drēbnieks aizgāja, nopirka man cirvi un auklu, salīga mani malkas cirtējam un lika tam gādāt par mani. Un tā nu es gāju mežā un visu dienu cirtu malku. Un, malkas klēpi uzlicis uz galvas, nesu to pilsētā un pārdevu par pusdinaru. Ar šo naudu es iztiku un drusku vēl iekrāju. Un tā es strādāju visu gadu un katru dienu gāju sērst pie sava drauga. Kājas pavilcis zem gurniem, es apsēdos un krietni atpūtos.

Reiz kā daždien es gāju mežā malku cirst un apmaldījos biezoknī, tē ieraudzīja birzi ar lieliem, kupliem kokiem. Un, birzē iegājis, es saskatīju nokaltušu koku ar resnu sakni, un, tiklīdz sāku atrakt zemi, te pēkšņi mans cirvis atcirtās pret vara gredzenu. Un, zemi atracis, es uzgāju koka vāku, un pie vāka bija piekalts šis gredzens. Un, vāku pacēlis, es ieraudzīju kāpnes un nokāpu pa tām lejā, un lejā ieraudzīju durvis. Un, tiklīdz durvis atvērās, manas acis apžilbināja krāšņa pazemes pils ar slaidiem pīlāriem. Un pilī sēdēja daiļa jaunava, kas līdzīga bija košākai pērlei. Un viņas daiļums bija tik liels, ka gainīja visas manas skumjas un raizes. Un viņas valoda skanēja tik dzidri, ka aizmirsās visas likstas, un gudrie un prātīgie zaudēja savu gudrību un prātu. Un augums viņai bija stalts un slaids, un stingras bija viņas apaļās krūtis, un viņas vaigi bija glezni, seja — cēla un acis staroja priekā. Un viņas piere zvīļoja melno cirtu naktī, bet lūpas spulgoja tik kairi, kā daudzina dziesma:

Zviln melnās cirtas, spulgo krūtis gleznās, Un augums izvijas kā bana zars!

Un vēl:

Tik tādēļ kopā četras varas liktas, Lai iztvīkst mana sirds un asiņo: Viz piere gaišā tai, zib cirtu nakts, Tvīkst vaigu rozes, staro miesa daiļā!

Un, viņu redzēdams, es locīju savus ceļus radītāja priekšā, pateikdamies par tik brīrrfšķīgu daiļumu. Bet jaunava mani uzlūkoja un jautāja: «Saki, vai esi cilvēks vai džins?» Es atbildēju: «Es esmu cilvēks!» Un viņa atkal jautāja: «Bet kas tevi varēja atvest šai vietā, kur es dzīvoju jau divdesmit piecus gadus un cilvēku vēl neesmu redzējusi?» Un, dzirdējis viņas vārdus, kurus viņa teica tik saldā un maigā balsī, kas sildīja manu sirdi, es atsaucos: «Ak mana kundze un pavēlniece! Tavā mājoklī mani atvedušas manas zvaigznes, lai es aizmirstu savas bēdas un skumjas!» Un es stāstīju viņai, kas bija mani piemeklējis, un stāstīju visu no sākuma līdz galam. Un tā nu viņa iežēlojās par manu sūro likteni un sāka gauži raudāt. Un viņa sacīja man: «Tad es tev arī stāstīšu, kas piemeklējis mani. Klausies!»

«Tad zini, ka es esmu sultānā Efitama — pēdējā Indijas valdnieka un Melnkoka Salu pavēlnieka meita. Tēvs mani izprecināja par sievu mana tēvoča dēlam, kad man bija aizritējis divpadsmitais gads. Bet pašā kāzu naktī mani nolaupīja efrits, vārdā Džirdžis ibn Radžmuss, paša Eblisa dēladēls. Un tas nu sagrāba mani un ar mani aizlaidās, un atnesa mani šai vietā. Un viņš gādāja man saldumus un greznas drēbes, un krāšņus traukus, un dažādus ēdienus un dzērienus. Un no tā laika ik desmitā dienā viņš nāk pie manis un ar mani kopā pārguļ nakti, bet, kad ataust rīts, viņš aiziet savu ceļu. Un viņš man nosacīja, ka varu saukt to palīgā dienu vai nakti, un man tikai jāpieliek pirksts šīm divām rindiņām, kas uzrakstītas uz jumola istabas vidū. Un, tiklīdz es pielieku tur pirkstu, viņš ir jau klāt. Nu pagājušas jau četras dienas, kopš viņš bija pie manis, un atkal viņš būs tikai pēc sešām dienām. Vai gribi palikt pie manis piecas dienas, bet dienu pirms viņa atnākšanas aiziet?» To dzirdējis, es atbildēju: «Cik skaisti, kad piepildās cilvēka sapņi!» Te nu viņa ielīksmojās un piecēlās kājās, satvēra manu roku un pa spraišļotām durvīm mani ieveda greznā un mīlīgā hamanā, kur izlijis bija tīksmīgs siltums. Viņu ieraudzījis, es nometu drēbes, un noģērbās arī viņa un mazgājās, tāpat kā es. Un tā nu nomazgājušies mēs apsēdāmies hamana solā, un viņa mani mieloja ar muskusa sulu un burvīgiem cepumiem. Un ilgi un jauki mēs triecām un ēdām gardumus, ko bija cepis efrits, viņas laupītājs. Un beidzot viņa man sacīja: «Ej gulēt un atpūties, jo tu jau būsi noguris. Un gādā, lai citu rītu tev atkal ir priecīgs prāts!» Un tā nu es paklausīju viņas padomu un aizmirsu visu, kas bija mani piemeklējis, un aizmigu dziļā miegā.

Bet pamodies es redzēju, ka viņa sēž pie manas gultas un ar roku mazgā manas kājas. Tad nu es pateicos Allah augstajam un lūdzu viņai debesu svētību. Un tad mēs sēdējām un jautri runājām, līdz viņa iesaucās: «Allah vārdā! Šai pazemē es nīku skumjās un manas krūtis žņaudza žēlums, jo divdesmit piecus gadus te nav bijis neviens, kas būtu varējis ar mani parunāt. Lai slavēts Allah, kas tevi sūtījis pie manis! Ak jaunekli, saki, — vai negribi vīnu?» Un es atsaucos: «Dod, es gribu!» Tad nu viņa izgāja un atnesa vecu, aizzīmogotu vīnu. Un, istabu izpušķojusi zaļumiem, viņa maigā balsī teica dziesmas vārdus:

«Ja būtu zinājušas mēs, ka nāksi. Mēs tavu ceļu izklājušas būtu Ar siržu asinīm un acu samtu, Ak, ja tik zinājušas mēs, ka nāksi!

Tev, ceļniek, gultu klājušas mēs būtu Ar savu vaigu rozēm smaržainām, Ar jauno gurnu zīda maigumu Un acu plakstiem, liegi trīcošiem!»

Un, kad nu dziesmas vārdus viņa noskaitīja, es viņai pateicos, roku pielikdams pie sirds. Un mīlestība pret viņu manā sirdī iedegās aizvien karstāka, un izgaisa visas manas skumjas un visas raizes. Un mēs dzērām abi no viena kausa un līksmojām, līdz satumsa nakts. Un nakti es gulēju ar viņu kopā un līgoju vienā svētlaimē. Allah vārdā, tik jauku nakti es neesmu piedzīvojis savu mūžu! Un, kad nu atausa rīts, mēs gavilējām vienos priekos un bijām laimīgi. Un es dzēru saldo vīnu, līdz pakritu nemaņā. Bet, kad piecēlos, grījodamics no vienas puses uz otru, man uznāca dziņa savu laimi baudīt vēl ilgāk, un es teicu daiļajai jaunavai: «Ak skaistule, nāc, es tevi izvedīšu no pazemes un atpestīšu no briesmīgā džina!» Bet jaunava sāka smieties un atsaucās: «Ak, klusi un priecājies par to, kas tev lemts! Jo raugi: nabaga efritam būs lemta tikai viena no desmit dienām, bet tev es apsolu deviņas dienas!» Bet kaislības kvēle reibināja manus prātus, un es iesaucos: «Nē, es drupās sadauzīšu jumolu, kur ierakstīti burvības vārdi! Un, lai uz pēdām nāk tavs efrits, es gribu viņu nosist! Jo zini: man jau sen ir efritu kāvēja slava! Es kauju tos, kas dzīvo zemes virsū, un tos, kas pazemē mīt!»

Manus vārdus dzirdējusi, daiļā jaunava nobālēja un iesaucās: «Allah vārdā, nedari tā!» Un viņa teica dziesmas vārdus:

«Ak tu, kas šķirties kāro, rimsti jel!

Traks viņas zirgs un tīru asiņu!

Jo tikai pievilt liktenis mūs var,

Gals katrai draudzībai ir šķiršanās!»

Un, kad nu viņa beidza skaitīt dziesmas vārdus, es visā spēkā iespēru jumolam ar kāju.»

Bet tieši tobrīd Sechrezada ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka otrais kalenders stāstīja daiļajai jaunavai: «Kad nu es, ak mana kundze, visā spēkā biju spēris savu kāju, es nepaguvu atģisties, kad satumsa pasaule un visa zeme rībēja un dārdēja, un zibeņi šaudījās, un visas malas trīcēja, un reibums manā galvā izgaisa ar joni. Te pēkšņi es iesaucos: «Kas noticis?» Un viņa atbildēja: «Efrits nāk! Viņš tūdaļ būs klāt! Vai es tevi nebiedināju? Allah vārdā, tu esi iedzinis mani postā! Bet steidzies un glāb savu dzīvību! Ej to pašu ceļu, ko atnāci!»

To dzirdējis, es traucos pa kāpnēm. Bet lielās bailēs biju lejā aizmirsis savas kurpes un savu cirvi. Un, kad pakāpos un pavēros apkārt, meklēdams kurpes un cirvi, es redzēju, ka zeme pēkšņi atvērās un no pazemes dzīlēm izlīda milzīgs un ērmīgs efrits. Pie jaunavas piegājis, viņš uzkliedza: «Kas te noticis? Kas tā par briesmīgu dreboņu, ar ko tu mani sauci?» Un viņa atbildēja: «Ak, zvēru tev, ka man nav noticis nekas! Man tikai vientulībā uznāca garš laiks un sažņaudzās krūtis, un es gribēju izdzert vīna malku, lai būtu vieglāk elpot. Un, kad nu es izdzeru vīnu un piecēlos, man galva bija tik smaga, ka paslīdēja kāja un es uzkritu jumolam.» Bet efrits attrauca: «Tu melo, nešpetnā!» Un viņš suka raudzīties uz visām pusēm un beidzot ieraudzīja manas kurpes un manu cirvi. Tad nu viņš iesaucās: «Kas tās par mantām? Tās droši vien pieder cilvēkam! Kas pie tevis te bija?» Un jaunava atbildēja: «Es tikai tagad ieraudzīju! Droši vien tu pats būsi tās aizķēris un atnesis līdzi!» To dzirdējis, efrits bargi uzrēca:

«Nemuldi aplami, netikle! Un nevazā mani aiz deguna!» To teicis, viņš norāva jaunavai drēbes un nogāza viņu uz grīdas. Un viņš piesēja to pie četriem grīdā iedzītiem mietiem un sāka viņu spīdzināt, lai šī atzīstas, kā tas noticis. Viņas vaimanas un kliedzieni plosīja manu dvēseli, un, bailēs trīcēdams, es steidzos augšup pa kāpnēm. Un, augšā uzkāpis, es nolaidu vāku un apbēru to ar zemi, lai viss būtu, kā bijis. Un rūgti es nožēloju, ko biju darījis, un nevarēju gainīt drūmās domas par daiļo jaunavu, par_ viņas skaistumu un viņas mokām, kas tai bija jācieš nolādētā efrita dēļ, kuram viņa bija uzticīga jau divdesmit piecus gadus. Bet visvairāk mani plosīja apziņa, ka viņai jācieš manis dēļ. Un atkal es domāju par savu tēvu un viņa valstību, un par malkas cirtēja sūro amatu. Un asaras aumaļām ritēja no manām acīm, un es teicu dziesmas vārdus:

«Ja liktens bēdas uzvel tev, tad zini:

Ir šodien dzīvot viegli, grūtāk ritu!»

Un tā nu es aizgāju un nonācu pie sava drauga drēbnieka, un redzēju, ka, mani gaidīdams, viņš trīcēja un drebēja lielā nemierā. Un, mani ieraudzījis, viņš sacīja: «Visu nakti mana sirds bija pie tevis, un es baidījos, vai tevi nav saplosījis kāds meža zvērs. Bet lai nu slavēts Allah augstais, kas tevi pasargājis!» Un tā es pateicos savam draugam par viņa gādību un raizēm un ielīdu savā kaktiņā, un vienā laidā domāju tikai par to, ko biju pieredzējis. Un bargi es sevi rāju par savu pļāpību un vieglprātību. Un, kad nu es tā domās sēdēju, pie manis pienāca drēbnieks un sacīja:

«Ak jaunekli, tur ārā pie durvīm gaida vecs vīrs, droši vien kāds persietis, un nācis viņš pie tevis un atnesis tavu cirvi un tavas kurpes. Viņš gājis un rādījis tos visiem malkas cirtējiem mūsu ielā, un katram jautājis: «Vai nezini, kam pieder šīs kurpes un šis cirvis? Es iznācu jau agrā gaismiņā, kad muezins aicināja uz rīta lūgšanu, un ceļā atradu šīs mantas.» Un malkas cirtēji, pazinuši tavu cirvi un tavas kurpes, vecajam vīram pateikuši, kur tu dzīvo. Un tā nu viņš tevi gaida pie manām durvīm. Ej un pateicies viņam, un paņem savu cirvi un savas kurpes.» To dzirdējis, es pēkšņi nobālēju, un sagura mani spēki. Un tieši tobrīd zeme atvērās manā priekšā un no zemes izlīda vecais persietis, bet tas, ak mana kundze, bija efrits! Un briesmīgi viņš bija spīdzinājis savu jauno sievu, bet tā šim nebija teikusi neko. Un tad viņš paņēmis kurpes un cirvi un sacījis tai: «Ja esmu es varenais Džirdžis no Eblisa cilts, tad redzēsi, ka atradīšu šo kurpju un šā cirvja saimnieku!» Un tā nu ar viltu viņš apstaigāja visus malkas cirtējus mūsu ielā un ienāca pie manis. Un es nebiju vēl lāgā atjēdzies no bailēm, te efrits mani sagrāba un aizlaidās. Un sākumā viņš nesa mani zem mākoņiem, tad pēkšņi nolaidās zemē tik ātri, ka man zuda samaņa. Un zeme atvērās pie mūsu kājām, un es atjēdzos tai pašā pazemes pilī, kur līgojis biju tīrā svētlaimē, un atkal es ieraudzīju daiļo jaunavu, un viņa gulēja uz grīdas, kaila un izstiepta starp četriem mietiem, un viņa bija vienās asinīs. Un asaras ritēja no manām acīm; bet efrits piegāja pie jaunavas, pagrūda to un uzsauca: «Nu, saki, netikle, — vai šis nav tavs mīļākais?» Bet daiļā jaunava mani uzlūkoja un atbildēja: «Es nepazīstu viņu un mūžam neesmu to redzējusi!» Tad nu efrits viņai uzkliedza: «Ko, netikle, un vēl tu negribi atzīties?» Bet viņa atkārtoja: «Es savu mūžu neesmu viņu redzējusi! Un Allah vaiga priekšā es neiešu melot!» To dzirdējis, efrits iesaucās: «Ja viņu nepazīsti, tad ņem šo šķēpu, nocērt viņam galvu!» Un tā nu viņa paņēma šķēpu un pienāca pie manis. Bailēs dzeltēdams un bālēdams, es māju viņai zīmes ar savām uzacīm un lūdzu mani žēlot. Un asaras pār maniem vaigiem bira aumaļām. Un viņa saprata manas zīmes un pamirkšķināja man, kā sacīdama: «Viss mūsu posts ir tikai tava vaina!» Un tādām pašām zīmēm es viņai atbildēju: «Nu laiks ir piedot.» Un manas nelaimes mēle teica dziesmas vārdus, ko efrits nesaprata:

«Ar tevi skaidri manas acis runā, Un kaislē atraisās, kas sirdī slēpts! Kad lija asaras man tiekoties, Es biju mēms, bet acis visu teica! Tā acu plakstiņu man mirkšķināja, Un viņas valodu es sapratu, Ar pirkstu rādīju es viņai zīmi, Un zīme šī bij viņai saprotama! Ar uzacīm mēs visu pateikt varam, Un mīla pati runā mūsu vietā!»

Un, kad es beidzu dziesmas vārdus, ak mana kundze, efrita šķēps izkrita jaunavai no rokām un viņa iesaucās: «Kā lai es nocērtu galvu tam, ko es nepazīstu un kas man nav darījis ļaunu? To neļauj mana ticība!» To teikusi, viņa atvirzījās, bet efrits sacīja: «Ak jā, es zinu, tev grūti nokaut savu mīļāko, kas nakti gulējis ar tevi kopā! Un labāk tu cietīsi mokas, bet viņa vainu neatzīsi! Bet līdzjūtību dāvā tikai līdzīgs līdzīgam!» Tad nu efrits pacēla šķēpu, sniedza to man un sacīja: «Un tu, ak svešiniek, vai nepazīsti šo sievieti?» Un es atjautāju: «Kas viņa tāda? Es savu mūžu neesmu viņu redzējis.» To dzirdējis, efrits iesaucās: «Tad ņem šo šķēpu un nocērt viņai galvu, un es ļaušu tev iet un netirdīšu tevi, jo raugi: tad es zināšu, ka tu viņu nepazīsti.» — «Labi!» es atbildēju, satvēru šķēpu un, ātri piegājis pie viņas, pacēlu roku. Te nu viņa man sacīja uzacu valodā: «Ak, vai esmu tev darījusi ļaunu, un vai tā tu gribi man atmaksāt?» Un es sapratu, ko viņa sacīja, un māju viņai zīmi, kura teica: «Es samaksāšu par tevi ar savu dvēseli, kā saka dziesmas vārdi:

Ar savu acu skatiem mīlētāji

Par dvēsles noslēpumiem mī)ai stāsta,

Un viņu skati saka: nu es zinu,

Kāds tevi piemeklējis liktenis!

Tā viens ar saviem acu plakstiem raksta,

Un lasa cits kāds to ar acu zilēm!»

Un asaras ritēja no manām acīm, un es nometu šķēpu, sacīdams: «Ak varenais efrit un drošais varoni! Ja jau sieviete, kurai nav ne prāta, ne ticības, nevarēja nocirst man galvu, kā lai es cērtu to viņai, ja savu mūžu neesmu to redzējis? Nē, es to nedarīšu, kaut man būtu jādzer nāves un posta kauss!» Sos vārdus dzirdējis, efrits iesaucās: «Ak, nu es zinu, cik jūs viens otram mīļi! Bet jums būs matīt sava nekrietnā darba sekas!»

To sacījis, viņš satvēra šķēpu un ar vienu cirtienu nošķēla jaunavai roku, un tad viņš cirta pa otru roku un nošķēla to arī; un vēl nocirta tai labo un beidzot kreiso kāju. Un tā nu ar četriem šķēpa cirtieniem efrits noskaldīja viņai četrus locekļus, un man bija lemts to redzēt savām acīm, un nebija man vairs šaubu, ka mani gaida tāds pats liktenis. Te jaunava mani uzlūkoja un pamirkšķināja man ar acīm, bet efrits to redzēja un iesaucās: «Ak netikle, tu kaitējies»vēl ar acīm!» Un ar joni viņš pacēla šķēpu un nocirta tai galvu. Un tad viņš pievērsās man un sacīja: «Ak, zini, ka mūsu likumi ļauj nokaut sievieti, ja tā ir neuzticīga. Bet zini arī to, ka šo jaunavu es nolaupīju viņas kāzu naktī, kad viņai bija tikai divpadsmit gadu, un viņa nebija vēl redzējusi vīrieti! Es atvedu viņu šurp, un ik desmito dienu pie viņas nācu veca persieša izskatā un ar viņu kopā palaidu nakti! Un, zinādams, ka viņa mani pievīla, es viņu nokāvu! Varbūt viņa pievīlusi mani tikai acīm un tikai samirkšķinājusies ar tevi. Bet par tevi es nezinu, vai esi vainīgs un vai esi mani pievīlis, un nokaut tevi es nenokaušu. Bet sveikā tevi palaist nevaru, lai tu par mani nesmietos, un tādēļ gribu tevi sodīt. Un pašam es ļauju tev izraudzīties, kādu sodu tu gribi.» Tad nu, ak mana kundze, es ielīksmojos lielā priekā, ka glābies biju no nāves, un sāku lūgties, lai efrits mani žēlo. Un es teicu viņam: «Ak varenais efrit, es nezinu, kuru nelaimi no. visām nelaimēm lai izraugos un tādēļ neizraugos nevienu!» Te nu efrits dusmās piespēra kāju pie zemes un iekliedzās: «Iz- raugies, kādā tēlā tevi lai pārvēršu, — ēzeļa vai pērtiķa?» Bet es atbildēju, cerēdams, ka viņš mani žēlos, un sacīju: «Allah vārdā, ak mans pavēlniek Džirdžis, varenā Eblisa pēcniek! Ja mani žēlosi, Allah žēlos tevi! Viņš piedos tev, kā tu piedevi ticīgam musulmanim, kas nebija darījis tev ļaunu!» Un tā nu es viņu lūdzos, pazemīgi stāvēdams viņa

priekšā un raudādams, un beidzot iesaucos: «Tu nepatiesi mani nosodiI» Bet efrits atbildēja: «Nerunā lieki, ja negribi, lai tevi nokauju! Nekārdini manu labo sirdi, bet saki, kādā tēlā tevi lai apburu!» — «Ak efrit,» es atbildēju, «labāk būtu man piedevis! Piedodi man, kā apskaustais virs piedeva savam skauģim.» Un efrits jautāja: «Kā tas notika?»

«Stāsta, ak efrit,» es sacīju, «ka reiz kādā pilsētā dzīvoja divi viri, un dzīvoja tie blakus mājās, un viņus šķīra viena siena. Un viens no viņiem apskauda otru un visādi lūkoja tam kaitēt. Un viņa skaudība Jl izauga tik liela, ka viņš vairs nevarēja ne ēst, ne gulēt, bet tam, ko viņš apskauda, svētība auga augumā, Un ikreiz, kad kaimiņš lūkoja tam kaitēt, viņa manta vairojās un labklājība plauka. Bet, kad nu apskaustais vīrs redzēja, ka kaimiņš viņu apskauž un viņam kaitē, viņš devās svešumā un sacīja: «Allah vārdā, man viņa dēļ jāiet pasaulē.» Un tā nu viņš apmetās citā pilsētā un nopirka tur zemi, un uz šās zemes bija veca aka, kas applūdināja visu apkaimi. Un pie šās akas viņš uzcēla mazu namiņu un apgādājās visu, kas bija viņam vajadzīgs, un ar tīru sirdi raidīja savas lūgšanas Allah visaugstajam. Un nabagi un trūkuma cietēji pie viņa nāca no visām zemes malām, un viņa slavu daudzināja visā pilsētā. Un nāca pie viņa pilsētas dižvīri un pavēlnieki, un par viņa labklājību sadzirdēja arī skaudīgais kaimiņš. Un, kad nu skauģis iegāja viņa mazajā namā, viņš vēlēja tam mieru un veselību un sagaidīja to ar lielu cieņu. Un skauģis sacīja: «Es devos pie tevis, jo man ar tevi jārunā. Un es gribu tevi ielīksmot, tādēļ celies un nāc ar mani staigāt!» Un apskaustais vīrs nu piecēlās un saņēma skauģi pie rokas, un viņi aizgāja līdz mazā nama viņam galam. Tur nu skauģis sacīja: «Saki saviem faķiriem, lai viņi mūs atstāj! Kas man tev sakāms, to teikšu tikai slepenībā, jo nevienam nebūs to dzirdēt.» Un apskaustais vīrs tad teica saviem faķiriem: «Ejiet visi mājās!» Un tie nu darīja, kā bija viņiem likts, un apskaustais vīrs ar savu skauģi staigāja, līdz nonāca pie vecās akas. Tur nu skauģis savu kaimiņu pagrūda, un tas iekrita akā, un neviens to nezināja. Un, kad tas bija noticis, viņš aizgāja savu ceļu, domādams, ka apskaustais vīrs ir beigts. Bet raugi: šai akā dzīvoja džini, un tie nu kritēju saķēra un lēni nolaida uz savām rokām, un apsēdināja uz akmens. Un tad viņi jautāja cits citam: «Vai zināt, kas šis tāds?» Un citi atbildēja: «Nē, nezinām.» Bet viens džins sacīja: «Tas ir vīrs, kas iededzinājis skaudību un aizbēdzis no sava skauģa, un apmeties mūsu pilsētā. Te viņš uzcēla sev mazu māju un skaitīja lūgšanas, un lasīja Korānu, bet skauģis atnāca un iegrūda viņu šai akā. Un ziņas par šo vīru bija dzirdējis arī pats pilsētas sultāns un savā prātā nolēmis šo apciemot savas meitas dēļ.» — «Kas tad viņa meitai kaiš?» jautāja kāds džins, un stāstītājs atbildēja: «Viņa ir paša nelabā apsēsta, un viņā iemīlējies džins Maimuns ibn Damdams. Un, ja nu vecais vīrs zinātu, kādas zāles šai jādod, viņš droši vien to dziedinātu. Bet šīs zāles ir tīrā nieka lieta.» — «Kas tās par zālēm?» jautāja kāds džins, un stāstītājs atbildēja: «Melnajam runcim, kas dzīvo viņa mājā, astes galā ir balta lip.i dināra lielumā. Lai šis izrauj septiņas spalvas no baltās ripas, sadedzina tās un ar tām apkvēpina sultānā meitu, un marids izkū- l><". no viņas galvas un atpakaļ vairs nenāks, un viņa būs sveika un vesela.»

Un tad es teicu šim efritam: «Un tā nu viss notika, ak efrit, un apskaustais vīrs klausījās. Un, kad atausa rīts un atmirdzēja diena, pie vecā vīra atnāca nabagi un redzēja, ka tas izkāpj no akas, un viņš likās tiem liels un varens. Bet apskaustajam vīram bija tikai vienas zāles, un tās bija melnā runča astes galā. Un no runča astes viņš izrāva septiņas baltas spalvas un noglabāja azotē, un, kad uzlēca saule, pie viņa atnāca sultāns ar saviem pavadoņiem. Un, kad nu sultāns iegāja pie vecā vīra, tas sacīja: «Esi sveicināts, ak cēlais valdniek!» Bet, kad sultāns piegāja viņam tuvāk, vecais vīrs jautāja: «Vai gribi, es pateikšu, ko tu pie manis nācis?» — «Labi!» atsaucās sultāns. Un vecais vīrs sacīja: «Tu esi nācis pie manis sērst, bet savā sirdī man gribi jautāt par savu meitu.» To dzirdējis, sultāns iesaucās: «Jā, krietnais sirmgalvi, tev taisnība!» Un apskaustais vīrs atbildēja: «Sūti kādu atpakaļ uz savu pili un liec tam atvest savu meitu, un, ja tāds būs Allah prāts, tava meita būs vesela uz pēdām.» Te nu sultāns ielīksmojās un saviem miesassargiem lika steigties uz pili, un sultānā meitu tie atveda, važās iekaltu un sasietām rokām. Bet vecais vīrs to iesēdināja solā un apsedza ar šķidrautu, un, runča spalvas izvilcis, apkvēpināja sultānā meitu ar tām. Un miesassargs, kas stāvēja pie viņas galvas, pēkšņi iekliedzās un aizskrēja, bet sultānā meitai apskaidrojās prāts, un viņa aizklāja seju savām rokām un jautāja: «Kas te notiek, un kas mani atvedis šai vietā?» To .redzēdams un dzirdēdams, sultāns ielīksmojās lielā priekā, par kuru lielāka nav pasaulē, un noskūpstīja savas meitas acis un vecā vīra rokas, un tad viņš pievērsās savas valstības dižvīriem un iesaucās: «Sakiet, — ko pelnījis vīrs, kas dziedinājis manu meitu?» Un tie nu atbildēja: «Viņš pelnījis tavu meitu par sievu.» Un sultāns atsaucās: «Jūs teicāt patiesību!» Un tā nu apskaustais vīrs apprecēja sultānā meitu, un, kad nomira vezirs, sultāns jautāja: «Ko lai ceļu par savu veziru?» Un viņam sacīja: «Savas meitas vīru.» Un tā nu apskaustais vīrs bija iecelts par sultānā veziru. Un, kad nomira pats sultāns, visi jautāja: «Ko lai ceļam par sultānu?» Un atbilde bija tikai viena: «Veziru!» Un tā nu vezirs pacēlās sultānā un laimīga valdnieka slavā.

Reiz sultāns uzkāpa savā zirgā un viņam pretim nāca senais skauģis, un skauģis redzēja, ka apskaustais vīrs staroja savas valstības emiru, veziru un dižvīru pulkā. Un, kad nu sultāns ieraudzīja seno skauģi, viņš teica vienam no saviem veziriem: «Atved šo vīru pie manis, bet nebaidi viņu!» Un vezirs aizgāja un atveda sultānā seno kaimiņu. Un sultāns sacīja: «Dodiet viņam tūkstoš dināru un atnesiet divdesmit preču saiņus, un sūtiet līdzi manus sargus, lai tie viņu aizved uz pilsētu.» Un tā nu sultāns šķīrās no sava senā skauģa un nesodīja viņu par to, ko tas bija šim darījis.

Tad redzi nu, ak efrit, kā apskaustais vīrs piedeva savam skauģim un kā tas viņu apskauda un darīja viņam ļaunu, un beidzot iemeta viņu akā, un gribēja nosist, bet ļaunu viņš atmaksāja ar labu un piedeva tam visu.

To sacījis, ak mana kundze, es efrita priekšā lēju gaužas asaras un teicu dziesmas vārdus:

«Lai piedots ļaundarim, jo gudri vīri Par Jauno atmaksā ar piedošanu. Es visus Jaunos darbus esmu veicis, Veic tu nu piedošanu, esi žēlīgs! Kas gaida, augstākais lai viņu žēlo, Lai Jaunu aizmirst zemākam un piedod!»

«Es negribu tevi nokaut un negribu tev piedot,» teica efrits. «Es gribu tevi apburt un apburšu!» To teicis, viņš satvēra un uznesa mani gaisā, un lejā es redzēju zemi kā mazu krūzīti ūdens blāknumā. Un tad viņš nolaidās kalna galotnē un, rokā paņēma zemes sauju un saujā ierunāja vārdus, kurus es nesapratu, un, mani apbēris ar apburto zemi, viņš pēkšņi iesaucās: «Met savu cilvēka izskatu un vērties pērtiķa līdzībā!» Un tai pašā mirklī es pārvērtos par neglītu pērtiķi, kam bija vismaz simt gadu. Un, ieraudzījis sevi derdzīgajā tēlā, es iekaisu dusmās un sāku lēkāt, un lēkāju kā daždien pērtiķis. Bet, redzēdams, ak manas kundzes, ka viss ir veltīgi, es rūgti raudāju par savu likteni un par visu, kas bija mani piemeklējis. Bet efrits smējās savus briesmīgos smieklus un pēkšņi izgaisa. Un tad nu es iegrimu pārdomās par likteņa netaisnībām, jo zināju, ka laiks nav labvēlīgs nevienam un liktenis nav atkarīgs no cilvēka darbiem.

Un tad nu es kāpu no kalna lejā un ieraudzīju plašu ieleju. Un es devos ceļā un naktis palaidu koku pavēnī, un es gāju, gāju līdz mēneša galam, un nonācu Sāls jūras krastā. Tur nu sēdēju un lūkojos, līdz tālumā ieraudzīju kuģi, ko labvēlīgi vēji dzina tieši uz malu. Un paslēpos es klints pavēnī un gaidīju, līdz kuģis piebrauks, bet, kad ieraudzīju ļaudis, kas klājā skraidīja no vienas puses uz otru, es ielīksmojos un ielēcu kuģī. Te pēkšņi kāds kuģa braucējs iesaucās: «Trieksim prom šo ērmu, jo viņa izskats junda nelaimi!» Bet kuģa kapteinis sacīja: «Nē, mēs viņu nokausim!» Un trešais braucējs izvilka šķēpu un iesaucās: «Es viņu nokaušu ar šo šķēpu!» Te nu es sāku gauži raudāt un ar savu roku apturēju šķēpa galu, un asaras aumaļām ritēja no manām acīm. Un kapteinis iežēlojās par mani un sacīja: «Ak tirgoni, šā pērtiķa lūgšanas sildīja manu sirdi, un es viņu sargāšu! Neviens lai viņu netrenkā un nekaitina!» Un mīlīgā balsī viņš piesauca mani, un es sapratu visus viņa vārdus. Tad nu viņš saderēja mani par savu kalpu, un es paklausīju visas viņa pavēles un uzticīgi viņam kalpoju.

Un labvēlīgi vēji mūsu kuģi dzina piecdesmit dienas, un tā mēs piebraucām pie lielas pilsētas krastiem. Un pilsētā bija tik daudz laužu, ka viņu skaitu varēja saskaitīt tikai Allah visvarenais.

Tiklīdz mēs piebraucām, pie mūsu kuģa pienāca mameluki, kurus bija sūtījis šās pilsētas sultāns. Tie iekāpa mūsu kuģī, tirgoņiem novēlēja labu laimi un sacīja tiem: «Mūsu sultāns jums sūta sveicienus un lika mums atnest šo papīra vīstokli, sacīdams: «Lai katrs uz tā uzraksta vienu rindu visskaistākā rokrakstā!» Jo raugi: sultanam bija vezirs, slavens daiļrakstītājs, bet viņš nomira, un sultāns zvērēja vissvētākos zvērestus, ka par veziru iecels tikai to, kas rakstīs tikpat skaisti kā šis. Un papīra vīstokli, kas bija desmit olektes garš un vienu olekti plats, tie pasniedza tirgoņiem, bet es savā pērtiķa izskatā pie- trūkos un vīstokli izrāvu no viņu rokām, un aizskrēju kuģa otrā galā. Un visi nu iztrūkās, domādami, ka vīstokli es saplēsīšu vai iemetīšu jūrā. Un kliegdami viņi dzinās manās pēdās un dzīrās mani nokaut. Bet es ar zīmēm rādīju, ka māku rakstīt un rakstīšu. Un kapteinis ar tādām pašām zīmēm viņiem sacīja: «Lai viņš raksta! Ja viņš tikai skrāpēs un kāšus vilks, mēs vīstokli tam atņemsim un pašu aizdzīsim, bet, ja viņa raksts būs skaists, es ņemšu viņu par savu dēlu. Allah vārdā, es mūžam neesmu redzējis gudrāku pērtiķi par šo!»

Un tā nu es paņēmu spalvu, iebāzu to tintē tik dziļi, ka samērcēju spalvai abas malas, un sāku rakstīt. Un rika rokrakstā es uzrakstīju šādu pantu:

Laiks cēlo vīru darbus pierakstījis, Bet tavi darbi saskaitāmi navi Lai Allah augstais nelaupa mums tevi, Ak visu labo darbu tēvs un māte!

Un reiehani rakstā es uzrakstīju citu pantu:

Par visu viņa spalva rakstīt var, Dod visai pasaulei tas savas balvas! Tam Nils nav līdzīgs savā devībā, Ko visām zemēm daļā viņa spalva!

Un sulsa rakstā:

Ikviens, kas raksta, reiz būs nāvei lemts. Bet mūžīgs būs, ko raksta viņa roka! Ar savu roku raksti tikai to, Ko redzēt kāro tu, kad augšāmcelsies!

Un nesehi rakstā:

Kad ziņa pienāca par šķiršanos, Kas lemta mūsu dzīvē pārvērtlgā, Mēs aso spalvu galus tintē mērcām. Lai sacītu, cik grūta šķiršanās?

Un vēl es rakstīju tumara rakstā:

Nav varas mūžīgas šās zemes dzfvē, - Kas šodien pirmais, rītu pēdējais! Sēj savos darbos sēklu svētīgu, Ja pašam krist būs lemts, šī sēja paliks!

Un beidzot es uzrakstīju muchakika rakstā:

Kad tintes pudeli tu atdarījis, Lej viņā labdarības tinti skaidro! Kad vien tu vari, raksti tikai labu, Un augstu celsies tu ar savu spalvu!

Un tad nu es vīstokli atdevu mamelukiem, un tiem par manu rakstu bija lieli prieki un brīnumi. Un, kad tirgotāji uzrakstīja katrs vienu rindu, mameluki ar vīstokli aizsteidzās pie sultānā. Un, kad sultāns bija to redzējis, viņam patika tikai mans rokraksts, jo raugi: tas bija izdaudzināts visā pasaulē, kad es vēl biju sultānā dēls, ak manas kundzes! Un sultāns teica saviem galminiekiem un mamelukiem: «Ejiet pie tā, kas rakstījis šos pantus, un dodiet viņam šīs greznās goda drēbes! Un sēdiniet viņu mana labākā mūļa mugurā un mūzikas skaņās un manu goda pavadoņu pulkā vediet viņu uz manu pili!»

Sultānā pavēli dzirdējuši, visi sāka smaidīt, bet sultāns, to redzēdams, saskaitās un uzkliedza: «Ak nolādētie, es saku jums savu pavēli, bet jūs par to smejaties!» Un viņi atbildēja: «Ak laiku valdniek, mēs nebūtu iedrošinājušies smieties par taviem vārdiem, mēs smejamies par citu.» To dzirdējis, sultāns jautāja: «Par ko?» Un viņi atbildēja: «Ak laiku valdniek, tu liki mums atvest to, kas rakstījis šos pantus, bet zini: tos nav rakstījis cilvēks, bet pērtiķis, kas pieder kuģa kapteinim!» Tad sultāns jautāja: «Vai taisnība, ko jūs te stāstāt?» Un viņi atsaucās: «Mēs zvēram pie tavas žēlastības!» Un sultanam nu bija brīnumi par viņu vārdiem, un lielā priekā viņš iesaucās: «Es gribu nopirkt šo pērtiķi!» To sacījis, viņš sūtīja pie kapteiņa savus sūtņus un tam līdzi savu mūli un goda drēbes, un muziķu. Un viņš sacīja: «Jums būs viņu ieģērbt šajās goda drēbēs, sēdināt manam mūlim mugurā un vest viņu manā pilī!» Un viņi aizsteidzās pie kuģa kapteiņa un mani nopirka par lielu naudu, kaut pašā sākumā kapteinis negribēja mani"pārdot. Un tā nu es šķīros no sava saimnieka un dažādām zīmēm viņam rādīju, cik sāpīga man šķiršanās no viņa. Tad mani ieģērba goda drēbēs, uzsēdināja mūlim mugurā, un jaukās mūzikas skaņās mēs devāmies pa pilsētas ielām. Un ļaudis skrēja no malu malām, un visa pilsēta bija sacelta kājās, un visi steidzās mani skatīt.

Un, kad nu mani atveda pie sultānā un viņš mani sagaidīja, es treji lāgi noskūpstīju zemi viņa roku starpā un pazemīgi nostājos un nekustējos. Un sultāns lika man sēsties sev blakus, bet es nometos ceļos pie viņa kājām. Un visiem bija brīnumi par manu audzināšanu.

bet par citiem vairāk brīnījās pats sultāns. Tad nu, ak mana kundze, sultāns lika visiem aiziet, un visi aizgāja, bet pie viņa palika tikai • muki, mazais mameluks un es. Un, kad nu sultāns bija licis galdu klat, viņa kalpi to tūdaļ ienesa, un galdā bija viss, kas lido, lēkā vai perinās ligzdās, un bija tur irbes un paipalas, un daudzi citi putni. Un sultāns meta man zīmi, lai sēžos viņam blakus, un es piecēlos un septiņi lāgi noskūpstīju zemi viņa roku starpā. Un tad nu es piesēdos pie galda un sāku ēst. Bet, kad galdautu noņēma, es septiņi lāgi mazgāju savas rokas, tad ienācu atpakaļ, paņēmu spalvu un papīra vīstokli un uzrakstīju šādus pantus:

Pie šķīvju kaudzēm pakavējies vēl,

Met acis vēl uz cepešiem un putniem!

Ak, raudi līdzi man, kā mūžam raudu

Par ceptām vistiņām ar visiem cāļiem!

Sirds mana skumst par zivju pastēti,

Ko ēdu es ar maigas mīklas rausi!

Ir paša Allah sūtīts cepetis,

Kam tauki kausēti ar etiķi!

Kad manas iekšas krata negants salkums.

Es gaļas rausi apriju ar cieņu.

Bet, labā omā kad pie galda sēdu,

Man prāti mulst no trauku spožām maiņām!

Sirds pagurst kārībā un gaidu tvīksmē,

Kad medū cepta kenafa peld sviestā!

Tu savām saldām grīstīm, kenafa,

Kā zelta matu pinums savijies!

Nevienu dienu dzīvot man nav spēka,

Ja saldās kenafas nav manā galdā!

Un sīrups burvīgais, tu maigā sula,

Ar tevi barotos es dienu, nakti,

Vēl vienā pasaulē pēc tevis tvīktu!

Sos pantus uzrakstījis, es noliku spalvu un papīra vīstokli un piesēdos atstatu no sultānā. Un sultāns aplūkoja, ko es uzrakstījis, un, kad nu viņš to izlasīja, viņam bija lieli brīnumi, un viņš priekā iesaucās: «Ak brīnums! Vienkāršs pērtiķis, bet tik daiļa valoda, un tik skaists rokraksts! Allah vārdā, tas ir pasaules brīnumu brīnums!» Un, kad nu sultanam pasniedza sevišķu dzērienu dzidrā stikla traukā, viņš izdzēra to un trauku sniedza man, un, noskūpstījis zemi pie viņa kājām, es izdzēru un uz trauka uzrakstīju dziesmas vārdus:

Ar uguns rīkiem mani dedzināja, Lai savus atzīšanās vārdus saku, Bet dziļā postā pacietīgs es biju. Nu lūpas cēlākās man pieri skūpsta!

Un vēl es uzrakstīju šādu pantu:

Rīts kvēlais tumšo nakti laupa jau, Ļauj vīnu dzert, kas prātu aptumšo! Tik dzidri laistās tas, ka nezinu, Vai vīnā kauss vai kausā staro vīns!

Un, kad nu sultāns izlasīja uzrakstītos pantus, viņš nopūtās un teica: «Ja tāda izglītība būtu cilvēkam, tas droši paceltos pāri visiem laika ļaudīm!» Un tad viņš piebīdīja man šacha galdiņu un jautāja man ar zīmēm: «Vai negribi spēlēt ar mani?» Un es atbildēju, pamādams, ar galvu: «Jā!» To teicis, es piegāju pie galdiņa, izkārtoju šacha figūras un sāku ar sultānu spēlēt. Mēs saspēlējām divi lāgi, un abi lāgi es uzvarēju. Tad nu sultāns samulsa neziņā un neko vairs nesajēdza. Bet es paņēmu tinti un spalvu un uzrakstīju šādu pantu:

Kaist niknā cīņā divi karapulki. Un kaujas versme visu dienu deg, Bet, tiklīdz nakts tin savā segā tos, Guļ vienā gultā visi ienaidnieki!

Manu rakstu izlasījis, sultāns ielīksmojās un teica einuku priekšniekam: «Ej steidzies pie savas kundzes Sitas al Husnas, manas meitas, un saki tai: «Sultāns tevi uz pēdām aicina pie sevis! Jo raugi: es gribu šo brīnumu rādīt savai meitai, un lai viņa nāk un skata dīvaino pērtiķi.» To dzirdējis, einuku priekšnieks aizsteidzās un drīz jau bija atpakaļ, un viņa pēdās nāca viņa jaunā kundze un pavēlniece, sultānā meita. Bet, mani ieraudzījusi, viņa aizsedza seju ar šķidrautu un sacīja: «Ak tēvs, kā varēji tu mani aicināt pie sevis un rādīt svešam vīrietim?» Un sultāns atbildēja: «Ak mana meita, te nav neviena sveša vīrieša, te ir tikai mazais vergs un einuks, kas tevi audzinājis, šis pērtiķis un es, tavs tēvs! Ko slēp savu seju?» To dzirdējusi, sultānā meita atbildēja: «Ak, zini, tēvs: šis pērtiķis ir sultānā Aimara dēls, un viņa tēvs ir valdnieks tālā zemē. Un viņš ir apburts, un pērtiķa izskatā viņu vērta lielais efrits Džirdžis no Eblisu cilts. Un šis efrits nokāva pats savu sievu, sultānā Efitama — Melnkoku Salas pavēlnieka meitu. Un raugi, tēvs: tas, par ko tu runā, ir skaists un mācīts jauneklis, un viņa zinības un cēlo prātu daudzina malu malās.»

Kad nu sultāns bija meitas vārdus dzirdējis, viņam bija lieli brīnumi, un, mani uzlūkojis, viņš jautāja: «Vai tiesa, ko par tevi stāsta mana meita?» Un es atbildēju ar galvas mājienu: «Allah vārdā, tā ir dzīva tiesa!» To teicis, es sāku gauži raudāt. Un sultāns jautāja savai meitai: «Bet kur tu ņēmi, ka viņš apburts?» Un meita atbildēja: «Ak, zini, tēvs: kad es vēl biju maziņa, manai mātei bija gudra un viltīga burve, un tai bija zināmi visi noslēpumi. Un visas savas burvju mākslas viņa iemācīja man. Un raugi: no tā laika es pati esmu iemācījusies septiņdesmit burvības, un niecīgākā no tām man ļautu tavu pili ar visiem akmeņiem un visu tavu pilsētu pārcelt pāri Kafa kalniem un visu šo zemi pārvērst par bangainu jūru, un visus tavus ļaudis apburt par zivīm!»

Te nu sultāns, viņas tēvs, iesaucās: «Allah vārdā, ak mana meita, atpestī šo jaunekli no niknās varas, jo es gribu celt viņu par savu veziru! Un saki, kas tev devis šo burvju spēku un kā tas noticis bez manas ziņas! Ak, lūdzu, dari to drīz, jo raugi: šis daiļais jauneklis ir gudrs un izglītots!» Un sultānā meita atbildēja: «Mīļu prātu, ak tēvs!»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka otrais kalenders stāstīja daiļajai jaunavai: «Un sultānā meita, ak mana kundze, paņēma rokā nazi, kurā bija iekalti neminami vārdi ebreju valodā, tad istabas vidū gaisā novilka plašu loku un loka vidū ierakstīja burvības vārdus un noslēpumainas zīmes. Un viņa iegāja loka vidū un čukstēja vārdus, ko neviens nesaprata, un vecā grāmatā lasīja dīvainus pantus. Un pēkšņi satumsa visa pasaule un zvīļoja melna kā nakts, un mums likās, ka pienākuši pastari. Un raugi: mūsu acis skatīja efritu Džirdžis ibn Radžmusu, jo mūsu priekšā viņš stāvēja savā baisīgā derdzībā, un rokas viņam bija kā dakšas un kājas kā kuģa masti, un acis kā divas milzīgas uguns dzirkstis. To redzēdami, mēs nodrebējām šausmās, bet sultānā meita iesaucās: «Es nevaru tevi sveikt ar labu vārdu, ak efrit, un nevaru dot tev mīļu patvērumu!» Te efrits atrēca briesmīgā balsī: «Ak viltniece, tu esi lauzusi savu zvērestu! Jo raugi: vai mēs nezvērējām viens otru netraucēt un viens otram nekaitēt? Ak neuzticīgā, tu esi pelnījusi to, kas tevi gaida! Un es tev saku: sargies!»

Un to pašu mirkli efrits pārvērtās par briesmīgu lauvu, un tas atvēra savu plato rīkli un metās virsū sultānā meitai. Bet sultānā meita no savas matu pīnes izrāva spalviņu, pielika to pie lūpām, pašūpoja gaisā un izrunāja neminamus burvju vārdus, un spalviņa viņas rokā pārvērtās par asu šķēpu. Un pēkšņi viņa šķēpu satvēra un lauvu pāršķēla pušu. Bet tā puse, kurā palika galva, pārvērtās par skorpiju, kas pielīda pie sultānā meitas papēža un dzīrās viņai iedzelt. Te jaunava pārvērtās par milzu čūsku un šņākdama drāzās virsū baigajam skorpijam, kura tēlā bija ieslēpies efrits. Un tā nu abi kāvās niknā kautiņā. Un skorpijs pārvērtās par ērgli un čūska — par vanagu, un viņa aizlaidās ērgļa pēdās un dzinās, dzinās, līdz to panāca. Un ērglis atkal pārvērtās par melnu runci, bet sultānā meita par vilku, un tā nu vilks un runcis cīnījās pašā pils vidū. Un, kad runcis redzēja, ka vilks to uzveicis, tad atkal pārvērtās par lielu, sarkanu granatu. Te pēkšņi granats iekrita lielā ūdens tvertnē un nogrima pašā dzelmē, un vilks ielēca ūdenī un dzīrās granatu satvert, bet granats uzskrēja gaisā, nokrita uz sultānā pils marmora plāksnēm un sašķīda gabalos, un granata sēkliņas izkaisījās cita pēc citas, un drīz jau visa zeme sultānā pilī bija piekaisīta granata sēkliņām. Un tad nu vilks sapurinājās un pārvērtās par gaili un ar savu knābi sāka uzknābāt un aprīt visas sēkliņas, zemē nepamezdams nevienu. Bet liktenis bija lēmis, ka viena sēkliņa iekrita mazā spraugā pie ūdens tvertnes un gailis neredzeja to. Te nu gailis sāka klaigāt un kult savus spārnus un ar knābi meta mums zīmes, bet viņa zīmes mēs nesapratām. Un tā nu mēs nezinājām, ko gailis gribēja mums teikt. Un, redzēdams, ka mēs šo nesaprotam, viņš izkliedza briesmīgu kliedzienu, un mums likās, ka virsū gāžas visa pils. Un tad nu gailis sāka skraidīt un griezties, un svaidīties pa visu pili, jo raugi: viņš bija ieraudzījis sēkliņu pie ūdens tvertnes un dzīrās to uzknābt, bet sēkliņa iekrita ūdenī un pārvērtās par zivi, un zivs izgaisa dzelmē. Te gailis atkal pārvērtās par milzīgu valzivi un drāzās ūdens tvertnē, un mēs to neredzējām visu stundu. Un, kad nu bija aizritējis ilgāks laika sprīdis, mēs izdzirdām baisīgu kliedzienu un notrīcējām baiļu drebuļos. Un pēkšņi kā uguns liesma izšāvās efrits, un, kad viņš atplēta rīkli, viņa lūpas meta uguns šautras un viņa nāsis izpūta dūmus, un no viņa acīm šaudījās liesmas. Un efrita pēdās izskrēja sultānā meita, un viņa bija līdzīga milzīgai degošai oglei, un brīdi viņa spēkojās ar efritu, un liesma savilkās ap viņiem kvēlojošā lokā, un pēkšņi visa pils bija sūru dūmu piekūpējusi. Un izbailēs mēs gribējām lēkt ūdenī, jo raugi: mēs baidījāmies sadegt dzīvās miesās. Te pēkšņi sultāns iesaucās: «Ir tikai viena vara pasaulē, un tā ir Allah vara visaugstākāl Tik tiešām, mēs visi piederam Allah varenajam un iesim pie viņa atpakaļ! Ak, ja mēs nebūtu šā pērtiķa dēļ viņai uzkrāvuši tik grūtu slogu! Un vēl lielāks slogs viņai uzkrauts ar nolādēto efritu, ko uzveikt nav lemts visiem efritiem zemes virsū! Ak, kaut mēs nebūtu redzējuši šo pērtiķi! Ak, nolādētā stunda, kad tas atnāca pie mums! Allah vārdā, mēs gribējām tikai labu, mēs gribējām viņu raisīt no burvju varas, un mūsu dvēseli nu plosa negantas mokas!»

«Bet man, ak cēlā kundze, mēle bija kā sastingusi, un sultanam es nevarēju pateikt ne pušplēsta vārda. Un nepaguvām mēs atjēgties, te efrits ierēcās baigā balsī un iešāvās pils vidū, un sejā mums pūta liesmainu versmi. Bet jaunava viņu panāca un pūta viņam sejā uguns dzirkstis. Un notika tā, ka dzirkstis mūs skāra no viņiem abiem, un, cik viņas liesmas mums nekaitēja, tik efrita uguns mēles nodarīja lielu postu. Un viena viņa dzirkstele iekrita man acī un aci izdedzināja. Un otra dzirkstele ieskrēja sejā pašam sultanam un nosvilināja viņam bārdu, un apdedzināja žokli, un izrāva visus apakšzobus. Un cita dzirkstele vēl ķēra einuka krūtis, un pēkšņi viņu satvēra liesmas, un tai pašā mirklī viņš bija beigts. Un tā mēs visi redzējām, ka glābiņa mums vairs nav.

Bet sultānā meita dzinās efrita pēdās un pūta viņam virsū uguns dvašu. Un pēkšņi mēs izdzirdējām skaļus saucienus: «Tikai Allah ir liels un varens! Tikai Allah ir visspēcīgs! Viņš satrieks atkritēju, kas novērsies no Muhameda, mūsu ticības kunga!» Un raugi: tie bija sultānā meitas vārdi. Un viņa pienāca pie mums un sacīja: «Ak, atnesiet man ūdens krūzi!» Un, kad nu ūdeni viņai atnesa, viņa ierunāja krūze vārdus, ko mēs nesapratām, tad apslacīja mani un iesaucās: «All.ili visvarenā vārdā, raisies no burvju varas un vērties savā īstajā veidā!»

Un, tiklīdz viņa izrunāja pēdējo vārdu, es nopurinājos un atkal ln|ii cilvēks, tikai aci biju zaudējis uz visu mūžu. Te jaunava iesaucas: «Ak, uguns, uguns!» To teikusi, viņa pievērsās savam tēvam, kam bija apsvilis žoklis un izkrituši zobi. Un tad viņa sacīja: «Ak, zini, tēvs, man ir jāmirst, jo manu nāvi lēmis pats liktenis! Man viegli būtu bijis uzvarēt efritu, ja viņš būtu tikai mirstīgais: tad pirmajā cīņā es būtu viņu nokāvusi. Bet mani spēki pagura, kad izkai- sījās granata sēkliņas, un, kad tās salasīju, es biju pametusi to, kurā bija ieslēpies džina gars. Ak, ja es būtu to norijusi, efrits būtu bijis beigts. Bet, ak! Man lemts bija citāds liktenis! Un tā nu man bija jādodas ar viņu niknā cīņā, gan pazemē, gan ūdenī, gan gaisā, un ikreiz, kad efrits atvēra glābiņa vārtus, es viņam atvēru posta durvis, un beidzot viņš tomēr atrāva vaļā uguns vārtus! Un, kam nu atvēru- šies uguns vārti, tam jāiet nāvē! Bet liktenis man bija vēlīgs un ļāva efritu sadedzināt, iekams uguns aprija mani pašu. Es gribēju viņu pievērst mūsu svētai islama ticībai, bet viņš to atvairīja, un es viņu sadedzināju. Bet man nu jāmirst, un lai Allah augstais jūs svētī un pasargā, un mierina jūs skumjās un bēdās!»

Un tad viņa piesauca Allah vārdu un lūdza viņa žēlastību, un pēkšņi uz viņas krūtīm sāka birt melnas dzirkstis un apbēra visu viņas seju. Un, kad nu liesmas ietina jaunavas seju, viņa sāka gauži raudāt un iesaucās: «Ir tikai viens dievs, un tas ir Allah visvarenais, un Muhameds ir viņa pravietis!» Un, tiklīdz viņa izrunāja šos vārdus, viņas miesa pārvērtās par pelnu kaudzi, un tā nu viņa gulēja blakus efrita pelniem.

Un mūsu sirdis noskuma par viņu, un es gribēju būt viņas vietā, lai nebūtu jāredz, ka viņas daiļā seja pārvērtās par pelniem, jo raugi: viņa bija man darījusi tikai labu. Bet negrozāms ir Allah prāts!

Un, kad nu sultāns redzēja, ka viņa meita pārvērtusies par pelniem, viņš izrāva pēdējos matus no savas bārdas un sita savus vaigus, un saplosīja savas drēbes. Un es darīju tāpat kā viņš, un abi lējām karstas asaras par sultānā meitu Situ al Husnu. Un sanāca visas valstības dižvīri un sultānā galminieki, un savu sultānu viņi ieraudzīja lielās bēdās, jo viņš rūgti raudāja, nometies ceļos pie divām pelnu čupām. To redzēdami, visi brīnījās un ilgi un klusi staigāja ap savu valdnieku, bet viņu uzrunāt neiedrošinājās neviens. Un, kad nu sultāns atžilba, viņš stāstīja tiem visu, kas noticis ar viņa meitu un efritu. To dzirdēdami, visi iesaucās: «Ak Allah, Allah! Cik liela nelaime! Cik briesmīgas bēdas!»

Tad sanāca visas galma sievietes un viņu verdzenes un savu valdnieci apraudāja septiņas dienas. Un sultāns lika pār savas meitas pīšļiem uzcelt krāšņu jumolu un jumolā aizdedzināt sveces un spuldzes, un tām nu bija degt dienu un nakti. Bet efrita pelnus viņš lika izkaisīt vējā, lai Allah lāsti tos izputina uz visām debesu pusēm.

Un sultāns sasirga lielās skumjās, un bija viņa kaite tik liela, ka visi gaidīja viņa nāvi. Un tā nu viņš sirga visu mēnesi. Un, kad viņš atspirga un atauguši bija viņa bārda, viņš lika aicināt mani un sacīja: «Ak jaunekli, ja mēs nebūtu tevi redzējuši, mēs līgotu vēl savā laimē, no likteņa triecieniem pasargāti! Bet atnāci tu, un posts un bēdas bija mūsu tiesa! Ak, kaut nebūtu mēs redzējuši tavu vaigu un tavu nejauko izskatu! Jo tikai tevis dēļ man liktenis laupīja tik mīļu meitu, kuras cienīgi nebija ne vīru simti! Un tikai tevis dēļ uguns aprija gandrīz mani pašu un izbira mani zobi, un postā grima mans nabaga einuks, mans uzticamais kalps, kas bija audzinājis manu meitu. Bet tā nav tava vaina, un nekad tu nevarēsi visu griezt par labu. Jo raugi: viss, kas piemeklējis mūs un tevi pašu, ir noticis, kā lēmis Allah augstais! Un lai slavēts Allah, kas manai meitai bija ļāvis tevi glābt ar savu dzīvību! Jo tāds ir mūsu liktenis! Bet ej, mans bērns, un atstāj mūsu pilsētu, jo diezgan jau posta, kas tevis dēļ piemeklējis mūsu zemi! Tāds bijis Allah prāts, bet nu staigā mierā un atpakaļ nenāc, un, ja tu nāksi, es likšu tevi nokaut!»

Un tā nu, ak mana kundze, sultāns man neganti uzkliedza, un es viņu atstāju, neticēdams savam glābiņam, un nezināju, uz kuru pusi virzīt savu soļu gaitu. Un savā sirdī es atcerējos, kas bija mani piemeklējis, un atcerējos visu no sākuma līdz galam: es atcerējos, kā tuksneša laupītāji mani saudzēja un kā es klīdu visu mēnesi un cietu trūkumu, un kā nonācu svešajā pilsētā. Un atcerējos savu tikšanos ar drēbnieku un laimes brīžus ar daiļo jaunavu pazemes pilī, un savu glābiņu no efrita atriebības, jo raugi: viņš gribēja mani nokaut, un atcerējos arī, kā pērtiķa izskatā es kalpoju kuģa kapteinim un kā mani aizveda pie sultānā, kas mani nopirka par lielu naudu, jo raugi: viņam bija brīnums un prieks par manu skaisto rokrakstu, un beidzot es domāju par savu glābiņu no burvju varas un par to, kā biju zaudējis savu aci. Un, teikdams un slavēdams Allah visvareno, es klusībā sacīju: «Labāk zaudēt aci nekā dzīvību!» To sacījis, es gāju hamanā, jo gribēju nomazgāties, iekams atstāju pilsētu. Un tur nu es liku noskūt bārdu, ak mana kundze, un apģērbu melnas drēbes, un devos ceļā kalendera izskatā. Un no tā laika es leju asaras un skumstu par visām nelaimēm, kas mani piemeklēja, un bēdājos par savu kreiso aci. Un ikreiz, to pieminot, man labajā acī riešas asaras un neļauj skatīt Allah pasauli. Un tā nu skumdams es skaitīju dziesmas pantus:

Ak, Allah vārdā, mulsums mani skāvis

Un skumju veldzē mana dvēsle tvīkst!

Bet visas savas mokas neminamās

Es cietīšu, līdz beigsies pacietība,

Līdz Allah citu likteni mans lems! Ja uzveikts būšu, cietīšu bez gaudām, Kā slāpējs ielejā, kad tveice svej! Es cietīšu, līdz zinās pacietība: Par mirrēm rūgtāks bij, ko izcietu! Ir skaista pacietība tikai tad, Ja liktens īstam vīram devis tol Par mirrēm rūgtāks daudz ir vīra vārgs! Bet notiek tā, kā licis Allah prāts! Pat kalni sakristu par gruvekļiem, Vairs vēji nepūstu un liesmas dzistu, Ja manu slogu nest tiem būtu likts! Ja man kāds teiktu: dzīve prieku dod, Steidz baudīt to, — es atbildētu tam: Reiz diena nāks par mirrēm rūgtāka!

Un tā nu es atstāju šo pilsētu un izstaigāju zemju zemes un pilsētu pilsētas, un beidzot devos uz Bagdadi, uz miera mājokli, cerēdams nonākt pie visu ticīgo emira un stāstīt viņam visu, kas bija mani piemeklējis. Un Bagdadē es ienācu tikai šonakt. Un te nu satiku savu pirmo brāli, šo kalenderu, kas stāvēja mulsumā un nezināja, uz kuru pusi doties, un es sacīju viņam: «Lai miers ar tevi!» Un viņš atbildēja: «Un miers lai ar tevi, mans brāli! Un Allah svētība un žēlastība lai tevi pasargā!» Un, kad nu es sāku ar viņu valodas, pie mums pienāca vēl trešais kalenders un vēlēja mums mieru, un teicās nupat ienācis šai pilsētā. Un mēs tam sacījām: «Mēs arī te esam svešinieki un tikai šo nakti ienākuši svētītajā pilsētā!» Un tad nu visi trīs mēs gājām meklēt patvērumu, un neviens nezināja, kādas gaitas kuro šurp atvedušas. Tā nu liktenis mūsu soļus vadīja uz šo namu, pa kura durvīm mēs ienācām. Nu jūs, ak manas kundzes, zināt, kā es zaudēju savu aci un kādēļ man noskūta bārda!»

Un kalendera stāstu dzirdējusi, jaunā nataamāte viņam sacīja: «Tavas dēkas tiešām ir brīnišķīgas! Bet nu saglaud savus matus un staigā savu ceļu, ko lēmis tev Allah augstais!» Bet kalenders atbildēja: «Ak mana kundze, es projām neiešu, līdz nebūšu dzirdējis sava trešā brāļa stāstu.

Te nu iznāca trešais kalenders un sāka savu stāstu. i

TREŠĀ kalendera stāsts

«Ak tālu daudzinātā kundze, nedomā, ka manā dēku stāstā būs tik lieli brīnumi kā manu brāļu stāstos! Bet zini: tas būs daudz dīvai-' nāks par viņu dēkām. Ja mani brāļi bija nelaimīgi, tad tāds. ir viņu liktenis, bet man bija lemta cita tiesa. Jo raugi: tā bija mana paša vaina, kādēļ man noskūta bārda un kādēļ man tikai viena acs, un likteņa slogu es pats uzvēlu savos plecos un pats savā sirdī lēju skumjas un bēdas.

Tad klausies, ak cēlā kundze! Es biju sultāns un sultānā dēls, un Hadibs bija mana tēva vārds. Un, kad nu sultāns, mans tēvs, nomira, es mantoju viņa valstību un valdīju taisnīgi, un darīju labu saviem pavalstniekiem. Bet man patika braukāt pa jūrām, un manu kuģi šūpoja bangas, jo mana galvaspilsēta bija pašā jūras krastā un selgā man piederēja salas ar stipriem cietokšņiem, kas manu zemi sargāja, kad bija kari. Un bija man šai jūrā piecdesmit tirdzniecības kuģi un piecdesmit izpriecu kuģi, un simt piecdesmit bija bruņoti svētajam karam. Un reiz man uznāca dziņa apraudzīt savas salas, un es liku sarīkot desmit lielus kuģus un piekraut tos ar pārtiku visam mēnesim. Un tā nu es devos ceļā. Un braucu es divdesmit dienas, līdz kādu nakti mums uzpūta pretvējš un bangas brāzās, un vētra trakoja, un viļņi šķīda cits pret citu. Un, kad mūs ietina bieza tumsa, es iesaucos lielās izbailēs: «Nav cildināms, kas dodas briesmās, kaut viņam laimētos glābties!» Un izmisumā mēs piesaucām Allah visvareno un lūdzām viņa žēlastību, bet niknais pretvējš pūta un pūta, un jūra krāca un mutuļoja līdz pašam saules lēktam. Un, kad nu vēji rimās un jūra līgojās rāmi, un atmirdzēja saule, mēs rīta gaismā ieraudzījām mazu salu un norunājām tur piebraukt un apmesties. Un tā mēs izkāpām krastā un stiprinājām savus spēkus, un, kad bijām ēduši un dzēruši, mēs divas dienas atpūtāmies. Pēc divām dienām vētra bija rimusi, un atkal mēs izbraucām jūrā. Un atkal braucām divdesmit dienas, līdz ūdeņi sajuka un kapteinis vairs nezināja ceļu un nepazina jūru. Un mēs teicām torņa sargam: «Kāp mastā un raugies jūrā!» Un viņš uzkāpa mastā un pavērās uz visām pusēm, tad nokāpa atpakaļ un sacīja kapteinim: «Ak kapteini, pa labi ūdens līmenī es ieraudzīju zivis, bet jūras vidū lielu tālu selgā man rādījās drīz melns, drīz balts, bet kas tas tāds, es nezinu.»

To dzirdējis, kapteinis notrīcēja bailēs un nosvieda zemē savu turbānu, un sāka plēst bārdu. Un pēkšņi viņš iesaucās: «Ak, ziniet, mums visiem jāiet bojā! Un sveikā neizkulsies neviens!» Un viņš sāka raudāt, un viņam līdzi raudājām visi par savu likteni. Un tad es jautāju kapteinim: «Ak kapteini, saki, ko redzējis sargs!» Un viņš atbildēja: «Ak, zini, cēlais valdniek, ka vienā dienā, kad sāka pūst niknais pretvējš, mēs noklīdām no ceļa un vēji rimās tikai otrās dienas rītā. Un divas dienas mēs stāvējām un gaidījām, un no šās nakts jau pagājusi divdesmit viena diena, un nav mums vēja, kas atkal dzītu pa īsto ceļu. Un zini vēl, ak cēlais valdniek, kas ir tas, kas acīm rādās drīz melns, drīz balts, un kas ir tās zivis jūras līmenī: rīt, kad diena ies uz galu, mēs piebrauksim pie melnu akmeņu klints, un šo klinti dēvē par Magneta kalnu, un jūra mūs dzītin dzīs uz šo kalnu, un mūsu kuģis izirs gabalos, un visas kuģa naglas skries uz šo kalnu un pieķersies pie klints, jo raugi: šim magneta akmenim pats Allah augstais devis noslēpumainu spēku pievilkt dzelzi! Un daudz ir dzelzs šai kalnā, un tikai Allah augstais zina, cik daudzi kuģi jau sašķīduši pret šo klinti. Un selgā redzams, ka Magneta kalna galā zvīļo dzeltena vara jumols, ko balsta desmit pīlāri, un uz jumola sēž vara jātnieks vara zirgā, un jātniekam rokā zib vara šķēps, bet pie jātnieka krūtīm piekārts svina dēlis, un dēlī izgriezti neminami vārdi ar noslēpumainu spēku! Un zini, ak cēlais valdniek, ka ļaudis postā dzen šis vara jātnieks, un, kamēr tas sēdēs savā zirgā, visi kuģi, kas brauc gar šo klinti, izirs gabalos un kuģa braucēji ies bojā, un viss, kas būs no dzelzs, pieķersies šim kalnam! Un glābiņa brīdis pienāks tikai tad, kad jātnieks būs nogāzts no zirga.»

To teicis, ak mana kundze, kapteinis lēja gaužas asaras, un mēs visi atskārtām, ka nav mums glābiņa, un visi teicām ardievas saviem draugiem. Un visu nakti mums nenāca miegs, bet, kad atausa rīts, mēs bijām melno klinšu tuvumā, un ūdeņi mūs dzina uz kalnu ar neapturamu spēku. Un, kad nu visi mūsu desmit kuģi piebrauca kalna pakājē, visas naglas izsprāga, un viss, kas bija no dzelzs, traucās uz magneta klinti un pieķērās pie tās. Un tā nu mūsu kuģi izira, un, kad diena gāja uz galu, mēs visi peldējām jūrā. Un augu dienu mēs kāvāmies ar bangām, un daži noslīka, un citi izglābās, bet vairums nogrima dzelmē, un tie, kas izglābās, nevarēja cits citu ne redzēt, ne atrast, jo briesmīgie viļņi un sīvais pretvējš tos svaidīja un mētāja uz visām pusēm.

Bet mani, ak cēlā kundze, izglāba Allah visvarenais, jo raugi: viņš bija man lēmis vēl citas mokas un ciešanas un jaunus pārbaudījumus. Un man gadījās pieķerties pie dēļa, kas šūpojās citu dēļu pulkā, un viļņi un vēji mani izmeta krastā, Magneta kalna pakājē! Tur nu es uzgāju taku, kas aizlocījās pašā kalna galotnē, un šī taka bija izcirsta klintī kā kāpnes. To redzēdams, es piesaucu Allah visvareno.»

Bet tieši tobrīd Sechrezada ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi ap- , klusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka trešais kalenders, rokas salicis uz krūtīm, turpināja, bet viņa brāļi sēdēja sasieti, kailiem šķēpiem bruņotu vergu apsargāti:

«To redzēdams, es piesaucu Allah visvareno un skaitīju lūgšanas vārdus, un ķēros pie kalna šķautnēm un klintī izcirstām kāpnēm, un, kad nu biju gabaliņu pakāpis, te Allah prāts lika vējiem rimties, un es laimīgi nokļuvu kalna galā. Un es ielīksmojos priekā par savu glābiņu, un manam priekam nebija gala. Bet ceļš man bija tikai viens, un tas bija jumols, uņ, jumolā iegājis, es locīju ceļus un skaitīju lūgšanu, pateikdamies Allah visvarenajam par viņa žēlastību.

Sai brīdī es biju tik noguris, ka pakritu zemē un tūdaļ aizmigu. Un sapnī dzirdēju balsi, kas sacīja man: «Ak ībn Hadib! Kad būsi atmodies no sapņa, roc zemi pie savām kājām, un tu uziesi vara loku

un trīs svina bultas, un uz bultām būs rakstīti vārdi ar noslēpumainu spēku. Tad celies un tver šo loku un bultas, nošauj jātnieku jumola galā, un ļaudis tu būsi pestījis no briesmīga posta. Un, kad nu tava bulta ieurbsies jātnieka krūtīs, tas iegāzīsies jūrā, bet loks no tavām rokām nokritīs tev pie kājām, un tad ņem šo loku un aproc to zemē tai pašā vietā, kur tas nokrita! Un jūra sāks mutuļot un izbr<i/.isies no saviem krastiem, un bangas celsies un aizšļāks līdz kalna galam. Un tad tu jūrā ieraudzīsi laivu un laivā vara vīru. Bet tas nebūs vara jātnieks, ko tu ietrieci jūrā. Un raugi: šis vīrs tev tuvosies ar airi rokā. Tad sēdies laivā un nebīsties lieki, bet nemini Allah vārdu! Un, kad būsi laivā iekāpis, šis vīrs sāks irties, un tā jūs brauksiet desmit dienas, līdz viņš tevi iešūpos Glābiņa jūrā. Un tur tu atradīsi cilvēku, kas tevi aizvedīs tavā zemē. Bet piemini, ka viss, ko tev saku, notiks tikai tad, ja neminēsi Allah svēto vārdu!»

Un tieši tobrīd, ak mana kundze, es pamodos no sapņa un žirbi pietrūkos, un darīju visu, ko man bija likusi balss. Un, loku un bultas atradis, es notriecu vara jātnieku un iegāzu to jūras dzelmē. Un loks no manas rokas izkrita, un es apraku to zemē. Te pēkšņi jūra sāka bangot un brāzties, un viļņi šļākdami cēlās aizvien augstāk, līdz apšļāca kalnu, kura galā es stāvēju. Un nepagāja necik ilgi, te jūras vidū es ieraudzīju laivu, un tā brauca tieši uz mani. Un es pateicos Allah visvarenajam! Un, kad nu laiva piebrauca, es ieraudzīju vara vīru, un pie krūtīm tam bija piekārts svina dēlis un dēlī ierakstīti dīvaini vārdi un noslēpumainas zīmes. Un tā nu es iekāpu laivā un neteicu ne pušplēsta vārda. Un vara vīrs nu airēja un mani veda pirmo un veda otro, un veda trešo dienu, un tā nu mēs braucām desmit dienas. Te pēkšņi tālumā es ieraudzīju salas, un tas bija mans glābiņš! Un, laimes līksmē nevarēdams klusināt savu prieku un pateicību pasaules radītājam, es iesaucos: «Allah vārdā! Ir tikai viens dievs, un tas ir Allah augstais! Un liels ir Allah un visvarenais!» Un, tiklīdz biju minējis svēto vārdu, te vara vīrs mani sagrāba un iemeta jūrā, un pats viņš aizlīgoja bangu šūpās.

Bet es mācēju peldēt un nopeldēju visu dienu, līdz satumsa nakts, bet rokas man sagura un pleci saļima, un mani gaidīja briesmas un posts. Un, redzēdams, ka miršu, es nožēloju savus grēkus, te pēkšņi vētra sakūla jūru mutuļos un tālumā izšļāca vilnis, par citiem viļņiem varenāks, un raugi: tas pacēlās kā cietokšņa siena. Un lielais vilnis mani uzšūpoja gaisā un aizsvieda ar tādu spēku, ka to pašu mirkli es atģidos kādas salas krastā. Jo raugi: tāds bija Allah prāts!

Un es piecēlos un izžāvu drēbes, un izklāju tās zemē, un aizmigu gluži kails, un nogulēju visu nakti. Bet, kad atausa rīts, es atkal saģērbos, jo drēbes bija sausas. Un tad nu es raudzījos, uz kuru pusi lai virzu savu soļu gaitu. Un pēkšņi ieraudzīju mazu un auglīgu ieleju, un izstaigāju to uz visām pusēm. Un atkal es gāju atpakaļ, kur biju, un redzēju, ka esmu nonācis mazā saliņā, kuras krastus skaloja jūra. To redzēdams, es iesaucos: «Ak, kāda nelaime! Tiklīdz esmu glābies no viena posta, es krītu citā, vēl lielākā!» Un tā nu, domādams par savām bēdām un gaidīdams nāvi, es jūras tālē saskatīju kuģi, kas brauca uz salu, un kuģī bija pulka ļaužu. No jaunām likstām bīdamies, es uzrāpos kokā un vēroju, kas tur nu būs. Un raugi: es redzēju, ka kuģis piebrauca pie krasta un no kuģa izkāpa desmit vergi, un katram vergam rokā bija lāpsta. Un tā nu viņi gāja, līdz nonāca salas vidū un raka tur zemi, un atrada vāku, un, vāku pacēluši, viņi uzgāja pazemes eju.

Un, zemi atrakuši, viņi steidzās atpakaļ uz kuģi un nesa no tā maizi un miltus, sviestu un medu, un jēra gaļu, un visu, ko vien var kārot cilvēks, kas dzīvo Allah pasaulē. Un tā nu vergi staigāja no pazemes ejas uz kuģi un no kuģa uz pazemes eju, līdz pazemē sanesa visu, kas kuģī bija sakrauts. Un tad viņi nokāpa no kuģa un, mezdami no rokas rokā, izkrāva greznu un krāšņu drēbju lēveni. Un tad es redzēju, ka vergu pavadībā no kuģa izkāpj cienījams sirmgalvis, kas pasaulē jau bija dzīvojis, cik nu viņš bija dzīvojis, un likteņa likstas nebija viņu saudzējušas, un bija viņš līdzīgs zilos kankaros tītam biedēklim, ko purina un vēdina vēji, kā saka dziesmas vārdi:

Ak, liktens neganti ir mani sitis. Jo varens spēks ir likteņrokās liktsl Es senāk staigāju un nepiekusu, Nu nestaigāju vairs un piekustu.

Un sirmgalvja roka bija ielikta brīnišķīgi daiļa jaunekļa rokā, un jauneklis staroja dailes spožumā, un bija viņš līdzīgs gleznam un vijīgam zaram, un prātus viņš apbūra kā pati daile, un par viņu liekas teikti dzejnieka vārdi:

Ja pati daile sacenstos ar viņu, Tā kaunā liektu galvu mulsušo! Un, ja tai jautātu: «Vai redzējusi Tu tādu pilnību?» — tā teiktu: «Nē!»

Un, viņu redzot, iesila mana sirds un dvēsele notrīsēja saldās šalkās. Un tā nu viņi gāja, līdz nonāca pie ejas pazemē, un visi tur nokāpa, un manas acis viņus vairs neredzēja. Un drīz jau viņi bija atpakaļ, bet nebija tikai daiļā jaunekļa. Un viņi nolaida vāku un gāja atpakaļ uz kuģi, un, kuģī iekāpuši, aizlīgoja no krasta.

Un, kad nu tie aizbrauca un bija jau tik tālu, ka nevarēja mani saskatīt, es norāpos no koka un devos uz to vietu, ko viņi aizbēra. Un tad nu es sāku zemi atrakt un raku, līdz atraku vāku, un redzēju, ka tas bija koka vāks prāva dzirnakmeņa lielumā. Un, vāku pacēlis, es ieraudzīju līkumotas akmens kāpnes, un bija man lieli brīnumi. Un tad es kāpu lejā un ieraudzīju tur lielu, krāšņu istabu, kas bija izklāta grezniem paklājiem un zīda un samta audumiem, un istabas vidū zemā sēdeklī aizdegtu sveču un ziedu, un spožu trauku mirdzumā sēdēja tas pats jauneklis, ko nupat biju redzējis, un rokā viņš turēja vēdekli, un ap viņu kūpēja smaržas, un viņš bija gluži viens. Bet, mani ieraudzījis, viņš satrūkās un viņa seja nodzeltēja, bet es viņu sveicināju un maigā balsī sacīju: «Lai miers ar tevi, un mierini savu dvēseli un gaini bailes, jo tevi nepiemeklēs nekas Jauns!» Un, kad nu viņa bailes bija rimušas, viņš teica man: «Un miers lai ar tevi un Allah svētība un žēlastība!» Un es atbildēju: «Ak mans pavēlniek, es esmu tāds pats cilvēks kā tu, un zini: es esmu sultānā dēls un sultāns pats! Un Allah mani sūtījis tevi pestīt no šās pazemes, jo es redzēju ļaudis, kas tevi atveda šai posta dzīvē. Un tu būsi mans draugs, jo esi manu sirdi apbūris ar savu skaistumu. Bet nu stāsti, — kas tevi piemeklējis un kādēļ šai pazemē mīti viens?»

Un redzēdams, ka esmu viņam līdzīgs, jauneklis pasmaidīja un atkal sāka ziedēt viņa vaigu rozes, un smaidīdams viņš lūdza mani sēsties sev blakus un sacīja: «Ak mans pavēlniek un brāli, es neesmu še postā, es esmu te atvests, lai no posta mani glābtu. Ak brāli, mans stāsts ir brīnišķīgs! Un zini: tēvs mans ir bagāts dārgakmeņu tirgotājs, un viņa bagātību daudzina visa pasaule, un viņam pieder preces un vergi, kas viņam kalpo, un viņa preces tie kuģos ved uz visām zemes malām, un tiem ir kamieļu karavanas un pulka naudas. Bet manam tēvam nebija bērnu, un reiz viņš sapnī redzēja, ka viņam piedzims dēls, bet tam būs lemta īsa dzīve. Un viņš pamodās kliegdams un raudādams, bet citu nakti apaugļojās manas mātes klēpis, un tēvs šo dienu lika vērā. Un, kad nu aizritējuši bija deviņi mēneši, kā nolicis Allah visvarenais, māte laida pasaulē mani, un tēvam nu bija lieli prieki, un viņš rīkoja dzīres un baroja nabagus un trūkuma cietējus, jo raugi: es biju viņam sūtīts vecuma dienās. Un ataicināja viņš zvaigžņu lasītājus un laika skaitītājus, un gudros, un tie nu izpētīja zvaigžņu gaitu manā dzimšanas dienā un sacīja tēvam: «Tavs dēls dzīvos piecpadsmit gadus, un viņam gaidāmas briesmas, bet, ja no tām viņš izglābsies, viņš dzīvos ilgu mūžu. Un mirs viņš tādēļ, ka jūrā ir Magneta kalns un šai kalnā stāv zirgs un vara jātnieks, un jātniekam pie krūtīm piekārts svina dēlis. Un, kad jātnieks novelsies no zirga, pēc piecdesmit dienām mirs tavs dēls, un viņu nokaus tas, kas zemē notrieks vara jātnieku, un raugi: tas ir sultāns, un Adžibs ibn Hadibs ir viņa vārds. To dzirdējis, mans tēvs gaužām noskuma. Bet viņš gādāja par mani un labi mani audzināja, līdz pienācis bija mans piecpadsmitais mūža gads, bet pirms desmit dienām viņš dzirdēja vēsti, ka vara jātnieks iegāzies jūrā un tam, kas viņu iegāzis, vārds ir Adžibs, sultānā Hadiba dēls. Manu tēvu nu sagrāba bailes, ka mani nokaus, un viņš lika mani atvest šai vietā. Tads ir mans stāsts, un tādēļ esmu te viens.»

To dzirdējis, es brīnījos un klusībā sacīju: «To taču darījis esmu esi liet, Allah vārdā, es nenokaušu viņu nekad!» Un es iesaucos: «Ak mans kungs, lai Allah tevi pasargā no posta un bojā ejas! Ja tāds būs Allah prāts, tu mūžam neredzēsi ne rūpes, ne raizes, ne rūgtumu! Es dzīvošu pie tevis un kalpošu tev, un tad iešu savu ceļu. Tu dosi man kādu no saviem vergiem, un tas mani vedīs uz manu dzimteni.» Un tā nu, ar viņu tērzēdams, es nosēdēju pie viņa līdz nakts tumsai un tad piecēlos, un aizdedzu lielo sveci, un mēs sēdējām, un mūsu galdā bija šādi un tādi ēdieni. Un, kad bijām gana ēduši, es piecēlos un galdā noliku dažādus saldumus, un mēs mielojāmies un sēdējām triekdami un tērzēdami, līdz pagāja nakts. Tad nu jauneklis apgūlās, un es viņu apsedzu un gāju gulēt pats, bet citu rītu piecēlos un sasildīju ūdeni, un maigi modināju jaunekli, un, kad viņš atmodās, es atnesu tam karstu ūdeni, un viņš nomazgāja seju un sacīja: «Lai Allah atmaksā tavu labo darbu, ak jaunekli! Allah vārdā, kad būšu izglābies no sava posta un no tā, kam vārds ir Adžibs ibn Hadibs, es lūgšu savu tēvu, lai viņš tevi algo. Bet, ja es miršu, lai tad miers ar tevi!» Bet es atsaucos: «Lai mūžam neataust diena, kad tevi piemeklētu ļaunums, un Allah augstais lai manu dienu noliek pirms tavas!» To teicis, es uzliku galdā ēdienu, un mēs abi to apēdām, un es kvēpināju viņam smaržas, un tad spēlējām triktraku. Un tad ēdām vēl saldumus un spēlējām, līdz satumsa nakts, un es iededzu sveces un mēs tērzējām, līdz rīta gaisma svīda, un jauneklis aizgāja gulēt, un es viņu apsedzu un apgūlos arī pats. Un tā nu, ak mans kungs, aizritēja dienas un aizritēja naktis, un jauneklis manā sirdī viesa mīlestību, un es aizmirsu savas likstas un klusībā sacīju: «Kā zvaigžņu lasītāji melojuši! Allah vārdā, es viņu nenokaušu nekad!»

Un es kalpoju jauneklim un ēdu pie viņa galda, un tērzēju ar viņu, līdz pagājušas bija trīsdesmit deviņas dienas, bet četrdesmitās dienas naktī jauneklis ielīksmojās un sacīja: «Allah vārdā, ak brāli mans, es esmu izglābts no nāves, jo raugi: tev līdzi atnāca svētība. Un es lūdzu Allah visvareno, lai viņš tevi aizved atpakaļ tavā zemē. Bet sasildi man ūdeni, ak brāli mans, es gribu mazgāties!» — «Mīļu prātu,» es atbildēju un sasildīju viņam ūdeni lielā daudzumā, un aiznesu to jauneklim, un brangi nomazgāju viņa miesu ar vilka pupu miltiem, un laistīju viņu, un apģērbu viņam citas drēbes, un uzklāju augstu gultu. Un tad nu jauneklis piegāja un iegūlās gultā, un atlaidās pēc jaukās pirts. Un viņš sacīja: «Ak brāli mans, nogriez mums arbūza šķēles un aplej tās ar cukurniedru sulu!» Un es aizgāju un sameklēju skaistu arbuzu. Un es jautāju jauneklim: «Ak mans kungs, vai tev ir nazis?» Un jauneklis atbildēja: «To tu atradīsi uz plaukta virs manas galvas.» Un es steigšus piecēlos un paņēmu nazi, bet saķēru to aiz paša gala un, atpakaļ kāpdams, paklupu, un tā nu ar nazi rokā es uzkritu virsū jauneklim. Un notika tā, kā liktenis bija lēmis, jo nazis iedūrās jaunekļa sirdī, un viņš bija tūdaļ beigts. Un, kad nu viņa mūža gaitas bija galā, es atģidos, ka esmu viņu nokāvis. Te pēkšņi es skaļi iekliedzos un situ savu seju un saplosīju savas drēbes. Un liel.is bēdās iesaucos: «Tik tiešām, mēs visi piederam Allah visvarenajam un ejam pie viņa atpakaļ! Ak musulmaņi, šim jauneklim līdz četr- desmitai dienai, ko teica zvaigžņu lasītāji un laika skaitītāji, bija palikusi tikai viena nakts, un skaistā jaunekļa dzīves pēdējo robežu novilkt bija lemts manai rokai! Ak, kaut man nebūtu bijis jāgriež šis arbūzs! Tik tiešām, tas ir posts un bēdas! Bet piepildās viss, kd Allah nolicis!»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Adžibs sacīja jaunavai: «Un, redzēdams, ka esmu viņu nokāvis, es piecēlos un izkāpu no pazemes, un, smiltis uzbēris, jūras selgā ieraudzīju kuģi, kas, viļņus šķeldams, traucās uz krastu. Te nu es satrūkos un sacīju: «Viņi drīz būs klāt un redzēs savu bērnu nokautu, un izdibinās, ka nokāvis to esmu es, un manai dzīvībai būs gals!» Un, piegājis pie augsta koka, es uzrāpos zaros un paslēpos lapās, un, nebiju vēl paguvis galotnē nosēsties, te pienāca vergi un vergiem līdzi izģindušais sirmgalvis, jaunekļa tēvs. Un viņi piegāja pie pazemes ejas un atraka zemi, un, vāku uzgājuši, pacēla to un nokāpa pazemē, un tur nu viņi ieraudzīja jaunekli, kas gulēja pēc pirts, un seja tam staroja, un apģērbts tas bija tīrās drēbēs, un krūtīs tam bija iedurts nazis. To redzēdami, viņi sāka kliegt un raudāt, un sist savu seju, un viņi vaimanāja bēdās un izmisumā, un sirmgalvis nu ilgi gulēja nemaņā. Un vergiem likās, ka sirmgalvis pēc dēla nāves vairs nedzīvos. Un jaunekli viņi ietina viņa paša drēbēs un uzmeta tam zīda segu, un tad visi devās uz kuģi, un viņu pēdās gāja vecais vīrs. Savu dēlu redzēdams, viņš pakrita zemē un galvu apbēra pīšļiem, un sita savu seju, un plēsa bārdu. Un atkal viņš domāja par dēla nāvi un raudāja vēl gaužāk, un atkal pakrita nemaņā. Te piecēlās kāds vergs un atnesa zīda segu, un, kad nu sirmgalvis bija nosēdināts solā, visi nostājās tam galvgalī. Un visu laiku es biju kokā un raudzījos, kas lejā notiek, un skumjās, ko biju izcietis, mana sirds nosirmoja ātrāk nekā mana galva. Un es teicu dziesmas vārdus:

Ak, liels ir Allah žēlastības brīnums!

Tas gudru vīru prātam mūžam slēpts.

No rīta daudzas lietas derdzas tev,

Bet prieku sirdij dod tās vakarā.

Pēc mokām krūtis cilā viegla elpa!

Jel slimai sirdij sāpes remdini!

Un tā nu, ak mana kundze, sirmgalvis gulēja nemaņā, līdz norietēja saule, un, kad viņš atžilba un ieraudzīja savu dēlu, ko piemeklējis bija tas, kas viņu baidīja, viņš atkal sita savu seju un dauzīja galvu, un teica dziesmas vārdus:

No mīļiem šķiroties, sirds saplosīta, Rit aumaļām no acīm asaras. Ir tālu prom, ko ilgojusies sirds, Ko tagad teikšu os, ko darīšu? Kaut mūžam redzējis es nebūtu, Cik mīlas laime krāšņi ziedēt var! Kā savai dvēselei lai mieru rodu, Kad kaisles ugunis tur kvēlo zvīļi? Ak, kaut tiem lidzi postā grimis būtu! Sien mani saites ciešākās ar tiem! Cik jauki bij, kad vienoja mūs māja Un laimē nešķiramā līgojām! Kā skaudra bulta šķiršanās mūs ķēra! Kam spēks tik liels šo bultu krūtis nest? Kad ziņas atnāca par mīļā sāpēm Tai dienā vienīgā, kad prieks tam lemts, Es teicu, bet jau liktenis bij teicis: «Kaut mūža gaita nebūtu jau beigta!» Pa kādu ceļu lai pie tevis steidzos? Es savu dvēseli par tevi dotu! Ja teikšu: «Saule viņš!» — bet saule riet, Ja teikšu: «Mēness!» — tas zudis jau! Ak, skumstu es! Uz tevi ilgas skrien! Bez tevis dzīvot man vairs prieka nav! Par tevi skumdams, nomira tavs tēvs. Kopš gals tavs nolemts, dzīve šaura man, Un skauģu acis neganti mūs dzeļ. Cik Jauni tie! Lai viņiem lemts tas pats!

Un pēkšņi viņš izgārdza kliedzienu, kas viņa garu šķīra no miesas, un vergi vaimanāja: «Ak mūsu kungs!» Un viņi bēra zemi uz savām galvām, un asaras viņiem lija aumaļām. Un tā nu savu kungu viņi noguldīja kuģī dēlam blakus, palaida buras un nozuda jūras tālumā. To redzēdams, es norāpos no koka, nokāpu pazemē un sāku domāt par nelaimīgo jaunekli. Un es ieraudzīju dažas viņa mantas un noskaitīju šādu pantu:

Es ilgās tvīkstu, redzot mījo pēdas, Bet gauži raudu viņu dzimtenē. To lūdzu, kas no viņiem šķirties licis: Lai dāvā reiz man satikšanās prieku!

Tad nu, ak mana kundze, es izkāpu no pazemes un dienu klaiņoju pa salu, bet nakti gāju pazemē, un tā man aizritēja mēnesis, raugoties uz salas galu rietumos. Un ikreiz, kad pagājusi bija diena un satumsa vakars, jūra bija izsīkusi seklāka, līdz rietumos paisums beidzās. Un, kad nu mēnesis bija aiztecējis, jūra tai galā izsīka sausa, un es priecājos par savu glābiņu. Un, sēkli iebridis, es izkāpu krastā un uzgāju tur smilšu kaudzes, kurās kamieļa kājas būtu iegrimušas līdz ceļiem. Un, stiprinādamies savā dvēselē, es pārbridu smilšu klīdumu un pēkšņi ieraudzīju uguni, kas zaigoja iztālēm un dega ar gaišu liesmu. Un tā nu, cerību ielīksmots, es devos uz uguns pusi, skaitīdams dziesmas vārdus:

Varbūt reiz liktens grožus pagriezis,

Dos laimi man, jo laiki mainās drīz,

Un ilgas piepildīs un cerības,

Jo dzīvei citai jānāk ir pēc šīs!

Un es devos uz uguns pusi un, tuvumā piegājis, redzēju, ka tā ii krāšņa pils, un pilij bija dzelteni vara vārti. Un, kad vārtus apmirdzēja saule, pils zvīļoja kā uguns. To redzēdams, es iesilu priekā un apsēdos pie vārtiem. Un nebiju es paguvis apsēsties, te iznāca desmit jaunekļi greznās drēbēs un viņiem līdzi vecs vecs vīrs, bet visiem jaunekļiem bija izdurta labā acs. Un man nu bija lieli brīnumi par viņu izskatu, bet jaunekļi, mani redzēdami, vēlēja man mieru un jautāja, kas mani piemeklējis un ko es pieredzējis. Un es nu stāstīju viņiem par savu postu, un viņi brīnījās par manu stāstu un ieveda, mani pilī. Un pilī es ieraudzīju desmit dīvānus, un tie bija zilu segu klāti, un citu dīvānu pulkā redzams bija mazāks dīvāns, un arī tas bija klāts ar zilu segu. Un, kad nu mēs iegājām, jaunekļi iesēdās savos dīvānos, bet vecais vīrs atlaidās uz mazā dīvana pašā vidū. Un viņš sacīja: «Ak jaunekli, dzīvo šai pilī un nejautā, kas mūs piemeklējis un kādēļ mums tikai viena acs!»

Tad nu piecēlās vecais šeichs un katram deva ēdienu savā traukā un dzērienu savā kausā, un man viņš deva tāpat kā citiem, un viņi sēdēja un jautāja man, kas manā mūžā noticis, un es stāstīju, līdz sārtojās jau rīta gaisma. Un tad nu jaunekļi sacīja: «Ak šeich, vai nenesīsi, kas mums lemts? Jo laiks jau pienācis.» — «Mīļu prātu,» atbildēja šeichs un piecēlies izgāja un drīz jau bija atpakaļ, un uz galvas viņš nesa desmit traukus, un tie visi bija apsegti ar zilu šķidrautu. Un katram jauneklim viņš deva savu trauku, tad aizdedza desmit sveces un uz katra trauka nolika vienu, un tad viņš nocēla šķidrautu un zem tā nu bija pelni, saberztas ogles un katla kvēpi. Te jaunekļi atlocīja rokas un sāka raudāt un vaimanāt, un viņi notriepa savas sejas un saplosīja drēbes, un sita savas sejas un dauzīja krūtis, sacīdami: «Mēs sēdējām, lepni atgāzušies, bet pļāpība mūs dīdīja!» Un tā viņi darīja, līdz atausa rīts, un tad nu piecēlās šeichs un sasildīja ūdeni, un ūdenī viņi nomazgāja sejas un apģērba tīras drēbes. To redzēdams, ak mana kundze, es samulsu savā prātā un sirds mana dega nemierā, un es aizmirsu savas likstas, un nebija man spēka klusēt, un es sāku ar viņiem valodas, jautādams: «Ak, nupat mēs bijām jautri, bet ko jūs tagad darāt? Lai slavēts Allah augstais, kas devis jums gaišu prātu, bet tādus darbus dara tikai apmāts prāts. Allah vārdā, stāstiet, kas jums kaiš un kādēļ jums izdurta labā acs, un kādēļ triepjat savu seju ar pelniem un kvēpiem!» Bet viņi novērsās un atbildēja: «Ak jaunekli, lai tevi nekārdina tava jaunība! Atsakies no sava jautājuma!» Un tad nu viņi piecēlās un es piecēlos viņiem līdzi, un šeichs mums atnesa ēdienu, un, kad bijām paēduši un trauki bija novākti, viņi sēdēja un tērzēja, līdz satumsa nakts. Un piecēlās šeichs un aizdedza sveces, un ienesa mums ēdienus un dzērienus, un paēduši mēs sēdējām un risinājām valodas līdz pusnaktij. Te jaunekļi sacīja sirmgalvim: «Ak šeich, vai nenesīsi, kas mums lemts? Jau laiks ir gulēt iet.» Un sirmgalvis piecēlās un atnesa paplāksni ar melnu smilti, un viņi darīja to pašu, ko pirmo nakti.

Un tā nu es pie viņiem dzīvoju visu mēnesi, un katru nakti viņi pelniem triepa savas sejas un tad mazgājās un ģērba tīras drēbes. Un maniem brīnumiem nebija gala, un mans nemiers izauga tik liels, ka es vairs ne ēdu, ne dzēru. Un es jautāju viņiem: «Ak jaunekļi, gaisiniet manas raizes un stāstiet, kādēļ triepjat savas sejas!» Bet viņi atbildēja: «Tikai aplamis neglabā savu noslēpumu!»'Un tā es paliku neziņā par viņu darbiem un atsacījos ēst un dzert. «Jums jāstāsta man, kādēļ tā darāt!» es sacīju. Bet viņi atbildēja: «Ak jaunekli, tās būs tavas bēdas, jo tu kļūsi mums līdzīgs.» Bet es iesaucos: «Tam jānotiek, ja ne, tad ļaujiet man iet, un es došos uz savu dzimteni un visu aizmirsīšu. Kā paruna saka: «Ko neredz acs, tas sirdi ne- skumdina.»» Un viņi aizgāja un nokāva aunu, nodīrīja tam ādu un sacīja man: «Ņem šo ādu un tajā ādā iegulsties un iešujies! Pie tevis atskries putns, kam vārds ir Ruchs, un tas sagrābs tevi un uznesīs kalna galā, un tad tu ādu pārplēs un lec no tās laukā, un putns izbailēs aizlidos un tevi pametīs. Un pusdienas gājumu nostaigājis, tu ieraudzīsi dīvainu pili. Ej pilī iekšā, un tu būsi atradis, ko kārojis, jo raugi: mēs triepjam savas sejas un acs mums izdurta tādēļ, ka iegājām šai pilī. Bet, ja mēs sāksim tev stāstīt, mūsu stāstiem nebūs gala, jo katram savādi izdurta labā acs.»

To dzirdējis, es ielīksmojos, un jaunekļi iegāja savā pilī. Te atskrēja putns un mani aiznesa, un nometa mani kalna galā, un es. izlīdu no ādas un gāju, gāju, līdz iegāju pilī, te pēkšņi redzu: visapkārt staro simts istabu ar varā un sudrabā kaltām sandaļu koka durvīm, un'pilī četrdesmit verdzenes, tik skaistas kā mēneši, un -viņās lūkoties varēja bez gala. Mani ieraugot, viņas sauca visas vienā balsī: «Lai miers ar tevi! Esi sveicināts, ak mūsu valdniek, mēs tevi gaidām visu mēnesi! Lai slavēts Allah, jo viņš mums sūtījis, kas mūsu cienīgs, kā mēs viņa cienīgas.» Te viņas žirbi steidzās man pretim, lika man sēsties uz augsta spilvena un sacīja: «No šās dienas tu esi mūsu kungs un pavēlnieks, un mūsu soģis un mēs tavas verdzenes. Pavēli mums, kā liek tavs prāts!» Un man nu bija lieli brīnumi, bet jaunavas atnesa man ēdienu, un es ēdu ar viņām kopā, un viņas sniedza man vīnu un sēdās, un ar mani trieca, un tērzēja. Te jaunavas piecēlās un izklāja segu uz grīdas, un visapkārt nolika puķes un augļus, un saldumus, un atkal viņas atnesa vīnu un mēs dzērām, bet meitenes sāka strinkšķināt kokles, un viņas spēlēja un dziedāja, un vīna kausi zaigoja no rokas rokā. Un es līgoju tik lielā priekā, ka aizmirsu visas dzīves rūpes un iesaucos: «Nu es redzu, kas ir īstā dzīve!» Un es priecājos ar viņām, līdz pienāca laiks iet gulēt, un viņas sacīja: «Nem, kuru gribi no mums, un tā gulēs tev blakus.» Un es izraudzījos vienu, un daiļa bija viņas seja, acis tumšas un mati melni, un lūpas glezni pavērtas, un uzacis kā bazilikas zari. Un pilnīgs bija viņas gars, un līdzīga viņa bija liegam zaram, un viņa mulsināja un reibināja prātu, kā saka dzejnieks:

To zaram līdzīgu šķiet tikai nelga,

Par jaunu gaceli tā gleznāka!

Kur gacele ņems viņas stāvu slaido,

Kur medus saldumu un smaržu kairo?

Un lielās spulgacis, kas mīlētājus

Met nāves skaujās satriektus un beigtus?

Es mīlu savu mīļo, grēkodams

Pret savu ticību, — bet vai tas brīnums?

Un vēl es skaitīju viņai citas dziesmas vārdus:

Tik jūsu daiļumu man acis skata, Nav citām vietas manā dvēselē! Ak kundze, kaislībā uz jums es tvīkstu, Es miršu mīlēdams un augšām celšos!

Un tā nu es ar viņu palaidu nakti, un tā bija jaukākā nakts manā mūžā. Bet citu rītu viņas ieveda mani pirtī un mani nomazgāja, un ieģērba krāšņās drēbēs, un atnesa ēdienus un dzērienus. Un mēs ēdām un dzērām, un kausi zaigoja no rokas rokā. Un, kad pienāca nakts, viņas sacīja: «Izraugies vienu no mums, un nakti tā gulēs tev blakus.» Un es izraudzījos jaunavu ar daiļu seju, gleznām krūtīm un liegiem gurniem, kā saka dzejnieks:

Uz viņas krūtīm divas vācelītes Un zīmogs muskusa, kas neļauj skart! Tās viņa sargā savām acu bultām, Un katru kārotāju bultas šķeļ!

Un es palaidu ar viņu burvīgāko nakti un vienos priekos līgoju līdz pašam rītam. Un tā, ak mana kundze, pie viņām man ritēja jauka dzīve visu gadu. Ik nakti es izraudzījos no četrdesmit jaunavām vienu, un tad ēdām, dzērām un līgojām vienā līksmē. Bet jaunā gada sākumā kādu rītu es redzēju, ka četrdesmit jaunavas sanākušas pie manas gultas un visas rūgti raudāja. Un bēdās viņas plēsa savus matus un žēli vaimanāja, un viņas sacīja man: «Zini, ak mūsu acu gaisma: mēs tavi atstāsim, kā atstājušas esam visus, kas bija pirms tevis, jo raugi: tu neesi pirmais un pirms tevis bijuši jau daudzi, un tie darījuši ar mums to pašu, ko tu! Bet tikai tu, tu vienīgais mums devi, ko citi nevarēja! Un tu biji mums par visiem mīļāks, un bez tevis mēs nevaram vairs dzīvot!» Un es atbildēju: «Bet kādēļ jums jāšķiras no manis? Kas noticis?» Un viņas atbildēja: «Ak, kaut nebūtu mēs tevi redzējušas! Ja mums būs jāšķiras, tad tikai tavas vainas dēļ. Ja tu mūs klausītu, mēs paliktu kopā un nešķirtos mūžīgi, bet mūsu sirdis saka: tu jau neklausīsi! Un tādēļ mēs lejam asaras.» Un viņas sacīja: «Tad zini, mēs esam sultānā meitas un tēvs mums visām viens, bet māte katrai sava. Un no tā laika, kopš nobriedis mūsu mīlestības spēks, mēs dzīvojam šai pilī, un katru gadu Allah augstais sūta mums vīrieti, kas dod mums prieku, un mēs dodam to viņam. Un te nu mēs kopā dzīvojam daudzus gadus, bet katru gadu mums jāatstāj šī pils četrdesmit dienas un jādodas sērst pie sava tēva un savām mātēm. Un nu šī diena ir pienākusi!» To dzirdējis, es sacīju: «Ak skaistules, es varu palikt šai pilī un, slavēdams Allah augsto, gaidīt jūsu pārnākšanu!» Un viņas atbildēja: «Lai notiek tavs prāts! Še tev pils atslēgas, ar kurām atslēdzamas visas durvis. Šī pils ir tava mītne, un tu te saimnieks. Un zini: pilī ir četrdesmit istabas, un trīsdesmit deviņas durvis, tu drīksti atslēgt, bet sargies atvērt vara durvis dārza dibenā! Ja atvērsi tās, tu mūs vairs neredzēsi un tevi piemeklēs liela nelaime.» — «Ja lemts man šķirties no jums, es vara durvis neatvēršu!» es atsaucos. Un daiļās jaunavas nāca pie manis cita pēc citas un mani apskāva un skūpstīja, sacīdamas: «Lai Allah augstais tevi pasargā!» Tad nu pie manis pienāca pēdējā jaunava, mani apkampa un sāka raudāt, un viņa teica dziesmas vārdus:

«Ja atkal kopā šķīrušies mēs nāktu, Nekad mums likteņvaigs vairs nesmaidītu! Ja acīs varētu jums ielūkoties, Es jūsu grēkus senos attaisnotu!»

Un vēl viņa skaitīja šādu pantu:

«Kad viņa nāca atsveikas man teikt, Sirds kaislē drebēja un mīlā tai. No acīm izbira tai pērles dzidras, Man koraļlāses, viņai pērļu krelles.»

Un, viņas asaras redzēdams, es iesaucos: «Allah vārdā, es neatvēršu vara durvis!» To sacījis, es teicu viņai ardievas, un viņas aizgāja un aizlidoja, bet es paliku pilī viens. Un, kad nu pienāca vakars, es atvēru pirmās durvis un ieraudzīju krāšņu telpu, kas bija līdzīga paradizei, un tur staroja dārzs ar zaļojošiem kokiem un briedušiem augļiem, un putni tur sakliedzās un čaloja ūdeņi. Un sirds mana ielīksmojās, un es staigāju koku pavēnī un elpoju puķu smaržu, un klausījos putnu dziesmas, kas dziedāja slavu Allah vienīgajam, visvarenajam. Un laistījās tur āboli visās krāsās, gan sarkani, gan dzelteni, kā saka dzejnieks:

Kā divi mīlētāji dūnu līgās Ir ābols šis, kas divās krāsās viz: Tvīkst viņa dairi glāstu noreibumā, Bet kaisles mokās bālē viņam vaigs.

Un es uzlūkoju aivu un ieelpoju viņas smaržu, kas bija sald.ik.i par muskusa un ambras smaržu, un raugi, tā bija tāda, kā s<ik<i dzejnieks:

Nav prieka lielāka, ko aiva dod, Par visiem augļiem brīnums saldākais! Tai vīna garša, smarža muskusa Un zelta krāsa, mēness apaļums.

Un tad es aplūkoju aprikozes, kas acis tīksmināja kā slīpēti zafiri, un tad atstāju istabu un durvis aizslēdzu, kā bija. Bet citu rītu atvēru otrās durvis un ieraudzīju lielu klajumu, un klajumā zaļoja palmas un skrēja strauts, un strauta malā ziedēja rožu krūmi un jasmins, un maijorans, neļķes un narcises, lilijas un tulpes. Un liegas vēsmas aijāja šos ziedus, un viņu smarža kūpēja uz visām pusēm, un es līgoju tīrā svētlaimībā. Un, durvis aizslēdzis, kā bija, es atvēru trešo istabu un ieraudzīju greznu telpu, un izklāta tā bija ar krāsainu marmoru un izrotāta retiem dārgakmeņiem, un bija tur sandaļu un alojes koka būrīši, kuros svilpoja un vīteroja putni — lakstīgalas un dūjas, un nūbietes. Un sirds mana iesila jautrībā, un izgaisa visas rūpes. Un es nogulēju šai vietā līdz rīta gaismai un tad atvēru ceturtās durvis, un es iegāju lielā namā ar četrdesmit mantu kambariem, un visiem bija durvis vaļā. Un tur zaigoja un spulgoja pērles un rubini, topazi un smaragdi, un citi dārgakmeņi, kuru daiļums nav izsakāms vārdiem, un es samulsu savā prātā un iesaucos: «Tādi brīnumi nebūs slēpti ne varenāko sultānu mantnīcās!» Un sirds mana ielīksmojās un skumjas izgaisa, un es lielā priekā iesaucos: «Nu es esmu sava laika valdnieks un visas šīs bagātības un daiļās jaunavas ar Allah žēlastību ir manas! Un viņām nav neviena un esmu tikai es!»

Un tā nu es staigāju no vienām durvīm pie otrām, līdz pagāja trīsdesmit deviņas dienas, un atvēris es nebiju tikai tās durvis, kas bija aizliegtas. Un manu sirdi, ak kundze, kārdināja šīs durvis, kas bija pēdējās, un pats šaitans mani dīdīja un lika tās atvērt, un man nebija spēka pretoties. Bet līdz norunātam laikam bija palikusi tikai viena diena un viena nakts. Un tā es piegāju pie vara durvīm un atvēru tās, un mani apreibināja kaira smarža, kādu nebiju vēl elpojis savu mūžu. Un smarža reibināja manu prātu, un es pakritu un nemaņā nogulēju visu stundu, bet, atkal stiprinājis savu sirdi, es droši iegāju četrdesmitajā. istabā un redzēju, ka grīda tai bija izkaisīta ar safranu un visapkārt laistījās zelta spuldzes un brīnišķīgas puķes, un puķes kūpināja muskusa un ambras smaržu. Un vēl es saskatīju divus kvēpināmos traukus, un katrā traukā kvēloja ogles un kūpēja ambra ar medu, visā telpā liedama burvīgu smaržu. Un tad, ak mana kundze, es ieraudzīju melnu zirgu, tik melnu kā tumšākā nakts, un baltā kristālā silē tam vienā pusē bija smalki maltas sezama sēklas un otrā — rožūdens ar muskusu. Un zirgs bija apseglots un iejūgts iemauktos, un viņa segli laistījās tīrā zeltā. Un, zirgu ieraudzījis, es brīnījos un klusībā teicu: «Ar šo zirgu droši vien notiks kas nebijis!» Bet, kā nu es biju traks uz skaistiem zirgiem, un man bija labākā jātnieka slava visā valstībā, šo zirgu es šķitu paša Allah sūtītu. Un es satvēru iemauktus un zirgu izvedu pils dārzā, un uzkāpu tam mugurā, bet tas nekustējās ne akls, un es cirtu tam ar zelta pātagu. Tad nu, ak mana kundze, zirgs pēkšņi iezviedzās, un viņa zviedziens nodārdēja kā pērkona graujas. Tad pēkšņi zirgs izplēta divus milzīgus, melnus spārnus, ko es nebiju pamanījis, un iebrēcās briesmīgā balsī, trīs lāgi spārdīja zemi ar pakaviem un aiznesa mani gaisos. Un tā mēs lidojām debesu augstumos, līdz nebijām vairs saskatāmi.

Tad nu, ak mana kundze, zeme sagriezās pār manām acīm, bet es piespiedu kājas un, kā daždien labs jātnieks, noturējos zirga mugurā. Un tad tas nolaidās uz sarkana vara pils jumta. Te nu pēkšņi zirgs sacēlās kājās un sapurinājās tik stipri, ka nometa mani no savas muguras. Un tad ar sava spārna galu tas iecirta man sejā un izsita manu labo aci, un mana acs iztecēja uz vaiga. Un zirgs atkal aizlaidās, bet es pieliku roku pie izsistās acs un staigāju pa pils jumtu, un staigādams gauži raudāju un bēdās svaidīju rokas. Te pēkšņi es ieraudzīju desmit pusaklos jaunekļus, un tie pienāca pie manis un sacīja: «Tu pats negribēji mūs klausīt! Allah vārdā, te nav tava vieta! Ej un dodies uz Bagdadi, uz miera mājokli. Ej pie visu ticīgo emīra Haruna al Rašida, kura slavu daudzina visās zemes malās, un liktenis tavs būs viņa rokās!» Bet es atbildēju: «Es esmu tāds pats kā jūs un gribu, lai jūs man dodat pelnu trauku, un es triepšu savu seju tāpat kā jūs un sēdēšu ar jums kopā.» Bet viņi attrauca: «Allah vārdā, tev jāiet prom!» Un, kad nu viņi atstūma mani, es staigāju un domāju par savu postu un skaistā jaunekļa nāvi, un par visām savām briesmām un likstām. Un skumju sirdi es atstāju jaunekļu pili, klusībā sacīdams: «Es sēdēju, lepni atgāzies, bet pļāpība mani dīdīja!» Un izmisumā es noskuvu bārdu un matus un devos Allah pasaulē. Un Allah augstais man bija lēmis laimīgu ceļu, līdz šovakar nonācu Bagdadē. Un es satiku šos divus kalenderus, kas stāvēja, neziņā mulsdami, un piegāju pie tiem, un sacīju: «Es esmu še svešinieks!» Un viņi atbildēja: «Mēs arī!» Un tā nu mēs satikāmies, trīs pusakli kalenderi, un nonācām šai svētītajā

namā, ak mana kundze. Un tāds ir stāsts par to, kādēļ es noskuvu savu bārdu un kādēļ man izsista viena acs.»

So stāstu dzirdējusi, jaunava sacīja: «Liec roku pie galvas un staigā! Tev viss ir piedots!» Bet trešais kalenders iesaucās: «Allah vārdā, es projām neiešu, līdz nebūšu dzirdējis, ko stāsta citi!» Tad nu jaunava sacīja kalifam Harunam al Rašidam un Džiafaram, un Masruram: «Stāstiet nu jūs savu stāstu!»

Un Džiafars piegāja pie viņas un sacīja to pašu, ko bija teicis durvju vērējai. To dzirdējusi, jaunava iesaucās: «Lai piedots jums visiem, es dāvāju jūs citu citam!» Un tā nu viņi aizgāja, un kalifs uz ielas jautāja kalenderiem: «Ak ļaudis, kurp virzīsiet savu soļu gaitu, kad ausis nav vēl rīts?» Un tie viņam atbildēja: «Allah vārdā, ak mūsu kungs, mēs nezinām, uz kuru pusi doties!» Un kalifs sacīja: «Tad nāciet mums līdzi, mēs dosim jums naktsmājas!» Un klusi viņš teica Džiafaram: «Ved viņus uz savu māju un citu rītu pie manis, un pierakstīsim visu, kas noticis.» Un tā nu Džiafars darīja, ko kalifs bija viņam licis, bet kalifs aizgāja uz savu pili, un visu nakti viņam nenāca miegs. Un, kad pienāca rīts, viņš iegāja divanā un iesēdās savā valdnieka krēslā, un, kad bija sanākuši valstības dižvīri, viņš teica Džiafaram: «Atved man trīs jaunavas un viņu melnos suņus, un trīs kalenderus!» Tad nu Džiafars piecēlās un aizgāja, un drīz jau atveda trīs jaunavas, suņus un kalenderus. Un jaunavas aizklāja savas sejas ar plīvuru un bijīgi stāvēja kalifa vaiga priekšā. Te Džiafars viņām sacīja: «Mēs esam jums piedevuši par jūsu žēlastību, ko mums devāt, mūs nepazīdamas. Bet nu ziniet: jūsu liktenis likts al Abasa pēcnieku piektā kalifa Haruna al Rašida, Musa al Hadi brāļa, al Machdi Muhameda dēla, Abu Džafara al Mansura dēla un As Safaha brāļa rokās! Un jums būs teikt viņam tikai patiesību!»

ZOBEIDAS — PIRMĀS JAUNAVAS STĀSTS

Un, kad nu jaunavas dzirdēja, ko bija teicis Džiafars visu ticīgo pavēlnieka vārdā, vecākā māsa pienāca un sacīja: «Ak visu ticīgo emir, mans stāsts ir tāds, ka, adatām ierakstīts acu kaktiņos, tas derētu par pamācību visiem, kas grib mācīties.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek,, ka jaunava nostājās visu ticīgo pavēlnieka vaiga priekšā un sacīja: «Mans stāsts ir brīnišķīgs, ak visu ticīgo pavēlnieki Un zini: mans vārds ir Zobeīda, un manu māsu, kas atvēra tev durvis, sauc Aminu, un jaunākai māsai vārds ir Faīma. Un visām mums tēvs ir viens, bet māte katrai sava. Un šie divi melnie suņi ir manas māsas, un bijām mēs trīs māsas savam tēvam un savai mātei, bet otras divas, tā, kurai miesā redzamas sitienu zīmes, un tā, k.is gāja saldumus pirkt, ir no citas mātes. Un, kad nomira mūsu tēvs, mēs visas dabūjām savu mantojumu, bet pēc dažām dienām nomira mana māte un atstāja mums trīs tūkstoši dināru, un katra meita dabūja savu tiesu, katra tūkstoš dināru, bet es biju par visām jaunākā. Un tā nu manas māsas pielocīja pūru un apprecējās, un dzīvoja ar mani vienā mājā, te abi vīri dzīrās doties tirgotāju gaitās, un katrs paņēma no savas sievas tūkstoš dinārus. Un tā nu visi aizbrauca un mani pameta.

Un pasaulē viņi bija piecus gadus, un viņu vīri izputināja naudu un preces un sievas pameta svešumā. Pēc pieciem gadiem pie manis atnāca vecākā māsa, un bija viņa vienās skrandās un vecās, netīrās sumpatās. Un, māsu redzēdama, es nepazinu viņu, bet, kad viņa sāka runāt, es pazinu to un jautāju: «Ak māsa, kāds posts tevi piemeklējis?» Un viņa atbildēja: «Ak masa, te lieki visi vardi, jo noticis, kas rakstīts bijis likteņa grāmatā!» To dzirdot, mana sirds iesila žēlumā, un es sūtīju viņu hamanā un devu viņai tīras drēbes, un sacīju: «Ak māsa, tu esi vecāka par mani, un es tevi bijāšu kā tēvu un māti! Jo Allah augstais ir svētījis manu mantojumu, ko saņēmu kopā ar jums, un es esmu to vairojusi, un dzīve man ir laba. Dzīvosim kopā un nešķirsimies vairs nekad.» Un es biju viņai žēlīga, un viņa dzīvoja pie manis visu gadu, bet mūsu sirdis plosīja nemiers par otru māsu. Un nepagāja necik ilgi, te atnāca otra māsa, un bija viņa vēl lielākā trūkumā nekā pirmā. Un es devu viņai vairāk nekā pirmajai, un mana nauda bija viņu nauda. Bet nepagāja ilgs laiks, te viņas sacīja: «Mums labāk patīk dzīve pie vīra! Un mums nav pacietības nīkt šai vientulībā.» To dzirdējusi, es atbildēju: «Ak acis manas, kāds labums precētai sievai! Labu vīru atrast nav viegli, un vai tad jums jau aizmirsies, ko tāda dzīve jums deva?»

Bet māsas niecināja manu padomu un apprecējās bez manas ziņas, un es nu viņas izpušķoju par savu naudu un palīdzēju viņām kā varēdama. Un viņas aizbrauca ar saviem vīriem un dzīvoja ar viņiem mazu laiciņu. Un vīri māsām nolaupīja, ko biju viņām devusi, un paši devās pasaulē un sievas pameta. Un māsas atnāca pie manis pazemotas un noskumušas un lūdzās piedošanu, sacīdamas: «Ak māsa, nepiemini ļaunās dienās! Tu gados gan jaunāka par mums, bet prāts tev vecāks! Un savu mūžu mēs vairs nerunāsim par vīriem! Ņem mūs par savām kalponēm, lai mums būtu maizes kumoss.» To dzirdējusi, es atbildēju: «Lai mana nama durvis jums atvērtas, ak mīļās māsas, jo dārgāka par jums man pasaulē nav nekā!» Un tā es viņas apkampu un devu viņām visu, un sadzīvojām mēs visu gadu. Un, kad nu gads bija aizritējis, man uznāca dziņa sakraut kuģi un doties uz Basru. Un es sakrāvu lielu kuģi un sanesu tur preces un pārtiku, un sacīju savām māsām: «Ak māsas, vai gribat palikt mājās un gaidīt mani

vai braukt man līdzi?» Un viņas atbildēja: «Mēs brauksim tev līdzi, ak māsa, jo nevaram no tevis šķirties!» Un tā nu mēs aizbraucām visas kopā. Un savu naudu es izdalīju uz pusēm un vienu pusi vedu līdzi, bet otru noslēpu, klusībā sacīdama: «Varbūt kuģi piemeklē nelaime, bet pašas paliekam dzīvas, un, kad pārbrauksim mājās, nebūs jāiet ubagos.»

Un tā nu mēs braucām dienu, braucām nakti, un mūsu kuģis nomaldījās un ielīgoja citā jūrā, bet mēs to nezinājām. Un desmit dienas mūs dzina labs ceļavējš, bet vienpadsmitajā dienā kapteinis uzkāpa palūkoties, kas redzams apkārtnē, un iesaucās: «Ak, gavilējiet!» Un nokāpis viņš ielīksmojās un sacīja: «Es tālumā ieraudzīju pilsētu.» Un visiem nu mums bija lieli prieki, un nepagāja ne stunda, te pilsēta jau staroja brīnišķīgā spožumā. Un mēs jautājām kapteinim: «Kā sauc to pilsētu, kurai tuvojamies?» Un viņš atbildēja: «Allah vārdā, es nezinu! Es neesmu to vēl redzējis un mūžam neesmu braucis šai jūrā. Bet liktenis bijis mums žēlīgs, un jāiet jums pilsētā iekšā. Izkraujiet, tur savas preces, un, ja laimējas tās pārdot, tad pārdodiet un pērciet visu, ko atrodat, bet, ja nelaimēsies, tad divas dienas atpūtīsimies, iepirksim pārtiku un brauksim prom.» Un tā nu mēs piebraucām pie pilsētas, un kapteinis iegāja pa pilsētas vārtiem, bet drīz jau bija atpakaļ un sacīja: «Celieties un ejiet pilsētā, un jūs redzēsiet Allah brīnumus! Un sauciet viņa svēto vārdu, lai viņš jūs žēlo un pasargā!»

Pie pilsētas vārtiem piegājusi, es ieraudzīju ļaudis ar rungām rokās un gāju tiem klāt, te pēkšņi satrūkos, jo raugi: tos bija satriekušas Allah dusmas, un bija tie pārvērsti par melnu akmeni! Un, kad iegājuši bijām pilsētā, tur redzējām to pašu: visi cilvēki un dzīvnieki bija pārvērsti par melnu akmeni. To redzēdami, mēs samulsām, tad izstaigājām visas ielas un visus tirgus un redzējām, ka neskartas palikušas visas preces un zelts un sudrabs. Un priecīgi mēs sacījām: «Te droši vien noticis liels brīnums!» Un mēs izklīdām pilsētas ielās un cits citu aizmirsām, un, kamēr citi vāca mantas un naudu, es uzkāpu pie stipra cietokšņa un ieraudzīju sultānā pili. Un, pilī iegājusi, redzēju, ka viss tur laistās zeltā un sudrabā. Un pagalmā un visās istabās sēdēja un stāvēja sultānā miesassargi un galminieki, un visi tie, gan pārakmeņoti, izskatījās kā dzīvi. Un pēdējā istabā es ieraudzīju pašu sultānu, un viņš sēdēja savu galminieku un karavadoņu, un veziru pulkā, un sastindzis viņš sēdēja savā valdnieka krēslā un ģērbies bi ja tādās drēbēs, kas mulsināja prātu. Un ap viņa krēslu stāvēja piecdesmit mame- luki zīda drēbēs, un katram rokā zvīļoja kails šķēps. Un valdnieka krēsls bija izpušķots pērlēm un dārgakmeņiem, un katra pērle staroja kā zvaigzne. To visu redzēdama, es samulsu un gāju tālāk, un iegāju harēmā, un harēma sienas bija apklātas ar zeltā šūtiem aizkariem un durvis apņēma samts un atlass. Un citu pārakmeņoto sievu pulkā es redzēju pašu valdnieci košāko pērļu drēbēs, un galvā tai bija vainags, kas zaigoja vienos dārgakmeņos, un kaklu viņai rotāja brīnišķīgas krelles un zelta važas. Kā dzīvas laistījās viņas greznās drēbes un krāšņās rotas, bet viņu pašu Allah dusmas bija pārvērtušas par melnu akmeni.

Un tad es staigāju pa citām istabām, un pēkšņi ieraudzīju vajā pamestas durvis, kas zalgoja tīrā sudrabā. Un aiz durvīm laistījās ķāpnes ar septiņiem purpura kāpieniem, un, augšā uzkāpusi, es ieraudzīju zīda segām klātu un zeltā izšūtu marmora telpu. Un tur bija pērļu un dārgakmeņu izrotāta gulta, un gultu klāja pērlēm izšūta sega. Un pēkšņi man acīs iespīdēja gaisma, un, tuvāk piegājusi, es atradu spulgu pērli strausa olas lielumā, un tā bija tik smalki slīpēta, ka gaismas spēle piestaroja visu telpu. Un gulta bija klāta brīnišķīgām zīda segām, kas mulsināja prātu skatītājam. To visu skatot, maniem brīnumiem nebija gala. Un, aizdegtas sveces redzēdama, es klusībā sacīju: «Ja šīs sveces te deg, tad droši vien tās iededzinājusi cilvēka roka!» Un staigāju es pa istabu istabām un skatījos, un priecājos par to greznību, un mani brīnumi bija tik lieli, ka aizmirsu savu kuģi un savas māsas un iegrimu domās. Bet, kad satumsa nakts un gribēju pili atstāt, es apmaldījos un atkal nonācu marmora istabā, un iesēdos greznajā gultā. Un, ietinusies zeltā šūtā pērļu segā, es sāku lasīt Korānu un gribēju aizmigt, bet nenāca miegs.

Un, kad pienāca pusnakts, es izdzirdēju skaistu un maigu balsi, kas lasīja Korānu. Un es ielīksmojos un devos uz to pusi, no kuras atskanēja balss, līdz nonācu pie aizslēgtām durvīm. Un, durvis atvērusi, es ielūkojos un redzēju, ka tā ir lūgtava ar michrabu, un to apgaismoja zaļas spuldzes, kas karājās pie griestiem, un divas sveces. Un grīda tur bija izklāta ar lūgšanu paklāju, un uz paklāja sēdēja jauneklis brīnišķīgi skaistā izskatā, un priekšā viņš bija nolicis Korānu un lasīja to skanīgā balsi, te skaņas paceldams, te gremdēdams. Un, viņu redzēdama, es brīnījos, kā gan viņš vienīgais no visiem pilsētas Jaudīm izglābies no nāves. Un, istabā iegājusi, vēlēju viņam mieru, un viņš pacēla acis un atņēma manu sveicienu. Un es sacīju: «Ak, svēto pantu vārdā, ko tu lasiji Allah grāmatā, es tevi lūdzu, atbildi, ko tev jautāšu!» Bet jauneklis mani uzlūkoja un pasmaidīja, un klusi atbildēja: «Ak, saki, Allah verdzene, kā tu nokļuvi šai istabā, un es tev teikšu, kas piemeklējis mani un šās pilsētas ļaudis un kādēļ es palicis dzīvs.»

Un tā nu es viņam stāstīju visu no sākuma līdz galam, un viņam bija lieli brīnumi. Un tad es jautāju, kas piemeklējis pilsētas ļaudis, un jauneklis atbildēja: «Ak māsa, pagaidi, jo vēl nav laiks!» Un viņš aizvēra svēto grāmatu un ielika to atlasa vākos un tad aicināja mani sēsties sev blakus. Un, viņu uzlūkojusi, es redzēju, ka viņš bija līdzīgs pilnam mēnesim, un skaists bija viņa augums un tīri viņa vaigi. Un dzejnieks, savus pantus rakstīdams, šķita domājis par viņu:

Nakts tumsā zvaigžņu tulks reiz lūkojās Un skaistu jaunekli tur ieraudzīja. Tam melno matu cirtas Zochals devis, No muskusa zied vaigos laimes zīmes, Un Mirrichs vaigos lējis tviksmi sārtu; Ar loku Strēlnieks vilcis uzacis, Un aso prātu devis Hutareds, No acīm ļaunām sargā Lācis viņu. Te zvaigžņu tulks no viņa dailes mulsa, Un mēness pazemīgi saviem stariem Pie viņa kājām zemi skūpstijal

Un Allah augstais bija viņu tērpis pašā pilnības ģērbā un izšuvis to ar viņa vaigu pūkām, kas vizmoja liegi, kā saka dzejnieks:

Pie viņa acu plakstiem vāri glezniem, Pie acu bultām zibošām es zvēru, Un zvēru es pie viņa sāniem liegiem, Pie baltās pieres, matu melnuma, Pie uzacīm, kas miegu laupa man Un ilgu gūstā manu prātu tur, Pie matu cirtām, kurās baisma zviln, Kas nāvē met un mīlētājus šķir, Pie vaigu rozēm, plakstu mirtēm zvēra, Pie viņa smaida, zobu pērlēm spožām, Pie viņa kakla slaidā loka zvēru, Pie viņa ādas zida, smalkā gara Un visa daiļuma, kas viņam dots, Pie viņa rokas mūžam devīgās Un viņa mēles taisnās, cēlās cilts Es zvēru jums, ka muskuss burvīgais Ir tikai viņa elpas marža saldā Un ambru vējš no viņa lūpām nes, Un pati saule līdzībā ar viņu Ir tikai nogriezts viņa naga gaisi

Viņu uzlūkojot, mana dvēsele notrīcēja tūkstoš nopūtās un manā sirdī iedegās mīlestība uz viņu, un es teicu: «Ak mans kungs un pavēlniek, paklausi manu lūgumu!» Un jauneklis atbildēja: «Dzirdu un paklausu!» Un viņš sāka savu stāstu:

«Zini, ak Allah verdzene: šī pilsēta bija mana tēva pilsēta, un sultāns, ko valdnieka krēslā tu redzēji pārvērstu par melnu akmeni, bija mans tēvs. Un valdniece, ko satriekušas Allah dusmas, bija mana māte. Un visi ļaudis šai pilsētā pielūdza briesmīgo burvi Nardunu, un pielūdza viņi uguni un gaismu, bet cejus nelocīja pasaules valdnieka priekšā, un zvērēja viņi tumsai un zvaigznēm, kas griežas debesu klajumos. Un ilgi manam tēvam nebija bērnu, un es biju viņam sūtīts mūža galā. Un tā nu viņš mani audzināja, līdz es izaugu liels, un laime tecēja man pa priekšu. Bet tēva pilī dzīvoja veca musulmaņu sieva, kas slepus ticēja Allah augstajam un viņa sūtnim zemes virsū, un, savu noslēpumu glabādama, viņa izlikās, ka dzīvo mana tēva un mātes ticībā. Un tēvs viņai ticēja un paļāvās uz viņas uzticību, un devīgi sniedza viņai savas balvas, jo raugi: viņš to šķita savas ticības. Un, kad es izaugu liels, tēvs viņai lika mani audzināt, sacīdams: «Ak, māci viņu mūsu ticībā, kop viņu un dod viņam krietnu izglītību!» Un vecā sieva mācīja man islamu un visus šās ticības noslēpumus, un izskaidroja man Korānu pravieša mēlē. Un viņa teica man: «Ir tikai viens dievs, un tas ir Allah augstais, un Muhameds ir viņa pravietis!» Un, kad nu es biju visu iemācījies, viņa piekodināja: «Mans bērns, to tev būs slēpt no sava tēva, jo raugi: ja viņš to zinās, viņš tevi nokaus!» Un tā nu es glabāju savu noslēpumu, bet aizritēja tikai dažas dienas, te musulmaņu sieva nomira, un klusībā es pielūdzu Allah augsto un viņa pravieti. Bet mana tēva pilsētas ļaudis aizvien dziļāk grima neticības un lepnības, un maldu zaņķī. Te kādu dienu, kad viņi kā daždien pielūdza savus elkus, pēkšņi atskanēja neredzama musulmaņu saucēja balss, un tā grandīja kā pērkona graujas un dzirdama bija vistuvākajām un vistālākajām ausīm: «Ak pifsētas ļaudis, metiet savu neticību un pielūdziet Allah visaugsto, mūsu vienīgo valdnieku!»

Te nu pilsētas ļaudis satvēra izbailes un mulsums plosīja viņu sirdis, un viņi steidzās pie mana tēva, šās pilsētas pavēlnieka, un jautāja tam: «Kas tā par baigu balsi, ko visi nupat dzirdējām? Tā iztrūcinājusi mūs, un mēs trīcam lielās izbailēs!» Un mans tēvs viņiem atbildēja: «Lai velti nebaida jūs šī balss un nenovērš no senās ticības!» Un mana tēva vārdi nu sildīja un stiprināja ļaužu sirdis, un viņi kā senāk pielūdza uguni un Nardunu, un grima vēl dziļāk neticībā. Un tā nu aizritēja gads, kopš neredzamā musulmaņa balsi tie bija dzirdējuši pirmo lāgu, un atskanēja tā vēl otru un vēl trešo lāgu, un pagāja trīs gadi, un katru gadu ļaudis dzirdēja šo balsi, bet nelika vērā tās biedinājumu un pielūdza savus elkus. Te kādu rītu viņus satrieca debesu dusmas un atriebība — pēc saules lēkta visi bija pārvērsti par melniem akmeņiem un pašiem līdzi viņu zirgi un kamieļi, un visi ganāmpulki. Un no debesu sodības biju glābts tikai es, jo vienīgais ticēju Allah visaugstajam. Un no dienas tās es sēžu te un skaitu lūgšanas, un gavēju, un lasu Korānu. Bet vientulībā, ak cēlā kundze, man sāka zust jau pacietība, jo raugi: te nav nevienas dzīvas dvēseles, kas nāktu pie manis sērst un tērzēt.»

Un tā nu viņš nolaupīja manu sirdi, un es viņam sacīju: «Ak jaunekli, kam Allah devis visas pilnības rotas, vai negribi doties man līdzi uz Bagdadi, uz miera mājokli? Tur tu redzēsi mācītus un cienījamus šeichus, kuri zina mūsu likumus un mūsu ticību. Un viņu pulkā tu augsi gudrībā un zinībās! Un zini, ka kalpone, kas stāv tava vaiga priekšā, ir pavēlniece savā ciltī, un man ir verdzenes un kalpi, un jauni vergi, un šai pilsētā ir atbraucis mans kuģis, kas piekrauts precēm. Bet liktenis manas gaitas atveda šai pilsētā, un es redzēju, kas te noticis. Un tā nu Allah augstais manu likteni savienojis ar tavu!» Un tikmēr es centos viņu pierunāt, lai viņš brauc man līdzi, un tikmēr labinājos un vērpu viltu, līdz viņš bija mierā.»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, jo negribēja velti valkāt sultānā atļauju. Bet, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka jaunā Zobeīda tikmēr labinājās, kamēr jaunekli pierunāja braukt viņai līdzi uz Bagdadi, Un viņš sacīja tai: «Labi, ak mana kundze, es braukšu.» Un tā nu viņi tērzēja visu nakti, un jaunā Zobeīda sēdēja pie viņa kājām, neticēdama savam lielajam priekam. Un Zobeīda turpināja savu stāstu kalifam Harunam al Rašidam un viņa veziram Džiafaram un trijiem kalenderiem:

«Un, kad nu pienācis bija rīts, mēs cēlāmies un gājām apraudzīt pili, un paņēmām visu, kas dārgāk maksāja un bija vieglāk nesams, un no cietokšņa kāpām lejā pilsētā un ceļā salikām manus vergus un kuģa kapteini, un sen jau tie bija mani meklējuši. Un, mani redzēdami, viņi ielīksmojās un jautāja, kur es tik ilgi bijusi. Un es stāstīju viņiem par jaunekli un par pilsētas postu, un par nelaimīgajiem ļaudīm, ko bija satriekušas Allah dusmas. To dzirdot, visiem bija lieli brīnumi. Un, kad nu manas māsas, šie divi suņi, mani ieraudzīja blakus daiļajam jauneklim, viņas iedegās skaudībā un naidā un klusībā nolēma mani nogalināt.

Tad nu mēs iekāpām kuģī, un es līgoju laimē, un prieks man bija par to, ko pilsētā bijām atraduši, bet visvairāk par daiļā jaunekļa mīlestību. Un tā nu mēs gaidījām labu ceļa vēju, un, kad tas uzpūta, palaidām buras un devāmies jūrā. Un manas māsas sēdēja ar mums kopā, un visi sākām risināt valodas. Un reiz, kad palikušas bijām pašas vien, viņas jautāja man: «Ak māsa, ko gribi darīt ar daiļo jaunekli?» Un es atbildēju: «Es ņemšu viņu par vīru.» To teikusi, es pievērsos jauneklim un sacīju: «Ak mans kungs un pavēlniek, es gribu tev ko sacīt un lūdzu, uzklausi mani! Kad būsim nonākuši Bagdadē, miera mājoklī, ņem mani par savu kalponi un sievu, un tā tu būsi mans laulātais draugs un es tava laulātā draudzene.» Un viņš atbildēja: «Dzirdu un paklausu!» Un tad es pievērsos savām māsām un sacīju: «Ak māsas, man gana šā jaunekļa, lai visas mantas pieder jums!» Un māsas atsaucās: «Tavs prāts ir mūsu prieks!» Bet klusībā viņas perināja ļaunu viltu pret mani.

Un tā nu mēs braucām, un mūsu kuģi dzina labvēlīgi vēji, un mēs izbraucām no Briesmu jūras un ielīgojām klusos ūdeņos. Un, dažas dienas vēl braukuši, mēs tuvojāmies Basras pilsētai, un pilsētas torņi un sienas laistījās jau iztālēm. Un, kad pienāca vakars, mēs piebraucām pie pilsētas krasta un turpat kuģī aizmigām. Un, kad nu visi gulēja dziļā miegā, manas māsas piecēlās un daiļo jaunekli un mani ar visu gultu iemeta jūrā. Bet jauneklis nemācēja peldēt un jūrā noslīka, jo Allah augstais bija viņam lēmis nonākt mocekļu pulkā. Un es pati labāk būtu noslīkusi viņam līdzi, bet Allah bija man lēmis dzīvot. Un, kad nu es iekritu jūrā, te Allah roka viļņos iemeta platu dēli, un es uzrāpos uz tā, un bangas tikmēr mani šūpoja, līdz izmeta krastā, un raugi: tā bija sala Basras tuvumā.

Un visu nakti es klīdu šai salā, tad noģērbu izmirkušās drēbes un gāju gulēt, bet, kad atausa rīts, es pavēros uz visām pusēm un ieraudzīju cilvēka kāju izmītu taku no salas uz cietzemi. Bet saule ritināja jau gabalā, un es izžāvēju savas drēbes un paēdu augļus, ko salā uzgāju, un padzēros ūdeni un devos prom pa taku, un tā nu es gāju, gāju, līdz mani no pilsētas šķīra tikai divu stundu gājums. Te pēkšņi es redzēju, ka man tuvojās čūska palmas stumbra resnumā, un locīdamās tā līda milzīgā ātrumā. Un es redzēju, ka nabaga čūska bija pagurusi un svaidījās no vienas puses uz otru, un, kad tā pielīda pie manis, viņa izkāra mēli pēdas garumā un nespēkā raustījās smiltīs. Un čūskai pēdās dzinās pūķis, tievs un garš kā pīķis, un viņa bēga no tā vīdamās un locīdamās, bet pūķis bija saķēris jau viņas asti, un čūskai bira asaras un kārstījās mēle. Te nu sirds mana iežēlojās par nabaga čūsku, un es satvēru akmeni un triecu to pūķim pa galvu, un tas bija uz vietas beigts.

Te pēkšņi čūska izplēta spārnus un uzlidoja gaisā, un izgaisa no manām acīm. Bet es sēdēju un brīnījos, un man uznāca nogurums, un es aizmigu. Brīdi gulējusi, es atkal pamodos un pie savām kājām ieraudzīju jaunu verdzeni, un raugi: tā berzēja un glāstīja manas kājas. Un verdzenei līdzi bija divi melni suņi. To redzēdama, es sa- mulsu un lūkoju paslēpt savas kājas, jo nesapratu, ko jaunā verdzene no manis grib. Un es tai jautāju: «Ak māsa, kas esi tāda un ko no manis gribi?» Un viņa atbildēja: «Cik drīz tu mani aizmirsusi! Es esmu tā, kam tu darīji labu un biji žēlīga, jo nokāvi manu ienaidnieku. Un zini: es esmu tā pati čūska, ko tu izglābi no pūķa. Es esmu džine, un pūķis ir džins, un viņš ir mans ienaidnieks. Viņš gribēja mani nokaut, bet tu mani izglābi. Un, tiklīdz es biju glābta, es uzlidoju gaisā un steidzos uz kuģi, no kura tevi izmeta tavas māsas. Un visu, kas kuģī bija, es aiznesu uz tavu māju, bet pašu kuģi nogremdēju jūras dzelmē. Un tavas māsas es nobūru par melniem suņiem un atvedu, tev. Es zināju visu, kas bija jūs piemeklējis. Bet ak, tavs jauneklis noslīka, un pār nāvi man nav varas, jo raugi: visvarens ir tikai Allah augstais!»

To teikusi, viņa iecēla mani savā klēpī un atraisīja no valga abus suņus, manas māsas, un, suņus uzvēlusi plecos, uzlidoja ar mums gaisā. Un tā nu mēs laimīgi nonācām Bagdadē, kur viņa mūs nometa uz manas mājas jumta. Un, māju izstaigājusi, es redzēju tur visas mantas, kas bija kuģī. Un neviena lieta nebija samaitāta, un pazudis nebija nekas. Tad čūska sacīja man: «To svēto rakstu vārdā, kas iegriezti mūsu kunga Suleimana gredzenā, es pavēlu tev katru dienu šiem diviem suņiem cirst trīssimt pātagas cirtienus! Un, ja kaut reizi tu būsi aizmirsusi manu pavēli, es atlidošu un tevi pārvērtīšu par tādu pašu suni!» To dzirdējusi, es atbildēju: «Dzirdu un paklausu!»

Un tā nu, ak visu ticīgo pavēlniek, es peru savas māsas un žēloju, un viņas zina, ka tā nav mana vaina. Tāds ir mans stāsts. Bet mana māsa Amina, ak visu ticīgo pavēlniek, tev stāstīs savu stāstu, un tas būs vēl brīnišķīgāks par manu.»

To dzirdējis, kalifs Haruns Al Rašids brīnījās un teica otrai jaunavai, kas viņnakt bija atvērusi viņam durvis: «Nu stāsti, ak skaistule, — kādēļ tava miesa ir vienās brūcēs?»

Un, kalifa vārdus dzirdējusi, jaunā Amina piecēlās un teica savu stāstu.

AMINAS — OTRAS JAUNAVAS STĀSTS

«Ak visu ticīgo pavēlniek, es nestāstīšu tev par savu tēvu un māti, ko tev jau stāstīja mana māsa Zobeīda. Bet zini: kad nomira mūsu tēvs, es dzīvoju pie mātes un man līdzi dzīvoja jaunākā māsa Faīma, bet mana māsa Zobeīda un divas citas māsas apmetās pie savas mātes. Un apprecēja mani vecs vīrs, savas pilsētas un sava laika laimīgākais cilvēks. Un es dzīvoju ar viņu vienu gadu, un viņš nomira un atstāja man astoņdesmit tūkstošus dināru zeltā, jo tādu tiesu man lēmis bija likums. Un tā nu es pacēlos bagātībā un manu vārdu daudzināja malu malās. Un es liku sev darināt desmit ģērbus, un katrs maksāja tūkstoš dinārus.

Un reiz, kā daždien sēdēdama, es redzēju, ka manā mājā ienāk veca sieva, ko savu mūžu nebiju redzējusi. Un izskats viņai bija baigs un derdzīgs: bija viņai nošļukuši vaigi un izplukušas uzacis, izvalbītas acis un izbirzuši zobi, pūtaina seja un čūlājoši plakstiņi, un sirmi mati, un piekvēpuši galva, un viņas augums grīļojās un līka, un deguns viņai tecēja, un bija viņa līdzīga tai paša Eblisa apsēstai sievai, par kuru saka dzejnieks:

Ak dergle vecā, nelaimi kas junda, Un pašu Eblisu uz Jaunu dida! Tai kaites septiņas ir špetnā sejā, Un nebūs pastaros tai žēlastības! Ar viltu viņa mū)u tūkstoti, Kas bēdzis, atkal mā jās aizvils droši Ar zimekļtīkla pavedienu vāru, — Un sarauts nebūs smalkais pavediens!

Un vecā sieva ienāca pie manis un noskūpstīja zemi pie manām kājām, un sacīja: «Ak mana kundze, man ir meita bārenīte, un šovakar viņai kāzas. Mēs esam svešinieki šai pilsētā un nevienu te nepazīstam, un mūsu sirdis ir skumjas. Un tā nu es nācu tevi lūgt savas meitas kāzās, un Allah augstais atalgos tavu labo sirdi! Ja nāksi tu un visas pilsētas kundzes to zinās, tad nāks arī viņas. Un tā tu būsi dziedinājusi viņas skumīgo sirdi un ielīksmojusi viņas pazemīgo prātu!» Un viņa sāka gauži raudāt un skūpstīja manas kājas, un teica dziesmas vārdus:

«Ar savu atnācicnu, augstā kundze, Mums lielu godu rādījusi jūs! Bet, tiklīdz aiziesiet, kas jūsu vietā Gan būtu cienīga? Nē, tādas nav!»

To dzirdējusi, es iesilu žēlumā un sacīju: «Dzirdu un paklausu! Ar Allah palīgu es iepriecināšu tavu meitu un līgavainim vinu parādīšu pati savās drēbēs un rotās, un dārgakmeņos.» Te vecā sieva ielīksmojās un pieplaka pie manām kājām, un, manas kājas skūpstīdama, iesaucās: «Lai Allah tevi svētī un iepriecina tavu sirdi, kā tu iepriecināji mani! Bet nesteidzies tūlīt, ak mana kundze! Es tevi atstāšu, bet saposies līdz vakaram, un tad es nākšu un tevi aizvedīšu.» To teikusi, viņa noskūpstīja, manu roku un aizgāja. Bet es piecēlos un gāju hamamā, un iesmaržoju savu miesu, un izraudzījos krāšņāko no saviem desmit jaunajiem ģērbiem, un kaklā uzliku savas greznākās pērļu krelles, un izpušķojos rokassprādzēm un dārgakmeņiem. Un tad es ietinos savā zilajā šķidrautā, kas laistījās zelta vizuļos, un apjozu brokātā jostu un seju ietinu plīvurā. Te atnāca vecā sieva un sacīja: «Ak mana kundze, visas pilsētas kundzes jau sanākušas, un es tām sacīju, ka būsi arī tu, un viņas priecājās un tevi gaida!» Un tā nu es piecēlos un ietinos izarā, un, līdzi pasaukusi savas jaunās verdzenes, aizgāju. Un mēs gājām, līdz nokļuvām tīrā un izlaistītā ielā, kur pūta spirgtas vēsmas. Un mēs piegājām pie augstiem, spraiš- ļotiem vārtiem ar marmora jumolu, un aiz vārtiem pagalma dibenā pacēlās stalta pils un zvīgoja lidz pašiem mākoņiem, bet uz durvīm bija uzrakstīti šādi panti:

Es mājas vieta, celta jautrībai, Man kalpot baudai visu mūžu likts! Salc mani strūklaka un burbuļo, Un ūdens saldais gaina skumību! Ap mani rozes zied un anemones, Un mirtes, narcises, un kumelītes!

Un, kad mēs piegājām pie pils durvīm, vecā sieva klaudzināja, un durvis mums atvērās. Un mēs iegājām segu izklātā gaitenī, kur karājās aizdegtas spuldzes un sveču rindas un laistījās dārgakmeņi, un pie sienām karājās zelta un sudraba lietas un retu dārgakmeņu izrotāti ieroči. Un pa gaiteni mēs iegājām telpā, kur bija tik daudz

brīnumu, ka cilvēka mēlei tos minēt nav spēka. Un zīda segu izklāUi telpā, kur dega spuldzes un sveces, pacēlās pērļu un dārgakmeņu izgreznota gulta, un gultai pāri nolaidās atlasa aizklājs.

Un nepaguvām mēs vēl attapties, te manas acis ieraudzīja jaunavu, un viņa, ak visu ticīgo pavēlniek, bija daiļāka par pilnu mēnesi, un piere viņai staroja kā rīta blāzma, un bija viņa līdzīga tai, par kuru saka dzejnieks:

Tev sultanpili būtu īstā vieta. Bet bikla tu kā bērns no Chosrojiem! Tvīkst tavas vaigu rozes sarkankvēli, Ak, sārto vaigu jaukums brīnišķaisl Viss daiļums tev ir dots, ak burve maigā, Ar acim liegi tvīkstošām un kairām! Tev pierē matu cirtas melnās šķiet Kā bēdu nakts, kas nomāc baudu dienul

Un jaunava izkāpa no gultas un sacīja man: «Ak māsa, esi tūkstoškārt sveicināta, jo raugi: tu esi mūsu lepnums!» Un viņa teica dziesmas vārdus:

Ja nams šis zinātu, kas viņā nācis, Tas kāju pēdas tavas skūpstītu! Un mēle gavilētu tam un sauktu: «Lai sveiks ikviens, kas devīgs ir un cēls!»

Un tad nu viņa apsēdās un sacīja man: «Ak māsa, man ir brālis, kas tevi redzējis kādās kāzās vai kādos svētkos, un viņš ir skaistāks vēl par mani, un no šās nakts tu viņa sirdī esi iededzinājusi maigu kvēli. Jo raugi: tu staro pilnībā un cēlumā, un par tevi viņam teikts, ka tu esi kundze savā ciltī, bet arī viņš ir savas cilts pavēlnieks un savu pavedienu grib savienot ar tavu. Un viņš deva naudu vecajai sievai un sūtīja viņu pie tevis, lai šī tevi atved ar viltību un lai es satiekos ar tevi manā mājā. Un viņš grib tevi apprecēt šo pašu gadu, ko svētījis Allah un viņa pravietis. Un paruna saka: «Ko likums ļauj, tas nav kauns!»»

Viņas vārdus dzirdējusi, es redzēju, ka mani šai namā pazīst un ciena, un es atbildēju jaunavai: «Dzirdu un paklausu!» Un tad nu viņa ielīksmojās un sasita plaukstas, un pēkšņi atvērās durvis, un istabā ienāca jauneklis, skaists un jauns kā mēness, un ģērbies viņš bija tīrās drēbēs, un augums viņam bija slaids un uzacis kā loka bultas, un acis tik burvīgas, ka laupīja visas sirdis, un bija viņš tik skaists un maigs, un pilnīgs, kā saka dziesmas vārdi:

Lai slavēts Allah varenais un augstais, Kas viņam devis tādu daiļumu! Vaigs staro dzidri tam kā mēness spožais. Zib laimes pēdas vaigā tam kā pērles!

Kas skaists ir pasaulē, viņš guvis sev, Mulst visi prāti viņa dailes varā, Un viņa vaigos rakstīts zīmēm skaidrām: Par visiem jaunekļiem viņš skaistākais!

Un, kad nu es viņu uzlūkoju, mana sirds tiecās uz viņu un iesila mīlestībā, un viņš pienāca un piesēdās man blakus, un īsu brītiņu mēs tērzējām, tad jaunava atkal sasita plaukstas, un pēkšņi atvērās lāde, un no lādes izkāpa kadijs un četri liecinieki. Mūs sveikuši, tie apsēdās, un kadijs uzrakstīja manu laulības līgumu ar jaunekli. Un tad viņi aizgāja, un jauneklis pienāca pie manis un iesaucās: «Lai svētīta šī nakts!» Un vēl viņš sacīja: «Ak kundze, man jāsaka tev svarīgs noteikums.» Un es viņam jautāju: «Ak mans kungs, kas tev par noteikumu?» Tad nu viņš piecēlās, atnesa man svēto grāmatu un sacīja: «Zvēri pie Korana, ka savu mūžu uzlūkosi tikai mani un sirds tava netieksies uz citu vīrieti!» Un, kad nu es biju zvērējusi, jauneklis ielīksmojās lielā priekā un savām rokām apvija manu kaklu, un es jutu, ka viņa mīlestība iestrāvoja manā miesā līdz pašiem sirds dzijumiem.

Un vergi uzklāja mums galdu, un mēs ēdām un dzērām, līdz vairāk nevarējām. Un, kad satumsa nakts, jauneklis apgūlās ar mani gultā, un visa nakts mums aizlīgoja vienos skūpstos un vienās skaujās. Un tādos priekos un baudās mēs sadzīvojām visu mēnesi, un, kad nu mēnesis pagāja, es lūdzu, lai vīrs man atļauj tirgū nopirkt dažādus audumus. Un, kad viņš man atļāva, es ietinos izarā un līdzi aicināju veco sievu un jaunavu, un visas aizgājām tirgū. Un es piesēdos pie jauna tirgotāja zīda kaudzēm, un vecā sieva viņu pazina un sacīja man: «Sim jaunajam puisim nomira tēvs un atstāja viņam pulka naudas, un viņam ir dažādas preces, un, ko tu gribēsi, to viņš tev dos. Nevienam visā tirgū nav tik labu audumu kā viņam!» Un viņa teica jauneklim: «Rādi mums savus dārgākos audumus un savas skaistākās drēbes, un to visu nopirks jaunā kundze!» To dzirdējis, viņš atbildēja: «Dzirdu un paklausu!» Un, kamēr jauneklis tina un cilāja drēbes, vecā sieva viņu lielīja un cildināja. Un es viņai atbildēju: «Kāda mums vajadzība viņu cildināt! Mēs pirksim no viņa, ko gribēsim, un iesim mājās.» Un, kad nu dažas drēbes bija izraudzītas, mēs jauneklim jautājām, cik tās maksā. Bet naudu viņš atvairīja un teica: «Šodien jūsu naudu es neņemšu! Tā lai būtu jums balva par lielo godu un prieku, ko parādījāt manai tirgotavai.» To dzirdējusi, es teicu vecai sievai: «Ja viņš neņem naudu, atdod viņam drēbes!» Bet jauneklis iesaucās: «Allah vārdā, es neņemšu tas atpakaļ! Tās es tev dāvinu par vienu skūpstu, ko lūdzu no tevis, ak daiļā jaunava! Tavs skūpsts man dārgāks par visām precēm manā tirgotavā!» Te vecā sieva sāka smieties un jautāja viņam: «Ak daiļais jaunekli, kāds tev labums no viena skūpsta?» Un tad nu viņa pievērsās man un sacīja: «Ak mana meita, vai dzirdēji,

ko teica jauneklis? Tas jau nebūs nekas ļauns, ja sniegsi viņam skūpstu, ko viņš tev lūdza, bet pati izraudzīsies, ko meklēji!» Un es atbildēju: «Vai tad tu nezini, ka mani saista zvērests?» Bet vecā sieva neatlaidās: «Ļauj viņam sevi noskūpstīt, bet pati nesaki ne četri, un nebūs tava vaina. Bet savu naudu tu dabūsi atpakaļ, un skaistās drēbes būs tavas.» Un vecā sieva tikmēr labinājās un mani pierunāja, līdz es biju mier.i galvu bāzt maisā.

Un tā nu es aizvēru acis un ar izara galu paslēpos no ļaudīm, bet jauneklis pielika savas lūpas pie mana vaiga un mani noskūpstīja. Bel skūpstīdams viņš iekoda man tik stipri, ka vaigs sāka asiņot, un sāpēs un uztraukumā es pakritu nemaņā. Un vecā sieva noguldīja mani sav.i klēpī, un, kad es atžilbu, jaunekļa tirgotava jau bija aizslēgta un jauneklis pats pazudis. Tad vecā sieva noskuma un sacīja: «Lai slavēts Allah augstais, mēs esam novērsuši lielāku nelaimi!» Un man viņa teica: «Nu mums jāiet mājās! Ak, stiprini savu dvēseli, lai nebūtu jāpiedzīvo kauns! Un, kad būsi mājās, izliecies slima un ej gulēt, apsedzies ar savu izaru, un es tev nesīšu zāles, un manas zāles tev būs jāpieliek pie sakostā vaiga, un tu redzēsi, tavs vaigs būs vesels.» To dzirdējusi, es piecēlos un nevarēju atkauties no domām par sava darba sekām. Un tā nu es aizgāju un nonācu mājā, un manas bailes auga augumā. Un, mājās pārnākusi, es iegāju savā istabā un izlikos slima.

Un, kad satumsa nakts, istabā ienāca mans virs un jautāja: «Ak mana kundze, kāda nelaime tevi piemeklējusi, kamēr nebiji mājā?» Un es atbildēju: «Nekāda nelaime nav mani piemeklējusi, man tikai galva sāp.» Un viņš iededza sveci un, sveces gaismā mani uzlūkojis, jautāja: «Kas tā par rētu tavā vaigā un vēl tik vārīgā vietā?» Un es atbildēju: «Kad tu man atļāvi un es aizgāju uz tirgu drēbes pirkt, man uzklupa ». kamielis ar malkas klēpi mugurā un saplosīja manu šķidrautu, un ievainoja manu vaigu. Ak, šīs šaurās Bagdades ielas!» To dzirdējis, vīrs sadusmojās un iesaucās: «Rīt es došos pie pilsētas valdnieka un teikšu, lai viņš pakar visus kamieļu dzinējus un malkas cirtējus pilsētā!» Bet es iesaucos dziļā līdzjūtībā: «Allah vārdā, negrēko citu vainas dēļ! Jo raugi: tā bija tikai mana vaina! Es jāju uz ēzeļa, bet ēzelis sāka spārdīties un paklupa, un es nokritu zemē, un malkas pagale saskrambāja manu vaigu un ievainoja manu seju!» Te nu mans vīrs iekliedzās: «Rīt es došos pie Džiafara al Barmaki un teikšu viņam visu, un viņš nokaus visus ēzeļu dzinējus pilsētā!» Bet es atsaucos: «Vai manis dēļ tu nokaut gribi visu pasauli? Bet zini: mani piemeklēja tikai tas, ko lēmis Allali augstais!» To dzirdējis, mans vīrs vairs nevarēja klusināt savas dusmas un iesaucās: «Ak neuzticīgā, man gana tavu melu! Tev jāsaņem sods, ko esi pelnījusi!» Un viņš rāja mani vēl skarbākiem vārdiem un pietrūkās kājās, un spārdīja zemi. To redzēdama, es iekaisu līdzi un strupi viņam atcirtu, un te nu, ak visu ticīgo pavēlniek, viņš visu saprata un iesaucās: «Tu esi lauzusi zvērestu!» Te pēkšņi viņš skaļi iekliedzās un sauca, un durvis atvērās, un iznāca septiņi melnie vergi. Un, paklausīdami vīra pavēli, tie izrāva mani no gultas un izsvieda nama pagalmā. Un vienam vergam vīrs lika turēt manus plecus un sēsties uz mana skausta, un otram viņš lika uzsēsties uz manām kājām, bet trešais vergs ar šķēpu rokā viņam teica: «Ak mans kungs, es cirtīšu to ar savu šķēpu un pāršķelšu pušu, un katrs ņemsim gabalu no viņas miesas un metīsim Tigras upē, lai tās aprij zivis. Jo tādu sodu pelnījis ikviens, kas uzticīgs nav mīlestības zvērestiem!» Un mana vīra dusmas iedegās aizvien karstākas, un viņš teica dziesmas vārdus:

«Ja mīlu dalīt man ar citu lemts, To metu es un labāk mirstu skumjās! Un savai dvēslei saku: «Mirsti cēla! Nav mīlai svētības, kas dalīta!»»

Tad nu mans vīrs uzsauca vergam, kas rokā turēja šķēpu: «Ak stiprais Sad, cērt pušu neuzticīgo!» Un vergs pacēla savu šķēpu un sacīja: «Ak kundze, nu sūdzi savus grēkus un saki, kam novēli savas drēbes un savas mantas, jo pienākusi tava pēdējā stunda!» Un es viņam atbildēju: «Ak labais Allah kalps, atlaidies vēl bridi un ļauj man sūdzēt savus grēkus un novēlēt savu mantu!» To teikusi, es pacēlu acis pret debesīm un redzēju, cik zemu biju grimusi pēc spožās godības, un asaras bira no manām acīm, un es sāku gauži raudāt. Un vīrs mani uzlūkoja dusmās zibošām acīm un teica dziesmas vārdus:

«Tai saki, kas tik negausa un nikna, Kas mīlu laupa tev un citam dod: «Tu derdzies man, pirms apniku es tev, Un ļaunāks kas vēl piemeklēt mūs spētu?»»

To dzirdējusi, ak visu ticīgo pavēlniek, es atkal raudāju un, vīru uzlūkojusi, teicu šādus pantus:

No mīlas manas šķirties lēmis esat, Nu sēdiet mierīgs, miegu laupot mani Draugs manām acīm bezmiegs jūsu dēļ, Plēš nemiers sirdi, asaras līst straumēm! Jūs svēti solījāt man uzticību, Bet, guvis dvēsli manu, to jau vīlāt! Bērns biju, mīlai svešs, kad iemīlējos, Nu dzīvot gribu, nu es mīlu protu! , Ak, Allah vārdā, lūdzu, kad es miršu:

Uz kapa rakstiet: «Mīlētājs šeit dus!» Varbūt dažs bēdulis, kas mīlā cietis, Gar manu kapu ies un iesils žēlās!

Un, pantus noskaitījusi, es atkal lēju karstas asaras. Bet, manus vārdus dzirdējis un manas asaras redzējis, vīrs iekaisa vēl lielākā niknumā un iesaucās:

«Ne kaisles apnikumā mīļo metu, Grēks, viņas darīts, abus šķīra mūsl Tā biedru gribēja man mīlā dot. Bet mana ticība nīst daudzus dievus!»

Un, kad viņš pantu noskaitīja, es atkal raudāju un viņu lūdzos, bet klusībā domāju un sacīju: «Es lūkošu viņu pievilt ar vārdiem un būšu pazemīga. Varbūt viņš mani žēlos un es izglābšos no nāves, un lai viņš ņem visu, kas man pieder.» Un tā nu es sāku gausties un viņu lūgties, sacīdama dziesmas vārdus:

Tu, taisnīgs būdams, mani nenokautu, Bet tiesa kļūmākā ir šķiršanās! Tu liki nest man mīlestības slogu, Bet vārga es pat savas drēbes nest! Nav brinums man, ka miršu e3, bet brīnos Kā miesu man var pazīt, kad nav tevis!

Un, pantu noskaitījusi, es gauži raudāju, bet vīrs mani uzlūkoja zvērojošām acīm un sāka mani rāt un pulgot, un teica dziesmas vārdus:

«Ar citiem draudzējoties, mani meti, Es biju uzticīgs, kā solījos! Nu metu tevi es, kā meti mani, Bez tevis cietīšu kā tu bez manis! Es citu ņemšu, kā tu ņēmi citus. Bet vaina tava būs, tev jācieš sods!»

Kad nu viņš bija pantus noskaitījis, viņš pasauca savu vergu un uzkliedza tam: «Cērt viņu pušu un atpestī mūs no viņas! Kam viņa mums vairs vajadzīga!» Un, kamēr mēs ķildojāmies dziesmu vārdiem un redzēju, ka man jāmirst, es trīcēju par savu dzīvību un savu likteni ļāvu Allah rokās, te pēkšņi ienāca vecā sieva un metās pie jaunekļa kājām, un skūpstīja tās. Un, jaunekļa kājas apkampusi, vecā sieva iesaucās: «Ak mans bērns, es esmu tevi kopusi un auklējusi un visu manu rūpju vārdā es tevi lūdzu: piedod šai jaunavai, jo viņa nav darījusi tik lielu grēku, kas pelnījis tik bargu sodu! Tu esi vēl jauns, un es bīstos par tevi, jo raugi: viņas lāsti var satriekt tevi pīšļos! Un ir taču sacīts: kas nokauj, pats ir nokaujams! Un kas tad nu ir šī netīrā sieviete? Met viņu laukā no savas sirds un sava prāta!» Un vecā sieva raudāja un tikmēr viņu lūdzās, līdz jauneklis sacīja: «Lai notiek, tevis dēļ es viņai piedodu! Bet viņas miesā es gribu iededzināt zīmes, kas neizdzisīs visu mūžu!»

To teicis, viņš uzkliedza saviem vergiem, un tie mani aizvilka, norāva man drēbes un kailu mani izstiepa visā garumā. Un, kad nu vergi uzsēdās man virsū, te jauneklis piecēlās un vergiem lika atnest asu aivas zaru, un ar to nu viņš sāka pērt manu miesu, un viņš kapāja manu muguru un manas krūtis, un manus sānus un sita tik neganti, ka es pakritu nemaņā un necerēju vairs palikt dzīva. Un, kad nu jauneklis mani vairs nesita, viņš aizgāja un pameta mani zemē un vergiem lika atstāt mani tā, līdz satumsīs nakts. Un tad lai pasaucot veco sievu, kas palidzēšot mani tumsā aizvest uz manu māju, un tad lai pametot mani tur. Un vergi darīja, kā viņu kungs tiem bija licis: tie mani iesvieda manā vecajā mājā un paši aizgāja, bet es gulēju nemaņā līdz rīta gaismai.

Kad nu biju atžilbusi, es nevarēju pakustināt nevienu locekli. Un tad es sāku sevi dziedināt dažādām ziedēm un dažādām zālēm, līdz mana miesa bija vesela, bet ribas palika kā salauztas. Un tā es gulēju slimības gultā un dziedināju sevi četrus mēnešus, līdz piecēlos spirgta un sveika. Un tad man uznāca dziņa doties uz to māju, kurā biju izcietusi savas mokas, bet māja bija sagruvusi, un visa iela no viena gala līdz otram bija vienās drupās, un pāri palikusi bija tikai mēslu kaudze. Un gan es meklēju meklēdama, bet nevarēju izdibināt, kur pazudis mans vīrs.

Un tad nu es aizgāju pie Faīmas, savas jaunākās māsas, kas bija palikusi šķīsta jaunava, un abas steidzāmies pie savas māsas Zobeīdas, kura tev stāstīja dīvaino stāstu par māsām, kas apburtas par melniem suņiem. Un pie viņas es atradu divus melnos suņus un stāstīju viņai, kas mani piemeklējis, un viņa iesaucās: «Ak māsa, neviens šai pasaulē nav glābies no likteņa likstām! Lai siavēts Allah augstais, jo viņš mūs žēlojis un mēs abas esam dzīvas!» Un viņa teica dziesmas vārdus:

«Tāds liktenis ir, jel esi pacietīgs,

Ja naudas dēļ vai mīlā esi cietis!»

Tad nu viņa stāstīja man par sevi un par to, kas piemeklējis abas māsas un kā tas viss beidzies. Un tā nu es dzīvoju pie viņas, un mums prātā vairs nenāca domas par precībām. Un no tā laika mūsu jaunākā māsa Faīma palika pie mums, un katru dienu viņa iet uz tirgu un pērk mums pārtiku, un tā mēs dzīvojām laimīgi līdz viņai naktij. Mūsu māsa kā daždien bija izgājusi pirkt, kas bija pērkams, un ar mums notika tas, kas notika, kad Faīma atveda nesēju un mūsu mājā ienāca trīs kalenderi. Mēs aicinājām viņus atpūsties mūsu mājā, un, kad pagājušas bija nakts pirmās stundas, pie mums ienāca trīs cienījami tirgotāji no Mo- sulas, un viņi stāstīja savus stāstus, bet mūsu norunu neklausīja. Un, kaut viņi to neklausīja, mēs bijām viņiem labas, un mēs tiem jautājām, kas viņus piemeklējis, un, kad viņi bija to stāstījuši, mēs viņiem piedevām, un viņi aizgāja. Bet šodien nebijām vēl attapušās, te stāvējām jau tava vaiga priekšā, ak visu ticīgo pavēlniek. Un tāds ir mūsu stāsts.» To dzirdējis, kalifs ļoti brīnījās un lika šo stāstu uzrakstīt un glabāt savā mantu krātuvē.»

Te Šechrezada ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka kalifs lika šo stāstu pierakstīt un tad jautāja Zobeīdai, pirmajai jaunavai: «Ak, saki, cēlā kundze, — vai tu zini, kur ir šī džine, kas apbūra tavas māsas?» Un Zobeīda atbildēja: «Ak visu ticīgo pavēlniek, es varu to izdibināt, jo viņa iedeva man savu matu šķipsnu un sacīja: «Kad tev būs vajadzīga mana palīdzība, tad sadedzini vienu matiņu un es tūdaļ būšu klāt, lai es būtu kur būdama, kaut vai aiz pašiem Kafa kalniem!» To dzirdējis, kalifs teica jaunavai: «Ak, dod man šo matu šķipsnu!» Un, kad nu Zobeīda atdeva kalifam matu šķipsnu, viņš paņēma vienu matu un sadedzināja to. Un, tiklīdz izkūpēja sadegušā mata smarža, te nodrebēja pils pamati un visi izdzirdēja traku šņākoņu un rīboņu, un visas acis ieraudzīja džini grezni ģērbtas musulmaņu jaunavas izskatā. Kā daždien musulmane, viņa teica kalifam: «Miers ar tevi ak, Allah vietniek!» Un kalifs viņai atbildēja: «Un miers ar tevi un Allah svētība un žēlastība!»

To dzirdējusi, viņa sacīja: «Tad zini, ak visu ticīgo pavēlniek, ka jaunava, kas, tevi klausīdama, aicināja mani šurp, manā dvēselē sējusi sēklu, kas tagad uzdīgusi. Un, lai es viņas labā darītu ko darīdama, nekad mans labais darbs nebūs tik liels, cik liels bija viņas darbs, jo raugi: viņa izglāba mani no nāves un nokāva manu ienaidnieku. Bet es redzēju, ko viņai darīja viņas pašas māsas, un nolēmu tām atriebties un apbūru tās par melniem suņiem. Un tikai tādēļ es viņas nenokāvu, ka baidījos skumdināt viņas labo sirdi. Bet, ja nu tu, ak visu ticīgo pavēlniek, gribi viņas raisīt no burvju varas, es viņas atburšu un darīšu to par prieku tev un viņu cēlajai māsai! Jo mūžam es neaizmirstu, ka esmu krietna musulmaņu meita!» To dzirdējis", kalifs iesaucās: «Raisi viņas no burvju varas! Un tad lūkosim izdibināt, kas piemeklējis otru jaunavu, kurai miesā redzamas sitienu zīmes. Un, ja viņas stāsts būs patiess, es atriebšu viņu tam, kas viņu netaisni sodījis!» Te nu džine sacīja: «Ak visu ticīgo pavēlniek, gaidi tikai brītiņu, un es tev minēšu tā cilvēka vārdu, kas licis tik neganti ciest šai jaunavai un laupījis viņas bagātību. Un zini: šis cilvēks ir tev tuvāks par visiem cilvēkiem pasaulē!»

Te nu džine paņēma ūdens trauku un traukā ierunāja burvības vārdus, apslacīja abus suņus un uzsauca tiem: «Vērsieties savā cilvēka izskatā!» Un to pašu mirkli abi suņi pārvērtās par jaunavām, kuru daiļums teica sava radītāja slavu.

Tad džine pievērsās, kalifam un sacīja: «Un zini, ak visu ticīgo pavēlniek, ka jauno Aminu sitis un netaisni sodījis tavs dēls al Amins, al Mamuna brālis. Viņš izdzirdējis bija par jaunavas skaistumu un izlika tai lamatas, bet apprecēja to likumīgi. Un tā nav viņa vaina, ka jaunavu viņš sitis. Viņš bija licis tai zvērēt svētu zvērestu, bet tā viņam šķita zvērestu lauzusi, un viņš gribēja to nokaut, bet, Allah dusmu bīdamies, cirta tai miesā šīs zīmes un lika vest to atpakaļ uz viņas māju.

Un tads ir otrās jaunavas stāsts, bet viss ir zināms tikai Allah augstajam!»

Un, džines vārdus dzirdējis un izdibinājis, kādēļ jaunava sista, kalifs brīnījās un teica: «Lai slavēts Allah augstais, kas manas gaitas noveda jaunavu namā un abas māsas raisīja no burvju varas un niknām mokām, un ļāva man dzirdēt šo brīnišķīgo stāstu! Allah vārdā, es nu darīšu tādu darbu, ko laiku laikos daudzinās pēc manis!» To teicis, viņš aicināja savu dēlu al Aminu un lika tam stāstīt visu no sākuma līdz galam. Un al Amins atzinās un visu izstāstīja, un kalifs lika pasaukt kadijus un lieciniekus, un trijus kalenderus, un pirmo jaunavu ar abām māsām, kas bija apburtas par melniem suņiem, un visas trīs māsas viņš atdeva par sievām kalenderiem, kuri bija valdnieku dēli, un kalenderus viņš iecēla par saviem galminiekiem. Un deva viņš tiem visu, kas bija vajadzīgs, un nolika tiem algu un visiem ļāva dzīvot Bagdades pilī. Bet jauno Aminu viņš atdeva savam dēlam al Aminam atpakaļ un pūrā viņai deva lielu naudu, un pili uzcēla vēl krāšņāku, nekā tā bija. Un kalifs pats apprecēja maigo un lēnprātīgo Faīmu un nogulēja ar viņu burvīgu un jauku nakti, bet citu rītu deva viņai verdzenes un nolika viņai mēneša maksu. To dzirdējusi, tauta brīnījās par kalifa cēlo sirdi un viņa lēnprātību un gudrību. Un tā nu visi dzīvoja laimīgi, un kalifs lika pierakstīt visus viņu brīnišķīgos stāstus.»

Un Dinazada teica savai māsai Sechrezadai: «Ak māsa, tā bija skaista, un jauka pasaka, un tai līdzīga vēl nav dzirdēta. Bet stāsti vēl citu pasaku, lai ātrāk paiet šī bezmiega nakts!» Un Šechrezada atbildēja: «Miju prātu, ak māsa, ja tikai sultāns, mans pavēlnieks, atļaus!» To dzirdējis, sultāns iesaucās: «Stāsti un nekavējies!» Un Šechrezada stāstīja.

PASAKA PAR DŽUBEIRU IBN UMEIRU UN BUDURU

Stāsta, ka visu ticīgo pavēlnieku Harunu al Rašidu kādu nakti plosīja nemiers un grūti viņam bija aizvērt acis, un visu nakti viņš grozījās no vieniem sāniem uz otriem. Un, kad nu nemiers bija viņu novārdzinājis, viņš lika aicināt Masruru un sacīja tam: «Ak Masrur, palūko, kas šonakt varētu gainīt manu bezmiegu!» Un Masrurs atbildēja: «Ak augstais valdniek, vai negribi iziet dārzā un paraudzīties puķēs vai ielūkoties zvaigznēs, cik skaisti tās izbērtas debesīs, un pavērties uz mēnesi, kas savus starus laista ūdenī?» To dzirdējis, kalifs atbildēja: «Ak Masrur, tas nevar valdzināt manu dvēseli.» Un Masrurs sacīja: «Ak augstais valdniek, tev pilī ir trīs simti sievu un katrai sievai sava istaba. Liec visām doties savās istabās un, viņām nezinot, tad ej un raugies, ko viņas dara!» Bet kalifs atsaucās: «Ak Masrur, šī pils ir mana pils, un šīs sievas ir manas verdzenes, bet manu dvēseli tās nevar valdzināt.» Tad nu Masrurs sacīja: «Ak valdniek, liec nākt pie sevis zinību vīriem un pantu rakstītājiem, un lai nu tie tava vaiga priekšā cilā gudrus

jautājumus un skaita pantus, un stāsta tev teikas un pasakas!» Bet kalifs atbildēja: «Ak Masrur, manu dvēseli tās nevar valdzināt.» Un Masrurs sacīja: «Ak valdniek, aicini savus dzīru brāļus un zobgaļus, tii> ielīksmos tevi ar brīnišķīgiem jokiem!» Bet kalifs atbildēja: «Ak Masrur, manu dvēseli tie nevar valdzināt.» To dzirdējis, Masrurs iesaucās: «Ak valdniek, tad liec, lai nocērt man galvu!»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Masrurs sacīja kalifam: «Ak augstais valdniek, tad liec, lai nocērt man galvu! Varbūt tavs bezmiegs tad gaisīs un rimsies nemiers, kas tevi tirda.» Viņa vārdus dzirdējis, kalifs sāka smieties un sacīja: «Ak Masrur, paraugies, kurš dzīru brālis stāv pie durvīm!» Te Masrurs izgāja, bet drīz jau bija atpakaļ un sacīja: «Ak valdniek, pie durvīm stāv Ali ibn Mansurs al Chali ad Dimaški.» Tad nu kalifs uzsauca: «Ved viņu pie manis!» Un Masrurs aizgāja un atveda Ibn Mansuru. Un ienākdams tas sacīja: «Lai miers ar tevi, ak visu ticīgo pavēlniek!» Un kalifs atņēma viņa sveicienu un sacīja: «Ak Ibn Mansur, stāsti mums kādu no saviem stāstiem!» To dzirdējis, Ibn Mansurs jautāja: «Ak visu ticīgo pavēlniek, vai tev lai stāstu, ko esmu redzējis pats savām acīm, vai tikai to, ko esmu dzirdējis?» Un kalifs atbildēja: «Ja esi redzējis ko brīnišķīgu, tad stāsti mums, jo stāsts nav tas, kas skatījums.» Un Ali sacīja: «Ak visu ticīgo pavēlniek, raisi savu sirdi un atver savas ausis!» Tad nu kalifs atbildēja: «Ak Ibn Mansur, es klausīšos savām ausīm un skatīšos savām acīm, un visu jutīšu ar savu sirdi.»

«Ak visu ticīgo pavēlniek,» sacīja Ali, «zini, ka Basras sultāns Muhameds ibn Suleimans al Hašims man katru gadu maksā algu. Un tā nu kā daždien es devos pie viņa un, viņa pilī nonācis, redzēju, ka viņš dzīrās izjāt medībās. Un es vēlēju viņam mieru, un viņš man vēlēja to pašu un sacīja: «Ak Ibn Mansur, nāc mums līdzi medībās!» Bet es atbildēju: «Ak valdniek, man jāšus jāt nav spēka. Ļauj man apmesties tavā viesu namā un liec saviem galminiekiem par mani gādāt!» Un tā nu viņš darīja un pats aizjāja medībās, bet galminieki mani godināja ar vislielāko godu un mieloja mani vislabākiem ēdieniem un dzērieniem. Un klusībā es sacīju: «Ak Allah brīnums! Jau sen es nāku no Bagdades uz Basru, bet Basrā zinu tikai ceļu no pils uz dārzu, no dārza uz pili. Kad vēl es varēšu Basru izstaigāt tik labi kā šoreiz? Es tūdaļ celšos un iešu staigāt viens, jo raugi: tā es labāk sagremošu, ko apēdu.» Un tā nu es apģērbu savas greznākās drēbes un gāju staigāt no vienas puses uz otru. Bet tev, ak visu ticīgo pavēlniek, ir zināms, ka Basrā ir septiņdesmit ielas un katra iela aizklīst septiņdesmit Irakas farsachu garumā, un es noklīdu šajās ielās, un man uznāca skaudīgas slāpes. Un tā nu, ak visu ticīgo pavēlniek, es gāju, gāju un pēkšņi ieraudzīju lielas durvis ar diviem dzeltena vara gredzeniem, un aizklā

tas tās bija sarkaniem brokātā aizkariem, bet pie durvīm bija nolikti divi soli, un virs tām laistījās vīnogu ķekari, un meta tie liegas ēnas. Un es apstājos un raudzījos uz durvīm, un stāvēdams izdzirdēju balsi un klusas nopūtas, ko izdvesa skumīga sirds. Un raugi: šī balss locījās daiļā dziesmā un teica šādus pantus:

«Dēd postā mana miesa, un māc to liksta,

Tur vaina gacelei, kas dzīvo tālu.

Ak vēji tālīnie, kas skumjas nesāt,

Jel manai mājai garām neskrieniet!

Ak, rājiet gaceli — to rājiens remdēs, —

Un, kad tā klausās jūsu šalkoņā,

Par mīlas sāpēm viņai žūžojiet, —

Msn labu darījuši būsiet jūs!

Par mani čukstiet viņai savās runās:

«Kas tavam vergam kaiš? No tevis šķirts,

Tas dēd un nīkst, bet vainas viņam nav,

Nav lauzis zvērestu, tev bijis labs,

Un citu mīlējusi nav tam sirds!»

Kad viņa atsmaidīs, tai sakiet maigi:

«Tavs tuvums būtu spēka avots tam,

Jo tevi mīlēt nerimst viņa sirds,

Viņš miegu nepazīst, tik asaras!»

Ak, viņas mīlu gūt ir mūsu mērķis!

Bet, ja tai sejā dusmu zibšņus redzat,

Tad sakiet viņai: «Svešinieks viņš ir mums!»»

To dzirdējis, es klusībā sacīju: «Ja dziedātājs pats, no kura lūpām skanēja šī dziesma, ir skaists, tad viņā savienots ir skaistums, daiļa valoda un burvīga balss.» Un tad es piegāju pie durvīm un leni saku pacelt aizkaru, te pēkšņi ieraudzīju balto ļaužu jaunavu, kas bija līdzīga mēnesim, kad četrpadsmitā naktī tas laista savu sudrabu, un gurdeni tvīka viņas plakstiņi un uzacis izvijās kā slaidi loki, un krūtis spulgoja kā divi granati, bet lūpas spulgoja maigas kā vijolītes un mute bija līdzīga Suleimana zīmogam, un zobu pērles staroja tik spoži, ka aptumšoja prātu. Un tā arī dzejnieks ir teicis:

Kas licis pērles mīlētāju lūpās, Kas vīna valgmi viņa lūpās lējis? Kas tavu smaidu aizguvis no ausmas, Ar koraļatslēgu kas tevi slēdzis? Kas tevi redz, tam priekā prāti mulst, Bet ko lai dara tas, kas tevi skūpsta?

Un tikpat jauki skan citi dzejnieka vārdi:

Ak, pērle spožā mīlētāju lūpās, Jel esi žēlīga pret korāli Un pāri necelies tam lepnībā, Jo pati atrasta tu neslīpēta!

Un bija viņā savienoti visi daiļuma veidi, un viņas skaistums kārdināja vīriešus un sievietes. Un tas, kas viņu uzlūkoja, varēja brīnīties un brīnīties, un bija viņa tāda, kā daudzina dzejnieks:

Kur viņa nāk, mulst prāti, prom kur iet, Tā visas sirdis mīlā iededzināt Tā saulei līdziga un mēnesim, Un viss tai svešs, kas nemīlīgs un saltsl Tai kreklā slēpti paradīzes dārzi. Pār viņas galvu mēness sudrabo I

Un, kad nu es viņu tā uzlūkoju, viņa pēkšņi atskatījās un ieraudzīja, ka es stāvu pie durvīm. Un teica viņa savai verdzenei: «Ej paraugies, kas stāv tur pie durvīm!» Un verdzene piecēlās un pienāca pie manis, sacīdama: «Ak sirmgalvi, vai tev nav kauna, un vai tad sirmi mati saderas ar kauna darbiem?» To dzirdējis, es atbildēju: «Ak mana kundze, kas sirmi mati, to mēs zinām, — bet kādēļ tu domā, ka esmu nācis darīt kauna darbus?» Un viņas kundze jautāja: «Vai ir vēl lielāks kauna darbs kā ielauzties svešā mājā un pa logu lūkoties uz sievieti?» Bet es atbildēju: «Ak kundze, uzklausi manu atvainojumu!» Un viņa jautāja: «Kāds ir tavs atvainojums?» — «Es esmu svešinieks, ko moka slāpes,» es atbildēju, un jaunava sacīja: «Tavs atvainojums ir pieņemts.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka meitene sacīja Ali ibn Man- suram: «Tavs atvainojums ir pieņemts.» Un tad nu viņa lika aicināt savu verdzeni un sacīja tai: «Ak Lutfa, dod viņam malku no zelta krūzes!» Un verdzene man atnesa pērlēm un dārgakmeņiem izrotātu zelta krūzi, un krūzē laistījās skaidra avota ūdens, kas bija sajaukts ar smaržīgu muskusu un apklāts ar zaļa zīda lakatu. Un tā nu es dzēru gariem malkiem un zagšus glūnēju uz jaunavu, un dzēru ilgi un stāvēju, tad zelta krūzi atdevu verdzenei un atkal stāvēju kā stāvējis. To redzēdama, jaunava sacīja: «Ak sirmgalvi, ej savu ceļu!» Un es viņai atbildēju: «Ak kundze, es stāvu un domāju.» Bet viņa jautāja: «Ko tad tu domā?» Un es atbildēju: «Es domāju par to, cik mainīgs ir laiks un cik grozīgs ir liktenis.» To dzirdējusi, jaunava sacīja: «Tas tev ir ļauts, un tu to drīksti, jo laikā slēpti lieli brīnumi. Bet kādus laika brīnumus tu esi redzējis, ka vari par tiem domāt?» Un es atbildēju: «Es domāju par šā nama kungu, jo raugi: dzīvs būdams, viņš bija mans draugs.» — «Kā viņu sauc?» viņa jautāja, un es atbildēju: «Viņš bija zeltkalis, un Muhameds ibn Ali ir viņa vārds, un bija viņam pulka naudas. Bet vai bērnus viņš atstāja?» Un jaunava atbildēja: «Jā, viņš atstāja meitu, vārdā Buduru, un tā mantojusi visu viņa naudu.» — «Tad tu nu būtu viņa meita?» es jautāju, un viņa atbildēja: «Jā.» To teikusi, viņa sāka smieties, te pēkšņi sacīja: «Ak sirmgalvi, tu valodas aizritl- nāji garumā, ej labāk savu ceļu!» Bet es atsaucos: «Prom jāiet visiem, bet es tikai redzu, ka tavi jaukumi nav vairs tie, kas bija. Stāsti, kas tevi piemeklējis, varbūt Allah augstais dos tev palīgu no manām rokām.» Un jaunava sacīja: «Ak sirmgalvi, ja proti glabāt noslēpumus, es teikšu tev savu noslēpumu. Saki, kas tu tāds, lai es zinu, vai tava dvēselē ir noslēpumam vieta, jo raugi, — tā saka arī dzejnieks:

Svēts tikai uzticīgam noslēpums, Tik cēla sirds to droši glabāt prot! Man krūtis noslēpums kā namā slēgtā, Bet nama atslēgas ir zaudētas.»

To uzklausījis, es atbildēju: «Ak kundze, ja gribi zināt, kas es tāds, tad dzirdi: es esmu Ali ibn Mansurs al Chali no Damaskas, un esmu es visu ticīgo pavēlnieka Haruna al Rašida dzīru brālis.» Un, manu vārdu dzirdējusi, jaunava piecēlās no sava sēdekļa un mani sveicināja, sacīdama: «Lai miers ar tevi, ak Ibn Mansur! Nu es tev stāstīšu, kas mani piemeklējis, un uzticēšu savu noslēpumu. Es esmu iemīlējusies un šķirta.» Un tad es iesaucos: «Ak kundze, tu esi skaista un mīlēt vari tikai tos, kas paši skaisti! Ko tu mīli?» Un jaunava atbildēja: «Es mīlu Džubeiru ibn Umeiru aš Šeibanu, Šeibanu cilts emiru.» To teikusi, viņa tēloja man jaunekli, par kuru cēlāka nebija visā Basras pilsētā, un es viņai jautāju: «Ak kundze, vai esat abi sarakstījušies vai bijuši viens otra tuvumā?» Un jaunava atbildēja: «Jā, bet viņš mani mīlēja ar savas mēles mīlestību, nevis ar sirdi un dvēseli, jo raugi: viņš nepildīja solījumu un vērā nelika mūsu norunu.» To dzirdējis, es jautāju: «Ak kundze, kādēļ jums bija jāšķiras?» Un jaunava atbildēja: «Tad dzirdi un klausies! Kādu dienu es sēdēju un šī pati verdzene sukāja manus matus, un, matus izsukājusi, viņa sapina tos gleznās cirtās un priecājās par manu skaistumu, un tad viņa pieliecās pie mana vaiga un noskūpstīja to. Bet tieši tobrīd ienāca viņš un redzēja, ka verdzene skūpsta manu vaigu, un pēkšņi viņš sacirtās dusmās un dzīrās mani pamest uz mūžu, un teica dziesmas vārdus:

«Ja mīla jādala ar citu mīlu, Tad, mīļo metis, dzīvoju es viens! Vai tas ir mīlētājs, kas savā sirdī Liedz mīlai to, ko kārojusi tā?»

Un, kopš nu viņš aizgājis un novērsies no manis, viņš nav man sūtījis ne atbildi, ne ziņu, ak Ibn Mansur!» Es viņai jautāju: «Ko tad tu gribi?» Un viņa atbildēja: «Es gribu, lai tu aiznes viņam vēstuli, un, ja atnesīsi viņa atbildi, es došu tev pieci simti dinārus, bet, ja atbildes nebūs, došu simt dinārus par gājumu.» To dzirdējis, es sacīju: «Ak, dari, kundze, kā gribi!» Un jaunava atsaucās: «Dzirdu un paklausuI» Un tad viņa pasauca savu verdzeni un sacīja tai: «Atnes man tinti un papīru!» Un verdzene aizsteidzās un atnesa viņai tinti un papīru, un jaunava rakstīja šādus pantus:

Ak mīļais mans, cik rūgta šķiršanās!

Kur žēlums tavs un tava maigā sirds?

Kam projām gāji, mani atstāji?

Vairs mīļā vaiga nav, ko pazinu.

Tev melu ziņas skauģi samelsa,

Tu viņiem klausīji, bet nav tiem mēra!

Ja viņu runām esi ticējis.

Tad bēdz no tiem, tu viņus pazīsti!

Ak, lūdzams, saki, ko tu dzirdējis,

Tu zini to un būsi taisnīgs man!

Ja vārdus tos es tiešām teikusi,

Tad zini: dažāda tiem nozīme!

Varbūt tos vārdus Allah sūtijis,

Bet cilvēks samaitājis vārdu jēgu.

Daudz viltus pasaulē pirms mums jau bijis:

Vai Jusufs nopulgots nav Jēkabam?

Mums visiem — tev un man, un nodevējam

Reiz soda diena nāks, kad tiesās mūs!

Tad nu viņa vēstuli aizdarīja un iedeva man, un es to paņēmu un devos uz Džubeira ibn Umeira māju. Bet Džubeirs bija aizjājis medībās, un es apsēdos un viņu gaidīju, un, kamēr nu es tā sēdēju un gaidīju, viņš pārradās no medībām. Un, kad nu es ieraudzīju viņu zirgā, ak visu ticīgo pavēlniek, viņa daiļums aptumšoja manu prātu. Te nu Džubeirs atskatījās un redzēja, ka es sēžu pie viņa durvīm, un pēkšņi viņš nokāpa no zirga un pienāca mcm klāt, un, kad nu viņš mani apkampa, es šķitu apkampis visu pasauli, kas pasaulē dzīvo. Un viņš mani ieveda savā mājā un apsēdināja savā gultā, un lika ienest galdiņu. Un kalpi ienesa Chorasanas kļavas galdiņu ar zelta kājām, un galdiņā bija salikti dažādi ēdieni un visādi cepeši, kas cepti pannā vai uz iesma. Un, tā nu pie galdiņa piesēdies, es sāku to vērīgi aplūkot un redzēju, ka galdiņā ierakstīti dziesmas vārdi.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Ali ibn frlansurs stāstīja: «Un, apsēdies pie Džubeira ibn Umeira galdiņa, es sāku to vērīgi aplūkot un redzēju, ka galdiņā ierakstīti dziesmas vārdi:

Pie šķīvju kaudzes pakavējies vēl, Met acis vēl uz cepešiem un putniem! Ak, raudi Ildzi man, kā mūžam raudu Par ceptām vistiņām ar visiem cāļiem! Sirds mana skumst par zivju pastēti, Ko ēdu es ar maigas mīklas rausi! Ir paša Allah sūtīts cepetis, Kam tauki kausēti ar etiķi!

Un rīsi aitu pienā, kurā rokas Līdz pašām sprādzēm kāri gremdējas! Ak dvēsle, pacieties, ir Allah žēlīgs, Ja spēka tev vairs nav, viņš palīdzēs!

Tad nu Džubeirs ibn Umeirs sacīja: «Izstiep savu roku un baudi mūsu ēdienu, un dziedini mums sirdi, to ēzdams!» Bet es atbildēju: «Allah vārdā, es neēdīšu ne kripatiņas, kamēr izpildīta nav mana vajadzība!» To dzirdējis, viņš jautāja: «Kāda ir tava vajadzība?» Ir nu es izvilku vēstuli, un, kad Džubeirs to izlasīja un zināja, kas tin rakstīts, viņš vēstuli saplēsa, nometa zemē un iesaucās: «Ak Ibn M<m- sur, es paklausīšu tavu vajadzību, lai tā būtu kāda būdama, bet vēstules rakstītājai man atbildes nav!» Pēc tādiem vārdiem es pietrūkos karstās dusmās, bet viņš sagrāba manu drēbju vīles un iesaucās: «Ak Ibn Mansur, es neesmu gan dzirdējis, ko jūs runājāt, bet teikšu, ko viņa tev sacīja.» — «Ko tad viņa man sacīja?» es jautāju, un Džubeirs atbildēja: «Tad saki, vai vēstules rakstītāja tev neteica: «Ja atnesīsi man viņa atbildi, es došu tev pieci simti dinārus, bet, ja viņa atbildes nebūs, tev došu simt dinārus par gājumu?» — «Jā,» es atbildēju, un jauneklis sacīja: «Sēdi šodien pie manis, ēd un dzer, un priecājies, un baudi, kas baudāms, un es tev došu pieci simti dinārus!» Un tā nu es sēdēju pie viņa un ēdu, un dzēru, un priecājos, un ielīksmoju viņa prātu jaukiem stāstiem. Un tad es jautāju: «Ak kungs, vai mūzikas nav tavā mājā?» Un viņš atbildēja: «Mēs jau tik ilgi dzeram bez mūzikas!» To sacījis, viņš pasauca verdzeni un teica tai: «Ak Šedžereta ad Dura, nāc un spēlē!» Un verdzene viņam atsaucās no savas istabas, un rokā viņai bija indiešu kokle zaļā zīda vīstoklī. Un verdzene atnāca un apsēdās un, kokli ielikusi klēpī, sāka to strinkšķināt, un, balsi locīdama, viņa dziedāja un teica dziesmas vārdus:

«Kas mīlas sāpes jutis nav un priekus, Tam tuvums saldāks nav par šķiršanos! Un, kas no mīlas ce]iem nomaldījies, No līka ceļa nevar atšķirt taisnu. Es mūžam rājis biju mīlētājus, Līdz mīlas priekus, sāpes jutu pats, Un viņas bēdu kausu iztukšoju. Pret viņas vergu zemojos un kungu. Cik naktis mīļais līksmojās ar mani, Un viņa lūpu valgmi dzēru esi Bet mīlas nakšu dzīvība bij īsa, Bet liktens ļaunais solījies mūs šķirt, Nu pilda solījumu, ko tas devis! Tā lēmis bija laiks, tas grozāms nav!»

Un, kad nu verdzene noskaitīja dziesmas vārdus, viņas kungs pēkšņi iekliedzās un pakrita nemaņā, un verdzene sacīja: «Lai Allah tevi nesoda, ak sirmgalvi! Mēs ilgi jau dzeram bez mūzikas, jo bīstamies, ka nekrīt mūsu pavēlnieks nemaņā. Bet ej nu citā istabā un guli tur!» Un tā nu es iegāju istabā, kur šī mani sūtīja, un gulēju tur līdz rīta gaismai. Te istabā ienāca kalps, kas nesa maisu ar pieci simti dināriem, un viņš teica man: «Še tev tas, ko apsolīja mans kungs, tikai neej atpakaļ pie jaunavas, kas tevi sūtīja, un lai tad būtu tā, ka neesi neko dzirdējis un neko dzirdējuši neesam ari mēs!» — «Dzirdu un paklausu!» es atbildēju un, maisu paņēmis, gāju savu ceļu, klusībā sacīdams: «Jaunava mani gaidīja jau vakar. Allah vārdā, es tomēr došos pie viņas un stāstīšu, kas noticis ar mani un jaunekli, jo raugi: ja es neiešu, viņa sodīsies un rāsies, un nievās katru, kas nāks no manas zemes.»

Un tā nu es devos atpakaļ pie jaunavas un ieraudzīju to aiz loga, ko klāja aizkars. Un, mani redzēdama, viņa sacīja: «Ak Ibn Mansur, tu neesi paklausījis manu lūgumu.» Bet es jautāju: «Kas tev tā teica?» Un viņa atbildēja: «Ak Ibn Mansur, es zinu arī to, ka manu vēstuli viņš saplēsa un nometa zemē, sacīdams: «Ak Ibn Mansur, es izpildīšu tavu vajadzību, lai tā būtu kāda būdama, bet vēstules rakstītājai man atbildes nav.» Un tad tu pietrūkies karstās dusmās un viņš sagrāba tavu drēbju vīles un sacīja tev: «Ak Ibn Mansur, sēdi pie manis, šodien tu esi mans viesis! Ed un dzer, priecājies un baudi, kas baudāms, un es tev došu pieci simti dinārus!» Un tā tu sēdēji pie viņa, un ēdi, dzēri un priecājies, un viņa prātu ielīksmoji jaukiem stāstiem, un tad verdzene nodziedāja dziesmu un viņš pakrita nemaņā.» Un es, ak visu ticīgo pavēlniek, viņai jautāju: «Vai tad tu biji pie mums?» Un viņa atbildēja: «Ak Ibn Mansur, vai neesi dzirdējis dzejnieka vārdus:

Ir acis gaišas mīlētāju sirdīm, Tās visu redz, ko neredz redzīgais!

Bet zini, ak Ibn Mansur, ka nakts un diena nemainās, nepārvērzdama pasauli un visas lietas.» .

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka jaunava sacīja Ibn Mansu- ram: «Bet zini, ak Ibn Mansur, ka nakts un diena nemainās, nepārvērzdama pasauli un visas lietas.» Un tad nu viņa pacēla acis pret debesīm un iesaucās: «Ak debesu valdniek, kā tu mīlestībā esi pārbaudījis mani pret Džubeiru ibn Umeiru, tā pārbaudi viņu pret mani, kaut mīlestības liesmas izšautos no manas sirds un iededzinātu viņa sirdi!» To teikusi, viņa iedeva man simt dinārus par gājumu, un es tos paņēmu un devos pie Basras sultānā un redzēju, ka tas no medībām jau bija mājās. Un sultāns samaksāja manu algu, un es steidzos atpakaļ uz Bagdadi, miera mājokli.

Un, kad pienācis bija jaunais gads, es atkal devos uz Basras pilsētu kā daždien saņemt sultānā nolikto algu, un sultāns man deva, kas bija nolikts. Un, kad nu manas soļu gaitas locījās uz Bagdadi, os sāku klusībā domāt par jaunavu Buduru un sacīju: «Allah vārdā, es iešu pie viņas, man jāredz, kas piemeklējis viņu un viņas draugu.» Un tā es aizgāju pie viņas nama un redzēju, ka vārtu priekša bija spodri noslaucīta un aplaistīta un pie vārtiem stāvēja kalpi un vergi. To redzēdams, es klusībā sacīju: «Varbūt raizes satriekušas jaunavas sirdi un viņa ir mirusi, un viņas mājā nu dzīvo emiru emirs?» Un tā nu viņas māju es pametu un devos pie Džubeira ibn Umeira, bet tur es redzēju, ka visi soli pie durvīm bija sagāzti un nebija tur kalpu k.i citkārt. To redzēdams, es teicu savā sirdī: «Varbūt viņš jau miris.» Un tā nu es nostājos pie viņa nama durvīm un lēju gaužas asaras pai viņa likteni, skaitīdams dziesmas vārdus:

Ak cēlie valdnieki, kas aizgājuši, Tiem pēdās mūsu sirdis līdzi iet! Ak, nāciet atpakaj, nāks visi līdz, Un atkal staros mana svētku dienai Pie jūsu vārtiem stāvēdams, es raudu, Birst gaužas asaras un plaksti dreb. Un namam jautāju es raudādams: «Kur tas, kas devīgs bija žēlastībā?» Ej savu ceļu, nenāks tavi mīļie, Tos zemes palagi jau visus sedz. Ak Allah, neliedz viņus redzēt man, Ļauj ielūkoties vēl to skaistumā!

Un, kamēr es dzejas pantos apraudāju šā nama ļaudis, te pēkšņi ak visu ticīgo pavēlniek, no nama izskrēja melnais vergs un, piesteidzies pie manis, uzsauca: «Ak, klusi, lai mātei nav jāzaudē dēls! Tu esi nācis pantos apraudāt šo namu?» To dzirdējis, es atbildēju: «Es zināju, ka tas ir mana drauga nams!» — «Kā tavu draugu sauc?» nēģeris jautāja, un es atbildēju: «Džubeirs ibn Umeirs aš Seibans.» Te nēģeris iesaucās: «Un kas tad viņu piemeklējis? Lai slavēts Allah augstais, viņš dzīvo laimīgs un pārticis kā daždien un valda kā valdījis, bet tikai Allah viņu pārbaudījis mīlestībā pret jaunavu, kurai vārds ir Sit-Budura, un iededzies viņš karstā mīlestībā uz šo jaunavu, un lielā kaislībā un skaudrās mokās viņš pārvērties līdzīgs pamestam akmenim. Un, ja nu viņš salkst, viņš nesaka: «Dod man ēst!» — un, ja viņš izslāpis, viņš nesaka: «Dod man dzert.»» Un tad es teicu melnajam vergam: «Ej un palūdz, lai atļauj man ieiet pie viņa!» Un vergs man atbildēja: «Ak kungs, vai tu ieiesi pie tāda, kam prāts ko saprot, vai pie tāda,, kas nesaprot neko?» To dzirdējis, es iesaucos: «Es iešu, jo man jāiet pie viņa, lai viņš būtu kāds būdams!» Un tā nu vergs iegāja namā izlūgties atļauju un drīz jau bija atpakaļ pie manis, un es iegāju pie Džubeira un redzēju to līdzīgu pamestam akmenim, un viņš nesaprata ne zīmes, ne vārdus. Es uzrunāju viņu, bet viņš neatbildēja ne vārda, un kāds no viņa kalpiem man sacīja: «Ak kungs, ja atceries kādus pantus, tad pacel savu balsi un skaiti tos, jo raugi: tad viņš attapsies un sāks ar tevi runāt.» Un tā nu es skaitīju dziesmas vārdus:

Vai esi aizmirsis Buduras mīlu Un mierīgs miegs tev naktīs acis slēdz? Vai tikai spītībā tu nepiekāpīgs Un naktīs tavu sirdi nemiers plēš? Ja acis asaras tev straumēm lej, Tad mūža māja tev būs paradize!

To dzirdējis, Džubeirs atvēra acis un sacīja: «Lai Allah svētī tavas gaitas, ak Ibn Mansur! Laika kavēklis cilvēkiem kļuvis par svarīgu darbu.» Un es viņam jautāju: «Ak kungs, vai tev kas vajadzīgs no manis?» Un Džubeirs atbildēja: «Jā, es gribu rakstīt viņai vēstuli un ar tevi sūtīt to viņai, un, ja man atnesīsi viņas atbildi, es došu tev tūkstoš dinārus, bet, ja atbildes nebūs, došu tev simt dinārus par gājumu.» Tad nu es atsaucos: «Ak kungs, dari, kā liek tavs prāts!»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Ibn Mansurs sacīja: «Ak kungs, dari, kā liek tavs prāts!» Un viņš lika pasaukt savu verdzeni un teica tai: «Atnes man tinti un papīru!» Un, kad nu tā atnesa, kas bija atnesams, Džubeirs uzrakstīja dziesmas vārdus:

Ak cēlie valdnieki, jūs žēlojiet, Man mīla laupījusi prātu skaidro! Es degu kaislībā un vārgstu slims, Un, mīlā pazemots, es ciešu mokas. Es mīlas spēkam senāk neticēju, To vieglu šķitu es un nieka spēli! Kad kaisles jūra izbrāzās pār mani, Es visiem piedevu, kas mīlējuši! Ja žēlot mani gribat, — dodiet mīlu, Ja gribat nokaut mani, — žēlojiet!

Tad nu viņš aizdarīja vēstuli un iedeva man, un es to paņēmu un steidzos uz Buduras māju. Un tā nu kā daždien es pamazām pacēlu aizkaru un pēkšņi ieraudzīju desmit verdzenes, un bija tās līdzīgas jaunam mēnesim, un viņas staroja kā zvaigznes, un kuplās krūtis cilājās vieglā elpā. Un Buduras kundze sēdēja viņu pulkā kā mēness vai saule zvaigžņu vidū, un nebija viņai ne moku, ne ciešanu. Un, viņu redzot, man bija lieli brīnumi, un viņa uzmeta man acis un redzēja, ka es stāvu pie viņas durvīm. To redzēdama, viņa sacīja: «Lai miers ar tevi! Nāc iekšā, ak Ibn Mansur, un esi mans viesis!» Un tā nu es iegāju un sveicināju Buduras kundzi, un atdevu viņai vēstuli. To izlasījusi, jaunava sāka smieties un sacīja: «Ak Ibn Mansur, nav melojis dzejnieks sacīdams:

«Ak, tici man: es mīlā izturēšu, Udz sūtnis tavs pie mana loga nāks!»

Ak Ibn Mansur, es uzrakstīšu atbildi, un, lai viņš dod tev, ko solījis.» Un es viņai sacīju: «Lai Allah augstais atmaksā par tavu labo sirdi!» Un tā nu viņa pasauca savu verdzeni un teica tai: «Atnes man tinti un papīru!» Un, kad verdzene atnesa, kas bija atnesams, jaunava rakstīja Džubeiram šādus pantus:

Man svēts bija solījums, tu lauzi to Un mani aizliedzi un pazemoji! Tu maigās mīlas saites sarāvi. Un mūsu šķiršanās ir tava vaina! Es biju tuksnesi un neaizmiršu, Un visur sargāju es tavu godu, Bet savām acīm redzēju es Jaunu, Un klūmas ziņas dzirdēju par tevi! Vai pašai zemoties man, tevi ceļot? Tu zaimo mani, kā lai tevi cienu? Tev liegšu sirdi' tevi aizmirsīšu, Jo nav man cerību uz tevi vairs!

«Allah vārdā, ak kundze, ja viņš izlasīs šos pantus, viņa nāve būs klāt!» es iesaucos un vēstuli saplēsu, un tad sacīju jaunavai: «Raksti viņam citus pantus!» Tad viņa atbildēja: «Dzirdu un paklausu!» To teikusi, viņa uzrakstīja šādus pantus:

Es mieru atradu, salds acīm miegs. Un bijis kas, to ļaunas mēles melsa! Sirds tevi aizmirst grib un mierā ligot, Un acu plaksti vaira nomodu. Ak, melo tie, kas saka: «Šķirties grūti!» Man tālums tīk un netīk tuvums rūgtais! Kas tevi min, to ienīst mana sirds Un ļaunu darītu es tam labprāt! Man visa būtne tevi aizmirsusi. Man sirdi miers, — lai mēlneši to zina!

«Allah vārdā, ak kundze, viņš nepagūs izlasīt tavu vēstuli, un viņa dvēsele būs jau šķīrusies no miesas!» es iesaucos. Un jaunava man jautāja: «Ak Ibn Mansur, vai kaislība jau iedegusies tik liela, ka tu sacīji to, ko sacīji?» Bet es atbildēju: «Un, ja es teicis būtu vairāk, tā būtu bijusi patiesība, bet piedošana ir cēlu siržu tikums.» Un, kad nu viņa bija dzirdējusi manus vārdus, viņas acīs sāka zaigot asaras. Un viņa rakstīja tam jaunu vēstuli, — un Allah vārdā, ak visu ticīgo pavēlniek, tavā divanā nav neviena, kas mācētu rakstīt tik jauki kā viņa! — un viņa uzrakstīja šādus dziesmas vārdus:

Cik ilgi vēl šī spītība, šie zaimi? Tu skauģu naidu esi gandarījis! Varbūt es ļauna biju nezinot, Tad saki, kas par mani zināms tev! Ak mīļais, tevi gribētu es likt, Kur tagad acis manas glāsta miegs! Es mīlas kausu dzēru pilniem malkiem, Ja esmu noreibuši, — nerājies!

Un, vēstuli uzrakstījusi un aizdarījusi, Budura atdeva to man!»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka, vēstuli uzrakstījusi un aizdarījusi, Budura atdeva to man, un es viņai sacīju: «Ak kundze, tik tiešām, ka Allah ir pasaules valdnieks, šī vēstule dziedinās slimo sirdi un remdēs slāpes!» Un tad nu vēstuli es paņēmu un aizgāju. Un, kad es aizgāju, te jaunava vēl sauca man pēdās un sacīja: Ak Ibn Mansur, saki viņam tā: «Šovakar viņa ir tava viešņa.» To dzirdējis, es ielīksmojos lielā priekā un vēstuli aiznesu Džubeiram ibn Umeiram. Pie viņa ieiedams, es redzēju, ka viņa acis bija pievērstas durvīm un viņš gaidīdams gaidīja atbildi. Un tad nu es atdevu viņam vēstuli, un viņš to izlasīja un saprata, kas bija tur rakstīts, un pēkšņi viņš iekliedzās un pakrita nemaņā. Bet atžilbis viņš jautāja man: «Ak, saki, Ibn Mansur, vai vēstuli viņa rakstīja pati savām rokām, un vai viņas pirksti to skāruši?» Un es atbildēju: «Ak kungs, vai tad cilvēki vēstules raksta kājām?» Un Allah vārdā, ak visu ticīgo pavēlniek, mēs nebijām vēl beiguši savu sarunu, te izdzirdējām sprādžu šķindoņu pie viņas kājām, un tā nu viņa bija ienākusi. Un, viņu ieraudzījis, Džubeirs piecēlās kājās, un bija viņš tik priecīgs, kā mūžam nejutis ciešanas. Un tā nu viņš apskāva to, un izgaisa viņa vārgums, un atkal viņš bija savs kungs un pavēlnieks. Tad nu viņš apsēdās, bet viņa nesēdās, un es viņai jautāju: «Ak kundze, ko tu nesēdies?» Un viņa atbildēja: «Ak Ibn Mansur, es sēdīšos, kad izpildīts būs noteikums, kas mūs saista.» To dzirdējis, es jautāju: «Un kas tad jūs saista?» Un jaunava atbildēja: «Ak, mīlētāju noslēpumi nav izdibināmi.» Un savas lūpas viņa pielika Džubeiram pie auss un klusi čukstēja, un Džubeirs atbildēja: «Dzirdu un paklausu!» To teicis, Džubeirs piecēlās un sačukstējās ar kādu no saviem vergiem, un vergs nu izgāja, bet drīz jau bija atpakaļ, un viņa pēdās nāca kadijs un divi liecinieki. Un Džubeirs aizgāja un atnesa maisu, kurā bija simt tūkstoši dināru, un sacīj^: «Ak kadij, slēdz manu līgumu ar šo jaunavu un ieraksti viņas pūra tiesu!» Un kadijs viņai sacīja: «Saki: «Es esmu mierā.»» Un viņa sacīja: «Es esmu mierā.» Un tā nu līgums bija noslēgts.

Te jaunava atraisīja maisu un pagrāba zelta sauju, un naudu viņa deva kadijam un lieciniekiem, bet maisu ar atlikušo naudu atdeva Džubeiram. Un tā nu kadijs un liecinieki aizgāja, bet es paliku, un mēs bijām jautri un priecīgi, līdz aizritēja nakts lielākā tiesa. Un tad es klusībā sacīju: «Tie abi ir iemīlējušies un tik ilgi bijuši šķirti, tādēļ es celšos un iešu gulēt kādā kaktiņā, lai viņi paliek kopā.» To teicis, es piecēlos, bet Budura pieķērās pie manu drēbju vīlēm un jautāja: «Ko tev sacīja tava dvēsele?» Un es atbildēju: «Mana dvēsele sacīja to un to.» To dzirdējusi, viņa teica: «Sēdi pie mums, un, kad mums patiks, lai tu aizej, mēs ļausim tev iet.» Un tā es sēdēju ar viņiem kopā, līdz rītos svīda gaismiņa, un tad viņa sacīja: «Ak Ibn Mansur, ej otrā istabā, tur tev būs klāta gulta.»

Un tad nu es aizgāju un gulēju līdz dienas gaismai, bet, kad atmodos, man kalpi ienesa ūdens krūzi, un es nomazgājos un noskaitīju rīta lūgšanu. Un tad es klusi apsēdos, un, tā man sēžot, no pirts iznāca Džubeirs un Budura, un abi viņi izgrieza ūdeni no savām matu cirtām. To redzēdams, es. vēlēju viņiem labu rītu un priecājos, k.i viņi atkal abi kopā. Un es teicu Džubeiram: «Kas ar noteikumu sākas, ar saskaņu beidzas.» Un viņš atbildēja: «Tev taisnība, un tu esi pelnījis cieņu.» To teicis, viņš lika aicināt savu mantzini un sacīja tam: «Ej un atnes man trīs tūkstoši dināru!» Un mantzinis aizsteidzās un atnesa viņam maisu, kurā bija trīs tūkstoši dināru, un Džubeirs man sacīja: «Esi žēlīgs un neatraidi manu balvu!» Un es atbildēju: «Es neņemšu tavu balvu, līdz nebūsi pateicis, kādēļ no viņas krūtīm mīlestība iedegās tavās krūtīs, un kā tas notika pēc tik ilgas šķiršanās un tik liela tāluma.» To dzirdējis, viņš atbildēja: «Dzirdu un paklausu! Tad zini, ka mums ir svētki un sauc tos par gada griežu svētkiem, un raugi: šai dienā visi ļaudis iet laukā un sēžas laivās, un vizinās upes viļņos. Un tā nu es ar draugiem devos vizināties un ieraudzīju laivu, un laivā šūpojās desmit verdzenes, un visas bija skaistas kā mēneši. Un Sit-Budura sēdēja viņu pulkā, un klēpī viņai bija kokle. Un, kokli strinkšķinādama, viņa teica dziesmas vārdus:

«Par guni kvēlākas sirds liesmas manas, Klints siena mīkstāka par valdnieksirdi! Man brīnums liels par viņu, kā viņš radīts: Kā ūdens miesa tam, bet sirds kā akmens!»

Un es viņai sacīju: «Atkārto šo jauko dziesmu!» — bet viņa neklausīja.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Džubeirs ibn Umeirs jaunavai sacīja: «Atkārto šo jauko dziesmu!» — bet viņa neklausīja. Un tad es matrožiem liku apmētāt viņu apelsiniem, un tie nu meta viņai apelsinus un meta tā, ka mums uznāca bailes par laivu, kurā viņa brauca. Bet viņa jautri aizlīgoja savu ceļu. Un raugi: tādēļ mīlestība no viņas sirds iekvēlojās manā sirdī. To dzirdējis, es priecājos, ka viņi atkal abi kopā, un vēlēju viņiem laimi un prieku. Un, paņēmis maisu un to, kas maisā bija iebērts, es gāju uz Bagdadi, uz miera mājokli. Un atkal spirgti cilājās kalifa krūtis un izgaisa viņa bezmiegs, un aizklīda nemiers, kas žņaudzis bija viņa krūtis.»

PASAKA PAR SEŠĀM VERDZENĒM

Un vēl man teikts, ak laimīgais valdniek, ka visu ticīgo pavēlnieks al Mamuns kādu dienu sēdēja savā pilī un lika viņš aicināt savas valstības dižvīrus un galminiekus, un pantu rakstītājus, un dzīru brāļus. Un viņa dzīru brāļu pulkā bija Muhameds al Basrs, un kalifs al Mamuns tam pievērsās un sacīja: «Ak Muhamed, stāsti man, ko savu mūžu es neesmu dzirdējis!» Un Muhameds jautāja: «Ak visu ticīgo pavēlniek, vai gribi, lai tev stāstu, ko esmu dzirdējis savām ausīm, vai to, ko redzējis esmu savām acīm?» Un al Mamuns atbildēja: «Ak Muhamed, stāsti, par ko man būs vislielākie brīnumi!»

To dzirdējis, Muhameds sacīja: «Ak, zini, visu ticīgo pavēlniek, ka senās tālās dienās reiz dzīvoja kāds vīrs, un tas līgoja vienā laimē, un Jemena bija viņa dzimtene. Bet Jemenu viņš atstāja un atbrauca Bagdadē, mūsu pilsētā. Un te nu viņam likās jauka dzīve, un viņš te atveda savus radus un savu mantu. Un bija viņam sešas verdzenes, tik skaistas kā seši mēneši, un pirmā bija balta, otrā — brūna, trešā — branga, bet ceturtā — kalsna, piektā — dzeltena un sestā —

melna. Un visām bija daiļas sejas, un visas bija labi mācītas, un mācēja viņas dziedāt un spēlēt, un skaitīt dzejas pantus. Un notika, ka verdzenes viņš lika aicināt pie sevis, un, kad atnesa ēdienus un vīnus, viņi ēda un dzēra, un jautri tērzēja, un līksmojās. Un tad nu viņu kungs pielēja kausu un satvēra to savā rokā, un viņš pamāja zīmi baltajai verdzenei un sacīja: «Ak burvīgais mēness vaigs, ļauj mums dzirdēt saldas skaņas un jaukus vārdus!» Un viņa paņēma kokli un sāka to strinkšķināt un spēlēja tik dedzīgi, ka visi sāka griezties dejā, un tad viņa dziedāja un teica dziesmas vārdus:

«No acīm mūžam neizgaist mans mīļais, Un manā sirdī zīmēts viņa vārds. Kad minu to, sirds mana liesmās deg, Kad viņu redzu, acis nenovēršas. Man skauģi teica: «Gan to aizmirsīsi!» «Būt nevar, lemts kas nav!» es atbildēju. Es projām dzinu visus nievātājus, Lai netop mazs, ko Allah devis lielu!»

Un ielīksmojās viņu kungs un izdzēra kausu, un lika dzert arī verdzenēm, un, jaunu kausu pielējis, viņš satvēra to rokā, pamāja zīmi brūnajai verdzenei un sacīja: «Ak lāpas gaisma ar smaržīgo elpu, ļauj dzirdēt savu daiļo balsi, kas mulsina un kārdina klausītāju!» Un tad viņa paņēma kokli un spēlēja, līdz visi sāka gavilēt, un sirdis viņa laupīja ar saviem skatieniem un teica dziesmas vārdus:

«Nemūžam citus nemīlēt es zvēru, Līdz nāvei uzticīga būšu tev! Ak, pilnais mēness, slēpies daiļumā, Zem taviem karogiem iet visi cēliel Par visiem cēliem pārāks maigumā, Tu viņu pulkā, Allah izredzēts!»

Un ielīksmojās viņu kungs un izdzēra kausu, un lika dzert arī verdzenēm, un tad nu viņš pielēja jaunu kausu un satvēra to rokā, un, pamājis zīmi brangajai verdzenei, viņš lika tai dziedāt un spēlēt. Un verdzene paņēma kokli un dziedāja jautrā un mīlīgā balsī, kas gaina visas skumjas, un viņa teica dziesmas vārdus:

«Ja tu man piedevis, ak mīļais mans, Par citiem pasaulē man daļas nav! Ja acis skata tava vaiga daili, Lai pazūd visi zemes valdnieki! No visām zemes mantām pasaulē Tik tavu mīlu gūt es ilgās tvīkstu.»

Un ielīksmojās viņu kungs un izdzēra kausu, un lika dzert arī verdzenēm, un tad viņš pielēja jaunu kausu, satvēra to savā rokā, pamāja kalsnajai verdzenei un sacīja tai: «Ak dārzu hurija, ļaujj dzirdēt mums burvīgus vārdus!» Un viņa paņēma kokli un strinkšķināja to, un teica dziesmas vārdus:

«Tu gauži darīji, no manis šķīries, Bez tevis dzīvot spēka sen vairs nav! Lems tiesa taisnīga par mūsu mīlu, Par manām ciešanām tev atmaksās!»

Un ielīksmojās viņu kungs un izdzēra kausu, un lika dzert arī verdzenēm, un pielēja viņš jaunu kausu, satvēra to rokā un pamāja zīmi dzeltenajai verdzenei: «Ak dienas saule, ļauj mums dzirdēt maigus dzejas pantus!» Un viņa paņēma kokli un skāra stīgas saviem liegajiem pirkstiem, un teica šādus pantus:

«Mans mīļais acu šķēpus skaudrus met. Kad nāku viņa priekšā pazemīga. Lai Allah augstais silda viņa sirdi, Ir viņa varā mana dvēselei Ikreiz, kad sirdij viņu aizmirst lieku, Uz viņu vien tik traucas mana sirds, Pēc viņa vienīgā es ļaudīs tvīkstu. Bet vēlīgs nav man liktens skaudīgais!»

Un ielīksmojās viņu kungs un izdzēra kausu, un lika dzert arī verdzenēm, un tad viņš pielēja jaunu kausu un satvēra to rokā, pamāja zīmi melnajai verdzenei un sacīja tai: «Ak melnā acu tumsa, ļauj dzirdēt mums jel divus vārdus!» Un viņa paņēma kokli un savilka stīgas, un viņas pirksti izbūra jaukākās skaņas, un viņa sāka dziedāt kairā balsī:

«Acs, esi devīga, dod asaras, Man mīla postījusi visu dzīvi! Pret savu kaislību es cīņā eju, Bet mīlu es, un skauģis gavilē! Uz rozēm tiecas mana dvēsele, Bet vaigu rozes manas nezied vairsl Te kausos zaigo reibinošais vīns, ,Skan kokle maigi, prieka šaltis laistās. Pie manis mīļais bij, tam prieku devu, Mums laimes zvaigznes jautri staroja, Bet mani atstāja bez vainas viņš. Un rūgtāks gan par šķiršanos vēl kas? Kā rozes noplūktas tam vaigi vizmo, Ak, Allah vārdā, skaisti viņa vaigi! Ja likums neliktu pret Allah augsto Mums locīt ceļus, locītu es viņam!»

Un tad nu verdzenes piecēlās un noskūpstīja zemi starp sava kunga rokām, un sacīja: «Spried nu par mums, ak kungs un pavēlniek!» Un viņu kungs tās uzlūkoja un priecājās par viņu daiļumu un viņu nevienādo izskatu, un, teicis un slavējis Allah augsto, viņš sacīja: «Jūs visas esat lasījušas Korānu un visas protat dziedāt dziesmas un stāstīt

teikas par seniem laikiem, un visām jums zināmas bijušo tautu gaitas, un tā nu es gribu, lai katra no jums pieceļas un parāda uz savu sacen- soni, un baltā lai rāda uz melno, brangā — uz kalsno un dzeltenā — uz brūno, un katra lai cildina sevi un nopeļ savu draudzeni, un tad lai pieceļas viņas draudzene un dara viņai to pašu! Un visām jums būs rādīt savu smalko prātu un savas valodas daiļumu un skaitīt Korānā pantus vai stāstīt kādu teiku vai lasīt skaistus pantus!» Un visas verdzenes atsaucās: «Dzirdam un paklausām!»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka verdzenes atsaucās Jemenas vīram: «Dzirdam un paklausām!» Un tad nu piecēlās pirmā verdzene, un tā bija baltā, un, parādījusi uz melno, viņa iesaucās: «Vai tev, tu melnā! Ir teikts, ka baltais mirdzums par tevi sacījis: «Es esmu gaismas spožums, un esmu es mēness lēkts, un dzidra ir mana miesa un staro mana piere, un manu daiļumu daudzina dziesmas vārdi:

Balts viņas vaigs un liegi staro tā, Un pērlei slēptākai tā līdzīga! Slaids liecas viņas augums vijīgais Un lūpas veras valgmē kairākā. Kā bulta skats tai, uzacis kā loks, — Ko skatiem viņa skar, tas nāvei lemtsl Tai vaigos rozes sārtodamas tvīkst Un mirtes zied un anemones liegās. Zars liecas dārzā, slaidi šūpodamies, Tavs augums vijīgāks par visiem zariem!

Un mana krāsa līdzīga laimīgai dienai un noplūktam ziedam, un dzirkstošai zvaigznei, un Allah augstais teicis Musam, savam pravietim — lai svēti viņu miers! — un teicis viņš savā grāmatā: «Bāz roku azotē, tu izvilksi to baltu.» Un vēl ir teicis Allah augstais: «Kam vaigs ir balts, tiem pieder Allah žēlastība un piederēs mūžīgi mūžam.» Mana miesa ir brīnums, un daiļums mans ir pati pilnība, mans jaukums ir pārāks par visu, un greznas manam augumam ir visas drēbes, un visas dvēseles tiecas uz mani. Un balts ir viss, kas augsts un cēls, un balts ir sniegs, kas krīt no debesīm, un baltā krāsa ir labāka par visām, un musulmaņi staigā baltos turbānos, bet, ja es atcerētos visu, kas baltumam dzied slavu, mani vārdi aizilgtu garumā. Diezgan ir labāk nekā pārlieku. Bet nu, ak melnā, es pelšu tevi, tu, tintes un kalēja kvēpu melnums un kraukļu māte, kas neganti šķir mīlētājus! Un dzejnieks, cildinādams balto un peldams melno, teicis dziesmas vārdus:

Vai pērle dārga nav, ka balta tā?

Bet pērkams ogļu maiss par dirhemu!

Cel Allah balto seju paradīzē,

Bet elles vārti vaļā vērti melnai!

Un kāda teika, ko daudzina visi krietnākie ļaudis, stāsta, ka Nuchs — lai svētī viņu miers! — reiz aizmidzis un viņa bērni — Sims un Chams — sēdējuši pie viņa pagalvja. Te atskrējis vējš un gaisā pacēlis Nucha drēbes, un parādījis viņa slēpto priekšu, un Chams to redzējis un sācis smieties, bet nav vis to aizsedzis, un tad nu piecēlies Sams un aizklājis to. Tad nu no miega pamodies viņu tēvs un dzirdējis, ko darījuši viņa dēli, un slavējis Samu, bet nolādējis Chamu. Un tad nu balts atmirdzējis Sama vaigs, un no viņa senčiem nākuši pravieši un kalifi, un sultāni. Bet melns satumsis Chama vaigs, un viņš aizbēdzis uz abesiņu zemi, un visiem viņa pēcniekiem nu palikusi melna āda. Un visi ļaudis zina, cik mazs ir melno prāts, un to pašu daudzina paruna: «Kur tu ņemsi melno ar prātu?»

To dzirdējis, verdzenes kungs sacīja: «Nāc sēdies, jo ir jau gana, tu esi pārcirtusi pār mēru!» Un tad viņš pamāja zīmi melnajai verdzenei, un tā nu piecēlās un parādīja uz balto, un sacīja: «Vai nezini, kas sacīts Korānā un ko teicis Allah augstais: «Es zvēru pie melnās nakts, kas aptumšo dienu, kad tā izlej savu gaismu!» Un vai Allah augstais būtu zvērējis pie viņas, ja nakts nebūtu cienīgāka par dienu? To zina visi, kam vērīgs prāts un redzīgas acis. Un vai tu nezini, ka tumšas asinis ir jaunībai, bet, kad mati jau metas balti, tad izdziest kaislības un nāves laiks ir klāt?'Un, ja melnums nebūtu pārāks par visu, tad Allah augstais nebūtu to licis jaunības acīs. Jo raugi, cik skaisti skan dzejnieka vārdi:

Melns mijāks man par visu, viņā vienots Ir siržu kvēls un acu brūnums tumšais. Bet aizmirst nevaru es ari balto: Jo baida līķauts mūs un sirmi mati!

Un tikpat skaisti skan cita dzejnieka vārdi:

Ir manas mīlas cienīgs tikai tas, Kas spulgo tumšs kā nakts, ne blāvo balts. Jo arī lūpu sārtums spulgo tumšs, Bet balta lāsmo tikai sausa ēde!

Un vēl cita dzejnieka vārdi:

Ko melnā dara, tie ir balti darbi, Tā acīm līdziga, kas gaismu valda. Ja mīlot prātā jukšu, nebrīnieties, — Ir vārgums melnais sākums ārprātam. Man seja melna it kā krauklis tumsā, Bet mēness sudrabo tik melnā naktī.

Un kā gan citādi var tikties mīlētāji, kā tikai naktī? Nekas viņus tik droši neslēpj no mēlnešiem un ļauniem ļaudīm kā nakts melnums, un nekas viņiem neliek tik ļoti bīties kauna, kā rīta gaismas baltums? Cik daudz pārāks par balto ir melnais, un cik skaisti skan dzejnieka vārdi:

Pie mijās ejot, nakts par viņu gādā, No viņas nākot, mani nodod ausmai

Un vēl cita dzejnieka vārdi:

Cik naktis mīļais līksmojies ar mani, Ar savām cirtām melnām nakts mūs sedza! Kad ausa rīts, viņš mani sabiedēja, Un mīļam teicu es: melš zīlniekil

Un cita dzejnieka vārdi:

Pie manis nāca viņš ar kreklu sedzies, Jo bija nakts, tam bailēs soļi skrēja, Es savu vaigu tam zem kājām liku, Un mēness stars gandrīz mūs apkaunoja. Viss bija toreiz tā, kā jābūt bija, Jel tādēļ nejautā un domā Iabul

Un cita dzejnieka vārdi:

Tik naktīs viņa satiek, kas tai mīļi. Jo saule mēļo, nakts prot klusu ciest.

Un vēl citi:

Es baltos nemīlu, tie taukos tūkst, Es mīlu melnos, locekļi kam vingril Es esmu vīrs, kas kalsnā zirgā jāj, Bet citi labprāt jāj uz kamieļiem!

Un tikpat jauki skan vēl cita dzejnieka vārdi:

Pie manis mīļais nāca melnā nakti Mēs mīlas kaislē abi skāvāmies. Kad gurdums māca, saldi aizmigām. Bet ātriem soļiem atsteidzās balts rīts. No Allah augstā es tik vienu lūdzu: Lai atkal abi kopā būtu mēs! Lai mana nakts ilgst mūžu ilgumā, Ja mīļais draugs pie maniem sāniem guļ!

Un, ja nu es vēl vairāk gribētu cildināt melno, mani valodas strauti aizritētu par tālu, bet diezgan ir labāk nekā pārlieku. Un dzirdi, baltā: tava krāsa ir spitalības krāsa, un tavs tuvums ir nelaime, un krusu, ziemas salu Allah devis tikai ļaunu cilvēku mocībai. Bet melnā krāsa ir tintei, ar kuru rakstīti Allah vārdi, un, ja nebūtu melnā muskusa un ambras, tad valdnieki nepazītu smaržas un nākamie laiki nedaudzinātu viņu vārdus. Ak, jauka ir melnā krāsa, un jauki skan dzejnieka vārdi:

Un zini: muskuss tādēļ dārgs, ka melns,

Bet pērkams kaļķu maiss par dirhemu!

Nags acī jauneklim ir kauna traips.

Bet acis melnās zib kā bulta asa!

Un verdzenes kungs viņai sacīja: «Sēdies, nu ir diezgan!» Un melnā verdzene apsēdās, un viņš pamāja zīmi brangajai jaunavai, un tā nu tūdaļ piecēlās.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Jemenas vīrs, verdzeņu kungs un pavēlnieks, pamāja zīmi brangajai jaunavai, un tā piecēlās un rādīja uz kalsno. Un viņa atklāja savus stilbus un savas rokas, un gurnu apaļumu, un pēkšņi pavīdēja maigās miesas liegais krokojums. Un tad nu viņa apģērba vieglu kreklu, kas neapslēpa viņas apaļumu, un iesaucās: «Lai slavēts Allah augstais, kas mani radījis un manu tēlu veidojis tik skaistu, un devis man tik jauku pilnumu! Lai slava viņam par to, ko viņš man devis, un par to, ka viņš mani godinājis, savā lielajā grāmatā pieminēdams brangi barotu teļu. Un viņš radījis mani līdzīgu dārzam, kurā aug vīģes un granati. Un ļaudis, kas dzīvo pilsētās, ēd tikai treknus putnus, bet liesus pamet suņiem, un Ādama dēli mielojas tikai ar treknu gaļu. Un cik jauks ir brangums, to saka dzejnieka vārdi:

Nav šķirties grūti diviem ceļiniekiem,

Bet vai no mīļās savas šķirties vari?

Tā staigā, prātu jautru darīdama,

Kā trekna vistiņa pa kaimiņsētu!

Un kas gan redzējis, ka tirgū pie miesnieka kāds apstājas un prasa vārgu lopu vai putnu gaļu? Bet tavas kājas, ak sausā mirla, ir zvirbuļkājas, un tu esi kā slotas kāts, un esi tu kā samaitāta gaļa, un nav tev nekā, kas ielīksmotu prātu, kā saka par tevi dzejnieks:

Ak Allah, neliec gulēt blakus sievai.

Kā palmas lūks kas sausa izkaltusi!

No ragu kaula viņas locekļi,

Tie miegā dur, un atmostos es vārgsi «

Un viņas kungs tai sacīja: «Sēdies, nu ir diezgan!» Un viņa apsēdās, un viņas kungs pamāja zīmi kalsnajai verdzenei, un piecēlās kalsnā jaunava, kas līdzīga bija vītola zaram vai bambusa niedrei, vai bazilikas kātam. Un piecēlusies viņa sacīja: «Lai slavēts Allah augstais, kas mani radījis un veidojis tik skaistu un manu tuvumu darījis par visu dziņu mērķi! Un izliecis viņš mani slaidu kā zaru, uz kuru tiecas mīlētāju sirdis! Jo raugi: kad es ceļos, es ceļos viegli, un, kad sēžos, es sēžos klusi un glezni. Un viegls ir mans prāts, kad es jokoju, un manai dvēselei patīk jautrība. Un neesmu es dzirdējusi, ka, mīlētāju tēlodams, kāds būtu teicis: «Mans mīļākais ir liels kā zilonis vai augsts un plats kā kalns!» Bet visi saka: «Mans mīļākais ir stalts, un slaids ir viņa augums.» Daudz barības es neprasu, un manas slāpes remdē niecīgs ūdens malks. Manas rotaļas ir vieglas, un jauki ir mani joki, un es kustos vieglāk par strazdu, un mans tuvums ir sapnis katram, kas meklē patīkamu baudu, un vijīgs ir mans augums un mīlīgs mans smaids, un es šķietu kā vītola zars vai bazilikas kāts. Un pasaulē nav gleznāka par mani nekā, un dzejnieks par mani saka dziesmas vārdus:

Tavs augums gleznais vieglam zaram līdzīgs, Par manu likteni tavs tēls ir kļuvis. Es tavās pēdās skrēju kā bez prāta — No citu acīm mani bailes mācal

Un par tādām, kas man līdzīgas, niknās cīņās kaist mīlētāji un mulsumā krīt tvīkstoši ilgotāji, un, ja mans mīļākais mani skauj, es viņam piekļaujos, un, ja viņš mani liec, es viņam pieliecos. Bet tu, ak treknā piesta, rīšus rij kā zilonis, mi nepieēdina tevi ne daudzums, ne mazums. Pie tevis būdams, tavs draugs nevar atpūsties un nevar atrast ceļu uz jautrību. Tavs vēders ir tik liels un tavi gurni tik plati, ka nevar viņš tevi ne apskaut, ne glāstīt. Un kāds gan skaistums tavā resnumā, un kāds tavā negausībā smalkums un maigums? Trekns lopiņš derīgs tikai kaušanai, un tev nav nekā, kas būtu cildināms. Un, ja ar tevi kāds jokojas, tu dusmojies, un, ja ar tevi kāds spēlējas, tu skumsti un sērojies. Un rotaļās tu teci pūzdama un šņākdama, un iedama tu izkar mēli, un ēzdama tu nezini gausu. Un smagāka tu esi par kalnu un riebīgāka par postu un bēdām, un nav tev ne kustības, ne svētības, un tu proti tikai ēst un gulēt. Tu esi kā piepūsts vīna maiss un kā aizšauts zilonis, un, kad tev kur jāiet, tu gribi, lai cits tevi nomazgā un izkniebj tavas spalvas. Un raugi: tā ir slinkuma un laiskuma pēdējā robeža. Un nav mūsu valodā vārdu, kas tevi cildinātu, un dzejnieks par tevi teic dziesmas vārdus:

Kā vīna maiss tā pietūkuši smaga, Un gumi slienas tai kā kalnu grēdas! Kad gorās lielīgi tā rietumos, Vējš viņas dvašu nes uz austrumiem.

Un viņas kungs tai sacīja: «Sēdies, nu ir diezgan!» Un, kad nu viņa apsēdās, kungs pamāja zīmi dzeltenajai jaunavai, un tā piecēlās kājās un teica, un slavēja Allah augsto, un skaitīja viņam lūgšanas. Un tad viņa rādīja savu roku uz brūno jaunavu.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka dzeltenā verdzene piecēlās un slavēja Allah augsto, un, parādījusi uz brūno jaunavu, viņa sacīja tai: «Es esmu teikta Korānā un manu krāsu Allah augstais pacēlis pāri citām krāsām, savā skaidrajā grāmatā sacīdams: «Ak, dzeltenais zieds ir tīrs, un tas ielīksmo savu skatītāju.» Un tā nu raugi: mana krāsa ir brīnums, mans skaistums ir skaistuma robeža, un pati pilnība ir mans jaukums. Jo mana krāsa ir dinara un zvaigžņu, un debess spīdekju un ābolu krāsa, un mans tēls ir glezns un mīlīgs, un dzeltens tas ir kā safrans, un dzeltenam nav līdzīgas krāsas pasaulē. Un maiga ir mana miesa, un liela ir mana maksa, un manī vienoti ir visi daiļuma veidi. Un mana krāsa ir dārga šai pasaulē, jo tā ir tīrā zelta krāsa. Un pārāka es esmu par jums visām, un dzejnieks par mani teic dziesmas vārdus:

Kā saules spožums spīd tā dzeltena, Un viņas vaigs ir līdzīgs dinaraml Ne tuvu safrans viņai līdzīgs nav, Tā tikai mēnesim var blakus stāt!

Bet nu es sākšu tevi nopelt, ak brūnā muša! Un raugi: tava krāsa ir bifeļa krāsa, un dvēselei tā derdzas. Un, ja tā ir ēdienā, tad ēdiens ir sazāļots, un, ja tā ir kādā lietā, tad visi no tās vairās. Un tava krāsa ir mušu krāsa, un tā ir riebīga kā suns. Un zini: tava krāsa apstulbo prātu un liecina par bēdām, un mūžam es neesmu dzirdējusi daudzinām brūnu zeltu vai pērli, vai rubinu. Un bieži tava seja maina krāsu, un mainīdamās tu izskaties vēl derdzīgāka, un neesi tu ne melna» ne balta, un tev nav nekā, kas būtu cildināms. Un arī dzejnieks" par tevi saka dziesmas vārdus:

Kā pelni pelēka tai sejas krāsa, Kā zemes pīsli, kas pie kājām līp! Tiklīdz tai uzmetu es savas acis, Grauž skumjas sirdi man un rūpes māc!

Un viņas kungs tai sacīja: «Sēdies, nu ir diezgan!» Un viņa apsēdās, bet kungs pamāja zīmi brūnajai verdzenei, un tā bija jauka un daiļa, un stalts un samērīgs bija viņas augums. Un maiga bija viņas miesa un mati melni kā ogle. Un kairi tvīka viņas vaigi un acis bija ievilktas melnā uzacu lokā, un daiļa bija viņas seja, valoda dzidra, augums viegls un gurni apaļi. Un piecēlusies viņa sacīja: «Lai slavēts Allah augstais, kas mani nav radījis ne treknu, ne liesu, ne baltu kā spitālību, ne dzeltenu kā vēdergraižu mocekli, ne melnu kā kvēpus. Ak, slavēts lai ir Allah augstais, kas manu krāsu mīļu darījis tiem, kam smalkāks gars. Jo brūno cildina visi dzejnieki visās valodās un ceļ to pāri citām krāsām. Un Allah gars licis dzejniekam teikt dziesmas vārdus:

Ja brūnās sievas dvēseli tu jauztu, Ne baltās, sarkanās tu neskatītu! Tām veikla valoda un acis jautras, Un visi jaukumi ir viņām doti!

Un tikpat jauki skan cita dzejnieka vārdi:

Tik brūno mīlēt traucas mana sirds, Tai visi locekļi kā pīķi slaidi. Tai acis ilgās tvīkst un vaigi vizmo, Un mūžam sirdī nedziest viņas tēls.

Un vēl cita:

Tam sejā spulgo laimes zīme brūna, Balts staro vaigs kā pilnais mēnesis. Bet, ja šī zīme vaigā balta butu, Par kaunu viņa daiļums pārvērstos! Man galvu neskurbina viņa vīns, Reibst visiem prāts no viņa matu cirtām, Viens viņa daiļums cīņā iet pret otru, Un pāri visiem pūku maigums viz.

Un cita:

Es zinu: mīlētāji zaudē godu Tās zīmes dēļ, kas viņa vaigā zib. Vai mani nievātāļs var tādēļ rāt? Tik nelga vienaldzīgs iet dailei garām!

Mans tēls ir glezns un vijīgs mans augums, un manu krāsu iekāro visi sultāni un mija tā visiem, bagātiem vai nabagiem. Es esmu viegla un smalka, es esmu glezna un daiļa, un mana miesa ir maiga, mana maksa ir liela, un manī piepildīts viss zemes skaistums, un grezna ir mana valoda un pilnīgas manas zināšanas. Un viegli ir mani joki un jaukas manas spēles. Bet ak, tu esi līdzīga malvai pie al Luka vārtiem, tu esi dzeltena un cīpslaina. Ak, zūdi un izgaisti, katla dibens, ak vara rūsa, ak pūces seja! Un tam, kas guļ pie taviem sāniem, tu smacē elpu, un viņš ir kā kapā rakts. Un nav tavs daiļums pārāks par manu, jo par tādu kā tu saka dzejnieks savā dziesmā:

Tā slima nav, bet dzeltena kā rūsa, Tā manas krūtis žņaudz, sāp galva man. Kad skūpstu dzeltenai es sniedzu mulsis, Tā visus zobus man no mutes rauj!

Un, kad nu viņa noskaitīja dziesmas vārdus, viņas kungs tai sacīja: «Sēdies, nu ir diezgan!»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka verdzenes kungs viņai uzsauca: «Sēdies, nu ir diezgan!» Un tad nu viņš visas verdzenes samierināja un ieģērba tās greznās drēbēs, un dāvāja tām dārgakmeņus, kas rakti bija zemes un jūras dzīlēs. Un nevienā vietā, nevienā laikā, ak visu ticīgo pavēlniek, es nebijiP redzējis daiļākas par šīm sešām verdzenēm.

IJn, kad nu al Mamuns bija šo stāstu dzirdējis no Muhameda al Masra lūpām, viņš pievērsās tam un sacīja: «Ak Muhamed, vai zini, kur ir šīs verdzenes un viņu kungs, un vai vari tās nopirkt no viņu kunga?» Un Muhameds atbildēja: «Man teikts, ak visu ticīgo pavēlniek, ka viņu kungs ir viņās iemīlējies un nevar no tām šķirties.» To dzirdējis, al Mamuns sacīja: «Ej un maksā viņu kungam desmit tūkstošus dināru par katru jaunavu un ved viņas līdzi uz mūsu māju!» Un tā nu Muhameds al Basrs paņēma sešdesmit tūkstošus dināru un aizsteidzās pie verdzeņu kunga, un viņš sacīja tam, ka visu ticīgo pavēlnieks grib nopirkt viņa jaunavas. Un, gribēdams ielīksmot visu ticīgo pavēlnieka prātu, Jemenas vīrs savas jaunavas pārdeva un aizsūtīja tās viņam. Un, kad nu verdzenes nonāca visu ticīgo pavēlnieka pilī, tas lika viņas ievest skaistā namā un gāja pie viņām sēdēt. Un jaunavas nu dzīroja kopā ar savu kalifu, un tam bija lieli brīnumi par viņu skaistumu un viņu dažādo krāsu un daiļo valodu.

Un, kad nu jaunavas bija kādu laiku pie viņa dzīvojušas, bet viņu pirmajam kungam, kas viņas pārdeva, vairs nebija pacietības un viņu plosīja šķiršanās sāpes, tas sūtīja vēstuli visu ticīgo pavēlniekam al Mamunam, un vēstulē viņš gaudās par savu mīlestību, jo jaunās verdzenes viņš karsti mīlēja. Un viņa vēstulē bija rakstīti šādi dziesmas vārdi:

Sirds mana gūstā sešām dailulēm,

Tām visām savu sveicienu es sūtu!

Tās manas acis, dzēriens mans un saldums,

Un visa mana dzīve "viņas vien!

Mans prieks ir viņu dailes tuvums jaukais,

Kad viņu nav, no acīm zūd man miegs!

Tad raudu es un dvēsele nīkst skumjās,

Un labāk tad ir nedzimušam būt!

Ak, acis glezno skropstu saldā ēnā —

Tās manā sirdi asas bultas meti

Un, kad nu šo vēstuli izlasīja kalifs al Mamuns, viņš lika jaunavas ieģērbt greznās drēbēs, iedeva tām sešdesmit tūkstošus dināru un sūtīja viņas atpakaļ pie viņu kunga. Un, ieraudzījis tās, viņš ielīksmojās lielā priekā un viņa priekiem nebija gala. Un tā nu viņš dzīvoja ar savām verdzenēm, un jauka bija viņu dzīve, līdz atnāca visu baudu Galētāja un visu pulku Izšķīrēja.

PASAKA PAR TRIM ĀBOLIEM

Un Šechrezada sacīja: «Man teikts, ak laika valdniek un gadu simteņu pavēlniek, ka kalifs Haruns al Rašids reiz kādu nakti lika aicināt savu veziru Džafaru un sacīja tam: «Es gribu nokāpt pilsētā un iztaujāt ļaudis par valijiem un pavaldoņiem, un katru, ko tie apsūdzēs, mēs atlaidīsim, un, kuru cildinās, to algosim.» — «Dzirdu un paklausu!» teica Džafars. Un tā nu kalifs ar Džafaru un šķēpa nesēju Masruru izstaigāja visu pilsētu, iedami pa ielām un tirgiem. Un tā viņi kādā šķērsielā ieraudzīja vecu vecu, sirmu vīru ar tīklu un grozu uz galvas un rungu rokā. Un tas nu gāja, nesteigdamies un dzejas pantus skaitīdams:

«Tie saka man: «Tu citu laužu pulkā Ar savu zinību kā mēness staro,» — Bet es tiem atbildu: «Ak, glābiet jel No jūsu runām manu dvēseli!» Jo raugi: zinības tik tad ir godā, Ja savienotas tās ar skaidru varu! Ja gribētu jūs mani ieķīlāt Ar visu gudribu un grāmatām

Par vienas dienas pārtiku, tad droši Neviens no jums gan neņemtu šo ķīlu! Ir grūta, sūra dzīve nabagam, Un liktenis tam skumigs ir un drūms. Kad vasara, viņš nenopelna maizi, Bet ziemu pelnu čupa tikko silda. Pa ceļu ejot, suņi viņu rej, Un visi tikai lamā to un lād. Kad viņš par savu postu vīriem gaužas, Nekur viņš dzirdīgas vis nerod ausis! Un, ja nu tāds ir nabagam viss mūžs, Tad kapā liktenis tam labāks būs!

Un, dzirdējis šos pantus, kalifs sacīja Džafaram: «Uzlūko šo nabaga vīru un uzklausi viņa dzejas! Viņš gaužas par savu trūkumu.» Un kalifs piegāja pie viņa un jautāja: «Ak, saki, vecais vīrs, — kas ir tavs amats?» Un sirmgalvis atbildēja: «Ak mans kungs, es esmu zvejnieks, un man ir sieva un bērni, un izgājis es esmu no mājas kopš dienvida, bet līdz šim pašam brīdim Allah nav man devis nekā ar ko pabarot sievu un bērnus. Un tā nu man viss ir apnicis, un es jūtos derdzīgs pats sev, un es gribēju doties nāvē.» — «Vai negribi nākt mums līdzi atpakaļ uz upi?» jautāja kalifs. «Nostājies Tigras krastā un iemet savu tīklu uz manu laimi, un, ko tu izvilksi, par to es tev maksāšu simt dinārus.» To dzirdējis, zvejnieks ielīksmojās un iesaucās: «Uz galvas apmetīšos un iešu jums līdzi, ak mans kungs!» Un tā nu viņš gāja tiem līdzi uz upi atpakaļ un izmeta tīklu, un brīdi gaidīja, un tad viņš parāva virvi un pavilka, un izvilka tīklu pie savām kājām.- Un raugi: tīklā bija aizslēgta smaga lāde. Un, lādi ieraudzījis, kalifs to aplūkoja un redzēja, ka tā ir smaga, un iedeva zvejniekam simt dinārus, un tas aizgāja, bet Masrurs un Džafars paņēma lādi un nonesa to pilī. Un viņi aizdedza sveces (bet lāde bija nolikta kalifa priekšā), un Džafars ar Masruru lādi pavēla un atlauza, un raugi: lādē bija no palmu lapām izpīts grozs, sadiegts ar sarkaniem vilnas diegiem. Un grozu viņi atārdīja un ieraudzīja tur paklāja gabalu, bet, paklāju pacēluši, zem tā atrada baltu plīvuru, un plīvurā bija ietīta jauna sieviete, līdzīga tīram un neskartam sudrabam, bet bija viņa nokauta un gabalos sacirsta. Un, kad nu kalifs to ieraudzīja, viņš gauži noskuma un asaras viņam bira pa vaigiem, un viņš sacīja Džafaram: «Ak tu suns, ne vezirs! Manā laikā nokauj un upē met cilvēkus, un augšāmcelšanās dienā viņu asinis brēks uz mani! Bet es bargi atriebšos tam, kas nokāvis šo sievieti, un nogalināšu to baigā nāvē!» Un viņš teica Džafaram: «Es zvēru pie savas cilts saitēm ar al Abasa dēlu kalifiem, ja tu neatvedīsi pie manis to, kas viņu nokāvis, lai es varu piespriest tam taisnīgu sodu, — es pakāršu tevi pie manas pils vārtiem, — tevi pašu un četrdesmit tavus radus!» Un kalifs nu iekaisa lielās dusmās, bet Džafars aizgāja un skumīgs devās pilsētā, un viņš klusībā sacīja: «Kā lai es zinu, kas nokāvis šo sievieti, un kā es varu to aizvest kalifam? Bet, ja es aizvedīšu citu, es būšu smagi noziedzies. Tik tiešām, nu es nezinu, ko lai daru!» Un tā nu Džafars nosēdēja mājā trīs dienas, bet ceturtajā dienā kalifs atsūtīja pie viņa savu galminieku un aicināja Džafaru savā pilī, un Džafars aizgāja pie kalifa. Un kalifs viņam jautāja: «Kur ir sievietes slepkava?» — «Ak ticīgo pavēlniek, es neesmu visu nokauto uzraugs, un kā lai es zinu viņas slepkavu!» sacīja Džafars, bet kalifs sadusmojās un lika viņu pakārt savas pils vārtu priekšā, un saucējam viņš lika saukt visās Bagdades ielās: «Kas grib redzēt, kā pakārs Džafaru al Barmaku, kalifa veziru, un reti desmit viņa radus pie kalifa pils vārtiem, lai nāk un skatās!» Un no visām ielām saskrēja ļaudis noskatīties Džafara un viņa radu nāves sodu, bet viņi nezināja, kādēļ tos grib pakārt. Un, kad nu uzceltas bija karātavas un nolikti pie tām sodītie, lai tos tūdaļ kārtu, visi gaidīja kalifa atjauju, un atļaujas zīme bija tā, ka parādīsies lakatiņš. Un ļaudis raudāja par Džafaru un viņa radiem, jo tauta godāja un mīlēja Džafaru un viņa cilti par laipnību un labdarību. Te pēkšņi parādījās jauneklis ar daiļu seju, tīrās drēbēs, un vaigs tam staroja kā mēness un acis spulgoja kā hurijai, un viņa piere laistījās un vaigi tvīka sārti, un seju viņam rotāja jaunas pūku spalviņas un laimes zīmīte kā ambras ripiņa, un viņš grūstīja ļaužu drūzmu, līdz nonāca pie Džafara. «Ak emiru kungs un nabagu patvērums, esi atpestīts no kauna pilnā soda!» viņš iesaucās. «Es esmu tas, ko tu meklē, kas nokāva šo sievieti, kuru jūs atradāt lādē! Pakar mani un dod man, ko esmu pelnījis!» Un, jaunekļa vārdus dzirdējis, Džafars priecājās par savu glābiņu, bet gauži noskuma par daiļo jaunekli. Un tā nu, viņiem runājoties, pēkšņi viņi ieraudzīja vārgu sirmgalvi, kam mūža gadi jau bija lielā gabalā, un redzēja viņi, ka sirmgalvis pašķīra ļaužu baru un steidzās pie Džafara. Un, kad viņš piegāja pie Džafara un daiļā jaunekļa, viņš apsveica tos un sacīja: «Ak vezir, augstais kungs, netici vārdiem, ko tev saka šis jauneklis! Tik tiešām, šo sievieti nav nokāvis neviens cits kā es! Atriebies par viņu man, vai arī es reiz prasīšu atmaksu no tevis Allah visvarenā vaiga priekšā, ja tu to nedarīsi!» Te nu jauneklis iesaucās: «Ak vezir, šis vecais melša ir prātu izdzīvojis, viņš pats nezina, ko runā. Sievieti esmu nokāvis es! Atrieb viņas nāvi pie manis!» — «Ak mans bērns,» sacīja sirmgalvis, «tu esi vēl jauns un kāro dzīves priekus, bet es esmu vecs un dzīvē noguris. Es izpirkšu tevi ar savu dvēseli un arī veziru, un viņa radus. Tikai es vienīgais esmu šās sievietes slepkava! Allah vārdā, pasteidzies mani pakārt! Man dzīves vairs nav bez viņas!» To dzirdot un redzot, veziram bija lieli brīnumi, un viņš aicināja jaunekli un sirmgalvi sev līdzi, un viņi visi uzkāpa pie kalifa, un vezirs noskūpstīja zemi pie kalifa kājām un sacīja: «Ak ticīgo pavēlniek, mēs atvedām sievietes slepkavu!» — «Kur tad viņš ir?» kalifs jautāja, un Džafars .ilbildēja: «§is jauneklis saka, ka slepkava esot viņš, bet vecais vīrs apgalvo, ka jauneklis melojot un sievieti nokāvis viņš. Te nu viņi abi stāv tavā priekšā.» Un kalifs uzlūkoja jaunekli un sirmgalvi un jautāja: «Kurš no jums nokāva sievieti?» — «Es,» atsaucās jauneklis, bet sirmgalvis iekliedzās: «Tikai es esmu viņas slepkava!» — «Ņem viņus abus un pakar!» kalifs teica Džafaram, bet tas nu pretojās: «Ja nokāvis ir viens no viņiem abiem, tad pakārt otru būtu netaisnīgi.» — «Zvēru pie tā, kas debesis un zemi radījis, ka sievieti nokāvis esmu es viens vienīgais!» sacīja jauneklis un attēloja slepkavības apstākļus, un aprakstīja visu tā, kā kalifs bija atradis. Un tad nu kalifs redzēja skaidri, ka sievieti nokāvis jauneklis. Un viņš brīnījās un sacīja: «Kāda iemesla dēļ tu nokāvi šo sievieti, ja tev nebija tiesības to darīt, un kādēļ tu tagad atzīsties slepkavībā, ja neesi vēl pērts, bet pats esi atnācis un saki: «Atrieb viņas nāvi pie manis!» — «Zini, ak ticīgo pavēlniek,» teica jauneklis, «ka šī sieviete ir mana sieva un mana tēvoča meita, un šis sirmgalvis ir viņas tēvs un mans tēvocis. Es apprecēju viņu, kad viņa vēl bija šķīsta jaunava, un Allah augstais man dāvāja no viņas trīs vīriešu kārtas bērnus, un viņa mīlēja mani un mani kopa, un ļauns nekas man nebija jāpiedzīvo no viņas, un es arī viņu mīlēju ar lielu mīlestību. Un, kad nu sākās šis mēnesis, viņa stipri sasirga, un es ataicināju pie viņas ārstus, un viņas veselība sāka pamazām laboties. Tad nu es gribēju vest viņu pirtī, bet viņa sacīja: «Iekams es eju pirtī, dod man to, ko es ļoti gribu.» — «Dzirdu un paklausu!» es atsaucos. «Ko tad tu tik ļoti gribi?» — «Es gribu ābolu,» viņa sacīja, «es paodīšu to un mazu gabaliņu nokodīšu.» Un tūdaļ es devos uz pilsētu un meklēju ābolus, bet nekur tos neuzgāju, un, ja nu ābols būtu maksājis vai dināru, es droši vien būtu to nopircis. Tas mani skumdināja, un nomākts es aizgāju mājās un teicu sievai: «Ak mana tēvoča meita, Allah vārdā, — es nedabūju nevienu ābolu.» To dzirdējusi, viņa, slima būdama, satraucās un tovakar sasirga vēl vairāk. Un visu cauru nakti es palaidu pārdomās, un, kad atausa rīts, es atstāju savu māju un izstaigāju dārzu dārzus, bet ābolus neatradu. Tad nu es satiku vecu dārznieku un jautāju viņam, kur atrast ābolus, bet viņš man sacīja: «Ak mans bērns, tā nu tagad ir reta manta, jo ābolu nav. Tie atrodami tikai Basrā, visu ticīgo pavēlnieka dārzā, un ir tie dārznieka ziņā, un tam nu tie jāglabā kalifa vajadzībai!» Tā nu es aizgāju mājās, un mana mīlestība un piekļāvība lika man doties ceļā, un ceļā turp un atpakaļ es sabiju piecpadsmit dienas un piecpadsmit naktis un atvedu viņai trīs ābolus, kurus nopirku no Basras dārznieka par trim dināriem. Un tad nu es priecīgs iegāju pie viņaā un atdevu viņai ābolus, bet viņa nepriecājās par tiem un nometa turpat sev blakus, un drudzis viņu kratīja desmit dienas, un, kad nu tās bija pagājušas, viņa piecēlās sveika un vesela. Un es atstāju māju un devos uz savu tirgotavu, un tur nu es pirku un pārdevu. Un, kad nu es pašā dienvidū tā sēdēju, te pēkšņi man garām aizgāja melnais vergs, un rokā tas turēja vienu no trijiem āboliem, un viņš spēlējās ar to. «Ak labais vergs,» es-viņam jautāju, «kur tu ņēmi šo ābolu, un kur es ari varētu tādu iegūt?» To dzirdējis, vergs sāka smieties un sacīja: «To es paņēmu no savas mīļākās. Es biju projām, un, kad pārrados, viņa gulēja slima, un viņai bija trīs āboli, un viņa teica man: «Tevis dēļ mans ragulops vīrs devās uz Basru un tur tos nopirka par trim dināriem.» Un, kad es biju pie viņas ēdis un dzēris, es paņēmu no viņas šo ābolu.» Un, kad nu es dzirdēju melnā verga vārdus, ak visu ticīgo pavēlniek, pasaule satumsa melna manā acu priekšā, un es cēlos, aizslēdzu savu tirgotavu un gāju mājās, un dusmu niknumā es biju kā bez prāta. Es uzlūkoju ābolus un redzēju tikai divus, un jautāju sievai: «Kur trešais ābols?» Un viņa atbildēja: «Es gan nezinu!» Kad nu es redzēju, ka vergs teicis patiesību, es satvēru nazi un piegāju sievai no muguras, bet nerunāju ar viņu ne vārda un uzsēdos viņai uz krūtīm, un ar nazi pārgriezu tai rīkli. Un galvu es nocirtu un ātri ieliku grozā un apklāju ar plīvuru, un tad nu grozu sadiedzu un, apsedzis to ar paklāja gabalu, ieliku to lādē, un aizvedu uz sava mūļa muguras, un pats ar savu roku iesviedu to Tigrā. Allah vārdā, ak visu ticīgo pavēlniek, pasteidzies mani pakārt, jo raugi: es bīstos, ka augšāmcelšanās dienā viņa prasīs no manis atmaksu! Un, kad es viņu iesviedu Tigras upē (bet neviens to nezināja), es redzēju, ka mans vecākais dēls raudāja (bet viņš nezināja, ko es biju nodarījis viņa mātei). «Ko tu raudi, mans bērns?» es jautāju viņam, un viņš sacīja: «Es paņēmu vienu no tiem āboliem, kas mātei bija, un aizgāju rotaļāties ar saviem brāļiem, te pēkšņi liels, melns vergs to izķēra man no rokas un jautāja: «Kur tu tādu ņēmi?» — «To atveda mans tēvs,» es teicu, «viņš devās pēc tā uz Basru un atdeva to manai slimajai mātei, un viņš nopirka trīs tādus ābolus par trim dināriem.» Un tā nu vergs ābolu paņēma un neskatījās man vairs ne virsū, un šos vārdus es vēl atkārtoju otro un vēl trešo lāgu, bet vergs nelikās par mani ne zinis un mani vēl piekāva, un ābolu aiznesa, bet es biju nobijies, ka māte mani pērs par zaudēto ābolu, un kopā ar brāļiem devos ārpus pilsētas, un tur nu mēs klīdām līdz vakaram. Allah vārdā tevi lūdzu, tēti, nesaki viņai nekā, — viņa būs vēl slimāka, nekā bija.» Un, bērna vārdus dzirdējis, es sapratu, ka vergs bija sagudrojis melus par mana tēvoča meitu, un nu zināju, ka viņa nokauta bez vainas. Un tad nu es gauži raudāju, un pienāca šis sirmgalvis, mans tēvocis un viņas tēvs, un es izstāstīju viņam visu, kas bija noticis. To dzirdējis, viņš piesēdās man blakus un sāka raudāt, un mēs abi raudājām līdz pusnaktij un līdzjūtības apliecinājumus uzklausījām piecas dienas. Un līdz šai pašai dienai mēs skumstam par to, ka es viņu nokāvu bez vainas. Un tas notika tikai verga dēj, un tikai tādēļ viņa ir nokauta. Tavu senču vārdā es lūgšus tevi lūdzu, nokauj mani drīzāk, — man dzīves nav bez viņas. Atmaksā par viņu man!»

Jaunekļa vārdus dzirdējis, kalifs brīnījās un iesaucās: «Allah varda, es nekāršu citu nevienu kā šo nolādēto vergu, un tik tiešām es to darīšu, lai remdinātu cietējus un piepildītu pasaules valdnieka prātu…»

Te nu Šechrezada logā ieraudzīja rītu un pārtrauca atļauto stāstu, bet, kad pienāca nakts, viņa sacīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka kalifs zvērēja nenokaut citu nevienu kā melno vergu, jo raugi: jauneklis bija pelnījis attaisnojumu. Un tad nu kalifs pievērsās Džafaram un sacīja: «Atved pie manis to nolādēto vergu, kura vainas dēļ tas viss ir noticis, un, ja to neatvedīsi, pats būsi viņa vietā!» Un Džafars iegāja pilsētā raudādams un sacīja sev: «Nu man pienākušas divas nāves! Krūze iet uz aku, kamēr saplīst! Es varu locīties, kā gribu, un tomēr neizlocīšos, bet, kas mani glāba pirmoreiz, tas paglābs šoreiz arī. Pie Allah zvēru, ka neiešu laukā no mājas trīs dienas, un Allah prāts lai notiek!» Un tā nu Džafars nodzīvoja mājās trīs dienas, bet ceturtajā viņš ataicināja tiesnešus un lieciniekus un raudādams atvadījās no saviem bērniem. Te pēkšņi pie viņa atnāca kalifa sūtnis un sacīja: «Visu ticīgo pavēlnieks vislielākās dusmās mani sūtīja pēc tevis! Viņš zvērēja, ka diena nepaies un tu būsi jau pakārts!» To dzirdējis, Džafars gauži raudāja, un raudāja viņa bērni un vergi, un visi, kas mājās bija, un, beidzis af- vadīties, Džafars piegāja pie savas jaunākās meitas, lai pateiktu tai ardievas, jo tā bija viņam mīļāka par visiem citiem bērniem, un viņš pieglauda to pie savām krūtīm un noskūpstīja, un sāka raudāt, ka jāšķiras no tās. Un pēkšņi viņš sajuta tai azotē ko apaļu un cietu. «Kas tev tur azotē?» viņš jautāja meitai. «Ak tēti,» viņa atbildēja, «tas ir ābols, kurā ierakstīts mūsu kunga kalifa vārds. To atnesa mūsu vergs Reichans, un es to glabāju jau četras dienas, un viņš to atdeva man par diviem dināriem, kurus viņš paņēma no manis.» Un, dzirdējis par vergu un par ābolu, Džafars ielīksmojās un, roku iebāzis meitas azotē, izvilka no tās ābolu, un, pazinis to, iesaucās: «Ak, mans glābiņš!» Un tad nu viņš lika atvest vergu, un tas atnāca, un viņš sacīja tam: «Vai tev, Reichan! Kur tu ņēmi šo ābolu?» — «Pie Allah zvēru, ak mans kungs,» atbildēja vergs, «ja meli glābj, tad glābj ari patiesība un vēlreiz glābj! So ābolu es neesmu zadzis ne tavā pilī, ne kalifa pilī, ne arī visu ticīgo pavēlnieka dārzā. Pirms piecām dienām es gāju pa kādu pilsētas šķērsielu un ieraudzīju bērnus, kuri rotaļājās, un vienam no viņiem bija šis ābols. Es paķēru to un bērnu piekāvu, bet tas sāka raudāt un sacīja: «Ak brašais vīrs, tas ir manas mātes ābols, un viņa ir slima. Viņa izlūdzās to no mana tēva, un tas nu devās pēc tā uz Basru un atveda viņai trīs ābolus par trijiem dināriem, un vienu es viņai nozagu, lai paspēlētos ar to.» Tad nu viņš sāka raudāt. Bet es pat neuzlūkoju to un ar visu ābolu atnācu šurp, un mana mazā kundzīte to paņēma no manis par diviem zelta dināriem. Tas nu ir viss mans stāsts.»

To dzirdējis, Džafars brīnījās, ka visa šī kņada un sievietes nokaušana notikusi viņa verga dēj, un viņš noskuma, ka tas ir viņa vergs, bet priecājās, ka izglābies pats. Un viņš teica dzejas vārdus:

«Un, ja tavs kalps ir tevi gāzis. Tad dvēsles dēl par upuri to daril Jo kalpu pasaulē tev būs, cik tīk, Bet citu dvēseli tev neatrasti»

Un tad nu viņš saņēma vergu aiz rokas un noveda to pie kalifa, un viņš stāstīja tam visu no sākuma līdz galam, un kalifs brīnījās un sāka smieties, un viņš smējās, līdz pakrita augšpēdu. Un šo stāstu viņš lika uzrakstīt un atdot tautai par pamācību. Un Džafars sacīja viņam: «Nebrīnies par šo stāstu, ak visu ticīgo pavēlniek, jo raugi: tas nav brīnišķīgāks par to, kurā stāstīts par Ēģiptes veziru Nurad- dinu Ali un Samsaddinu Muhamedu, viņa brāli.» — «Stāsti to!» uzsauca kalifs. «Stāsti to stāstu, kas brīnišķīgāks par šo!» — «Ak visu ticīgo pavēlniek,» sacīja Džafars, «es tev stāstīšu gan, bet tikai ar noteikumu, ka manu vergu tu glābsi no nāves soda.» Un kalifs sacīja: «Ja tas būs brīnišķīgāks par to, kas notika ar mums, es dāvāšu tev viņa asinis, bet, ja tā nebūs, es nokaušu tavu vergu!»

PASAKA PAR VEZIRU NURADDINU UN VIŅA BRĀLI

Zini, ak ticīgo pavēlniek,» teica Džafars, «ka senos laikos reiz Ēģiptes zemē dzīvoja sultāns, labvēlīgs un taisnīgs valdnieks, un mīlēja viņš nabagus un laiku palaida ar zinātņu vīriem, un bija viņam vezirs, gudrs un pieredzējis vīrs, un mācēja viņš vadīt un kār-tot lietas; un bija viņš vecs vecs sirmgalvis, un viņam bija divi bērni, līdzīgi diviem mēnešiem, un nebija viņiem līdzīgu daiļumā un jaukumā, un vecākajam vārds bija Samsaddins Muhameds, bet jaunāko sauca Nuraddins Ali. Un jaunākais bija pārāks par vecāko daiļumā un jaukumā, un pat dažās svešās zemēs viņu daudzināja un brauca viņa zemē lūkoties viņa daiļumā. Un notika, ka nomira viņu tevs, un sultāns noskuma par viņu un pievērsa savu uzmanību viņa bērniem, un iecēla tos par saviem tuviniekiem, un, apbalvojis viņus, sacīja tiem: «Jūs būsiet sava tēva vietā, un lai nesamulst jūsu dvēseles!» Un viņi ielīksmojās un noskūpstīja zemi sultānā priekšā, uzklausīja līdzjūtības apliecinājumus par tēvu līdz mēneša beigām, un tad abi sāka vezira amatu. Un vara viņu rokās bija tāda pati, kāda tā bija viņu tēva rokās, un, kad sultāns gribēja doties ceļojumā, viens no viņiem devās tam līdzi. Un notika kādu nakti no naktīm (bet sul- tanam līdzi bija jābrauc vecākajam), ka viņi sarunājās, un raugi, vecākais teica jaunākajam: «Ak mans brāli, es gribu, lai mēs abi apprecētos vienā vakarā.» — «Dari, ko gribi, ak brāli mans, es piekrītu tam, ko tu saki,» atbildēja jaunākais, un viņi vienojas par to, un tad vecākais sacīja savam brālim: «Ja Allah augstais tā būs lēmis, mēs ņemsim par sievām divas jaunavas un iesim pie viņam vienā un tai pašā naktī, un tā nu viņas dzemdēs viena dienā, un, |a tāds būs Allah prāts, tad tavai sievai piedzims puisēns, bet manai meitene, un mēs tos apprecināsim, un viņi būs vīrs un sieva.» «Ak mans brāli,» vaicāja Nuraddins, «ko tu ņemsi pūrā savai meitai no mana dēla?», un Samsaddins atbildēja: «Es ņemšu no tava dēla par savu meitu trīs tūkstošus dināru, trīs dārzus un trīs lauku mājas, un, ja nu jauneklis to neierakstīs laulības līgumā, tad nebūs labi.» — «Kas tas par mana dēla pūra noteikumu?» iesaucās Nuraddins, šos vārdus dzirdējis. «Vai tad tu nezini, vai, ka mēs esam brāji un ka mēs abi ar Allah žēlīgo prātu esam veziri un esam vienā un tai pašā vietā? Tev būtu sava meita jāpiesola manam dēlam bez pūra, bet, ja nu pūrs tik vajadzīgs, tad pielocīt to cik necik, lai tikai redzētu Jaužu acis. Tu taču zini, ka vīriešu dzimums ir cienīgāks nekā sieviešu, bet mans bērns ir vīriešu dzimums, un viņa dēļ mūsu dzimta būs saglabāta atmiņās, gluži pretēji tavai meitai.» — «Un kas tad viņai kaiš?» jautāja Samsaddins, un Nuraddins sacīja: «Viņas dēļ mūs neminēs emiru skaitā. Vai tu gribi darīt ar mani tāpat, kā darījis kāds ar citu kādu? Stāsta, ka kāds aizgājis pie sava drauga un tam ko lūdzis, un tas teicis: «Allah vārdā, mēs dosim, ko tu lūdz, bet tikai rīt,» bet lūdzējs atbildējis un teicis dziesmas vārdus:

«Ja vajadzību atliek tev uz rītu,

Tad saproti, ka izdzīts tu ar kaunu.»

«Es redzu, tu uzpūtībā savu dēlu cildini augstāk par manu meitu,» viņam teica Samsaddins. «Es nešaubos, ka prātiņš tavs. ir plāns un tev nav pieklājības. Tu saki, ka vezira vara būtu sadalāma, bet zini, ka es tev ļāvu par veziru būt kopā ar mani tikai līdzcietībā pret tevi, lai tu man palīdzētu un būtu man atbalsts un lai tevi neapbēdinātu. Un, ja nu tu saki tādus vārdus, tad Allah vārdā zvēru, ka nedošu savu meitu tavam dēlam, kaut arī tu zeltā atsvērtu man viņas svaru.» Un, sava brāļa vārdus dzirdējis, Nuraddins sadusmojās un iesaucās: «Es arī neprecināšu savu dēlu ar tavu meitu!» Bet Samsaddins sacīja: «Es nepieļaušu, ka viņš būtu tai vīrs! Ja man nebūtu jābrauc prom, es tevi pārmācītu, kā piederas, bet, kad e>»būšu pārradies no ceļojuma, tad piesargies! Es tev parādīšu, ko prasa mana pašcieņa!» Sava brāļa vārdus dzirdējis, Nuraddins iekaisa niknumā, un viņa miers bija zudis, bet viņš apslēpa to, kas viņam kaitēja, un nakti viņi p.n laida katrs par sevi. Bet, kad nu pienāca rīts, sultāns devās ceļā un brauca uz Hizu, virzīdamies uz piramidām, un pavadīja viņu vezirs Samsaddins. Bet viņa brālis Nuraddins šo nakti pārlaida vislielākās dusmās, un, kad pienāca rīts, viņš piecēlās, noskaitīja rīta lūgšanu un devās savā mantnīcā, paņēma tur mazu maisiņu un piebēra to ar zeltu. Un viņš atcerējās sava brāļa vārdus un savu pazemojumu pret viņu un teica šādu dzeju:

«Jel ce|ā dodies, tur tu atradīsi,

Ko būsi pametis tu savā zemē.

Un centies, strādā! Tikai darbā vien

Un tikai pūlēs dzīve salda būs!

Ne goda nerodu, ne laimi redzu

Es savā dzimtenē, tik bēdas sūras, —

Tad dodies prom no dzimtās zemes jel

Un meklē savu laimi svešumā!

Es redzu un to labi zinu arī,

Ka ūdens pūst, ja kustības tam nava;

Tas garšo labi, ja tas mūžam tek,

Bet derdzas, ja tam tecēt atļauts nav.

Ja mēness spožais nekad nerietētu,

Tad katru stundu vis to nemeklētu

Tās vērotāju acis, kas uz to

Ceļ savus skatus, kur tas gaiši spīd.

Ja lauva neizies no savas bedres,

Tas laupījumu nekad negūs savu,

Un tikai bulta tā, kas vaļā rīst,

Sniedz mērķi savu, kurp tā raidīta.

Zelts raktuvēs ir tikai pīšļi vien,

Ja neceļam no zemes dzīlēm to.

Un paradizes koks ir zemē dzimtā

Tik malka vien, ne koks, kas izplauks ziedos,

Viss svešumā ir vairāk kārojams,

Viss svešumā par zeltu dārgāks vēl!» •

Šos dziesmas vārdus beidzis, Nuraddins lika kādam no saviem kalpiem apseglot nūbiešu mūli ar stepētiem segliem (un bija šis mūlis lāsains, ar augstu muguru kā izsliets jumols, ar zelta segliem un indiešu tērauda kāpšļiem, un ar segu, kas bija Chosroju cienīga, un līdzīgs tas bija līgavai, kurai noņemts šķidrauts). Un iika viņš tam uzkraut mugurā zīda seglu pasegu un lūgšanu paklāju, bet maisu viņš piekāra zem paklāja un tad sacīja saviem kalpiem un vergiem: «Es gribu pastaigāties ārpus pilsētas un braukšu uz al Kaljubijas pusi, un mājās es nebūšu trīs naktis, un lai neviens no jums nenāk manās pēdās, — man krūtīs iemeties žņaudzējs.» Un tā nu viņš steigšus kāpa mūlim mugurā, sev līdzi paņēmis drusku pārtikas, un izjāja no Kairas, dodamies tuksnesī, un raugi: vēl dienvidus nebija pienācis, kad viņš jau iejāja Belbeisas pilsētā. lļn nokāpa viņš no mūļa un atpūtās, un atpūsties ļāva arī savam mūlim, un, Belbeisā ieguvis drusku pārtikas, apēda to, un tad sadabūja ēsmu un barību mūlim, un tad nu devās uz tuksnesi. Un, kad pienāca nakts, viņš bija jau iejājis pilsētā, ko sauca as Saidija, un palika viņš tur pa nakti, paņēma ēdienu un pa galvī palika maisu, izklāja segu un gāja gulēt pasta piestātnē, un raugi: viņu satvēra dusmas. Un nakti viņš pārlaida šai vietā, un, kad atausa rīts, viņš uzkāpa mūlim mugurā un dzina to, līdz nonāca Ila- lebas pilsētā, un apmetās viņš tur kādā iebrauktuvē. Un tur nu viņš sabija trīs dienas un atpūtās, un atpūsties Jāva savam mūlim. Tad nu viņš uzjautrinājās un nolēma posties ceļā, uzkāpa mūlim mugurā un izjāja no pilsētas, nezinādams, kurp doties. Un tā nu viņš jāja dienas, jāja naktis, līdz nonāca Basras pilsētā, pats to nezinādams, un apmetās iebrauktuvē. Un noraisīja viņš maisu mūlim no muguras un izklāja paklāju, un mūli ar visu pajūgu atdeva vārtniekam, lai šis nu to pavadā. Un tā nu vārtnieks ņēma mūli un sāka to vadāt.

Un notika, ka Basras vezirs sēdēja pie savas pils loga un ieraudzīja mūli ar dārgo pajūgu, kas bija tam mugurā, un nodomāja, ka tas ir sultānā pavadonības mūlis, uz kādiem jāj tikai veziri vai sultāni. Un viņš sāka to pārdomāt, un gaužām samulsa viņa prāts, un viņš teica kādam no saviem kalpiem: «Atved pie manis to vārtnieku!» Un kalps nu gāja un vārtnieku aizveda pie vezira, un vārtnieks paspēra dažus soļus un noskūpstīja zemi, un vezirs (un bija viņš jau vecs vecs sirmgalvis) jautāja vārtniekam: «Kas ir šā mūļa saimnieks, un kādas ir viņa pazīmes?» — «Ak mans kungs,» atbildēja vārtnieks, «šā mūļa saimnieks ir jauneklis ar daiļu seju, un raugi: viņam ir godības zīmes, un viņa pašcieņa liecina, ka viņš ir tirgoņa dēls.» Un tā nu, vārtnieka vārdus dzirdējis, vezirs strauji piecēlās un devās uz iebrauktuvi, un tur nu viņš satika jaunekli. Bet, kad Nuraddins redzēja, ka vezirs nāk pie viņa, viņš steigšus piecēlās un sagaidīja to, un apsveica viņu. Un vezirs apsveica jaunekli un nokāpa no zirga, un apkampa Nur- addinu, un, piesēdinājis viņu sev blakus, sacīja: «Ak mans bērns, no kurienes tu esi nācis, un kas tev vajadzīgs?» — «Ak valdniek,» atteica Nuraddins, «es nāku no Kairas pilsētas. Es biju turienes vezira dēls, bet tēvs mans aizgāja Allah žēlastības valstībā.» Un tad nu Nuraddins stāstīja veziram, kas bija viņu piemeklējis, un stāstīja viņš visu no sākuma līdz galam un piebilda vēl: «Es esmu nolēmis vairs mājās neatgriezties, līdz būšu izceļojis visas pilsētas un zemes.» — «Ak mans bērns,» sacīja vezirs, to dzirdējis, «neklausi savu dvēseli, jo raugi: tu nonāksi briesmās. Zemes ir postā, un es baiļojos par tevi, par ļaunā likteņa sekām.» Tad nu viņš uzkrāva Nuraddina maisu sava mūļa mugurā un, līdzi paņēmis seglu pasegu un lūgšanu paklāju, aizveda Nuraddinu uz savu māju. Un ļāva viņš tam apmesties greznā telpā un rādīja tam cieņu un laipnību, un juta pret viņu dziļu mīlestību, un teica viņam: «Ak mans bērns, es esmu jau vecs, un vīriešu kārtas bērnu man nav, bet Allah man ir devis meitu, kas daiļuma līdzīga tev. Es neesmu viņas tuvumā laidis daudzus preciniekus, bet tevi ar joni iemīļoja mana sirds; vai tu negribētu ņemt manu meitu par savu kalponi, lai viņa tevi kopj, bet tu lai esi viņas vīrs? Ja esi mierā ar to, tad es tūdaļ iešu pie Basras sultānā un viņam teikšu: «Te ir mana brāļa dēls,» — un es panākšu, ka tevi iecels par veziru manā vietā, bet es pats sēdēšu mājās, jo raugi: esmu jau vecs.» Un, Basras vezira vārdus dzirdējis, Nuraddins nokāra galvu un sacīja: «Dzirdu un paklausu!» Un tad nu vezirs ielīksmojās un lika saviem kalpiem pasniegt viņam ēdienu un izpušķot lielo viesu istabu, kur daždien rīkoja emiru kāzas. Un tad viņš saaicināja savus draugus un ielūdza valstības dižvīrus un Basras tirgoņus, un kad, nu tie bija sanākuši, viņš teica tiem: «Man bija brālis, vezirs Ēģiptes zemēs, un Allah augstais bija viņam devis divus dēlus, bet man, kā jau jums zināms, Allah devis meitu. Un mans brālis savā mantojumā licis izprecināt manu meitu vienam no viņa dēliem, un es tam piekritu, un, kad nu pienāca laiks meitu atdot vīram, viņš atsūtīja vienu no saviem dēliem, redziet, šo jaunekli, kas te ir klāt. Un tiklīdz viņš bija ieradies pie manis, es nolēmu uzrakstīt viņa laulības līgumu ar manu meitu, un tas ieies pie viņas manā namā, jo raugi: viņš ir labāks par kādu svešu. Un, ja nu tāds būs viņa prāts, viņš paliks pie manis, bet, ja gribēs projām doties, es sūtīšu viņu ar savu meitu pie viņa tēva.» Un visi sacīja: «Tavs lēmums ir teicams!» — un uzlūkoja jaunekli, un viņš tiem patika, kad viņi to ieraudzīja. Un tad nu vezirs aicināja lieciniekus un tiesnešus, un tie uzrakstīja laulības līgumu un aizkūpināja smaržas, un izdzēra saldu dzērienu, un, slacījušies ar rožūdeni, viņi aizgāja. Bet vezirs lika saviem kalpiem aizvest Nuraddinu pirtī. Un iedeva viņš Nuraddinam goda drēbes no saviem ģērbiem, un nosūtīja tam dvieļus un šķīvīšus, un kvēpināmos traukus, un visu, kas bija tam vajadzīgs. Un, kad nu Nuraddins iznāca un apģērbās krāšņās drēbēs, viņš bija līdzīgs mēnesim, kas uzlec mēneša četrpadsmitajā naktī. Tā nu, iznācis no pirts, Nuraddins sēdās savam mūlim mugurā un jāja neapturēdams līdz vezira pilij, un tad viņš nokāpa no sava mūļa un, iegājis pie vezira, noskūpstīja tam rokas, un vezirs apsveica viņu …»

Te nu Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa sacīja: «Man ir teikts, ak laimīgais valdniek, ka vezirs apsveica Nuraddinu un sacīja tam: «Ej šo vakaru pie savas sievas, bet rīt es ar tevi došos pie sultānā, un tev par labu es gaidu svētību no Allah augstā.» Un tā nu Nuraddins piecēlās un iegāja pie savas sievas, vezira meitas.

Tas nu bija noticis ar Nuraddinu. Bet viņa brālis bija kādu laiku projām, ceļodams kopā ar sultānu, un, kad viņš pārradās, viņš neatrada savu brāli mājā. Un sāka viņš taujāt un izvaicāt kalpus par viņu, un tie nu sacīja: «To pašu dienu, kad tu ar sultānu aizjāji, viņš uzkāpa savam mūlim mugurā, kas bija ietērpts svētku pajūgā, un teica: «Es došos uz al Kaljubijas pusi un būšu projām vienu vai divas dienas. Man krūtīs uznācis žņaudzējs, un neviens lai neseko man!» Un tā nu kopš viņa aizbraukuma līdz šobaltdienu mēs neesam par viņu dzirdējuši nekā.» Tad nu Samsaddinu apbēdināja šķiršanās no brāļa, un bija viņš gaužām noskumis par brāļa nozudumu, un klusībā viņš sacīja: «Tas viss noticis tikai tādēļ, ka tovakar es viņam uzkliedzu! Tas viņa sirdi sāpinājis, un viņš devies ceļojumā. Man jāsūta meklētāji viņa pēdās!» Un tā nu viņš gāja pie sultānā un ziņoja tam visu, un sultāns uzrakstīja vēstules, un sūtīja pasta puišus pie saviem paval- doņiem visās zemēs, bet Nuraddins to divdesmti dienu laikā, kad viņi bija projām, bija izbraukājis tālas zemes, un tie nu viņu meklēja, mek lēja, bet nedzirdēja par viņu neko, un pārrādās mājā. UnSamšaddins vairs necerēja atrast savu brāli un sacīja: «Es pārkāpu robežas sarunā ar brāli, kad mēs runājām par mūsu bērnu laulību. Ak, kaut tas nebūtu noticis! Tas viss tā gadījās manas plānprātības un neparedzības dēļ.» Un pēc kāda laika viņš devās precībās pie Kairas tirgoņa meitas un uzrakstīja laulības līgumu un iegāja pie savas sievas. Un notika tā, ka Samsaddina un viņa sievas kāzu nakts bija tā pati nakts, kad Nuraddins iegāja pie savas sievas, Basras vezira meitas. Jo raugi: tā bija nolicis Allah augstais, lai piepildīts būtu viņa lēmums par nīcīgo radību. Un notika, kā brāļi bija norunājuši, jo raugi: viņu sievām piedzima bērni no viņiem, un Samsaddina, Kairas vezira sieva, dzemdēja meitu, par kuru daiļāka vēl nebija Kairā redzēta, bet Nuraddina sieva dzemdēja dēlu, par kuru skaistāks nebija viņa laikā redzēts: kā saka par viņu dzejnieks:

Ak, cik viņš vijīgs augumā un stalts! Un viņa matu melnums, daiļais vaigs Met tumsā pasauli un ļaužu cilti. Un nav nekā, kas viņam līdzīgs būtul Jel viņu nesodi par zīmīti. Kas viņa vaigu dailē liegi viz. Jo raugi: anemones itin visas Ar melnu punktiņu ir apzīmētas.

Un cits dzejnieks vēl saka:

Ja pašu daili atvestu pie viņa, Lai salīdzināt abus spējams būtu, Tad daile samulstu un bijībā Tā savu galvu noliektu pret to! Un, ja tai jautātu: «Vai redzējusi Tu līdzīgu jel kādu viņa dailei?» — Bez apdoma tā atbildētu tad: «Vai tādu tā kā viņš? Nē, it nekad!»

Un raugi: Nuraddins viņam vārdu deva Bedraddins Hasans, un ielīksmojās vectēvs par viņu un sarīkoja svētkus un dzīres, un bija tās valdnieka bērnu cienīgas. Un tad nu Basras vezirs ņēma Nuraddinu un aizveda pie sultānā, un Nuraddins piegāja un noskūpstīja zemi vinn priekšā. Bet bija viņš daiļrunīgs un drošs, un skaists un žēlsirdīgs, un teica viņš šādus dzejas vārdus:

«Ak kungs un valdniek, lai mūžīgi Tqv laimes svētība ir nolemta! Tev dzīvot būs un dzīves priekus baudīt, Līdz tumsa dzīva būs un gaisma arī! Kad valodas sāks visur daudzināt Tos nodomus, kas tavā prātā zib, — Pats laika rats tad iesācis būs deju Un Iiktens plaukšķinās ar savām rokām.»

Un tad nu sultāns piecēlās tos sagaidīt un pateicās Nuraddinam par to, ko tas bija sacījis, un tad jautāja savam veziram: «Kas ir šis jauneklis?» — un vezirs stāstīja tam visu viņa stāstu no sākuma līdz galam un sacīja: «Tas ir mana brāļa dēls.» — «Kā tad viņš ir tava brāļa dēls, un mums nekas nav bijis par viņu dzirdams?» jautāja vezirs, un sultāns teica tam: «Ak sultan, mūsu valdniek, man bija brālis, vezirs eģiptiešu zemēs, un viņš nomira un atstāja divus dēlus, un vecākais dēls iesēdās viņa vietā par veziru, bet šis jaunākais atjāja pie manis. Bet es biju agrāk jau zvērējis, ka savu meitu došu tikai viņam, un, kad nu viņš atkļuva pie manis, es viņu apprecināju. Viņš vēl ir jauneklis, bet es jau esmu sirms un vecs, un dzirde man jau ir vāja, un zudusi mana atjautība, un tādēļ es nāku sultānu, mūsu valdnieku lūgt, lai viņš to ieceļ manā vietā. Viņš taču ir mans brāļa dēls un manas meitas vīrs, un vezira goda viņš ir cienīgs, jo spriedumi viņam ir pareizi un liela ir viņa paredzība.» Te nu sultāns uzlūkoja Nuraddinu, un raugi: tas bija mīļš viņa sirdij, un viņš žēlīgi deva tam, ko vezirs gribēja. Un, kad nu viņš bija to iecēlis par veziru, viņš lika izsniegt tam krāšņas drēbes un dot tam mūli no sava lopu pulka, un nolika tam atzinības balvas un algu. Un Nuraddins noskūpstīja sulta- nam roku un kopā ar tēvoci devās uz māju, un bija viņi abi tik iepriecināti, ka vairāk vairs nevarēja. Tad nu viņi sacīja: «Tā ir jaundzimušā Hasana laimes zīme!» Un otrajā dienā Nuraddins aizgāja pie sultānā, noskūpstīja zemi viņa priekšā un teica dzejas vārdus:

«Lai katra diena nes tev jaunu laimi Un tavi skauģi dēd, to redzēdami! Un zini: tavas veiksmes nebeigsies, Kaut ienaidnieks tev ļaunu viltu vērpj! Lai mūžam visas tavas lemtas dienas Mirdz baltas savas gaismas mirdzēšanā, Bet dienas tiem, kas tavi ienaidnieki, Lai mūžam melnas tā kā melna nakts!»

Un tā nu sultāns lika viņam sēsties vezira vietā, un Nuraddins sēdās un sāka savus amata pienākumus, un uzklausīja viņš ļaužu sūdzības un viņu ķildas, kā allaž to veziri dara, un sultāns uzlūkoja viņu un apbrīnoja viņa rīcības un prātu, un viņa atjautību, un izdarību. Un tā nu viņš iemīļoja to un ieskaitīja savu tuvinieku pulka, bet, kad divans izklīda, Nuraddins gāja mājās un stāstīja savam tēvocim, kas bija noticis, un raugi: tas nu ļoti ielīksmojās. Un ta nu Nui addins turpināja vezira augsto amatu, un nepameta viņš sultānu ne nakti, ne dienu, un sultāns palielināja viņa algu un viņa pabalstus, un Nuraddina labklājība uzlabojās tik ļoti, ka ieguva viņš kuģus, kas viņa vārdā izvadāja preces, un turēja vergus un dzimtļaudis, un pi<> derēja viņam daudzas muižas un apūdeņotas zemes, un dārzi. Bet kad nu viņa dēlam Hasanam jau aprituši bija četri mūža gadi, te nomira vecais vezirs, Nuraddina sievastēvs. Un tas nu sarīkoja viņam krāšņas bēres un apbedīja to zemē. Un Nuraddins tad sāka sava dēla audzina šanu, un, kad tas jau bija diezgan stiprs un aprita tam septiņi gadi, viņš aicināja skolotāju, lai viņš nu māca to mājā lasīt, un viņš uzticēja tam savu dēlu, kam iegūt bija krietnu izglītību un labu audzināšanu. Un skolotājs to iemācīja lasīt un lika tam apgūt derīgas zinības. Un tā nu Hasans vairākus gadus atkārtoja Korānu, un auga viņš aizvien daiļāks un staltāks, kā sacīts dziesmā:

Jel raugies mēnesi, kas debess jumā Pilns viņa daiļuma tik gaiši staro! No viņa vaigu anemonēm saule pat Sev staru spožumu un gaismu rod. Viss daijums pasaulē ir viņa rokās, Un liekas pat, ka viss, kas vien te dvašo, Un katra radība un puķes zieds No viņa visu savu daili gūst.

Un tā nu skolotājs to audzināja viņa tēva pilī, un Hasans, kopš bija izaudzis, nebija soli spēris no vezira pils. Kādu dienu citu dienu skaitā viņa tēvs, vezirs Nuraddins, to ietērpa greznākajā no saviem ģērbiem un uzsēdināja mugurā vienam no viņa labākajiem mūļiem, un viņš devās ar to pie sultāna un ieveda pie tā. Un valdnieks uzlūkoja Bedr- addinu Hasanu, vezira Nuraddina dēlu, kas viņam tik ļoti patika, ka viņš to iemīlēja, un visus valstības ļaudis mulsināja viņa daiļums, kad Nuraddins aizjāja tiem garām pirmo lāgu, dodamies pie sultānā, un tie apsēdās ceļmalā, gaidīdami, kad viņš jās atpakaļ, jo raugi: tie gribēja nolūkoties viņa daiļumā un jaukumā, un smuidrajā auguma, kā dziesmā teikts:

Reiz naktī ielūkojās zvaigžņu tulks, Un pēkšņi viņa acīm skatīt bij Tik daiļu jaunekli, ka prāti mulsa, Un tērpts tas bija košā, greznā ģērbā. Tad zvaigžņu tālēs vērās viņa skats, Kur izšķērdīgu roku piebārstīts Bij neminamas dailes brīnums tīrais, Kas viņa miegā staroja ar spulgu.

Tam Zuchals devīgais bij dāvājis To melnumu, kas viņa cirtās zviln, Un dzimtās zīmītes, kas viņa vaigos, Ir muskuss brūnais labprāt viņam devis. Bet sārtumu, kas vaigu liegmē tvīkst, Tam sārtais Mirrichs dāvinājis gan, Un Strēlnieks vingrais tam ar vieglu roku No loka plakstu bultas laidis pierē. Bet acu zaigumu, kas dzedri zib, Ir devis lielais spožais Utarids, Un Farchads droši pasargājis viņu No baigo acu nobūruma ļaunā. Te pēkšņi samulsa nu zvaigžņu tulks, Kad viņa daiļumus bij skatījis, — Un krita pīšļos tas pie viņa kājām Un zemi skūpstīja un zemīgs bija.

Un, kad nu sultāns ieraudzīja Hasanu, viņš aicināja to pie sevis un iemīlēja to, un sacīja Masana tēvam: «Ak vezir, tev būs vienmēr vest viņu sev līdzi!» — un vezirs atbildēja: «Dzirdu un paklausu!» Un Nuraddins ar savu dēlu aizgāja mājās, un katru dienu viņš veda to sev līdzi pie sultānā. Bet, kad nu zēnam jau bija piecpadsmit gadu, viņa tēvs vezirs Nuraddins pēkšņi sasirga un aicināja dēlu pie sevis, un sacīja tam: «Ak, zini, mans bērns, ka šī pasaule ir tikai laicīga mājas vieta, bet nākamā dzīve ir mūžīga. Es gribu tev dot dažas pamācības, tādēļ uzklausi un saproti, ko es tev teikšu, un virzi uz to savu prātu!» Un tā nu viņš mācīja tam pieklājību pret cilvēkiem un laipnību, un tad pēkšņi Nuraddins atcerējās savu brāli un dzimtās vietas un zemes, un raugi: viņš gauži raudāja par šķiršanos no mīļiem tuviniekiem un, acis noslaucījis, teica dziesmas vārdus:

«Par šķiršanos ja kādam gausties prāts, — Ko sacīt tādam varētu gan mēs? Bet, ja mēs paši sāktu skumt un gausties, Kur tad vairs atrast savu ceļu spētu? Vai liksim savam sūtnim doties turp Mums ziņas nest un visu noskaidrot? Bet vai gan sūtnim tādas spējas dotas, Lai izteiktu tas mūsu kaisles gaudas? Vai paciest mums? Bet taču mīlētājs, Kas zaudējis ir savu mīļāko, Bez viņas dzīvot var tik īsu laiku, — Un viņu plosīs skumjas nebeidzamas. Viņš dzīvos sērās, ilgu sāpēs vien, Mirks viņa vaigi sūrās asarās. Ak, manām acīm zudušais un mīļais, Kas manā dvēselē dzīvs mūžam esi, — Vai tevi kādreiz satikt būs man lemts? Un vai nav aizmirsies mans solījums, Ilgt kuram nolemts bija tikpat ilgi, Sie gadi kamēr pagātnē reiz zudis? Vai arī, tālumā tur būdams, jau Par mīlētāju esi aizmirsis?

Par mīlētāju, mocībās un skumjās Kas sāpju asaras jau diezgan lējis? Ak! Ja reiz mīlas nolēmums tāds bus Un tā mūs abus kopā vedīs reiz, — Tad rājieni un pārmetumi mūsu Būs ilgi jādzird abiem sirdi grūtu.»

Un,kadnuviņš bija beidzis skaitīt dzejas pantus un raudat, vlt,iš pievērsās savam dēlam un sacīja: «Iekams dodu tev savu padomu, zini, ka tev ir tēvocis un viņš ir vezirs Kairā, un es to pametu un devos prom bez viņa ziņas. Un es nu gribētu, lai tu paņem vīstokli un uz raksti visu, ko tev teikšu.» Tad nu Bedraddins Hasans paņēma papīra vīstokli un sāka uz tā rakstīt, ko tēvs tam sacīja, un Nuraddins viņam teica, kas bija viņu piemeklējis, un teica viņš visu no sākuma līdz galam. Un pierakstīja viņš savu precību dienu un arī dienu, kad viņš iegāja pie vezira meitas, un tāpat viņš pierakstīja savu ienācicini Basrā un savas tikšanās ar veziru, un beidzot vēl to, ka viņa nāves dienā viņam vēl nebija četrdesmit gadu. «Un te nu būs mana vēstule viņam, un Allah augstais lai viņu pasargā!» viņš nobeidza un tad saritināja papīra loksni un aizzīmogoja to, un, to darījis, viņš sacīja: «Ak Hasan, mans bērns, sargā un glabā šo mantojumu, jo šai rakstā teikta tava dzimta un tava cilts, un, ja nu tevi piemeklē kāda nelaime, tad dodies uz Ēģipti un taujā pēc sava tēvoča, un izdibini ceļu pie viņa, un, kad nu būsi to atradis, tad ziņo viņam, ka esmu miris svešumā, bet ilgodamies redzēt viņu!» Un tad nu Bedraddins Hasans paņēma papīru un salocīja to, un iešuva benā starp oderi un virsu, un uztina tai turbānu, raudādams par savu tēvu, no kura viņam jāšķiras tik jaunam, bet Nuraddins viņam sacīja: «Es došu tev piecus padomus. Un pirmais no tiem būs tāds: «Nedraudzējies ne ar vienu un tu būsi pestīts no ļauna, jo glābiņš ir tikai vienatnē!» Un neej ne pie viena sērst un neslēdz darījumus ne ar vienu, jo raugi: es esmu dzirdējis, ko saka dzejnieks: .' ,

Nu pasaule vairs nav nevienas sirds,

No kuras mīlu tev vēl gaidīt ļauts. Un, liktenis ja metīs tevi postā, Vairs uzticīgu nebūs draugu tavu. Un tādēļ dzīvo vientulībā vien Un ticēt netici nevienam vairs! Tā nu es padomu tev devis esmu No tīras sirds un saku: diezgan nu!

Un otrais padoms ir tāds, ko tev saku: «Ak mans bērns, nedari pāri nevienam, lai liktenis nedara pāri tev pašam!» Jo raugi: liktenis ir vienu dienu par tevi, bet otru jau pret tevi, un visa zemes dzīve ir aizņēmums ar atdošanu. Un esmu es dzirdējis, kā saka dzejnieks:

Jel pakavējies, nesteidzies uz to, Ko nodomājis esi iegūt sev, Un žēlsirdīgs pret visiem ļaudīm esi,

Lai žēlsirdību mantotu pret sevi! Pār katru roku pāri pārcelta Ir Allah augstā roka varenā, — Un ļaundaris ikviens ir mūžīgi Par ļaundarību savu pārbaudīts.

Un trešais padoms: «Proti klusēt, un lai tavi netikumi liek tev aizmirst citu cilvēku netikumus!» Jo raugi, ir teikts: «Kas klusē, tas ir glābts,» — un esmu es dzirdējis dzejnieka vārdus:

Ir klusēšana katram jauka rota, Jo raugi: tā mūs droši pasargā, — Bet, ja nu tomēr sacīt gribi ko, Tad pļāpība lai tevi nevaldzina. Tik tiešām, ja tev kādreiz klusējošam Būs jānožēlo, ka tu klusējis, Tad daudzkārt vairāk nožēlosi tu, Ko teicis kādam būsi labu, ļaunu.

Ceturtais padoms: «Es tevi biedinu, ak mans bērns, jel nedzer vīnu!» Jo raugi: vīns ir katras ķildas sākums, vīns maitā prātu. Ak, sargies, sargies un nedzer vīnu, jo esmu es dzirdējis, ko teicis dzejnieks:

Es vīnu atmetu un dzērājus, Nu godinu tik vīna pēlājus. Kad novirza no taisnā ceļa vīns, Mums vārtus vaļā atver ļaunums grīns.

Un piektais padoms: «Ak mans dēls, jel taupi naudu, un nauda taupīs tevi! Glabā naudu, un nauda tevi glabās!» Netērē pārlieku, — tev. būs vajadzīgs visniecīgākais no visiem cilvēkiem. Un taupi dir- hemus, jo tā ir dziedinoša ziede, un esmu es dzirdējis, ka reiz kāds teicis1

Ja naudas manās kabatās nav daudz, Neviens tad negrib man par draugu būt, Bet, ja es pārticis un netrūkst naudas, — Tad visi ļaudis man ir mīļi draugi. Cik daudz ir to, kas tuvu būt man grib Un manas izšķērdības dēļ ir draugs, Un cik gan daudzi pametuši mani, Kad tukšas kabatas un naudas nava!»

Un tā nu Nuraddins nebeidza mācīt savu dēlu Bedraddinu Hasanu, līdz aizlidoja viņa gars un sēras atnāca sērst viņa namā, un sultāns bēdājās par viņu, un skuma visi emiri, un tad nu viņu apbedīja. Bet Bedraddins par savu tēvu sēroja divus mēnešus un nesēdās zirgam mugurā, un neuzkāpa divanā, un nesatikās ar sultānu. Un sultāns sadusmojās uz viņu un nolika viņa vietā kādu galminieku, ieceldams to par veziru, un lika tam apzīmogot Nuraddina mājas, viņa īpašumus un muižas, un jaunais vezirs sāka visu to apzīmogot un dzīrās sagūstīt viņa dēlu Bedraddinu Hasanu un aizvest to pie sultānā, lai tas nu darītu ar viņu, ko bija nolēmis savā prātā. Bet te nu notika, ka karaspēkā bija kāds nelaiķa vezira mameluks, un tas nu, dzirdējis par šo nelaimi, tūdaļ dzina savu zirgu un atri nonāca pie Bedraddina Hasana, kuru viņš ieraudzīja sēžam pie sava nama dur vīm ar nokārtu galvu un satriektu sirdi. Tad nu mameluks nokāpa no zirga un nostājās Bedraddina priekšā, noskūpstīja tam roku un sacīja: «Ak mans kungs un mana kunga dēls, jel drīzāk, drīzāk, iekams liktenis nav tevi piemeklējis!» Te nu Bedraddins uztiaucas un jautāja: «Kas noticis?» — un mameluks viņam atbildēja: «Sultāns ir sadusmojies uz tevi un licis tevi apcietināt, un nelaime nāk pie tevis manās pēdās! Jel glāb savu dvēseli!» — «Vai man vēl pietiks laika ieiet mājā un paņemt sev līdzi kādu pasaulīgu lietu, lai būtu atbalsts svešumā?» Bedraddins jautāja, un mameluks viņam atbil dēja: «Ak mans kungs, jel celies tūdaļ un met savas domas par māju!» Un viņš piecēlās un skaitīja dzejas pantus:

«Glāb savu dvēseli un dzīvību,

Kad bēdas virsū mākušās ir tev!

Un nams lai izlej asaras par vīru,

Kas cēlis to un devis tam ir veidu.

Tu citu zemi vari atrast sev,

Bet citu dvēseli tev neatrast!

Par cilvēkiem man vienmēr brīnums tādiem,

Kas dzīvo namā, kas ir klāts ar kaunu,

Kad Radītāja zemju klajumiem

Un plašām ielejām nav gals nekur.

Nav lietās svarīgās vērts sūtīt sūtni, —

Tik dvēsele sev pati labu vēlē!

Un lauvas kaklam tādēļ vien ir spēks.

Ka dara tas ar kaklu, darāms kas.»

Un, uzklausījis mameluka vārdus, Bedraddins apsedza galvu ar ģērba stērbeli un kājām izgāja no pilsētas, un, kad nu viņš bija aiz pilsētas sienām, viņš izdzirdēja, ko runāja ļaudis: «Sultāns nosūtījis savu jauno veziru uz nelaiķa vecā vezira māju un licis apzīmogot viņa īpašumus un namus, sagūstīt viņa dēlu Bedraddinu Hasanu un vest to pie sultānā, lai nu šis to nokauj.» Un ļaudis zūdījās par viņa daiļumu un jaukumu, bet, ļaužu runas dzirdējis, Bedraddins aizgāja uz labu laimi, nezinādams, kurp lai virza savas gaitas, un gāja viņš vienā iešanā, līdz liktenis viņu atdzina pie viņa tēva kapa. Un tā nu viņš iegāja kapsētā un apstaigāja visus kapus, un tad apsēdās pie sava tēva kapa kopas un uzmeta galvā fardžijas stērbeli. Un bija tā izšūta tīrā zeltā, un rakstīts uz tās bija šāds dzejas pants:

Ak tu, kam spoži staro vaigs. Tu rasai līdzīgs, zvaigznēm arī, — Lai mūžam esi liels un zaigs, Lai tavai slavai mūži gari!

Un, kad nu viņš bija pie tēva kapa, te pēkšņi pie viņa piegāja ebrejs, tāds kā mijējs, un bija tam maiss, kurā spulgoja daudz zelta.

IJn viņš piegāja pie Basras Hasana un jautāja tam: «Ak mans kungs, es redzu, tu esi noraizējies?» — «Es nupat gulēju,» atbildēja Bedraddins, «un sapnī redzēju savu tēvu, un tēvs mani rāja, ka es nenākot pie viņa sērst. Un tā es atmodos iztrūcināts un baidījos, ka diena aizritēs, bet es vēl nebūšu pie viņa bijis, un tad būs grūti manai sirdij.» — «Ak mans kungs,» sacīja ebrejs, «tavs tēvs bija izsūtījis kuģus, kuriem bija likts tirgoties, un daži nu ir pienākuši, un es gribu no tevis nopirkt kravu, ko atvedis pirmais pienākušais kuģis, un gribu es pirkt par tūkstoš dināriem zeltā.» Tad nu ebrejs izvilka maisu, kas bija zelta pilns, noskaitīja tūkstoš dinārus un atdeva tos Hasanam, vezira dēlam, un sacīja tam: «Uzraksti man zīmīti un uzspied zīmogu!» Un Hasans, vezira dēls, paņēma papīra sloksnīti un uzrakstīja: «Tas, kas šo raksta, Hasans, vezira dēls, pārdeva Ishakam, ebrejam, visu sava tēva pirmā atnākušā kuģa kravu par tūkstoš dināriem un maksu ir jau saņēmis iepriekš.» Un tā nu ebrejs paņēma zīmīti, bet Hasans sāka gauži raudāt, atcerēdamies savu godību, kādā viņš bija, un teica dziesmas vārdus:

«Kopš laika tā, kad zuduši jūs man.

Ak draugi, mājas nav man mājas vairs!

Ak nē! Un ari kaimiņi it visi

Nav man vairs kaimiņi, bet»sveši ļaudis.

Nu draugu nav vairs to, kas bija reiz.

Un zvaigznes debesīs vairs zvaigznes nav!

Jūs zuduši un pasauli man visu

Par tukšumu nu pārvērtuši esat.

Un, kopš jūs zuduši, ir viss tik drūms,

Vai zemes tās, vai ielejas, vai kalns.

Ak, ja tas krauklis, kura krāciens skarbais

Mums šķiršanos un visas sāpes nesa,

Sev ligzdu neatrastu vairs nekur

Un gaisos putētu lai spalvas tam!

Man pacietība zudusi jau visa,

Kopš esmu šķirts un skumjas mani plosa.

Tad redzēsim, vai visas naktis tās,

Kas pagājušas, atpakaļ vairs nāks

Un vai kā senāk būs mums atkal abiem

Ar tevi kopā dzivot vienā mājā.»

Un tad viņš sāka rūgti raudāt, un viņu pārsteidza nakts, un galvu viņš piespieda pie sava tēva kapa, un viņam uzmācās miegs, un raugi: viņš nu gulēja, līdz uzlēca mēness, un viņa galva noslīdēja no kapa, un gulēja viņš augšpēdu, un viņa vaigs spulgoja mēness staros. Bet kapā mita patiesi ticīgie džini, un viena džine iznāca un ieraudzīja gulētāju Hasanu, un, viņu redzējusi, tā brīnījās par viņa daiļumu un jaukumu un pēkšņi iesaucās: «Lai slavēts Allah augstais! Tik tiešām, šim jauneklim jābūt no paradizes bērnu pulka!» To teikusi, džine uzlidoja gaisā, lai kā daždien aplidotu visapkārt, te pēkšņi viņa ieraudzīja lidojošu efritu, un tas nu viņu sveicināja, un šī viņam jautāja: «No kurienes tu lidodams?» — «No turienes!» efrils atsaucās, un džine teica: «Vai negribi nākt man līdzi un palūkoties tai jauneklī, kas guļ pie kapa?» Un efrits sacīja: «Labi,» un viņi abi aizlaidās pie kapa, un džine jautāja: «Vai tu esi sava mūž.i kādu redzējis, kas būtu bijis daiļāks par šo jaunekli?» Te nu efrils uzlukoja jaunekli un iesaucās: «Lai sumināts tas, kam līdzīga nav! Bet, |• i tu gribi, māsiņ, es tev pastāstīšu, ko es redzēju.» — «Kas tas bija?» jautāja džine, un efrits sacīja: «Es redzēju jaunavu, līdzīgu šitn j<iu neklim, un tas bija Ēģiptes zemē, un raugi: tā ir vezira Samsaddina meita. Viņai būs jau kādi divdesmit gadi, un daiļa viņa ir un jaukii, un spoža savā pilnībā, un smuidra augumā. Un, kad nu viņa bija pār- sniegusi nolikto vecumu, par viņu izdzirdēja Kairas sultāns un lika aicināt pie sevis veziru, viņas tēvu, un sacīja tam: «Zini, ak vezir, man ir teikta ziņa, ka tev ir meita, un es gribu viņu precēt.» Un vezirs atteica: «Ak cēlais sultan, mūsu valdniek, uzklausi manus atvainojumus un žēlo manas asaras! Tev ir zināms, ka mans brālis Nuraddins mūs atstāja un mēs nezinām, kur viņš dzīvo, bet bijām mēs abi vienā un tai pašā vezira amatā, un viņa aizbraukuma iemesls ir dusmas, jo raugi: mēs abi sēdējām un runājām par laulību un par bērniem, un pēkšņi viņš sadusmojās, bet es zvērēju, ka savu meitu nedošu nevienam citam kā sava brāļa dēlam, un bija tas todien, kad māte viņu dzemdēja, un tas bija pirms kādiem astoņpadsmit gadiem. Bet nesen es dzirdēju, ka mans brālis apprecējis Basras vezira meitu un no viņas piedzimis dēls, un savu meitu es došu tikai viņam un citam nevienam, jo raugi: tā būs cieņa pret manu brāli. Un zini, ak valdniek, ka esmu es pierakstījis dienu, kad es apprecējos, kad manai sievai radās mātes cerības un kad piedzima mana meita, un tā ir nolemta sava tēvoča dēlam, bet sultanam, mūsu kungam un valdniekam, jaunavu ir daudz.» Un, vezira vārdus dzirdējis, sultāns stipri saskaitās un teica: «Tāds vīrs kā es, prec tavu meitu, kas līdzīga tev, bet tu viņu nedod man un mini nožēlojamus un niecīgus iemeslus! Pie savas galvas zvēru, ka izprecināšu viņu visnecienīgākajam no maniem kalpiem, un to es darīšu pret tavu gribu!» Bet sultanam bija zirgu puisis, kuprains, ar kupri krūtīs un kupri mugurā, un sultāns lika to aicināt un ar varu uzrakstīja viņa laulības līgumu ar vezira meitu, un viņš lika tam iet pie viņas to pašu nakti, un vēl viņš lika sarīkot kuprainim gājienu. Un es to atstāju sultānā mameluku pulkā, un tie nu dedzināja sveces viņam apkārt un visādi par viņu smējās pie hamama durvīm, bet vezira meita tikām sēdēja un raudāja savu aukļu un verdzeņu vidū. Un bija viņa par visām līdzīgāka šim jauneklim. Bet viņas tēvu apcietināja, lai tas neietu pie viņas, un es tev saku, māsiņ, ka redzējis es nebiju neko derdzīgāku par šo kupraini. Bet jaunava, ak, viņa ir vēl daiļāka par šo jaunekli!»»

Te nu Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pārtrauca atļauto stāstījumu, bet, kad pienāca nakts, viņa sacīja: «Man ir teikts, ak laimīgais valdniek, ka džine, kad efrits bija beidzis savu stāstu par sultāna uzrakstīto laulības līgumu vezira meitai ar kupraino zirgu puisi un par to, ka viņai ir lielas bēdas un ka daiļumā nav līdzīga viņai, ja atskaita šo jaunekli, — ka džine tad sacīja: «Tu melo! Par visiem sava laika cilvēkiem pārāks daiļumā ir šis jauneklis!» Bet efrits viņai pretojās un iesaucās: «Pie Allah augstā es zvēru, māsiņ, ka jaunava ir daiļāka par viņu, bet līdzīga viņai nav neviena, ja neskaita šo jaunekli, jo raugi: viņi ir līdzīgi viens otram kā miesīgs brālis un māsa. Ak, posts un bēdas viņai ar šo kupraini!» — «Ak mans brāli,» teica džine, «ņemsim viņu savā klēpī un nesīsim tai jaunavai, par kuru tu stāstīji, un raugi: tad mēs redzēsim, kurš no abiem daiļāks.» — «Dzirdu un paklausu! Tie ir pareizi vārdi, un nav labāku domu par tām, kuras tu izteici. Es viņu nesīšu,» teica efrits un aiznesa Hasanu, un uzlidoja ar viņu gaisā, bet džine lidoja turpat viņam blakus. Un tā nu viņi nolaidās Kairas pilsētā un nolika jaunekli uz sola, un atmodināja to. Un Hasans pamodās no sapņa un ieraudzīja sevi citā pilsētā, nevis Basrā pie tēva kapa. Un tā nu viņš pavērās pa labi un pavērās pa kreisi, un viņš redzēja, ka nav vis Basrā, un viņš dzīrās kliegt, bet efrits iebelza viņam ar dūri. Tad nu efrits atnesa viņam greznas drēbes un apģērba tās viņam, un iededza viņam sveci, un sacīja: «Zini, ak jaunekli, ka tevi šurp atnesu es, un Allah vārdā es gribu tavā labā ko darīt. Tad nu ņem šo sveci un dodies uz ha- mamu, un iejaucies ļaužu pūlī, un ej tam līdzi tikām, līdz būsi nonācis pie.savas līgavas nama, un tad nu apsveic visus un dodies droši iekšā, nebīdamies neviena! Un, kad nu būsi iegājis, nostājies pa labi no kuprainā līgavaiņa un ikreiz, kad pie tevis pieies kalpories un dziedones, un aukles, bāz savu roku kabatā un raugi: tā būs zelta pilna. Tad nu grāb to pilnām saujām un met visiem ļaudīm! Un tikai nedomā, tiklīdz tu bāzīsi roku kabatā, tā būs zelta pilna. Dod saujām to katram, kas pie tevis nāks, un nebīsties nekā! Paļaujies uz to, kas tevi radījis, — tas nebūs tavā varā, jo raugi: tas notiks saskaņā ar Allah visvarenā prātu.» Un, efrita vārdus dzirdējis, Bedraddins Hasans iesaucās: «Paraugies, kas tā par jaunavu, un kur radies viņas jaukums!» Un tā nu viņš aizgāja un iededza sveci, un piegāja viņš pie hamama un ieraudzīja, ka kuprainis sēž zirgā, un šai izskatā viņš iejaucās ļaužu barā, un mēs jau minējām, ka ģērbies viņš bija zeltā šūtā fardžijā un galvā tam bija bene un turbāns. Un devās viņš līdzi gājienam, un ikreiz, kad dziedones apstājās un ļaudis meta viņām naudu uz tamburina, Bedraddins iebāza roku kabatā, un raugi: tā bija zelta pilna. Un tā nu viņš ņēma zeltu un meta to uz dziedoņu tamburina, kas pildījās aizvien vairāk ar dināriem, un dziedoņu prāti samulsa, un ļaudis brīnījās, kad ierau- dzija viņa daiļumu un jaukumu. Un tā nu tas ilga, līdz visi bija nonākuši pie vezira nama, un vārtu sargi tad sāka atgaiņāt ļaudis un nelaist tos tuvumā, bet dziedones teica: «Mēs iekšā neiesim, ja šis jauneklis nenāks mums līdzi, jo raugi: viņš apbēra mus ar savu žēlastību. Mēs līgavas vaigu atklāsim, tikai viņam redzoti» Un tad nu Hasanu ieveda kāzu istabā un nosēdināja kuprainā līgavaiņa aru priekšā, un visas emiru un veziru, un galminieku sievas izkārtojas divās ailēs, un katrai sievietei rokā bija liela, aizdegta svece, un viņas nu stāvēja, uzmetušas šķidrautu, pa labi un pa kreisi no kazu istabas līdz pīlarjumes sākumam, pie istabas, no kuras bija iznākt līgavai. Un, kad nu sievietes ieraudzīja Bedraddinu Hasanu un viņa daiļumu, un viņa seju, kas staroja jauna mēness spožumā, viņas visas tiecās uz jaunekli, bet dziedones teica citām sievietēm: «Ziniet, ka šis skaistulis mums deva tikai tīru zeltu. Nepalaidiet nemanītu neko, viņam kalpojot, un paklausiet visu, ko viņš jums teiks!» Un sievietes apstāja Hasanu ar svecēm rokās un lūkojās viņa daiļumā, un apskauda viņa jaukumu, un ikviena tīkoja ieslīgt viņa skaujās stundu vai gadu, un, kad nu prāts viņām izgaisa, viņas pacēla šķidrautus un atklāja savas sejas, un sacīja: «Uz veselību tiem, kam pieder šis jauneklis vai kam viņš ir valdnieks!» Un viņas nu sāka nolādēt kupraino zirgu puisi un to, kurš ierosināja viņa precības ar šo daiļo jaunavu, un ikreiz, svētīdamas Bedraddinu Hasanu, viņas nolādēja kupraini. Un tad nu dziedones sāka sist tamburinus un pūst stabules, un iznāca kalpones un viņu vidū vezira meita, un bija viņa iesmar- žota un iesvaidīta, un grezni apģērbta, un mati viņai bija sakopti un piesmaržoti, un ģērbta viņa bija Chosroju sultānu drēbēs un rotās. Un citu drēbju skaitā viņa bija tērpta tīrā zeltā izšūtā ģērbā ar zvēru un putnu attēliem, un tas noslīga lejup, sākot no viņas uzacīm, bet kaklā bija uzkārtas krelles, kas maksāja tūkstošus, un katra pērlīte maksāja lielas bagātības, kādu nebija nevienam bagātniekam pasaulē, — un tad nu līgava bija līdzīga mēnesim, kas parādās četrpadsmitajā naktī. Bet, tuvāk viņai pieejot, tā bija līdzīga hurijai, — un lai slavēts, kas radījis viņas mirdzumu! Un sievietes viņu apstāja un pašas sāka spīdēt kā zvaigznes, bet visu vidū viņa spulgoja kā mēness, kad mākoņi atklāj tā spožumu. Bet Basras Bedraddins Hasans sēdēja, un ļaudis viņā lūkojās, un līgava stalti tuvojās viņam, līgodama savu augumu, un kuprainais zirgu puisis piecēlās viņu noskūpstīt, bet viņa atvairījās un gāja atpakaļ, un raugi: viņa nostājās Hasana — viņas tēvoča dēla priekšā, un visi ļaudis sāka smieties. Un tā nu, redzēdami, ka dailule devās uz Hasana Bedraddina pusi, ļaudis sāka čalot un dziedones klaigāt, bet Bedraddins iebāza roku kabatā un izvilka zelta sauju no tās, un to viņš uzmeta dziedonēm uz tamburina, un tās nu ielīksmojās un sacīja: «Mēs gribētu, lai šī līgava būtu tava!» — un Hasans pasmaidīja. Un visi viņu apstāja, bet kuprainais zirgu puisis palika viens, lldzigs pērtiķim, un ikreiz, kad viņam iededza sveci, tā nodzisa, un nebija viņam vairs elpas, un tā nu viņš sēdēja tumsā, nogrimis savās domās. Bet Hasana Bedraddina priekšā sveces dega spoži, un turēja tās ļaužu rokas, un kad nu Hasans redzēja, ka līgavainis viens pats sēž tumsā, savās domās iegrimis, bet šie ļaudis stāv visapkārt un šīs sveces deg, viņš samulsa un brīnījās. Un, sava tēvoča meitu ieraudzījis, Bedraddins Hasans ielīksmojās un iesila jautrībā, un ielūkojās viņas sejā, un raugi: tā staroja un laistījās burvīgā gaismā, īpaši tādēļ, ka ģērbta viņa bija šai sarkanā atlasa tērpā. Un kalpones viņu atklāja pirmajā tērpā, un Hasans uztvēra viņas seju, un tad nu viņa sāka lielīgi gorīties un locīties, un apbūra sieviešu un vīriešu prātus, un bija viņa tāda, kā teicis par viņu kāds cienīgs dzejnieks:

Pār kalniem saule niedres .galā kāpa Un granatkrekliņā mums atspīdēja. Tā saldu vīnu deva man, kad slāpa, Un vaigu kvēlei vēsmu virsū lēja.

Un tad nu šo ģērbu mainīja un ietērpa viņu zilās drēbēs, un parādījās viņa kā mēness, kad tas sāk starot, ar matiem tik melniem kā ogles, ar mīlīgiem un liegiem vaigiem un smaidošām lūpām, un augstām krūtīm, ar glezniem locekļiem un smalkām roku plaukstām, un tvīkstošām acīm. Un tad nu viņu atklāja otrās drēbēs, un bija viņa tāda, kā par viņu teica tas, kam cildenas tieksmes:

Tā zilā tērpā atnāca pie mums,

Kas lidzīgs bija debess zilgmes gaismai, — ,

Un viņas krāšņā ģērba rotājums

Kā ziedoņmēness staro ziemas baismā.

Un tad nu atkal šo ģērbu mainīja pret citu un apsedza viņu ar viņas matu kuplumu, un klaidā palaida viņas melnās, garās cirtas, un raugi: viņas cirtu melnums un garums bija līdzīgs tumšai naktij, un sirdis viņa trieca ar savu acu apburošajām bultām. Un te nu atklāja trešajā ģērbā, un bija viņa līdzīga tam, ko teica par viņu teicējs:

Tā viņa, kas sev matiem seju klāja Un savām cirtām kārdināja mūsl Es teicu: «Nakti diena ritēt stāja,» Bet viņa: «Mēnesi klāt tumsai būs!»

Un atklāja viņu vēl ceturtajā tērpā, un raugi: viņa nāca kā lecoša saule, līgodamās un grozīdamās kā gacele, un sirdis viņa satrieca ar savu plakstu bultām, kā teicis par viņu tas, kas to teicis:

Spīd dailes saule tiem, kas redzīgi, Uņ laistās spožumā un apbur tos; Kad saule dienā redz, cik dedzīgi Kvēl viņas vaigs, tā slēpjas mākoņos.

Un parādījās viņa piektajās drēbēs un bija līdzīga mīlīgai meitiņai, kā bambusa niedrei vai slāpušai gacelei, un viņas cirtu skorpioni ložņāja gar vaigiem, un pavīdēja viņas slēpumi, un viņa gorīja gurnus, kā teicis par viņu tas, kas to sacījis:

Kā mēness pilnais nāca viņa tad.

Kad visus reibināja prieku nakts,

Tai visi locekli tik liegi, vingri

Un augums viss un stāvs tik stalts un vijīgsl

Ar savām acīm burvīgajām tā

Ar joni visus ļaudis valdzina,

Un viņas glezno vaigu sārtums kvēlais

Ar rubinu liek salidzināt sevi.

Un tumšie mati melniem vāliem gulst

Uz viņas gurniem daiļi veidotiem, —

Jel piesargies no viņas matu čūskām,

Kas locīdamās slīd gar viņas sāniem!

Un sāni ir tik maigi, silti tai,

Bet dvēsele ir cieta tā kā klints, —

Kaut maigi diez cik būtu viņas sāni,

Kā akmens izturigi tie un stipril

Kad acu bultas droši viņa šauj

No savu skropstu meža dziļumiem,

Ar nemaldīgu triecienu gāž zemē,

No tāluma kaut bultas savas raida!

Kad skaujās ieslīguši būsim mēs

Un liegi viņas jostu skaršu jau,

Man ciešāk viņai pieglausties, to glāstīt

Liegs viņas krūtis apaļās un augstās.

Ak, viņas daiļums, varens kas un jauks,

Tas visiem daiļumiem liek tumsā gaist!

Ak, viņas augums vijīgais un slaidais

Ar lokanību mulst liek bana zaram!

Un tad nu viņa parādījās sestajā ģērbā, un raugi: tas bija zaļš, un ar savu liedenumu viņa apkaunoja slaido un taisno pīķi, bet ar savu daiļumu pārspēja visas pasaules dailules un ar savas sejas spožumu ēnā pameta starojošo mēnesi, jo daiļumā viņa bija sasniegusi vēlamības pēdējās robežas. Un valdzināja viņa ar savu locekļu maigumu un vijību un sirdis šķēla ar savām jaukajām īpašībām, kā teicis par viņu kāds dzejnieks:

Ak jaunava, tev veiklība ir aukle! No taviem vaigiem saule gaismu gūst. Ir zaļā kreklā atnākusi viņa Kā lapaine, kas granataugļus sedz. Kad jautājām: «Kā tavu ģērbu sauc?» — Tā jauki atteica un smalki arī: «Sai tērpā sirdi pušu šķēlām mēs Un to par siržu plēsi tādēļ saucam.»

Un, kad nu viņu atklāja septītajā ģērbā, tas bija safrana un apelsīna pļaukā, kā saka dzejnieks:

Tā dižodamās staigā plīvuros.

Kas krāsoti ir safranā un ambrā,

Un muskusa un sandoļkoka plauks.

Un arī citu krāsu pļaukā vēl.

Tik tievs un vārs ir viņas augums dairsl

Un, ja tai viņas jaunība teiks: «Celiesl» —

Tai gurni sacīs: «Sēdi vien uz vietas,

Jo veltigi ir visu tvert un steigt!»

Un, kad es gribēšu būt viņai tuvu

Un daiļums teiks: «Jel neesi skopa tu!» —

Tai augstprātība sacīs: «Nevajaga!»

Te nu līgava atvēra acis un iesaucās: «Ak Allah augstais, dari viņu par manu vīru un atpestī mani no šā kuprainā zirgu puiša!» Un tā nu viņa bija atklāta Basras Hasana Bedraddina priekšā visos septiņos ģērbos, līdz pašam pēdējam, bet kuprainais zirgu puisis sēdēja viens. Un, kad tas viss nu bija beidzies, ļaudīm ļāva iet prom, un aizgāja visi, kas bija kāzās, izgāja sievietes un bērni, un nepalika neviens, ja neskaita Bedraddinu Hasanu un kupraini. Un kalpones aizveda līgavu, jo raugi: viņa bija noģērbjama un sapošama līgavainim, un noņemamas viņai bija visas dārglietas. Un tad nu kuprainais zirgu puisis piegāja pie Bedraddina Hasana un teica tam: «Ak kungs, tu šovakar mūs visus uzjautrināji un apbēri ar žēlastības balvām, bet vai nu tu necelsies un neiesi prom?» — «Allah vārdā!» teica Hasans un izgāja pa durvīm, bet efrits viņu satika un sacīja: «Pagaidi, Bedrad- din! Kad kuprainis izies atejas vietā, ej tūdaļ droši iekšā un sēdies aiz> gultas aizkara, un, tiklīdz ienāks līgava, saki tai: «Es esmu tavs vīrs, un zini: valdnieks tikai tādēļ sarīkoja šo viltus spēli, ka baiļojās, lai tevi ļaunas acis nenobur, bet tas, ko tu šeit redzēji, ir viens no mūsu zirgu puišiem.» Un tad ej pie viņas un atsedz viņas seju!» Un, kamēr nu Bedraddins sarunājās ar efritu, zirgu puisis pēkšņi izgāja un devās uz jau pieminēto vietu, un uztupās uz dēļiem, un efrits peles tēlā izlīda no krūzītes ar ūdeni un iepīkstējās: «Zik, zik!» — «Kas tad tas?» jautāja kuprainis, un pele sāka augt savā augumā, un no peles izauga runcis un noņaudēja: «Ņau, ņau!» — un auga vēl lielāks un pārvērtās par suni, un ierējās: «Vau, vau!» To redzēdams, zirgu puisis sabijās un uzkliedza: «Arā, nelaimīgais!» — bet suns auga un piepūtās, un pārvērtās par ēzeli, un iebrēcās tam tieši sejā: «Ha, hi, ihā!» Un tad nu zirgu puisis iztrūcinājās un iesaucās: «Visi šurp pie manis, kas vien ir mājās!» Te nu ēzelis sāka augt un izauga par vērsi, un tas piepildīja visu atejas vietu un sāka runāt cilvēka valodā, un sacīja: «Ak, vai tev, kupri, smirdošākais no visiem kupriem!» Te zirgu puisim uznāca stipra caureja, un viņš uzsēdās uz dēļiem visās drēbēs, un zobi viņam klabēja, un efrits viņam sacīja: «Vai zeme tev par šauru, saki un atbildi! Tu citu nevarēji precēt ka tieši manu mīļāko?» Un zirgu puisis klusēja, bet efrits kliedza: «Atbildi! Ja ne, es pīšļos tevi saberzīšu!» — «Pie Allah augstā es zvēru,» teica zirgu puisis, «tā nav mana vaina! Viņi man lika ar varu, un es nezināju, ka viņas mīļākie ir vērši, un tā nu es to nožēloju Allah augstā un tavā priekšā.» Un efrits sacīja: «Tik tiešām, ja tu tagad i<>:ii no šejienes laukā vai sāksi runāt, iekams saule lec, es tevi nokaušu! Bet, kad būs uzlēkusi saule, ej, kurp tev ejams, un nenāc šai mājā atpakaļ vairs nekad!» To teicis, efrits sagrāba kupraino zirgu puisi un apsvieda to minētās vietas caurumā ar galvu lejup un kājām gaisā, iii* tad sacīja tam: «Paliec te, un es tevi sargāšu līdz saules lēktam!»

Tas tad nu notika ar kupraini. Bet Basras Bedraddins Hasans atstāja kupraini ķildā ar efritu un iegāja mājā, un sēdās aiz gultas aizkara, un tad nu pēkšņi ienāca līgava un viņai līdzi veca sieva, kura apstājās istabas durvīs un sacīja: «Ak slaiduma tēvs, piecelies, ņem Allah ķīlu!» Te nu vecā sieva atmuguriski atvirzījās, bet līgava iegāja aiz gultas aizkara un uzkāpa uz paaugstinājuma, un vārds viņai bija Sita al Husna. Un viņas sirds bija satriekta, un savā dvēselē viņa sacīja: «Pie Allah zvēru, es neļaušu viņam sevi iegūt, un kaut vai viņš mani nosit!» Un aiz gultas aizkara viņa ieraudzīja Bedraddinu un sacīja tam: «Ak mans mīļais, tu visu laiku te sēdi! Es devu sev vārdu, ka tev un kuprainim piederēšu abiem.» — «Bet kas pie tevis atveda, zirgu puisi, un kā gan viņam būt manam līdzgaitniekam pie tevis?» iesaucās Bedraddins Hasans, un jaunava jautāja: «Kurš tad ir mans vīrs, tu vai viņš?» — «Ak Sita al Husna!» teica Bedraddins. «To mēs darījām tikai joku dēļ, lai pasmietos par viņu, jo raugi: kad kalpones un dziedones, un visi tavi radi ieraudzīja tavu reto daiļumu, tavs tēvs par desmit dināriem salīga zirgu puisi, lai novērstu no tevis ļaunas acis, un viņš nu ir jau prom.» Un, dzirdējusi šos Bedraddina vārdus, Sita al Husna ielīksmojās un pasmaidīja, un sāka smieties klusiem smiekliem, sacīdama: «Pie Allah zvēru, tu esi nodzēsis manu uguni! Allah vārdā, ņem mani un sažņaudz savās skaujās!» Un raugi: viņa bija bez drēbēm un kreklu pacēla līdz mutei, un tad nu redzama viņa bija no priekšas un no muguras. Un, kad Bedraddins to ieraudzīja, viņš iedegās kaislībā un piecēlās, un noģērbās, un tad atraisīja zelta kuli, kurā bija ielikts no ebreja saņemtais tūkstotis dināru, un viņš to ielocīja platbiksēs un paslēpa zem matrača, bet čalmu noņēma un nolika uz soliņa un pats palika zeltā izšūtā, smalkā kreklā. Un tad nu Sita al Husna pacēlās un sniedzās viņam pretim, un piekļāva viņu pie savām krūtīm, un Bedraddins viņu arī pievilka pie sevis un viņu apskāva, un lika tai apņemt sevi kājām. Un tad nu notika, kas notika, un viņš redzēja, ka Sita al Husna bija vēl neurbta pērle. Un tā nu Bedraddins galēja viņas jaunavību un baudīja viņas jauno daiļumu, daudzreiz atkārtodams to, ko viņš atkārtoja, un bija viņš tai devis mātos cerības. Un, kad nu Bedraddins bija beidzis, viņš palika roku »<)i /<>m galvas, un viņa darīja to pašu, un viņi apkampās un aizmiga skaujās, kā teicis par viņiem dzejnieks šādos pantos:

Pie mīlētājiem ej un priecājies!

Lai skauģi necienīgie tevi lād, —

Pret kaislību nevienam lidzēt nevar

Ne nievātājs, ne arī skauģis ļaunais.

Nav pasaulē vairs daiļāka nekā,

Ko Allah mūsu acīm skatīt ļauj,

Kā divi mīlētāji cieši kopā

Guļ apskāvušies vienā gultā abi!

Un skaujās viņus viegli viegli sedz,

Pilns saskaņas un laimes, šķidrauts zaigs,

Tiem spilveni zem tumšo matu galvām

Ir viņu pleci maigie, roku delnas.

Un, kad uz mūžu sirdis mīla slēgs,

Pa saltu dzelzi sitīs ļaudis tad.

Un, ja tev draugs ir viens no visiem īstais,

Tas būs tev labs un patiess draugs uz mūžu!

Ar tādu draugu mūžu nodzivot

Ir laime, ko var novēlēt no sirds.

Ak, mīlētāju skauģi, mīlas soģi,

Vai pasaulē kur būtu tāda vara,

Kas labot varētu gan visus tos,

Kam samaitāta dvēsele un prāts?

Tas nu bija tas, kas notika ar Bedraddinu Hasanu un Situ al Husnu, viņa tēvoča meitu. Bet efrits sacīja džinei: «Modini jaunekli un nesīsim viņu uz to vietu, kur mēs viņu atradām, lai rīts mūs nepārsteidz tepat. Laiks ir jau tuvu.» Un tad nu džine piegāja un modināja Hasanu," kad tas gulēja, un viņa aizlaidās ar to, bet bija viņš aizvien vēl tai pašā ģērbā: kreklā vien, bez drēbēm, — un viņa laidās, un efrits laidās tai blakus, līdz ceļā atausa rīts, un muedzini aicināja: «Nāciet, nāciet visi uz lūgšanu!» Un, kad nu efritu kārdināja jaunā džine un viņš jau tīkoja lakstoties ar to, te Allah ļāva eņģeļiem mest efritam virsū degošas zvaigznes, un tad nu efrits sadega, bet džine palika dzīva. Un Bedraddinu viņa nolika tai vietā, kur zvaigznes sadedzināja efritu, un tālāk vairs ar viņu nelidoja, jo raugi: viņa baiļojās par Bedraddinu. Bet tā nu biia nolikts, ka viņi nonāca Damaskā, Sirijas pilsētā, un džine nolika Hasanu pie kādiem vārtiem un pati aizlaidās. Un, kad nu atausa rīts un atvērās pilsētas vārti, te iznāca ļaudis un ieraudzīja daiļo jaunekli vienā kreklā un beni galvā, bez drēbēm, un, visu laiku negulējis, viņš bija aizmidzis dziļā miegā. Un, viņu redzēdami, ļaudis teica: «Cik laimīga gan tā, kas šonakt bija viņam blakus! Ak, kaut viņš paciestu, līdz būs apģērbies!» Un kāds cits vēl sacīja: «Cik nelaimīgi ir dižciltīgo vecāku bērni! Sis nupat iznāca no dzertuves, bet reibums viņu uzveica, un viņš noklīda no ceļa tai vietā, uz kuru viņš gāja, un, pie pilsētas vārtiem nonācis, viņš redzēja tos aizslēgtus un turpat aizmiga.» Un tā nu ļaudis trioc<i un tērzēja par viņu, te pēkšņi Bedraddinam uzpūta vējš un pacēla viņa kreklu, un zem krekla nu bija redzams viņa vēders un cieši pieaugusī naba, un kājas, un gurni, kā izdrāzti no kristālā, un ļaudis sacīja, to redzēdami: «Skaisti gan, tik tiešām, ka Allah ir pasaules radītājs!» Tad nu Bedraddins atmodās un redzēja, ka viņš ir pio pil sētas vārtiem un ka viņam visapkārt ir ļaudis, un viņš brīni jas un sacīja: «Sakiet, labie ļaudis, — kur es esmu un ko jūs te sanakuši? Kas mani un jūs ir piemeklējis?» Un viņš dzirdēja atbildi: «Mēs inau dzijām tevi, kad atskanēja sauciens uz rīta lūgšanu, un gulēji Iii dzi|<i miegā, un mēs nezinām par tevi it neko kā šito.» — «Kur tu viņnakt gulēji?» ļaudis jautāja viņam, un Bedraddins Hasans iesaucās: «Pio Allah zvēru, ak labie ļaudis, es nakti gulēju Kairā!» Un tad nu kāds sacīja: «Tu esi hašiša rijējs,» — bet cits vēl teica: «Tu esi prātā jucis! Nakti tu gulēji Kairā, bet rītā tu guli Damaskas pilsētā!» Un Bedraddins atbildēja: «Pie Allah zvēru, labie ļaudis, ka es jums nemeloju nemaz, vakar pašā vakarā es biju Ēģiptē, bet vakar visu dienu es biju Basrā.» — «Labi!» kāds iesaucās, un otrs sacīja: «Sis jauneklis ir nelabā apsēsts!» Un pār viņu sāka sist plaukstas, un ļaudis sarunājās un teica: «Ak, posts un bēdas par viņa jaunību! Pie Allah zvēram, par viņa ārprātu nav nekādu šaubu!» Un tad nu viņi sacīja tam: «Attopies un ņemies prātā?» — un Bedraddins atbildēja: «Vakar es biju līgavainis Ēģiptē.» — «Varbūt tu sapņoji un to, ko tu te stāsti, esi redzējis sapnī?» ļaudis viņam jautāja, un Hasanam uzmācās šaubas par sevi pašu, un viņš iesaucās: «Pie Allah zvēru, tas nav vis sapnis! Es iegāju kāzu istabā, un līgavu manā priekšā atklāja septiņos ģērbos, un kuprainais zirgu puisis arī turpat vien sēdēja. Ak mans brāli, tas nav nekāds sapnis, bet, ja nu tas nav sapnis, kur tad ir maks ar zeltu un kur mans turbāns, un manas drēbes?» To teicis, viņš piecēlās un iegāja pilsētā, un izstaigāja ielas un tirgus, un ļaudis drūzmējās ap viņu un gāja viņa pēdās, un tad nu viņš iegāja pavāra veikalā. Bet bija šis pavārs veikls vīrs, jo raugi: viņš bija zaglis, bet Allah augstais viņam lika nožēlot savas zagļa gaitas, un viņš sāka turēt dzertuvi, un visi Damaskas ļaudis baidījās viņa briesmīgā niknuma. Un, kad nu visi redzēja, ka jauneklis iegāja dzertuvē, tie izklīda, bīdamies no pavāra. Bet pavāra sirdī, redzot Bedraddinu Hasanu un skatot viņa daiļumu un jaukumu, iedegās mīlestība uz daiļo jaunekli, un viņš jautāja: «No kurienes tu nākdams, brašais puisi? Stāsti man, kas tevi piemeklējis, jo raugi: tu esi kļuvis man dārgāks par manu garu!» Un Hasans nu stāstīja viņam, kas bija noticis, un stāstīja viņš visu no sākuma līdz galam, un pavārs sacīja: «Ak mans kungs Bedraddin, zini, ka tas ir brīnumains notikums un dīvains stāsts. Bet nestāsti nevienam, mans bērns, kas tevi piemeklējis, līdz Allah tev sūtīs vieglākas dienas, un dzīvo tepat pie manis, jo raugi: bērnu man nav, un tevi es pieņemšu par savu dēlu.» — «1 abi, tēvaini, teica Bedraddins, un pavārs nu devās uz tirgu un nopil ka Bedraddinam greznas drēbes, un ietērpa viņu šais drēbēs, un tad ar viņu aizgāja pie kadija un paziņoja tam, ka Bedraddins ir viņa dēls. Un drīz jau Bedraddinu Hasanu daudzināja visi ļaudis Damaskas pilsētā par pavāra dēlu, un viņš nu sēdēja dzertuvē un saņēma naudu, un viņa labklājība augtin auga.

Tā nu bija un notika ar Bedraddinu Hasanu. Bet Sita al Husna, viņa tēvoča meita, atmodās, kad sārtojās jau rīta blāzma, un neatrada vairs sev blakus Bedraddinu. Un nodomāja viņa, ka aizgājis viņš vajadzības pēc, un, kādu laiku sēdējusi, viņu gaidot, tā ieraudzīja savu tēvu ienākušu, un bija tas noraizējies par to, kas viņu piemeklēja sultānā dusmu dēļ: par to, ka sultāns bija ar varu licis izprecināt viņa meitu viņa kalpam, zirga puiša kuprainajām dragām. Un klusībā viņš sacīja: «Es nokaušu savu meitu, ja viņa būs ļāvusies šim nolādētajam!» Un, piegājis pie viņas gultas, tas apstājās un uzsauca: «Sita al Husna!» — un viņa atbildēja: «Esmu šeit, tava pazemīgā kalpone, ak mans kungs!» Un tad nu viņa piecēlās, priekā līgodama, un noskūpstīja zemi viņa priekšā, un viņas vaigs staroja vēl gaišāks un daiļāks, jo raugi: viņa bija skāvusi tikai savu gacelēnu. Un, redzēdams, ka viņa tik priecīga, viņas tēvs tai uzsauca: «Ak nolādētā, tu priecājies par savu zirgu puisi!» Bet viņa tikai smaidīja, dzirdot tēva vārdus, un atbildēja: «Allah vārdā, man pietiek ar to, kas notika vakar! Ļaudis zobojās par mani un rāja mani tā zirgu puiša dēļ, kas nav mana vīra naga gala cienīgs! Pie Allah zvēru, ka savu mūžu neesmu pārlaidusi jaukāku nakti par vakarējo! Un, lū- dzartis, nesmejies par mani un nepiemini man šo kupraini!» Viņas vārdus dzirdējis, tēvs iedegās dusmās, un acis viņam zibēja zilas, un viņš iesaucās: «Vai tev, kas tie par vārdiem, ko tu runā! Ar tevi gulējis ir zirgu puisis!» Bet Sita al Husna sacīja: «Pie Allah zvēru tev un lūdzu nepiemini man viņu, un Allah augstais lai nolād viņa tēvu, un, lūdzams, nejoko! Zirgu puisis bija tikai salīgts par desmit dināriem, un tas saņēma savu maksu un aizgāja, bet es iegāju aiz gultas aizkara un ieraudzīja savu vīru, jo raugi: viņš tur sēdēja un viņa priekšā mani atklāja dziedones, un visiem viņš deva tīru zeltu un aplaimoja nabagus, kas te bija. Un nakti es gulēju sava vīra skaujās, un bija viņš piemīlīgs un laipns savā dabā, un viņam bija tumšas acis un kopā saliektas uzacis.» Un, kad nu viņas tēvs bija dzirdējis šos vārdus, gaisma pārvērtās par tumsu viņa acīs un viņš iesaucās: «Ak nekrietnā, kas tā par valodu, un kur tavs prāts?» Un viņa atbildēja: «Ak tēvs, tu šķēli manu sirdi! Vai tev nav diezgan mani sāpināt? Tas ir mans vīrs, kam es atdevu savu jaunavību, un es nu esmu no viņa grūta, un aizgāja viņš savas vajadzības pēc.» Te nu viņas tēvs piecēlās, un bija viņam lieli brīnumi, un viņš iegāja atejas vietā un ieraudzīja tur kupraino zirgu puisi ar caurumā iekārtu galvu, bet kājas tam rēgojās gaisā. To redzot, vezirs apstulba un iesaucās: «Tas nav neviens cits kā kuprainis!» Un viņš uzkliedza zirgu puisim: «Klausies, kupri!» un tas atsaucās: «Dzirdu, dzirdu!» — domādams, ka ar viņu runā efrits, bet vezirs sacīja tam: «Runā, ja ne, es nocirtīšu tev galvu ar šo pašu šķēpu!» Un tad nu kuprainis teica: «Pie Allah zvēru, ak efrit šeich, ka neesmu savu galvu pacēlis, kopš tu to iegrūdi šai caurumā! Allah vārdā, žēlo mani!» — «Ko tu saki?» jautāja vezirs, dzirdējis kupraiņa vārdus. «Es esmu līgavas tēvs, nevis efrits!» — «Pietiek!» atsaucās kuprainis. «Tu gribi nokaut manu dvēseli, bet ej tu savu ceļu, iekams nav atnācis tas, kas man darīja to, kas man nodarīts. Jūs atvedāt mani tikai apprecināt ar vēršu un efritu mīļāko! Lai Allah lāsts pār to, kas mani apprecināja ar to un kas to visu darījis!»»

Te nu Sechrezada logā ieraudzīja rītu un pazemīgi apklusa, bet, kad pienāca nakts, viņa sacīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka kuprainais zirgu puisis sarunājās ar veziru, līgavas tēvu, un sacīja tam: «Lai Allah lāsts pār to, kas visu to darījis!» Bet vezirs teica: «Celies, ej laukā no šejienes!» Un kuprainais atbildēja: «Ko tu gan domā, es jau neesmu traks, ka iešu tev līdzi bez efrita ziņas! Jo viņš man piesacīja: «Kad uzlēks saule, tad ej laukā un dodies savu ceļu!» Ko tu domā: vai saule ir vai nav uzlēkusi? Es nevaru kustēties no vietas, iekams uzlēks saule.» — «Kas tevi šurp atveda?» vezirs jautāja, un zirgu puisis atbildēja: «Vakar es te ienācu savas vajadzības pēc, un pēkšņi no ūdens izlīda pele un uzkliedza man, un tā sāka augt arvien lielāka, līdz izauga par vērsi. Un viņš teica man tādus vārdus, kuri ielīda man ausīs, un tad viņš mani pameta un aizgāja, — ka lai Allah lāsts pār līgavu un tiem, kas mani apprecināja ar viņu!» To dzirdējis, vezirs piegāja pie zirgu puiša un izcēla viņu no cauruma. Tad nu zirgu puisis devās skriešus prom, neticēdams, ka saule jau uzlēkusi, un aizsteidzās pie sultānā un izstāstīja tam, kas viņam gadījies ar efritu. Bet vezirs, līgavas tēvs, iegāja mājā gluži samulsis, nezinādams, ko lai nu domā par savu meitu, un viņš sacīja tai: «Ak mana meita, stāsti man un izskaidro, kas tevi piemeklējis!» Un viņa sacīja: «Zini, ka precinieks, kura priekšā mani vakar atklāja, palaida ar mani kopā visu nakti un paņēma manu jaunavību, un deva viņš man mātes cerības. Un, ja nu tu man netici, tad redzi: uz galda ir viņa čalma tādā pašā izskatā, kādā viņš to salocīja, un viņa drēbes ir zem gultas, bet drēbēs ir kas ietīts, tikai es nezinu, kas.» To dzirdējis, viņas tēvs ieraudzīja Bedraddina Hasana — sava brāļadēla čalmu un tūdaļ paņēma to rokā, pagrozīja un teica: «Tā ir veziru čalma un darināta tā Mosulā!» Un ieraudzīja viņš platbikses un citas Hasana drēbes, un atrada tur maku un makā tūkstoš dinārus. Un, maku atvēris, viņš paņēma papīra zīmīti un izlasīja to, un raugi: tā bija Bedraddinam Hasanam,

Kairas Nuraddina Ali dēlam, izrakstītā ebreja zīmīte, un atrada viņš arī tūkstoš dinārus. Un, zīmīti izlasījis, Samsaddins iekliedzās un pakrita nemaņā, bet, atžilbis un visu sapratis, viņš brīnījās un iesaucās: «Ir tikai viens dievs, un tas ir Allah augstais, kam vara pār visām lietām!» Ak mana meita, vai tu zini, kas laupījis tavu jaunavību?» viņš jautāja, un meita atbildēja: «Nē,» — un tad nu vezirs sacīja: «Tas ir mans brāļadēls, tava tēvoča dēls, un šis tūkstotis dināru ir tava pūra nauda. Lai slavēts Allah augstais! Ak, ja es zinātu, kā tas viss noticis!» Un tad nu viņš platbiksēs atrada papīra sloksnīti, kur viņa brālis, Kairas Nuraddins, Bedraddina Hasana tēvs, ar savu roku bija uzrakstījis dažādus skaitļus, un, sava brāļa rokrakstu ieraudzījis, Samsaddins teica dziesmas vārdus:

«Es nīkstu skumjās, redzot mīļo pēdas,

To dzimtenē es leju asaras.

Es lūdzos, lai man tas, kas šķirties lika,

Reiz atkal satikties ar viņiem liek!»

Un, dzeju noskandējis, viņš izlasīja zīmīti, kas bija platbiksēs, un ieraudzīja tur tās dienas skaitli, kad Nuraddins apprecēja Basras ve- zira meitu un iegāja pie viņas, un arī Bedraddina Hasana dzimšanas dienas skaitli, un Nuraddina vecumu viņa nāves brīdī, un tad nu viņš brīnījās un notrīsēja prieka šalkās, un salīdzināja to, kas piemeklējis bija viņa brāli, ar to, kas bija noticis ar viņu pašu, viņš redzēja, ka viens sakrīt ar otru un ka sakrīt arī viņa laulības un Nuraddina laulības dienas, un sakrīt viņu kāzu diena ar Bedraddina un viņa meitas Sitas al Husnas dzimšanas dienu. Un tā nu viņš paņēma zīmīti un devās ar .to pie sultānā, un izstāstīja tam, kas bija noticis, un stāstīja viņš visu no sākuma līdz galam. To dzirdējis, sultāns brīnījās un lika tūdaļ to visu uzrakstīt par pamācību pēcniekiem. Un vezirs nosēdēja visu to dienu, gaidot sava brāļa dēlu, bet tas neatnāca, un neatnāca viņš ari otro un trešo dienu, un tā līdz septītajai dienai, un nebija par viņu nekādu ziņu. Tad nu vezirs sacīja: «Es darīšu to, ko pirms manis nebūs darījis neviens!» To teicis, viņš paņēma tinti un spalvu un uzzīmēja uz papīra visas istabas iekārtu, un apzīmēja, kur atrodas uz- glabātuve, kur piekārti aizkari, un pierakstīja viņš visu, kas istabā bija. Un tad nu viņš papīru salocīja un lika lietas noglabāt, bet turbānu, beni, fardžiju un maku viņš paņēma sev līdzi un ieslēdza aiz dzelzs atslēgām, un aizzīmogoja līdz tam laikam, kad atnāks viņa brāļadēls Basras Hasans.

Bet vezira meitas mēneši bija beigušies, un viņai piedzima puisēns, daiļumā un jaukumā, pilnībā un spožumā tāds pats kā tēvs un līdzīgs mēnesim. Un tad nu nogrieza viņam nabas saiti un nomelnoja acis un atdeva auklēm, nosaucot viņu Adžiba vārdā. Un diena viņam bija kā mēnesis un mēnesis kā gads, un, kad viņam apritēja septiņi gadi vezirs nodeva viņu skolotājam un lika viņam to audzināt, iemācīt lasīt un gādāt viņam labu izglītību. Un skolā Adžibs sabija četrus gadus un sāka kauties ar skolniekiem un lamāja tos, un teica tirm: «Kurš no jums man līdzīgs? Es esmu Kairas vezira dēls!» Tad nu bērni sagāja kopā un sūdzējās vecākajam, ka Adžibs viņus apvainojis, un vecākais tiem sacīja: «Rīt, kad viņš atnāks, es iemācīšu jums, ko jums būs viņam teikt, un tad nu viņš kaunēsies uz skolu n.ikl. Kad rīt viņš atnāks, sēdieties viņam visapkārt un sakiet cits citam: «Allah vārdā, šo spēli ar mums spēlēs tikai tas, kas mums pateiks, ka sauc viņa māti un tēvu, bet, kas nezina savas mātes un tēva vārdu, tas ir grēka dēls un tādam nebūs ar mums spēlēt!» Un, kad nu pienāca rīts un viņi visi sanāca skolā, un atnāca arī Adžibs, bērni viņu apstaja un sacīja: «Mēs spēlēsim kādu spēli, bet tikai tas ar mums spēlēs, kas mums pateiks savas mātes un sava tēva vārdu!» Un visi atsaucās: «Labi!» Te nu viens sacīja: «Mani sauc — Madžibu, manu māti — Alaviju, bet tēvu — Izaddinu.» Un otrs sacīja to pašu, un, kad nu pienāca Adžiba kārta, viņš teica: «Mani sauc — Adžibu, manu māti — Sita al Husnu, bet tēvs mans ir — Samsaddins, Kairas vezirs.» Bet bērni viņam kliedza un sauca: «Vezirs nav vis tavs tēvs!» — «Vezirs ir gan mans tēvs!» atkliedza Adžibs. Tad nu bērni sāka par viņu smieties un plaukšķināt rokas, un tie viņam sacīja: «Viņš nezina savu tēvu! Celies un ej no mums prom, jo spēlēs ar mums tikai tas, kas zina, kā sauc viņa tēvu.» Un bērni tūdaļ aizskrēja uz visām pusēm un zobojās par Adžibu. Tad nu viņam sažņaudzās krūtis un viņu smacēja raudas. Un vecākais viņam sacīja: «Mums zināms, ka vezirs ir tavs vectēvs, tavas mātes Sitas al Husnas, bet nevis tavs tēvs. Bet savu tēvu tu nezini, un nezinām mēs arī, jo raugi: sultāns tavu māti bija izprecinājis kuprainam zirgu puisim, un atnāca džini un piegulēja viņu, un tā nu tēva tev nav, ko mēs zinām un pazīstam. Un nedomā būt līdzīgs citiem bērniem skolā, līdz zināsi, kas ir tavs tēvs, jo citādi tu viņu pulkā būsi grēka dēls! Vai tad tu neredzi, ka tirgoņa dēls saucas tēva vārdā, bet Kairas vezirs nav tavs tēvs, jo tas ir tavs vectēvs, bet tavu tēvu mēs nezinām un tādēļ sakām: «Tēva tev nav, un neesi tik uzpūtīgs!» Un, dzirdējis šos vecākā un bērnu vārdus, kas viņu apkaunoja, Adžibs tūdaļ cēlās un devās pie savas mātes Sitas al Husnas un sāka tai gausties un raudāt, bet raudas neļāva viņam runāt. Un, kad nu viņa māte dzirdēja sava dēla vārdus un raudas, viņas sirds iedegās ugunī, un viņa jautāja: «Ak mans dēls, ko tu raudi? Stāsti man, kas tevi piemeklējis!» Un Adžibs stāstīja viņai, ko bija dzirdējis no bērniem un no vecākā, un viņš jautāja mātei: «Ak māte, saki, — kas ir mans tēvs?» — «Tavs tēvs ir Kairas vezirs,» teica Sita al Husna, bet Adžibs iesaucās: «Nemelo, māte, vezirs ir tavs, nevis mans tēvs! Saki, — kas ir mans tēvs? Ja tu neteiksi.man patiesību, es tevi noduršu ar šo šķēpu.» Un, dzirdējusi pieminam viņa tēvu,

Sita al Husna sāka raudāt, atceroties sava tēvoča dēlu un domājot par to, kā viņu atklāja Basras Bedraddina Hasana priekšā un kas viņai ar to bija, un viņa teica dzejas pantus:

«Tie milu dedza manā dvēselē,

Bet paši devās tālā pasaulē,

Un zemes tās, kur mani mīļie dzīvo,

Ir tālumā, kur cita saule staro.

Tie aizgāja, un zuda viņiem līdz

Man visa pacietība, cik tās bij.

Kad šķīros es, no viņiem atvadoties, —

Un nu mans rimtais gars uz mūžu zudis.

Tie aizbrauca uz svešiem tālumiem.

Un viņiem līdzi aizzuda viss prieks.

Mans miers ir zudis, sen tā man vairs nav,

Un asaras man bija šķiroties, —

Tās līst un līst no manām karstām acīm,

Kopš neesam tuvumā viens otram vairs.

Bet, ja kādreiz es atkal gribēšu

Tos visus redzēt un pie krūtīm spiest

Un ja vēl ilgi ritēs gaidu dienas,

Būs uztraukums un nemiers mana tiesa,

Tad saukšu atkal savā sirdī es

It visus viņu tēlus mīļotos,

Un būs man likteņlemtas domas, ilgas,

Un būs man kaislības un ari bēdas.

Ak, atmiņa par jums ir drēbes man, —

Man cita krekla nav kā kaislības!

Ak mīļie mani, cik vēl ilgi šķirties

Ir nolemts mums, un kad šis mokas beigsies?»

Tad nu viņa sāka raudāt un kliegt, un kliedza un raudāja arī viņas dēls, te pēkšņi pie viņiem ienāca vezirs, un, redzot viņu asaras, vezira sirds iekvēlojās un viņš jautāja: «Ko jūs raudat?» un Sita al Husna viņam stāstīja, kas piemeklējis viņas dēlu skolā, un raudāt sāka arī viņš, atceroties savu brāli un to, kas ar viņiem bija noticis un kas bija noticis ar viņa meitu, un viņš nezināja, kas slēpjas aiz tā visa. Un tad nu vezirs tūda] devās divanā un, iegājis pie sultānā, stāstīja tam, kas noticis, un lūdza sultānā atļauju doties uz austrumiem, uz Basras pilsētu, aptaujāties par savu brāļadēlu. Un vēl viņš lūdza sultānu, lai tas uzraksta visām zemēm tādu pavēli, ka viņš varētu paņemt savu brāļadēlu, lai tas būtu kur būdams un lai viņš atrastu to kur atrazdams. Un tad viņš apraudājās sultānā priekšā, un sultānā sirds par viņu iesila, un tas uzrakstīja pavēli visām zemēm un visiem novadiem, un vezirs ielīksmojās un lūdzās viņam Allah svētību. Tad nu vezirs atvadījās no sultānā un tūdaļ devās prom, un apģērbās viņš ceļa drēbēs, līdzi paņemot visu, kas ceļā vajadzīgs, un līdzi viņš ņēma arī savu meitu un dēladēlu Adžibu. Un jāja viņš pirmo dienu un jāja vēl otru un trešo, līdz nonāca Damaskas pilsētā un ieraudzīja tur kokus un kanalus, kā dzejnieks par to saka dzejā:

Kad nolemts bij man dzīvot Damaskā Tik vienu dienu, vienu nakti vien, Tad liktens zvērēja, ka tādu nakti Neviens vairs neredzēs nemūžam otru! Mēs gulējām, mūs maigi sedza nakts, Un bezrūpīga viņas tumsa bij. Ar saldu smaidu rīts mums sejā lieca No dārziem zarus mīlīgus un spirgtus. Un rīta rasa zaros šķita mums Kā pērļu vizuļojums dairs un liegs, Kad vēja roka notraukusi viegli No lapām to un zālē nometusi. Vai strauts vai dīķis bija skaidrais raksts, Ko putni lasīja, kad vēsma šalc, Bet rakstīja to ņiprie rīta vēji, Un mākoņi tam rakstu zīmes lika.

Un vezirs apmetās Oļu laukumā un izklāja tur teltis, un teica saviem kalpiem: «Te mēs atpūtīsimies divas dienas!» Un kalpi nu iegaja pilsētā ikviens savās gaitās, — viens pārdot, otrs pirkt, cits pirtī mazgāties, dažs ieiet Omeiju dēlu mošejā, kurai līdzīgas nav visā pasaulē. Bet Adžibs izgāja kopā ar einuchu, un devās viņi pilsētā pastaigāties, un einuchs gāja Adžiba pēdās ar tādu vēzdu rokā, ka kamielis vairs neceltos, ja tam būtu zvelts ar to. Un, kad nu Damaskas ļaudis ieraudzīja Adžibu un viņa smuidro augumu, un pilnības spožumu (bet staroja viņš retā daiļumā, un bija viņš maigs un smalki kopts, liegāks par ziemeļa vēju un saldāks par tīru ūdeni slāpju cietējam un par labu veselību slimniekam), viņa pēdās devās visi damaskieši. Un tie skrēja, kur viņš bija gājis, un lūkoja viņu apsteigt un nosēsties ceļmalā, lai uzlūkotu viņu, kad viņš ies garām. Uņ tā bija nolikts, ķa vergs apstājās pie viņa tēva Bedraddina Hasana veikala.

(Bet tam jau sejā bija izaugušas pūkas un prāts bija izaudzis pilnīgāks šo divpadsmit gadu ilgotnē, bet pavārs bija jau miris, un Bedraddins Hasans paņēma viņa naudu un veikalu, jo tiesnešu un liecinieku priekšā tas atzina viņu par savu dēlu.) Un todien, kad viņa dēls ar einuchu apstājās pie viņa veikala, Bedraddins uzlūkoja savu dēlu Adžibu un redzēja, ka tas staro vispilnīgākā daiļumā, un viņa dvēsele notrīcēja, un viņa asinis sabangojās, un viņa sirds tūdaļ saistījās ar dēlu. Un izvārīja viņš saldinātus granatu graudiņus, un Allah iedegtā mīlestība iekaisa viņā vēl kvēlāka, un viņš pasauca savu dēlu Adžibu un sacīja tam: «Ak kungs, ak tu, kas iekarojis manu sirdi un dvēseli un sabangojis visu manu būtni, vai tu negribi nākt pie manis dziedināt manu sirdi un baudīt manus ēdienus?» Un no viņa acīm, pašam negribot, ritēja asaras, un viņš atcerējās, kas viņš reiz bija un kas viņš ir tagad, un, kad nu Adžibs bija dzirdējis eava tēva vārdus, viņa sirds satraucās un viņš uzlūkoja einuchu un teica: «Mana sirds ir satraukta šā pavāra dēļ, jo liekas, viņš tā kā būtu šķirts no sava dēla. Iesim pie viņa un remdināsim viņa sirdi, un mielosimies ar viņa cienā jumiem. Varbūt, ja mēs to darīsim, Allah augstais mūs savienos /ii mūsu tēvu.» Bet einuchs iesaucās, dzirdējis Adžiba vārdus: «Jauki K<in! Allah vārdā! Vezira dēls ies vienkāršā ļaužu ēdnīcā! Es dzenu ļaudis prom no tevis ar šo vēzdu, lai viņi neblenž uz tevi, un man nebūs miera par tevi, ja tu tur ieiesi.» Un, dzirdējis šos vārdus, Bedraddins Hasans brīnījās un pievērsās einucham, un asaras ritēja pa viņa vaigiem. Te nu Adžibs teica einucham: «Mana sirds viņu iemīļojusi.» Bet einuchs atbildēja: «Met šīs runas un neej tur!» Un tad nu Adžiba tēvs pievērsās einucham un sacīja tam: «Ak vecākais! Kādēļ tu negribi dziedināt manu sirdi un ienākt pie manis? Ak tu, kas līdzīgs melnajam kastanim ar baltu vidu, ak tu, par kuru ir teicis .. .» Un einuchs sāka smieties un iesaucās: «Ko tu teici? Allah vārdā, saki un nerunā gari!» Un Bedraddins nu tūdaļ teica šādus dziesmas vārdus:

«Ja nebūtu tik izglītots viņš bijis Un savā sirdi uzticīgs un cildens. Un valdniekpilīs nebūtu tam (auts Ar pilnu varu rīkoties, kā tik, — Tad harēmā to nelaistu par kalpu. Kam laipnam būt ir likts, ar smalku prātu! Tik jauks viņš savā dižumā, ka tam \ No debesīm nāk kalpot eņģeļi!»

Te nu einucham bija lieli brīnumi, šos vārdus dzirdot, un viņš kopā ar Adžibu iegāja pie Bedraddina Hasana, un tas nu pielika pilnu bļodu ar granatu graudiņiem (un bija tie cepti ar mandelēm un ar cukuru), un abi ēda, un Bedraddins tikai skubināja: «Jūs esat iepriecinājuši manu sirdi, ēdiet un mielojieties, cik vien jums tīk!» Un tad nu Adžibs teica savam tēvam: Sēdies, ēd ar mums kopā, varbūt Allah visvarenais mūs savienos ar to, ar ko mēs gribam satikties.» Un Bedraddins Hasans jautāja: «Ak mans bērns, tu gan vēl esi tik jauns, bet jau izjutis šķiršanos no mīļiem tuviniekiem?» — «Jā, tēvain,» atbildēja Adžibs, «mana sirds ir sadegusi šķiršanās sāpēs: tas ir mans tēvs, un es ar savu vectēvu esmu devies viņu meklēt visdažādākās zemēs. Ak, vai man! Kad mēs tiksimies?» Un raugi: viņš sāka gauži raudāt, un raudāja viņa tēvs savās šķiršanās sāpēs un arī par viņa asarām. Un pēkšņi viņš atcerējās savu šķiršanos ar tuviniekiem un savu tālumu no mātes un tēva. Un einuchs noskuma par viņu, un viņi visi paēda un padzēra, un tad izgāja no Bedraddina Hasana veikala. Un tas nu juta, ka viņa dvēsele ir šķīrusies no miesas un aizgājusi tiem līdzi, un viņš nevarēja vairs dzīvot bez viņiem ne mirkli. Un, veikalu aizslēdzis, viņš devās abu pēdās, nezinādams, ka tas ir viņa dēls, un viņš nu paātrināja savus soļus, lai tos panāktu, iekams tie izgājuši pa lielajiem vārtiem. Te nu einuchs pievērsās viņam un jautāja: «Kas tev lēcies?» Un Bedraddins viņiem sacīja: «Kad jūs no manis aizgājāt, es jutu, ka mana dvēsele ir devusies jums līdzi. Bet man ir darīšanas pilsētā, aiz vārtiem, un man nu gribējās jūs pavadīt un tad doties atpakaļ.» To dzirdējis, einuchs sadusmojās un sacīja Adžibam: «Tieši tas mani baidīja! Mēs apēdām gabaliņu, kas bija kļūmīgs, bet mums tas skaitās svētīgs, un pavārs nu nāks mums līdzi no vienas vietas uz otru!» Te nu Adžibs atskatījās un, ieraudzījis aiz sevis pavāru, saskaitās, un viņa seja piesarka, un viņš teica einucham: «Lai viņš iet pa musulmaņu ceļu, bet, kad mēs būsim izgājuši pie teltīm un redzēsim, ka viņš nāk mums pēdās, mēs dzīsim viņu prom.» Un viņš nokāra galvu un gāja savu ceļu, un einuchs gāja viņa pēdās, un Bedraddins viņiem sekoja līdz Oļu laukumam. Un viņi jau tuvojās savām teltīm un atskatījās, un raugi: viņi ieraudzīja Hasanu. Un tad nu Adžibs sadusmojās un baiļojās, ka einuchs visu pastāstīs viņa vectēvam. Un viņš saskaitās un nobēdājās par to, ko par viņu stāstīs einuchs: «Viņš iegāja ļaužu ēdnīcā, un pavārs nāca viņam līdzi.» Te pēkšņi Adžibs atskatījās un redzēja, ka Hasana acis raugās viņa acīs, un viņš kļuva kā miesa bez dvēseles. Tad nu Adžibs nodomāja, ka viņa acis ir naidnieka acis, vai arī to, ka viņš ir grēka dēls, un, vēl lielākās dusmās iekaisis, viņš paķēra akmeni un svieda to savam tēvam. Un te nu Bedraddins pakrita nemaņā, un seja viņam asiņoja. Un Adžibs ar einuchu aizgāja pie savām teltīm, bet Bedraddins Hasans atžilbis noslaucīja asinis un, noplēsis savas čalmas gabalu un apsējis galvu ar to, sāka sevi rāt un sodīt, un sacīja: «Es esmu puisēnu apvainojis! Es aizslēdzu veikalu un devos viņiem līdzi, bet viņam likās, ka es esmu viņa ienaidnieks!» Un viņam uznāca ilgas pēc savas mātes Basrā, un viņš raudāja par māti un teica dziesmas vārdus:

«Ja taisnību no likteņa tu Raidi,

Tu likteni tik apvainojis būsi, —

Ir veltīgi par viņu sodīties.

Jo raugi: citādi tas radīts iri

Ņem, kas tev pagadās, kas ņemams viegli,

Un projām aizmet visas savas bēdas,

Jo nemieri un prieki mūžam būs, —

Tas Allah likums, mūsu dzīvei likts!»

Un tad nu Bedraddins atkal pārdeva ēdienus, bet vezirs, viņa tēvocis, sabija Damaskā trīs dienas un tad devās prom uz Himsu, un iejāja tur, bet ceļā, lai viņš apmetās kur apmezdamies, viņš taujāja un meklēja vienā meklēšanā. Un tā nu viņš jāja, līdz nonāca Diar- bakrā un Maridinā, un Mosulā, un ceļojumu nepārtrauca līdz pašai Basrai. Un, Basrā iejājis un ierīkojies savā mājoklī, viņš devās pie sultānā un satika to, un sultāns parādīja viņam godu un deva viņam greznu pili, un apvaicājās par iemeslu, kas to atvedis pie viņa. Un vezirs stāstīja viņam visu un piemetināja vēl, ka vezirs Nuraddins 11 viņa brālis, un sultāns lūdza Allah žēlastību par viņu un sacīja: «Ak kungs, tad zini: viņš bija mans vezirs, un es ļoti viņu mīlēju pirms piecpadsmit gadiem, un viņš nomira un atstāja dēlu, bet tas nu te palika pēc viņa nāves tikai vienu mēnesi un tad nozuda, un mums nav par viņu nekādu ziņu. Bet viņa māte dzīvo pie mums, jo raugi: viņa ir mana vecā vezira meita.» Sultānā vārdus dzirdējis, ka viņa brāļadēla māte ir sveika un vesela, vezirs Samsaddins ielīksmojās un teica: «Ak valdniek, es gribu viņu satikt!» Un sultāns viņam to atļāva, un Samsaddins tūdaļ devās pie viņas sava brāļa Nuraddina pilī. Un viņš pavērās uz visām pusēm un noskūpstīja sliekšņus, un domāja par savu brāli Nuraddinu Ali, kas nomira svešā zemes malā. Tad nu viņš sāka gauži raudāt un teica dzejas vārdus:

«Es eju mājoklī, es eju iekšā, Kur Leili dzīvoja un mīļi mita, — Tur viņas mīļās sienas skūpstu es. Te vienu noskūpstu, te otru Iidz. Bet dvēselei nav mīļas vis šīs sienas. Kur aizritēja jaukās, dārgās naktis, Dārgs manai dvēselei ir tikai tas, Kas šajās sienās dzīvoja kādreiz!»

Un iegāja viņš pa durvīm lielā pagalmā un tņr nu ieraudzīja otras durvis ar akmens spraišļiem un ar dažāda marmora izklāju visās krāsās, un izstaigāja visu māju, un, apskatījis to, viņš ieraudzīja zelta burtiem uzrakstītu sava brāļa Nuraddina vārdu. Un, piegājis pie uzraksta, viņš noskūpstīja to un sāka raudāt, un atcerējās šķiršanos no brāļa. Un tad nu viņš teica dzejas vārdus:

«Gan sauli jautājis par jums es esmu, . Tiklīdz tā uzlēkusi debess malā,

Gan zibeni es esmu jautājis, Tiklīdz tas gaisā savas šautras met! Kad guļu es, tad ilgu skumjas mani Drīz ietin, driz jau attin savām rokām, To tomēr negribu nevienam teikt Vai kādam sūdzēties par to un gaust! Ak mīļie mani! Ja jau pārāk ilgi Laiks ievilcies, tad dzirdiet to un ziniet: Mums sirdis šķiršanos vairs nespēj ciest, Tā saplēsusi mūs ir gabalos! Ja manām acīm lemts vēl redzēt būtu Jūs visus, mani mīļie, atkal kopā, Tā īsta laimes diena būtu mums, Kad šūpotu mūs satikšanās prieks! Jel nedomājiet jūs, ka manas jūtas Ir citiem atvēlušās jūsu vietā! Tik tiešām, nevar mana dvēsle vairs Vēl citu kādu milu sevī tvert!»

Un gāja viņš tālāk un piegāja pie sava brāļa sievas — Basras Bedraddina Hasana mātes istabas. Un tā nu visu laiku, kopš projām bija viņas dēls, raudāja vienā raudāšanā, un raudāja viņa dienu, raudāja nakti, un, kad aizilga jau gadi, viņa uzcēla savam dēlam marmora kapenes pašā istabas vidū un raudāja pie tām dienu un nakti, un gulēja tikai pie šim kapenēm. Un, kad nu vezirs iegāja pa viņas durvīm, viņš izdzirda tās balsi un, apstājies aiz durvīm, noklausījās, ko tā skaitīja pie kapenēm:

«Ak kaps, jel pasaki, — vai tavā tumsā Ir viņa daiļums brīnišķais jau zudis? Vai tavā tumsā viņa spožums dzēsts Un viņa starojošais, mīļais vaigs? Ak kaps! Ak kaps! Tu neesi burvju dārzs. Un neesi arī gaišais debess jums, — Kā tavā tumsā gan ir vienoti Pilns mēnesis un smuidrie vītolzari?»

Un, viņai dzejas pantus skandējot, pie viņas iegāja vezirs Samsaddins un apsveica viņu, un sacīja, ka viņš tai vīrabrālis, un tad nu viņš stāstīja tai, kas bija noticis, un to visu viņai izskaidroja. Un vēl viņš stāstīja, ka viņas dēls Bedraddins Hasans visu nakti sabijis pie viņa meitas un rīta agrumā pazudis un noticis tas pirms desmit gadiem. «Un raugi: manai meitai tavs dēls bija devis mātes cerības, un viņa dzemdēja puisēnu, kas ir pie manis, un viņš ir tavs dēladēls no manas meitas.» Un, ziņu dzirdējusi par savu dēlu un to, ka viņš dzīvs, un redzēdama savu vīra brāli, viņa nokrita tam pie kājām un skūpstīja tās, un teica dzejas vārdus:

«Ak Allah augstais! Apdāvini to, Kas ziņu atnesa, ka mīļie te! Neviens nav ziņu labāku man nesis Par ziņu šo vai visā manā mūžāl Ja balvu kādu gribētu viņš gūt. Es dāvātu tam tikai vienu vien! Tik savu dvēseli es dotu viņam, Ko šķiršanās ir salauzusi grūtā!»

Tad nu vezirs lika aicināt Adžibu, un, kad tas atnāca, viņa vecmāmuļa to apskāva un sāka raudāt, un vezirs Samsaddins tai sacīja: «Tagad nav laika raudāt, tagad tev laiks ir posties, lai mums līdzi dotos uz Ēģiptes zemēm. Varbūt Allah augstais mūs savienos ar tavu dēlu un manu brāļadēlu!» Un viņa atbildēja: «Dzirdu un paklausu!» Un tūdaļ viņa piecēlās un savāca savas mantas un dārglietas, un savas kalpones, un ātri saposās, bet vezirs Samsaddins devās pie Basras sultānā un ardievojās no tā, un tas nu viņam deva balvas un retumus Ēģiptes sultanam. Un Samsaddins tad nu tūdaļ devās ceļā un, nonācis Damaskas pilsētā, apmetās Kanona laukumā un izklāja teltis, un sa cīja tiem, kas bija viņam līdzi: «Te mēs palaidīsim vienu nedēļu, līdz sapirksim balvas un retumus sultanam.» Un tad nu iznāca Adžibs un teica einucham: «Ak Lajik, man gribas uzjautrinātiesl Iesim tirgū, izstaigāsim Damasku un redzēsim, kas noticis ar to pavāru, pie kura mēs edām un kuram mēs sadauzījām galvu. Viņš bija mums laipns un vēlīgs, bet mēs pret viņu bijām ļauni.» Un einuchs atbildēja: «Dzirdu un paklausu!» Un tā nu Adžibs ar einuchu kopā atstāja telti, jo raugi: viņu dzina asiņu tieksme uz savu tēvu, un viņi tūdaļ iegāja pilsētā un gāja, gāja, līdz nonāca pie ļaužu ēdnīcas. Un viņi redzēja, ka pavārs stāv ēdnīcā (bet laiks jau ritēja uz saules rietu), un noticis bija tā, ka izvārījis viņš bija granatu graudiņus. Un, kad tie piegāja pie viņa, Adžibs viņu uzlūkoja un juta brīnišķīgu tieksmi uz to, un ieraudzīja akmeņa rētas pēdas viņa pierē, un tad nu Adžibs viņam sacīja: «Miers ar tevi! Zini, ka mana sirds ir pie tevis!» To dzirdot, Bedraddinam sabangojās visa dvēsele un, kad viņš to uzlūkoja, sirds notrīcēja saldās šalkās, un viņš nolieca savu galvu un dzīrās ko teikt, bet mēle neraisījās mutē. Un tad nu viņš pacēla galvu uz dēlu pazemoti un bijīgi un teica šādus dzejas pantus:

«Uz saviem mīļajiem es klusi traucos, Bet, tiklīdz skatījušas bij tos acis, Es samulsu un pazudusi bij Pār sirdi un pār acīm vara man. Es bailēs godbijīgi galvu liecu Un gribēju gan apslēpt jūtas savas, Bet veltīga bij mana dziņa šī, — ) Es savas jūtas nevarēju slēpt. Ar pārmetumiem pierakstīti bija Jau daudzi vīstokļi, ko lasīt viņiem, Bet, visiem kopā satiekoties mums, Ne skaņa neraisījās lūpās man!»

•

Tad nu viņš sacīja tiem: «Ak, dziediniet manu sirdi un ēdiet, ko jums došu! Allah vārdā, tiklīdz es tevi ieraudzīju, mana sirds notrīcēja šalkās un es devos tavās pēdās, jo raugi: zudis bija viss mans prāts.» — «Allah vārdā, tu mūs mīli,» Adžibs sacīja, «un mēs apēdām graudiņu, ko tu devi, bet tu mums uzkrāvi šās laipnības sekas un gribēji mūs apkaunot. Mēs baudīsim tavu ēdienu, bet tikai ar noteikumu, ka tu zvērēsi nesekot mums un nedzīties mūsu pēdās. Ja ne, tad mēs nekad vairs nenāksim pie tevis atpakaļ, bet mēs te paliksim visu nedēļu, līdz mans vectēvs sapirks dāvanas sultanam.» To dzirdējis, Bedraddins sacīja: «Lai notiek jūsu prāts!» Un tad nu Adžibs un einuchs iegāja ēdnīcā, un Bedraddins tiem pasniedza šķīvi ar granatu graudiņiem. Te Adžibs sacīja: «Nāc ēd ar mums kopā! Varbūt Allah atvieglos mūsu smagumu.» Un Bedraddins ielīksmojās un sāka ēst ar viņiem kopā, acis nenovēršot no Adžiba sejas, un viņa sirds un visas jūtas tiecās uz to, bet Adžibs sacīja: «Vai es tev neteicu, ka savā mīlestībā tu esi apnicīgs! Beidz lūkoties man sejā!» Un, sava dēla vārdus dzirdējis, Bedraddins skandēja dzejas pantus:

«No tevis dziļi sirdī noglabāts Man noslēpums, ko vārdi nespēj teikt, To droši glabā mana klusēšana, Un izdibināt to ir pūles veltasl Ak tu, kas spožo staru mēnesi Ar savu daili dziļā kaunā met Un ar to jaukumu, kas tevi rotā Un līdzīgs rītam ir, kas sārti staro! Tavs mīļais, gaišais vaigs mūs ielīksmo, Un sagaidāms šai līksmei nava gaisi Tā sola jaunus satikšanās priekus, Kas bieži būs un arī tikpat ilgi. Vai tiešām mīlas kvēlē izgaist man. Ja paradizes mirdzums man tavs vaigs? Un vai man nomirt moku pilnās slāpēs, Ja paradizes dārzs — tavs lūpu medus?»

Un tā nu Bedraddins mieloja te Adžibu, te einuchu, un tie ēda, līdz vairāk nevarēja, un tad viņi piecēlās un piecēlās arī Basras Hasans un lēja tiem ūdeni uz rokām, un, atraisījis no jostas zīda salveti, noslaucīja tiem rokas un iesmaržoja tos ar rožūdeni, ko viņš izlēja no sava trauka. Tad nu viņš izgāja no savas ēdnīcas un atnāca atpakaļ ar dzēriena krūzi, un dzērienā bija sajaukts rožūdens ar muskusu. Un, krūzi nolicis viņu priekšā, Bedraddins sacīja: «Parādiet man godu līdz galam!» Un Adžibs paņēma krūzi un dzēra, un tad sniedza to einucham, un tā nu viņi dzēra, līdz abi jutās paēduši un padzēruši vairāk, nekā bija ieraduši. Un tad viņi aizgāja un steidzās, līdz nonāca pie teltīm, un tur nu Adžibs piegāja pie savas vecmāmuļas, viņa tēva Bedraddina Hasana mātes, un viņa to skūpstīja, un prātā viņai ienāca dēls Bedraddins Hasans, un viņa nopūtās un sāka raudāt, un teica dzejas

Vārdus. «Es senāk savā sirdī ticēju.

Ka atkal tiksimies mēs kādu reiz, — Jo dzīvot, kad jūs tālumā no manis. Man sen vairs gribas nav, ne prieka kādai Pie Allah zvēru es, ka dvēselē Man tikai viena dziņa tvīkst: uz jums! Un zvērestu šo Allah apliecina, — Viņš visus noslēpumus gudri zina!»

Un tad nu viņa jautāja Adžibam: «Ak, saki, mans bērns, — kur tu biji?» To dzirdējis, viņš atbildēja: «Damaskas pilsētā.» Tad viņa pasniedza tam šķīvi ar granatu graudiņiem (bet tie nu nebija tik visai saldi) un teica einucham: «Sēdies kopā ar savu kungu!» Un einuchs klusībā sacīja: «Pie Allah zvēru, mums nav vairs īstas ēstgribas!» Un tomēr viņš nosēdās, bet Adžibs apsēdies sajuta, ka vēders viņam pilns ar to, ko bija jau ēdis un dzēris. Un viņš paņēma maizes kumosu un samērcēja to granata graudiņos, un apēda, bet tie viņam nelikās diezin cik saldi, jo raugi: viņš bija paēdis. «Kas tas par nejauku ēdienu!» viņš iesaucās, un viņa vecmāmuļa sacīja: «Ak mans bērns, tu nopel manu ēdienu, bet es pati to vārīju, un neviens neprot vārīt tā kā es, ja neskaita tavu tēvu Bedraddinu Hasanu.» — «Ak kundze,» teica Adžibs, «tavs vārījums man derdzas! Mēs nupat pilsētā redzējām pavaru, kurš izvārījis bija tādus granata graudiņus, ka smarža vien jau iekaro sirdis, bet pašu ēdienu gribēties gribas apēst. Ja tavu ēdienu salīdzina ar to, tad tavs nav vērts ne daudz, ne maz.» Sos vārdus dzirdējusi, Adžiba vecmāmuļa stipri sadusmojās un uzlūkoja einuchu . . .»

Te nu Sechrezadu pārsteidza rīts un viņa apklusa, bet, kad atkal pienāca nakts, viņa sacīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Adžiba vecmāmuļa, viņa vārdus dzirdējusi, stipri sadusmojās un, uzlūkojusi einuchu, sacīja tam: «Vai tev! Tu esi samaitājis manu dēladēlu, jo tu gāji ar viņu visādās ēdnīcās!» Te nu einuchs sabijās un taisnojās, visu noliegdams, un sacīja: «Mēs nebijām tur iekšā, tikai garām gājām.» — «Pie Allah zvēru, mēs bijām gan iekšā un ēdām viņa ēdienu, kas bija daudz labāks par tavu!» iesaucās Adžibs. Un tad nu viņa vecmāmuļa piecēlās un stāstīja to sava vīra brālim, un tas tad iedegās dusmās uz einuchu, un einuchs piegāja pie vezira, kas viņam sacīja: «Kādēļ tu gāji ar manu mazdēlu ēdnīcā?» Un einuchs sabijās un teica veziram: «Mēs negājām vis ēdnīcā!» Bet Adžibs iesaucās: «Mēs iegājām gan un ēdām granata graudiņus, līdz vairs nevarējām, un pavārs deva mums medu ar sniegu un cukuru!» Un tad nu vezirs Vēl vairāk sadusmojās uz einuchu un jautāja tam, bet tas tikai visu noliedza. Te vezirs iesaucās: «Ja tavi vārdi ir patiesība, tad sēdies un ēd mūsu acu priekšā!» To dzirdējis, einuchs piegāja un gribēja ēst, bet nevarēja, un viņš nometa maizes kumosu un sacīja: «Ak mans kungs, es esmu paēdis Yio vakardienas!» Te nu vezirs saprata, ka viņš bija gan ēdis pie pavāra. Un vergiem viņš lika nogāzt einuchu zemē, un, kad tas bija nogāzts, viņš sāka to sāpīgi pērt, un einuchs kliedza un vaimanāja, un sacīja: «Ak kungs, nesit mani, es teikšu tev patiesību!» Un, kad nu viņš to pateica, tad viņu vairs nepēra, un vezirs viņam uzsauca: «Saki taisnību!» Un einuchs sacīja: «Tad zini, ka mēs iegājām ēdnīcā, kad pavārs vārīja granata graudiņus, un viņš nolika tos mūsu priekšā, un — zvēru pie Allah! — es savu mūžu nebiju ēdis ko līdzīgu šiem graudiņiem un nekad neesmu lūkojis ko nejaukāku par to, kas te mūsu priekšā.» Te nu Bedraddina Hasana māte sadusmojās un teica: «Tev tūdaļ būs doties pie šā pavāra un atnest no viņa šķīvi ar granata graudiņiem! Parādi tos savam kungam, un lai viņš pasaka, kuri graudiņi ir labāki un gardāki!» — «Labi!» atsaucās einuchs, un viņa iedeva tam šķīvi un pusdinaru, un viņš aizsteidzās uz ēdnīcu, un iegājis viņš teica pavāram: «Mēs saderējām par taviem un mana kunga namā ceptiem granata graudiņiem, un proti: kuri labāki. Dod mums savus graudiņus par šo pusdinaru un sargies, un gādā, lai tie būtu labi, jo citādi mani atkal mielos ar sāpīgu pērienu.» Te nu Bedraddins sāka smieties un sacīja: «Pie Allah zvēru, ka šo ēdienu neprot taisīt neviens, atskaitot mani un manu māti, bet viņa mit tālā svešumā!» To teicis, viņš paņēma šķīvi un piepildīja to, un tad ēdienu aplēja ar muskusu un rožūdeni, un einuchs paņēma šķīvi un steigšus devās pie tiem, kas bija viņu sūtījuši. Un tad nu Hasana māte paņēma ēdienu un nogaršoja to, un, baudījusi tā garžu un visu labo vārījumu, viņa pēkšņi saprata, kas to darinājis, un iekliedzās un pakrita nemaņā. Un vezirs apstulba, tad apšļāca to ar rožūdeni, un pēc brīža viņa atžilba un sacīja: «Ja mans dēls vēl ir dzīvs šai pasaulē, tad šos granata Hiau diņus nav vārījis cits neviens kā viņš! Tas ir viņš, mans dēls Hedrad dins Hasans, tas droši un neapšaubāmi ir viņš, jo raugi: šo ēdienu vai vārīt tikai viņš un es, un viņam to iemācīju es.» Un, viņas vārdus dzirdējis, vezirs ielīksmojās un iesaucās: «Ak, kā visa mana dvēsele traucas redzēt mana brāja dēlu! Bet vai mēs pieredzēsim, ka liktenis mūs savienos ar viņu? Mēs lūdzam tikai Allah visvareno, lai viņš dod mums tikšanos!» Un te nu vezirs to pašu brīdi un mirkli piecēlās un sasauca ļaudis, kas bija viņa tuvumā, un teica tiem: «Divdesmit cilvēkiem no jums būs iet šai ēdnīcā un to nopostīt, bet pavāru sasiet ar viņa čalmu un atvest šurp, bet sargieties darīt viņam pāri!» Un ļaudis atsaucās: «Labi!» Bet vezirs tūdaļ devās uz Laimes mājokli un, saticies ar Damaskas pavaldoni, lasīja tam sultānā vēstules, kas bija viņam līdzi, un pavaldonis tās noskūpstīja un pielika pie pieres, un tad sacīja tam: «Kas ir tavs apvainotājs?» — «Tas ir kāds pavārs,» atbildēja vezirs, un pavaldonis tūdaļ lika saviem galma ļaudīm doties uz ēdnīcu, un tie nu aizgāja un redzēja, ka ēdnīca ir izpostīta un viss tur salauzts un sadauzīts, jo, kad vezirs bija aizgājis uz pili, viņa ļaudis padarīja to, ko vezirs bija tiem licis, un tie nu sēdēja un gaidīja, kad vezirs jās atpakaļ no pils, bet Bedraddins Hasans sacīja: «Ko viņi gan būs atraduši granata graudiņos, ka esmu tik bargi piemeklēts?» Un, kad nu vezirs pārradās no Damaskas pavaldoņa (un tas bija veziram apāvis ņemt un vest sev līdzi viņa apvainotāju), viņš iegāja telti un lika atvest pavāru, un tad nu to atveda sasietu ar čalmu. Un Bedraddins uzlūkoja savu tēvoci un sāka gauži raudāt, un sacīja: «Ak mans kungs, ko esmu grēkojis pret jums?» — «Vai granata graudiņus esi vārījis tu?» vezirs viņam jautāja. «Jā,» atbildēja Bedraddins, «un vai tad jūs tur atradāt ko tādu, par ko jānocērt galva?» — «Tas vēl ir labākais un mazākais sods!» iesaucās vezirs, un Bedraddins viņam teica: «Ak mans kungs, vai tu man neteiksi, kas gan ir mans noziegums?» «Jā, es tūdaļ tev teikšu,» atbildēja vezirs, un tad viņš uzkliedza savam kalpam un sacīja: «Atvediet kamieļus!» Un kalpi aizveda Bedraddinu sev līdzi un iebāza to lādē, un lādi aizslēdza, un aizgāja, un tā nu viņi jāja, jāja, līdz satumsa nakts. Un tad viņi apmetās atpūsties un paēda, un izvilka no lādes arī Bedraddinu, un paēdināja to, un iebāza atpakaļ lādē. Un tā nu turpinājās, līdz viņi nonāca Kamrā. Un Bedraddinu

Hasanu tur izvilka no lādes, un vezirs viņam jautāja: «Vai tu izvārīji tos granata graudiņus?» — «Jā, mans kungs,» atbildēja Bedraddins, un vezirs uzsauca: «Iekalt to važās!» Un tad nu viņu iekala važās un atkal iebāza lādē, un aizjāja. Un, kad viņi nonāca Kairā, viņi apmetās al Reidanijas nomalē. Un vezirs lika izvilkt no lādes Bedraddinu Hasanu un ataicināt galdnieku, un tam nu viņš sacīja: «Izcērt viņam koka lelli!» — «Un ko tu ar to darīsi?» jautāja Bedraddins Hasans. «Es tevi pakāršu pie lelles un piesitīšu pie tās ar naglām, un vadāšu tevi pa visu pilsētu,» atbildēja vezirs, un Bedraddins iesaucās: «Kādēļ tu man to darīsi?» — «Tādēļ, ka tu neesi labi izvārījis granata graudiņus,» vezirs sacīja. «Kā tu drīkstēji tos vārīt ar tik mazu piparu daudzumu?» — «Un tādēļ, ka graudiņiem trūka piparu, tu gribi to visu man darīt?» iesaucās Bedraddins. «Vai tad nepietika ar to, ka iebāzāt mani lādē? Un ēdinājāt tikai reizi dienā!» — «Trūka piparu, un pelnījis tu esi tikai vienu sodu: nāvi!» vezirs sacīja, un Bedraddins tad nu brīnījās un bēdājās par savu likteni. «Ko tu domā?» vezirs jautāja. «Par stulba prāta cilvēkiem, tādiem, kāds esi tu,» atbildēja Bedraddins. «Ja tev būtu skaidrs prāts, tu man to gan nedarītu!» — «Mums vajadzīgs tevi paspīdzināt, lai turpmāk tu vairs tā nedarītu,» teica vezirs, bet Bedraddins Hasans tam pretojās: «Tik tiešām vismazākais, ko tu esi man darījis, jau diezgan mani nomocījis!» Bet vezirs, to dzirdējis, iesaucās: «Tik tiešām, tu esi pakarams!» Tikām nu galdnieks cirta lelli, un Bedraddins lūkojās viņa darbā. Un tā nu turpinājās, līdz satumsa nakts, un Bedraddina tēvocis to ņēma un iemeta lādē, un tad sacīja: «Tas notiks rīt!» Un viņš gaidīja, līdz redzēja, ka Bedraddins aizmiga, un, zirgā uzkāpis un lādi nolicis sev priekšā, viņš iejāja pilsētā. un jāja, jāja, līdz nonāca pie savas pils. Un tad nu viņš sacīja savai meita Sitai al Husnai: «Lai slavēts Allah augstais, kas tevi savienojis ar tava tēvoča dēlu! Celies, uzpos istabu tā, kā tā bija uzposta raudzību vakarā!» To dzirdējusi, viņa piecēlās un iededza sveces, bet vezirs izvilka piezīmētu papīrīti, kur viņš bija uzzīmējis istabas iekārtu, un viņi nolika visu savā vietā, lai nevienam, to redzot, neuzmāktos šaubas, ka tā nav tā pati raudzību nakts. Un tad nu vezirs pavēlēja nolikt Bedraddina Hasana turbānu savā vietā, kā viņš to bija nolicis ar savu roku, un arī viņa platbiksēs un maku, kas bija noglabāts zem gultas maisa. Un tad viņš lika savai meitai noģērbties tāpat kā viņā raudzību naktī un sacīja: «Kad ienāks tava tēvoča dēls, saki viņam: «Tu liki man ilgi gaidīt, aiziedams savas vajadzības pēc!» Un lai tad nu viņš pie tevis pārguļ nakti, un runājies ar viņu līdz rītam, un tad mēs rādīsim viņam pierakstītās dienas.» Tad nu vezirs izcēla Bedraddinu no lādes, jau laikus noņēmis no viņa kājām važas un atbrīvojis viņu no visa, kas viņam bija apģērbts, un palika viņš plānā naktskreklā bez platbiksēm (un viņš gulēja, nezinādams nekā). Un tā nu bija nolikts, ka Bedraddins pagriezās uz otriem sāniem un atmodās, un raugi: viņš ieraudzīja sevi apgaismotā gaitenī un sacīja sev: «Tie ir sapņu murgi!» — un tad viņš piecēlās un aizgāja līdz otrajām durvīm, un ielūkojās istabā, un tā nu bija tā pati istaba, kur viņam atklāja līgavu, un redzēja viņš baldachinu un soliņu, un savu turbānu, un visas savas mantas. To redzēdams, Bedraddins apstulba un miņajas no vienas kājas uz otru, un iesaucās: «Vai es guļu vai esmu noinod.i?» Un viņš sāka berzēt sev pieri un brīnīdamies teica: «Pie Allah zvcmi, tā ir kāzu istaba, kur manā priekšā atklāja līgavu! Kur gan es esmu? Es taču biju iebāzts lādē?» Un, kamēr nu viņš tā runāja ar sevi pašu, Sita al Husna pēkšņi pacēla gultas aizkara malu un sacīja: «Ak mans kungs, vai tu nenāksi iekšā? Tu pārāk ilgi esi tur kavējies.» Un, kad Bedraddins dzirdēja viņas vārdus un redzēja viņu pašu, viņš sāka smieties un sacīja: «Tik tiešām, tie ir sapņu murgi!» Un tad nu viņš iegāja un raidīja gaužas nopūtas, domājot par to, kas bija noticis, un nezinādams, kā lai to visu saprot, un viss viņam kļuva vēl neskaidrāks, kad viņš ieraudzīja savu turbānu un savas platbiksēs un maku, kurā bija tūkstoš dināri. «Allah augstais zina labāk! Tie ir sapņu jūkļi!» viņš iesaucās, un Sita al Husna viņam sacīja: «Kas tev kaiš, es redzu, tu esi apmulsis un izbrīnīts? Nakts sākumā tu tāds gan nebiji!» To dzirdējis, Bedraddins iesmējās un jautāja: «Cik ilgi es nebiju pie tevis?» Tad nu viņa iesaucās: «Lai Allah tevi atpestī! Lai Allah žēlīgais ar tevi! Tu tikai biji izgājis savas vajadzības pēc un nāc jau atpakaļ. Tu esi zaudējis prāta skaidrību!» To dzirdējis, Bedraddins sāka smieties un sacīja: «Tev taisnība! Bet, kad es biju tevi atstājis, es ūdens istabā aizsnaudos un sapnī redzēju, ka biju pavārs Damaskā un tā kā sabiju tur desmit gadus, un tā kā pie manis būtu atnācis kāds dižvīra dēls un tam līdzi einuchs …»

Te nu Bedraddins palūkoja pieri ar roku, un, pierē atradis rētu no mestā akmens, viņš iesaucās: «Pie Allah zvēru, ak mans kungs, tā būtu tā kā patiesība, jo viņš tiešām man mela akmeni un mani ievainoja. Tā vien liekas, ka tas būtu noticis nomodā!» Un tad viņš stāstīja: «Kad mēs apskāvušies aizmigām, man sapnī rādījās, it kā es būtu devies uz Damasku bez turbānā un bez platbiksēm un bijis tur par pavāru …» Un kādu brīdi viņš stāvēja neziņas mulsumā, tad sacīja: «Es tā kā redzēju, ka biju izvārījis granata graudiņus, kuriem trūka piparu . .. Zvēru pie Allah, es ūdens istabā droši vien būšu aizmidzis un to visu redzējis sapnī!» — «Allah vārdā! Stāsti, ko vēl tu sapnī redzēji!» jautāja Sita al Husna, un Bedraddins Hasans viņai stāstīja un vēl piemetināja: «Zvēru pie Allah, ja es nebūtu pamodies, viņi būtu ar naglām mani piesituši pie koka lelles!» — «Par ko tad?» jautāja Sita al Husna. «Par to, ka granata graudiņiem trūka piparu,» atbildēja Bedraddins. «Viņi tā kā sagrāva manu ēdnīcu, sadauzīja manus trau kus un mani pašu iebāza lādē, un tad ataicināja galdnieku un lika tam darināt man karātavas, jo raugi, viņi gribēja mani pakārt. Lai slavēts

Allah augstais, ka tas viss ar mani noticis tikai sapni, nevis nomodā!» Te nu Sita al Husna sāka smieties un piekļāva viņu pie savām krūtīm, un viņš to arī piekļāva pie krūtīm un, brīdi domājis, sacīja: «Zvēru pie Allah! Tik tiešām, tā vien liekas, ka tas būs noticis nomodā! Nezinu un nesaprotu, kas tur bijis!» Un tad nu viņš aizmiga, nesapratis, kas bija viņu piemeklējis, un teica gan: «Es esmu sapņojis!», gan atkal: «Tas bija nomodā!» Un tā nu tas ilga līdz rītam, kad pie viņa ienāca viņa tēvocis vezirs Samsaddins un mīļi sasveicinājās ar viņu. Un Bedraddins to uzlūkoja un iesaucās: «Allah vārdā, vai tad tas nebiji tu, kas lika mani važās iekalt un piesist mani ar naglām, un sagraut manu ēdnīcu tikai tādēļ vien, ka granata graudiņiem trūka piparu?» Un vezirs viņam sacīja: «Tad zini, ak mans bērns, ka patiesība ir nākusi gaismā un noskaidrojies ir tas, kas bija apslēpts. Tu esi mana brāļa dēls, un es to darīju, pārliecinādamies, ka tu esi tas, kas viņā tālajā naktī iegāja pie manas meitas. Un par to es pārliecinājos tikai tādēļ, ka tu pazini šo istabu un savu čalmu, un savas platbiksēs, un zeltu un zīmīti, kas rakstīta ar tavu rokrakstu, un arī to, ko rakstījis tavs tēvs, mans brālis. Es nebiju tevi vēl redzējis un tevi nepazinu, bet tavu māti es atvedu sev līdzi no Basras.» Un tad nu viņš apkampa Bedraddinu un sāka raudāt, un Bedraddins Hasans, no sava tēvoča mutes dzirdējis tādus vārdus, gaužām brīnījās un apskāva savu tēvoci, no prieka raudādams. Tad vezirs sacīja viņam: «Ak mans bērns, tam visam cēlonis ir tas, kas notika ar mani un tavu tēvu.» Un stāstīja viņš tam, kas bija noticis ar viņu un viņa brāli, un kādēļ tas aizbraucis uz Basru. Un tad nu vezirs lika aicināt Adžibu, un, ieraudzījis to, viņa tēvs iesaucās: «Tas ir tas, kas svieda man ar akmeni!» Bet vezirs teica: «Tas ir tavs dēls!» Tad nu Bedraddins viņu apkampa un "teica vārdus, ko teicis bija dzejnieks:

«Es rūgti raudāju, kad bija likts Uz ilgu laiku visiem šķirties mums, Un asaras no plakstiem straumēm lija, Kad sāpes plosīja un skumjas māca. Es zvērēju, ja liktenis un laiks Mūs atkal kopā savedīs kādreiz, Par šķiršanos tad nerunāt ne vārda Un nepieminēt to vairs savām lūpām! Bet atlidoja svētlaimības prieks Tik brāzmaini, ka tiešām likās man: No necerētās, lielās laimes līksmes Pa maniem vaigiem asaras rit gaužas!»

Un, kad viņš beidzis bija skandēt dzejas pantus, pie viņa piegāja viņa māte un metās ap kaklu, un teica dzejas vārdus:

«Mēs satikušies sūrojāmies visi Par vārdiem tiem, kas sakāmi mums bija; Bet visas skumjas, kas mums sirdi māc, Nemūžam nespēj sūtņa lūpas dvest!»

Un tad nu viņa māte stāstīja, kas noticis pēc viņa aiziešanas, un Ilasans viņai stāstīja, ko bija izcietis, un abi pateicās Allah augstajam, ka atkal satikušies.

Tad nu vezirs Samsaddins divas dienas pēc savas ierašanās devās pie sultānā un, iegājis pie tā, noskūpstīja zemi pie viņa kājām, un viņu sveicināja, kā daždien sveicina sultānus, un tas nu ielīksmojas un ielūkojās vezira sejā, un aicināja viņu sev klāt. Un sultāns jautāja un iztaujāja, ko šis ceļā pieredzējis un kas šo piemeklējis biaiu irna laikā. Un Samsaddins viņam stāstīja visu, no sākuma līdz galam, un sultāns teica: «Lai slavēts Allah, ka tu dabūji, ko vēlējies, un k.i tu sveiks un vesels pārradies pie savas ģimenes un saviem bērniem! I gribu redzēt, un man jāredz tavs brāļadēls Basras Hasans, atved viņu rit divanā!» — «Tavs vergs būs rīt pie tevis, ja Allah augstais tā būs nolicis,» atbildēja Samsaddins, un tad viņš novēlēja sultanam mieru un aizgāja, bet, mājās pārnācis, pateica savam brāļadēlam, ka sultāns grib viņu redzēt, un Basras Hasans atteica: «Vergs pazemīgi paklausa valdnieka pavēli!» Vārdu sakot, viņš devās pie viņa augstības sultānā kopā ar savu tēvoci Samsaddinu, un, kad nu viņi bija pie sultānā nonākuši, viņi sveicināja to ar vispilnīgāko un pazemīgāko sveicienu un teica dzejas vārdus:

«Te zemi jums pie kājām skūpsta tas, Ko godā augstākā jūs iecēlis! Un kas ir centies visiem saviem spēkiem Un tālab panākumus lielus guvis! Jums starot slavas spožumā ir lemts, — Un īsta veiksme dzīvē ir tik tam. Kas paļaujas uz jums un droši cerē, Ka celts no zemuma būs godībā!»

Te sultāns pasmaidīja un māja viņam zīmi, aicinādams to sēsties, un viņš piesēdās blakus savam tēvocim Samsaddinam, un tad nu sultāns jautāja viņa vārdu, un Hasans atbildēja: «Es esmu necienīgākais no visiem taviem vergiem, saukts Basras Hasans, kas skaita lūgšanas par tevi nakti un dienu.» Un sultanam patika viņa vārdi, un tas nu gribēja pārbaudīt viņa zinības un viņa izglītību un jautāja: «Vai tev ir atmiņā kāds laimes zīmes apdziedājums?» — «Jā!» atbildēja Hasans un noskandēja dzejas pantu:

«Kad tevi, mīļais, sirds man atceras, Es skali raudu, leju asaras. Tam vaigā spulgo laimes zīmīte Kā acu zirnītis vai datele!»

Un sultāns cildināja šo pantu un teica Hasanam: «Saki vēl kādu! Lai Allah svētī tavu tēvu, un zobi jau tev tādēļ neizbirs!» Un tad nu Hasans teica citus dzejas vārdus:

«Pie laimes zīmītes es zvērējis, Kas muskatgraudiņam ir līdzīga! Par vārdiem nebrīnies, ko sacījis Ir tas, kas līdzību šo atradis, Ja brinies, tad par seju brīnies jauko, Kas savu daiļumu vēl vairojusi Ar siku graudiņu, kas tumši zib Un gaišo vaigu glezni izrotā!»

Te nu sultāns notrīcēja prieka jūsmā un teica viņam: «Saki vēl kādu pantu, un Allah lai svētī tavu mūžu!» Un Hasans noskandēja:

«Ak tu, kam vaigā laimes zīmes stars, Kas muskusam ar safiru ir līdzīgs, Uz tevi mana sirds un dziņu spars, Man dāvā tuvumu un neesi īdzīgs!»

«Jauki, ak Hasan, tu esi pilnīgi pierādījis savu izglītību!» iesaucās sultāns. «Paskaidro mums, cik nozīmes arabu valodā ir vārdam«Al- hal»!» — «Lai Allah augstais palīdz sultanam! Piecdesmit astoņas nozīmes, ak valdniek, bet saka — piecdesmit,» atbildēja Hasans, un sultāns sacīja: «Tev taisnība.» Un tad viņš jautāja Hasanam: «Vai tu zini, kādas ir daiļuma īpašības?» — «Jā,» atbildēja Hasans, «tad zini, tās ir: vaiga piemīlība un ādas gludums, skaists deguna veidojums un acu maigums, un lūpu jaukums, valodas atjautība un auguma smuidrums, un sejas pantu valdzinājums, bet daiļuma piepildījums ir matu kuplums. Un visu to apvienoja aš Sichabs al Hidžazi savos pantos:

Ir daiļam jābūt vaigam piemīlīgam i

Un ādai gludai, kad to liegi glāsta!

Tik tiešām, visiem patik deguns skaists,

Bet skatiens daiļiem cilvēkiem ir maigs.

Un piemit jaukums burvīgs daiļām lūpām, —

To saproti un nezaudēsi mieru!

Likts mēlei asai, stāvam staltam būt,

Bet sejas pantiem — glezni veidotiem.

Un saka: piepildīts viss daiļums — matos,

Nu vērā liec šos pantus, zemīgs esil»

Un sultāns ielīksmojās par Hasana vārdiem, apmīļoja viņu pašu un jautāja: «Ko nozīmē paruna: «Sureichs viltīgāks par lapsu?»» Un Hasans atbildēja: «Zini, ak mūsu valdniek, — lai Allah augstais tev palīdz! — ka Sureichs mēra laikā devies uz Nedžefu, un, kad viņš cēlies lūgšanu skaitīt, atskrējusi lapsa un, nostājusies tieši viņam pretim, atdarinājusi viņa kustības un traucējusi skaitīt lūgšanu. Un, kad nu tas tā turpinājies, viņš novilcis reiz kreklu un uzkāris to uz spieķa, piedurknes izstiepjot garumā, bet galā uzlicis savu turbānu un kreklu jostas vietā apsējis, un spieķi nolicis tai vietā, kur viņš skaitījis lūgšanu. Un lapsa kā daždien atskrējusi un nostājusies viņam pretim, bet

>

Sureichs piegājis tai no muguras un lapsu noķēris, — un tā nu bija stāstīts tā, kā stāstīts.» Un, dzirdējis, ko viņam teica Basras Hasans, sultāns sacīja viņa tēvocim Samsaddinam: «Tik liesam, tava brāļa dēls ir sasniedzis pilnību rakstu zinībās, un es nedomāju, ka viņam līdzīgs kāds Kairā būs!» Tad nu Basras Hasans piecēlās un noskūpstīja zemi sultānā priekšā, un apsēdās, kā sēsties mēdz mameluks sava kunga priekšā. Un tad nu sultāns, zinādams, cik tiešām lielas bija Basras Hasana rakstu zinības, ielīksmojās lielā priekā un dāviiļa viņam goda drēbes, un iecēla viņu tādā vietā, kas varētu viņam palīdzei uz labot savu stāvokli, un tad nu Basras Hasans piecēlās un noskūpstīja zemi pie sultānā kājām. Un, sultanam novēlējis mūža godības spožumu, viņš palūdza atļauju aiziet kopā ar savu tēvoci veziru Samsad- dinu. Un sultāns atļāva viņam, un viņš izgāja un kopā ar savu tēvoci nonāca mājās, un viņiem atnesa ēdienu, un tā nu viņi paēda, ar ko Allah augstais bija svētījis. Un, kad Basras Hasans bija paēdis, viņš iegāja savas sievas Sitas al Husnas istabās un stāstīja tai, kas ar viņu noticis sultānā pilī. To dzirdējusi, viņa iesaucās: «Viņš pieņems tevi par savu galda biedru un devīgi tevi apgādās ar balvām un dāvanām! Ar Allah žēlastību tu visur staro savu pilnību gaismā kā lielākais no visiem spīdekļiem, lai tu būtu kur būdams, uz sauszemes vai jūrā.» — «Es gribu viņam noskandēt suminājuma kasidu, lai mīlestība uz mani viņa sirdī augtu vēl lielāka,» teica Hasans, un viņa sieva iesaucās: «To tu esi veiksmīgi nolēmis! Pārdomā labi un centies noskandēt, cik labi varēdams! Es jau paredzu, ka viņš tev atbildēs ar laipnību.» Un tad nu Basras Hasans aizgāja nomaļus un centīgi uzrakstīja dzejas pantus, liedenus savā veidojumā un jaukus savā nozīmē:

Mans valdnieks slavā cēlies

Par visu augstākā,

Un tālāk to ceju viņš ies.

Ko dižākie gājuši jau!

Ar savu taisno prātu

Viņš zemēm devis ir

To drošību, dzīvot kas ļauj

Un vārtus slēdz ienaidniekiem.

Viņš lauva acīm gaišām,

Bet zemīgs viņa gars;

Viņš nolikts par valdnieku mums,

Un sirdi viņš eņģelis balts.

Kas atnācis pie viņa,

Tas bagāts projām ies,

Kur vārdus gan tādus tev rast,

Kas izteikt tā dižumu var?

Viņš staro spožā gaismā,

Kad balvas dala viņš,

Bet baisīgs un tumšs viņa vaigs,

Kad diena tam kautiņā kvēl!

Tik devīga tam roka,

Ka katram pleci jūt;

Viņš visus, kas brīvs ir un cēls, Ar maigumu valda kā tēvs. Lai Allah saules mūžu Dod mūsu valdniekam! No ceļiem, kas bojā var vest, To pasargā droši aizvien!

Un, beidzis rakstīt šos pantus, viņš nosūtīja tos sultanam, un aiznesa tos kāds no viņa tēvoča vezira Samsaddina vergiem, un sultāns tos izlasīja,un viņa sirds ielīksmojās par tiem. Un tad nu viņš lasīja tos tiem, kas bija viņa tuvumā, un visi sumināja Hasanu ar lielu sumi- nājumu. Tad sultāns aicināja viņu savā pieņemšanas istabā, un, kad viņš iegāja, tas teica viņam: «Tad zini, ka no šās dienas tu esi mans galda biedrs, un es tev nolieku tūkstoš dirhemus mēnesī, neskaitot to, ko biju tev nolicis jau agrāk.» Te nu Basras Hasans piecēlās un trīs lāgi noskūpstīja zemi pie sultānā kājām, un novēlēja tam mūžīgu slavu un ilgu mūžu. Un tā nu Basras Hasans bija cēlies godībā, un valodas viņu daudzināja zemju zemēs, un kopā ar savu tēvoci un savu ģimeni viņš sveiks un vesels nodzīvoja jaukāko mūžu, bet viņa mūža dienu bija vēl daudz. Un bija viņiem bērni, tik daili kā saule un mēness.»

So stāstu dzirdējis no Džafara lūpām, Haruns al Rašids brīnījās un teica: «Sos notikumus būs uzrakstīt ar zelta burtiem!» Un tad nu viņš atlaida vergu un lika katru mēnesi jauneklim nolikt tik daudz, ka tas varētu dzīvot skaistu dzīvi, un viņš dāvāja tam savu ķīlnieci, un tā nu jauneklis bija iecelts par sultānā galda biedru.

Bet šī pasaka nav brīnišķīgāka par to, ko es gribētu tev stāstīt, ja tu nebūtu noguris,» teica lēnā un daiļā Sechrezada, pievēršoties sultanam Sachriaram, Indijas salu un Ķīnas valdniekam. «Kas tā par pasaku?» jautāja sultāns Sachriars, un Sechrezada atbildēja: «Tā būs pasaka par drēbnieku un kupri, par ebreju un kristieti, par sultānā virtuves pārzini un Bagdades bārdskuvi un viņa brāļiem, un visu, kas viņus piemeklējis.» — «Un kā tas notika?» jautāja sultāns.

PASAKA PAR KUPRI

Un Sechrezada sacīja: «Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka senajos laikos un aizgājušajos gadu simteņos kādā Ķīnas pilsētā reiz dzīvoja drēbnieks, un viņš bija vīrs ar plašu vērienu, un patika viņam jautrība un izpriecas. Un lāgiem viņš ar savu sievu devās pastaigāties, te kādreiz viņi izgāja agrā rītā un, pret vakaru mājās nākdami, uz ceja ieraudzīja kupri, kura izskats būtu varējis sasmīdināt bēduli un raizes aizdzīt noskumušam. Un drēbnieks ar sievu piegāja to aplūkot un tad aicināja to sev līdzi uz viņu māju baudīt ar viņiem kopā šā vakara mielastu. Un kupris bija mierā un gāja viņiem līdzi. Tad nu drēbnieks iegāja tirgū (bet bija satumsusi jau nakts) un nopirka ceptas zivis, maizi un citronu, un biezpienu, lai palaistos kārumos, un pārnācis viņš nolika zivi kuprim tieši priekšā. Un tad nu viņi sāka ēst, un drēbnieka sieva paņēma lielu zivs gabalu un jokodamās iebāza to kuprim mutē, un tad muti aizbāza ar roku, un sacīja: «Allah vārdā, šis gabals tev jāapēd vienā rijienā, un nedomā, ka es Jaušu tev laiku gremot.» Un kupris gabalu norija, bet gabalā bija cieta asaka, un tā nu viņam aizspriedās rīklē, un, kad nu viņa laiks bija pienācis, viņš aizrijās un nomira …»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rītu un pazemīgi pārtrauca atļauto stāstu, un, kad pienāca nakts, viņa sacīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka drēbnieka sieva jokodamās iebāza kuprim mutē zivs gabalu, un, kad nu viņa laiks bija pienācis, viņš tūdaļ nomira. Un drēbnieks iesaucās: «Ir tikai viena vara pasaulē un pieder tā Allah augstajam! Nabadziņš! Nāve viņam atnāca no mūsu rokām!» Bet viņa sieva sacīja: «Ko nozīmē šīs gaudas? Vai neesi dzirdējis, ko saka dzejnieks?

Ko gan es sākšu sevi mierināt Ar to, kas prātam nava domājams? Kad satikšu es atkal savus draugus. Tad viegli izciest būs man bēdu postu! Kā gan uz uguns droši sēdēt var, Kas dzisusi vēl nav un karsta kvēl? Pie Allah zvēru es, ka uguns liesmā Pats vari aizdegties un sabirt pelnos!»

«Ko tad lai es daru?» vīrs viņai jautāja, un viņa atbildēja: «Celies, ņem viņu uz rokām un apsedz ar zīda lakatu, un es iešu pa priekšu, un tu nāksi manās pēdās, un iesim tūdaļ, vakarā, un tu saki: «Tas ir mans bērns, un tā ir viņa māte, mēs nesam to pie ārsta, lai tas viņu aprauga.» To dzirdējis, drēbnieks piecēlās un kupri aiznesa uz savām rokām, un viņa sieva sacīja: «Mīļais bērniņ, lai Allah tevi glābj un pasargā! Kas tev sāp, un kurā vietā tev izsitušās bakas?» Un ikviens, kas viņus redzēja, sacīja: «Viņi nes slimu bērnu.» Un tā nu viņi gāja un taujāja, kur ārsta nams, un viņiem parādīja ebreju ārsta namu, un viņi pieklauvēja pie vārtiem, un vārtus atvēra melnā verdzene, un tā nu ieraudzīja vīru, kas nesa bērnu, un tam līdzi bija sieviete. «Kāda tava vajadzība?» jautāja verdzene, un drēbnieka sieva sacīja: «Mēs nesam mazu bērnu un gribam, lai ārsts to aprauga. Se tev dinara ceturtdaļa un atdod to savam kungam, lai viņš nokāpj lejā un aprauga manu bērnu, jo raugi — viņš ir saslimis.» Un tad nu verdzene uzkāpa augšā, bet drēbnieka sieva jau pārspēra kāju pār slieksni un sacīja vīram: «Pamet kupri tepat un glābsim savas dvēseles!» To dzirdējis, drēbnieks nolika kupri, pieslējis to pie sienas, un izgāja kopā ar savu sievu. Bet verdzene iegāja pie ebreja un teica: «Pie vārtiem ir cilvēks ar slimnieku, un viņiem līdzi ir sieviete. Viņi man iedeva dinafa ceturtdaļu, lai atdodot tev un lai tu nokāpjot apraudzīt slimnieku un parakstot tam vajadzīgās zāles.» Un, naudu ieraudzījis, ebrejs ielīksmojās un steigšus piecēlās, un tumsā nokāpa lejā, un, tiklīdz viņš paspēra soli, viņš uzskrēja virsū kuprim, kas bija miris. Un viņš iesaucās: «Ak augstais Jechova! Ak Mozus un desmit baušļi! Ak Aron un Jēzus, Nuna dēls! Es laikam uzskrēju virsū savam slimniekam, un tas nokrita un nomira. Kā gan lai es mironi iznesu no mājas?» Un viņš aiznesa kupri uz savu māju un pateica to savai sieva, un tā nu sacīja: «Ko tu vēl sēdi? Ja tu te nosēdēsi, līdz atausis diena, tad pazudušas ir mūsu dvēseles, tava tāpat kā mana! Uzkāpsim ar to uz jumta un nosviedīsim to mūsu kaimiņa musulmaņa sētā.» Bet. kaimiņš bija sultānā virtuves pārzinis, un viņš bieži vien mājās atnesa taukus, un tos apēda kaķi un peles, bet, ja gadījās laba taukasto, tad suņi sanāca pie tās no jumtiem un aiznesa to, un tie visi ļoti kaitēja pārzinim. Un tā nu ebrejs un viņa sieva uzkāpa uz jumta, nesdami kupii, un nolaida to zemē. Un kupri viņi pameta cieši pieslietu pie sienas un, nolaiduši to, paši aizgāja. Un ne par lāgu viņi bija paguvu.i kupri nolaist, te pārnāca pārzinis un piegāja pie mājas, un viņš atslēdza <lm vis un iegāja mājā ar aizdegtu sveci rokā. Un, mājā iegājis, viņš ieraudzīja cilvēku, kas stāvēja kaktā pie virtuves sienas, un sacīja: «Ak Allah vārdā! Jauki gan, manus krājumus nezog vis dzīvnieki, bet cilvēks!» Un, pievērsies tam, pārzinis iesaucās: «Manu gaļu un taukus esi zadzis tu, bet es domāju, ka to dara suņi un kaķi! Es nokāvu visus kaķus un suņus mūsu ielā un viņu dēļ esmu iekritis grēkā, bet tu kāp no jumtiem lejā un zodz!» Un, lielu veseri sagrābis, viņš atvēzējās ar to un piegāja pie kupra, un tad nu viņš trieca tam pa krūtīm un ieraudzīja, ka tas ir miris. Un tad nu pārzinis nobēdājās un iesaucās: «Ir tikai viens spēks un viena vara, Qn pieder tā Allah augstajam un varenajam!» Un viņš sabijās par savu nodarījumu un sacīja: «Lai Allah lāsts visiem taukiem un visām taukastēm! Un kā gan šis cilvēks nobeidzās no manas rokas?» Un tad viņš uzlūkoja to un redzēja, ka tas bija kupris. «Tev nepietika vēl ar to, ka esi kupris, tev bija vēl jātop par zagli un jāzog gaļa un tauki!» viņš iesaucās. «Ak mans sargs un gādnieks, apsedz mani ar savas svētības autu!» Un tad nu viņš uzcēla kupri sev plecos un izgāja ar to no mājas, kad nakts jau gāja uz galu, un aiznesa līdz tirgus sākumam, un tur viņš nostatīja to pie tirgotavas un pameta, un pats aizgāja. Te pēkšņi pienāca kristietis, sultānā starpnieks. Tas bija piedzēries un devās uz pirti, jo reibums viņam teica, ka rīta lūgšana jau tuvu, un viņš gāja grīļodamies, līdz piegāja pie kupra un apsēdās tam pretim, un pēkšņi viņš pameta acis un redzēja, ka tur kāds stāv. Bet kristietim jau vakara sākumā bija nozagts turbāns, un, ieraudzījis stāvošo kupri, tas nodomāja, ka kupris grib zagt viņa turbānu, un tā nu viņš sažņaudza dūri un iesita kuprim pa kaklu. Un kupris tūdaļ nokrita zemē, bet kristietis sāka saukt tirgus sargu, un stiprā apreibumā uzbruka kuprim un sita to ar dūri un žņaudza. Un sargs nu atnāca un redzēja, ka kristietis ar ceļiem uztupies musulmanim un dauza to, un viņš jautāja: «Kas te notiek?» — «Viņš gribēja nospert manu turbānu!» atsaucās kristietis. «Celies un liec viņam mieru!» uzsauca sargs, un kristietis piecēlās, bet sargs piegāja pie kupra un ieraudzīja, ka tas ir beigts, un iesaucās: «Allah vārdā, jauki gan! Kristietis nosit musulmani!» Tad nu sargs sagrāba kristieti un sasēja tam rokas, un aizveda pie valija, bet kristietis klusībā teica: «Ak mesija, ak šķīstā jaunava — kā gan es varēju to nosist, un kā viņš tik ātri nomira, no viena sitiena!» Un noreibums viņam izgaisa, un viņš sāka pārdomāt. Un kristietis un kupris nakti pārlaida valija namā, bet rītā atnāca valijs un lika slepkavu pakārt, bet bendem viņš lika to jundīt visās ielās. Un tā nu kristietim uzcēla karātavas, un viņu pašu nostatīja zem tām, un piegāja bende un kristietim ap kaklu apmeta virvi, un gribēja to jau pakārt, te pēkšņi laužu baram cauri izlauzās pārzinis un ieraudzīja kristieti, ko bende dzīrās pakārt. Un viņš uzsauca bendem: «Nekar viņu! Slepkava esmu es!.»' — «Kādēļ tad tu viņu nokāvi?» valijs jautāja pārzinim, un tas atbildēja: «Vakar pašā vakarā es pārnācu mājās un redzēju, ka viņš nokāpis pa cauruli un nozadzis manus gaļas krājumus, un es viņam iesitu ar veseri pa krūtīm, un viņš nomira, bet es to aiznesu tirgū un nostatīju tādā un tādā vietā!» Un viņš iesaucās: «Man nepietika ar to, ka es biju nokāvis musulmani, man bija vēl jānokauj kristietis! Nekar nevienu citu kā mani!» Un, pārziņa vārdus dzirdējis, valijs atlaida kristieša starpnieku un sacīja bendem: «Pakar šo vīru saskaņā ar viņa atzīšanos!» Un tad nu bende noraisīja virvi no kristieša kakla un uzmeta to pārziņa kaklā. Un, kad jau bende to nostatīja pie karātavām un dzīrās to kārt, te pēkšņi laužu baram cauri izgāja ebreju ārsts un uzsauca ļaudīm un bendem: «Nekar viņu! Vakar vakarā viņu nokāvu es. Es biju mājās, un pēkšņi pie vārtiem pieklauvēja vīrietis un sieviete, un viņiem līdzi bija šis kupris, šis slimnieks, ko tie atveda. Un verdzenei tie bija iedevuši naudu, un viņa to pateica man un naudu atdeva, bet vīrietis un sieviete kupri ienesa mājā un nolika to uz kāpnēm, un paši aizgāja. Un tad nu es nokāpu to tumsā apraudzīt un uzskrēju tam tieši virsū, un viņš nogāzās no , kāpņu augšas un tūda] bija beigts. Un tad nu mēs ar sievu to paņēmām un uznesām uz jumta (un šā pārziņa nams ir blakus manai māiai), un nolaidām to beigtu pārziņa pagalmā un, kad nu pārzinis atnāca un ieraudzīja kupri savā mājā, un šķita to zagli, viņš iesita tam ar veseri pa krūtīm, un kupris nokrita zemē. Bet pārzinim likās, ka kupri viņš nokāvis. Man diezgan, ka es nonāvēju musulmani netīšām, un lai uz mani krīt sods par vēl otra musulmaņa tīšu slepkavību!» Sos ebreja vārdus dzirdējis, valijs teica bendem: «Laid vaļā pārzini un pakar ebreju!» Un tad nu bende sagrāba ebreju un apmeta tam virvi ap kaklu, te pēkšņi laužu baru pašķīra drēbnieks un uzsauca: «Nekar viņu! Tikai es vienīgais esmu to nokāvis. Es palaidu dienu izpriecās un vakarā gāju mājās, un ieraudzīju šo noreibušo kupri, kam bija tamburins, un viņš sita to un dziedāja. Es aicināju to sev līdzi un aizvedu savā mājā, un nopirku zivis, un mēs piesēdāmies un sākām ēst, bet mana sieva paņēma zivs gabalu un iebāza to kuprim mutē, un jokodamās iegrūda rīklē, bet asaka aizspriedās, un viņš tūdaļ aizrijās un nomira. Un mēs ar sievu paņēmām un aiznesām pie ebreja mājas, un

nokāpa verdzene un atvēra mums vārtus, un es tai sacīju: «Saki savam kungam, ka pie vārtiem viņu gaida vīrietis un sieviete, un tiem līdzi ir slimnieks! Ej un apraugi to!» Un es iedevu tai naudu, un tā aizgāja pie sava kunga, bet es uznesu kupri pa kāpnēm, pieslēju to pie sienas un aizgāju kopā ar sievu. Un tā nu ebrejs nokāpa lejā un uzskrēja kuprim virsū, un viņš nu šķita to nositis.» Un drēbnieks jautāja chic jam: «Vai tā ir taisnība?» Un tas atbildēja: «Jā.» Tad nu dīcbnicks pievērsās valijam un sacīja: «Laid vaļā ebreju un pakar manil» Un, dzirdējis viņa vārdus, valijs brīnījās par notikumu ar šo kupri un iesaucās: «Tik tiešām, tādi notikumi jāieraksta grāmatās!» Un tad nu viņš sacīja bendem: «Laid ebreju vaļā un pakar šo drēbnieku, kas pats ir atzinies.» Un tad nu bende viņu pieveda un sacīja: «Mēs esam piekusuši, — vienu mēs pievedam, otru palaižam un nepakaram nevienu.» Un viņš apmeta virvi drēbniekam ap kaklu.

Tā nu tas notika ar šiem. Bet par kupri stāsta, ka tas bija sultānā āksts un sultāns nevarēja no viņa šķirties, un, kad nu kupris piedzērās un visu nakti un nākamo dienu līdz dienvidam pazuda, sultāns jautāja par viņu kādam, un tas atbildēja: «Ak valdniek varenais, pie valija viņu aiznesa beigtu, un valijs lika pakārt viņa slepkavu, un, kad tas dzirās viņu kārt, atnāca otrais un vēl trešais slepkava, un visi sacīja: «Tikai es viens pats viņu nokāvu!» Un katrs nu valijam stāstīja par slepkavības cēloni.» Šos vārdus dzirdējis, sultāns uzsauca stāstītājam un sacīja tam: «Dodies pie valija un ved viņus visus pie manis!» Un tas aizgāja un redzēja, ka bende jau dzīrās kārt drēbnieku, un viņš uzsauca tam: «Nekar viņu!» Un viņš teica valijam, ko bija sacījis sultāns, un veda to sev līdzi un tāpat arī kupri, kuru nesa nēšus, un arī drēbnieku un ebreju, un kristieti, un pārzini, un visus viņš noveda pie sultānā. Un, nonācis sultānā vaiga priekšā, valijs noskūpstīja zemi pie viņa kājām un izstāstīja, kas noticis ar visiem šiem ļaudīm, — bet atkārtojums labumu nedod.

Un, kad nu sultāns bija stāstu dzirdējis, viņš ļoti brīnījās un iedegās sajūsmā, un tad viņš lika to uzrakstīt zelta burtiem, un jautāja tiem, kas bija viņa tuvumā: «Vai jūs esat dzirdējuši ko brīnišķīgāku par šā kupra stāstu?» Un tad viņa priekšā nostājās kristietis un sacīja: «Ak laika valdniek, ja tu man atļausi, es stāstīšu tev par to, kas piemeklēja mani, un tas būs brīnišķīgāks un dīvaināks par kupra stāstu!» — «Stāsti mums savu stāstu!» sacīja sultāns.

KRISTIEŠA STĀSTS

«Ak laika valdniek,» iesāka kristietis, «kad es nonācu šajās zemēs, es gribēju tirgoties, jo atvedu dažādas preces, un likteņa lēmums mani noveda pie jums, bet dzimis es esmu Kairā. Un cēlies es esmu no

turienes koptiem un tur esmu ari audzināts, un tēvs man bija starpnieks, un, kad es jau biju vira gados, tad nomira mans tēvs un viņa vietā par starpnieku kļuvu es. Te kādu dienu citu dienu skaitā es sēžu un pēkšņi redzu: jauneklis, par kuru daiļāka nav visā pasaulē, un ģērbies viņš visgreznākajās drēbēs un jāj uz ēzeļa. Un, mani ieraudzījis, viņš novēlēja man mieru, bet es aiz cieņas pret viņu piecēlos, un viņš izvilka lakatiņu, kurā bija neliela sezama sauja, un jautāja: «Cik maksā šīs sēklas ardebs?» — «Simts dirhemu,» es atbildēju, un jauneklis teica: «Paņem līdzi krāvējus un mērītājus un dodies pie Uzvaras vārtiem, al Džavali hanā, un tur nu tad es būšu.» Un tā viņš atstāja mani un aizjāja, un atdeva man sezamu ar visu lakatiņu, kurā bija iesiets sēklu paraugs, un tā nu es apstaigāju pircējus, un katrs ardebs man deva simt divdesmit dirhemus. Un sev līdzi es pasaucu četrus krāvējus un devos pie jaunekļa, un tas jau mani gaidīja. Mani ieraudzījis, viņš piecēlās un atvēra noliktavu, un tā nu ātri bija tukša, un, kad mēs izmērījām visus graudus, to bija piecdesmit ardebas par pieciem tūkstošiem dirhemu. Un jauneklis teica: «Še tev par starpniecību desmit dirhemi no ardebas, ņem savu naudu un atstāj pie sevis četri tūkstoši un pieci simti dirhemu manas naudas, un, kad es būšu beidzis pārdot savus krājumus, es atbraukšu pie tevis un naudu no tevis paņemšu.» Un es sacīju: «Labi!» To teicis, es noskūpstīju viņam rokas un viņu atstāju, un todien es nopelnīju tūkstoš dirhemu. Bet jauneklis bija projām visu mēnesi, un tad viņš atnāca un jautāja: «Kur mana nauda?» Un es piecēlos un viņu apsveicu: «Vai tu negribi ko paēst pie mums?» Bet viņš atteicās un sacīja: «Saskaiti manu naudu, es nākšu un paņemšu to no tevis.» To teicis, viņš aizgāja. Es saskaitīju viņa naudu un sēdēju, viņu gaidīdams, bet viņa nebija visu mēnesi, un es sacīju: «Šis jauneklis ir pati labsirdības un uzticības pilnība!» Bet pēc mēneša viņš atjāja jāšus uz mūļa, un ģērbies viņš bija krāšņās drēbēs un pats bija līdzīgs mēnesim pilnmēness naktī, un viņš bija kā iznācis no pirts — sārtiem vaigiem, mirdzošu pieri un spulgojošu laimes zīmīti sejā, līdzīgu ambras ripiņai, kā par to ir teikts:

Te mēnesis un saules staru kvēls Ir saliedēti vienā zvaigznājā, — Tie savā daiļumā un laimē staro Un mirdz un laistās abi mūžam spoži! Kas viņu jaukumā spēj lūkoties, Tos abus dedzīgāk un kaislāk mīl, — Ak, svētā laimība, kad viņu balsis Ar savu līksmi aicina pie sevis! Tie gleznā dailes jaukumā tā mirdz, Ka dvēsele ikviena prieku jūt, Un gars tiem stiprināts ar spēku lielu, Kas savā atturībā katru žēlo. Ak Allah augstais, esi sumināts,

Ka lādus brīnumus tu radījis!

Ko augstais kungs grib radījumiem saviem

Par prieku dāvāt, — to viņš arī rada!

Un, jaunekli ieraudzījis, es piecēlos viņa priekšā un noskūpstīju viņam rokas, un lūdzos viņam Allah svētību, sacīdams: «Ak, kungs, vai nu tu nepaņemsi savu naudu?» Un jauneklis atbildēja: «Kādēļ gan steigties? Es padarīšu, kas man darāms, un naudu no tevis p<i ņemšu.» To teicis, viņš aizgāja, bet es iesaucos: «Pie Allah zvēru, j<> viņš šoreiz atnāks, es ielūgšu viņu pie sevis, jo raugi: es esmu tir gojieis ar viņa dirhemiem un nopelnījis ar tiem lielu naudu!» Met, kad nu beidzies bija gads, viņš pārradās, vēl krāšņākās drēbēs ģērbis nekā senāk, un es lūdzu, lai viņš atnāk pie manis un pamielojas ar maniem cienājumiem, un jauneklis sacīja: «Bet ar norunu, ka viss, ko tu par mielastu iztērēsi, būtu samaksāts no tās manas naudas, kas glabājas pie tevis!» Un es atbildēju: «Labi!» Un tā nu es viņu nosēdināju un pats devos sagādāt tādus ēdienus un dzērienus, un dažādus gardumus, kādi bija vajadzīgi, un tad atnesu viņam un sacīju: «Allah vārdā!» Un jauneklis piegāja pie galdiņa un, izstiepis savu kreiso roku, sāka ar mani kopā ēst, un par to man bija lieli brīnumi. Un, kad mēs beidzām ēst un dzert, es nomazgāju viņa rokas un pasniedzu viņam dvieli, ar ko tās noslaucīt, un mēs apsēdāmies un sākām tērzēt, kad viņa priekšā es biju nolicis dažādus saldumus. Un tad es sacīju: «Ak mans kungs, atvieglo manas rūpes un saki, — kādēļ tu ēd ar kreiso roku? Varbūt tev roka sāp?» To dzirdējis, jauneklis teica dzejas vārdus:

«Ak draugs mans, labāk nejautā tu man Pnr kvēlām ciešanām, kas krūtīs smeklz Un manā sirdī deg ar sāpju liesmu, Tu tikai manu postu gaismā celsi! Tas nebij manas labās gribas likts, Ka Leilu mainīju pret Seimu es, Bet zini: laimes dienas nu ir galā, — Tā liktenis mums bieži noliek dzīvē!»

Un tad nu viņš izvilka labo roku no piedurknes, un pēkšņi es redzēju, ka tā ir nocirsta: dilbs bez plaukstas. Un par to es brīnījos, bet jauneklis man sacīja: «Nebrīnies un nesaki savā dvēselē, ka es pie tevis ēdu ar kreiso roku tikai lielības dēļ, jo raugi: manas labās rokas nocirtuma iemesls ir ļoti dīvains.» — «Un kas tas ir par iemeslu?» es jautāju, un jauneklis atbildēja: «Tad zini, ka dzimis es esmu Bag- dadē, un mans tēvs tur bija dižens vīrs, un, kad man pienāca vīra gadi, es dzirdēju, ko stāsta ceļinieki, pasaules braucēji un tirgoņi par Ēģiptes zemēm, un viņu stāsti iedegās sirdī. Un, kad nu nomira mans tēvs, es paņēmu lielu naudu un saposu preces un drēbes, Bag- dades un Mosulas audumus, un, visu to savācis, izjāju no Bagdades,

un Allah augstais bija mani svētījis, un es nonācu šai pilsēta.» Un tad nu viņš sāka gauži raudāt un teica, ko teicis bija dzejnieks:

«No bedres izsargājas aklais gan, Bet redzīgais tur bieži iekšā krīt. No vārda lāgiem atturēsies nelga, Bet prātīgo tas postā dzīs un bojā. Ar pūlēm maizi pelna ticīgais, Bet neticīgais visu atrod sev! Ko izdomāt, kā darīt goda vīram? Tā lēmis mūsu lēmējs, devējs augstais!»

Un, beidzis skaitīt dzejas pantus, viņš sacīja: «Tā nu es nonācis biju Kairā un savus audumus noliku Masrura hanā, un atsēju savus saiņus, un iedevu kalpam naudu, lai tas mums nopērk ko ēdamu, un brīdi gulēju. Bet pamodies, es izstaigāju Beina al Kasreina ielu un pārnācu un nogulēju visu nakti. Bet citu rītu es piecēlos un atraisīju audumu saini, un sacīju sev: «Iešu un izstaigāšu tirgus, un redzēšu, kā būs ar veikaliem.» Un tā es paņēmu dažus audumus un devu tos nest kādam no saviem kalpiem un iegāju Džirdžisa tirgū, un tur nu mani sagaidīja starpnieki (jo viņi jau zināja, ka esmu viņu pilsētā) un paņēma manus audumus, un sāka saukt, tos piedāvādami, bet nenopelnīja tie ne savu maksu, un par to nu es biju gauži noskumis. Un starpnieku šeichs man sacīja: «Ak mans kungs, es zinu ko, kas dos tev krietnu peļņu. Dari tā, kā dara tirgoņi, un atdod savus audumus parādā uz dažiem mēnešiem un dari to rakstītāja, liecinieka un mijēja acu priekšā. Un būs tev nauda ik ceturtdienā un pirmdienā, un tu nopelnīsi dirhemus, no katra dirhema divus un vēl vairāk, un varēsi apskatīt Kairu ar visu Milu.» To dzirdējis, es teicu: «Tas ir pareizs padoms!» Un, līdzi aicinājs starpniekus, es devos uz hanu, un audumus tie tūdaļ ienesa tirgū, un es pārdevu tos un pierakstīju viņiem audumu maksu, un zīmīti atdevu mijējam, un, ieguvis tā parakstu, devos atpakaļ uz hanu. Un tā es palaidu vairākas dienas, un augu mēnesi ik dienas es ēdu azaidu ar vīna kausu un baudīju jēra cepeti un dažādus saldumus. Un tad nu pienāca tas mēnesis, kad man bija saņemama parādu nauda, un katru ceturtdienu un pirmdienu es gāju tirgū un piesēdos pie tirgoņu veikaliem, un mijējs un rakstītājs aizsteidzās un atnesa man naudu pēc dienvidus, bet es to saskaitīju, aizzīmogoju makus, paņēmu naudu un devos atpakaļ uz hanu. Te kādu dienu citu dienu skaitā (un notika tas pirmdien) es iegāju pirtī un pēc pirts devos hanā savā istabā, un paēdu azaidu ar vīna kausu, un kādu laiciņu gulēju, bet pamodies es apēdu vistu un iesmaržojos, un iegāju kādā tirgoņa veikalā, un vārds tam bija Bedraddins al Bustani. Mani ieraudzījis, viņš uzsauca man: «Esi sveicināts!» Un kādu laiku viņš runājās ar mani, līdz atvēra tirgu, te pēkšņi pienāca sieviete, vijīga augumā, lepna savā gaitā, ar krāšņu galvas lakatu, un izkūpēja no viņas burvīgas smaržas. Un, kad nu viņa pacēla plīvuru, es ieraudzīju melnas acis, un sieviete sveicināja Bedraddinu, un tas viņas sveicienu atņēma un stāvēja, ar viņu tērzēdams, un, kad nu es dzirdēju viņas valodu, manā sirdī iedegās mīlestība uz viņu. Viņa teica Bedraddinam: «Vai tev ir kāds zeltā izrakstītas drēbes atgriezums?» Un viņš izvilka tai atgriezumu no tiem gabaliem, kurus tas bija nopircis no manis, un viņi salīga tūkstoti un divi simti dirhemu lielu maksu. «Es paņemšu šo atgriezumu un iešu mājās, un naudu tev atsūtīšu,» sieviete sacīja tirgonim, bet viņš pretojās: «Tā nevar, kundze, te ir drēbes īpašnieks, un man ar viņu nolikts maksas laiks.» — «Vai tev!» iesaucās sieviete. «Es esmu ieradusies pirkt no tevis dažādas drēbes par lielu naudu un ļauju tev nopelnīt daudz vairāk, neka tu pats gribi, un naudu vienmēr tev atsūtu laikā.» Bet tirgonis atbildēja: «Jā, bet šodien man jānomaksā!» Te nu viņa paņēma drēbes atgriezumu, iesvieda to Bedraddinam krūtis un iesaucās: «Jūsu cilts nevienu neprot cienīt!» To teikusi, sieviete piecēlās un gāja prom, un es jutu, ka viņai līdzi aizgāja mana dvēsele. Un es piecēlos un, viņu aizturējis, sacīju: «Ak mana kundze, esi vēlīga un virzi savus cēlos soļus uz mani!» Un tad nu viņa atnāca atpakaļ, pasmaidīja un sacīja: «Tevis dēļ es nāku atpakaļ!» Un viņa apsēdās man pretim pie tirgotavas, bet es jautāju Bedraddinam: «Par cik tu pirki to?» — «Par tūkstoti un vienu simtu dirhemu,» tas atbildēja, un es sacīju: «Tev būs vēl simt dirhemu liela peļņa, dod papīra sloksnīti, es izrakstīšu tev zīmīti par šo naudu un parakstīšos.» Un es paņēmu no viņa drēbi un Bedraddinam uzrakstīju zīmīti ar savu roku, un drēbi es atdevu sievietei un sacīju: «Ņem un ej, un, ja gribi, atnes naudu nākamajā tirgus dienā, bet, ja vēlies, lai tad tā tev dāvana kā manai viešņai!» — «Lai Allah svētība ar tevi un lai tas- sūta tev manu naudu un tevi pašu dod man par vīru!» teica sieviete (un Allah augstais uzklausīja viņas lūgšanu), bet es iesaucos: «Ak kundze, lai šis atgriezums ir tavs, un tev būs vēl otrs tāds pats un tikpat liels, bet ļauj man ielūkoties tavā sejā!» Un, kad es ielūkojos viņas sejā ar tādu skatienu, kas manā dvēselē modināja tūkstoš nopūtas, mīlestība manā sirdī iekvēlojās tik liela, ka es vairs nevaldīju savu prātu. Un tad nu viņa nolaida savu plīvuru un, paņēmusi atgriezumu, teica: «Ak mans kungs, neliec man ilgoties!» To teikusi, viņa aizgāja, bet es nosēdēju tirgū līdz pēcdienvidum, un prāts man izcaisa, un mani satvēra mīlestība. Un ar pēkšņi uzliesmojušās mīlestības spēku es piecēlos un jautāju tirgonim, kas ir šī sieviete, un viņš sacīja: «Viņai ir nauda. Viņa ir kāda emira meita, un viņas tēvs ir miris un atstājis viņai kuplu bagātību.» To dzirdējis, es atva dījos no tirgoņa un aizgāju, un, kad es biju nonācis hanā, man pa sniedza vakariņas, bet es atcerējos sievieti un neēdu neko, un aizgāju gulēt, bet miegs man nenāca. Un tā nu es negulēju līdz pašam ritam un piecēlos, un, apģērbis greznākas drēbes nekā tās, kurās biju ģērbies vakar, un izdzēris vīna kausu un mazliet paēdis azaidu, es aizgāju uz tā paša tirgoņa veikalu. Es apsveicu viņu un apsēdos pie viņa, un jaunā sieviete kā daždien atnāca vēl krāšņākā ģērbā, nekā bija, un viņai līdzi bija verdzene. Un viņa sveicināja mani, bet Bedraddinu nesveicināja, un teica daiļā valodā, par kuru maigāku un saldāku es nebiju vēl dzirdējis: «Atsūti man kādu līdzi, lai tas atnes tūkstoti un divi simti dirhemu — maksu par drēbes atgriezumu.» — «Bet kādēļ gan stegties?» es teicu viņai, un viņa iesaucās: «Lai tu neesi mums jāzaudē!» Un viņa atdeva man naudu, un es sēdēju un tērzēju ar viņu. Un es rādīju viņai zīmes, un viņa saprata, ka es gribu viņu iegūt, un viņa pietrūkās pēkšņās bailēs, bet mana sirds bija saistīta ar viņu. Un, kad es atstāju tirgu, pēkšņi pie manis pienāca verdzene un teica: «Ak kungs, parunā ar manu kundzi!» To dzirdējis, es izbrīnā sacīju: «Mani neviens te nepazīst,» — bet verdzene iesaucās: «Ak kungs, cik drīz tu esi viņu aizmirsis! Mana kundze ir tā, kas šodien bija pie tā tirgoņa.» Un verdzenei līdzi es iegāju tirgū, un, mani ieraudzījusi, viņas kundze pievilināja mani pie sevis un sacīja: «Ak mans mījais, tu esi ielauzies manā dvēselē un mīlestība uz tevi iedegusies manā sirdī, un no tā brīža, kad tevi ieraudzīju, man tīkams nav bijis ne miegs, ne dzēriens, ne ēdiens.» — «Manā dvēselē deg vēl lielāka kaislība, bet es negribu skumt un gausties!» es atbildēju, un viņa jautāja: «Ak mīļais, vai pie manis vai pie tevis?» — «Es esmu šeit svešinieks,» es sacīju, «un nav man cita patvēruma kā hans. Ja gribi būt žēlīga, tad lai būtu pie tevis!» Un viņa atteica: «Labi, bet šodien ir piektdienas priekšvakars un nekas nevar būt, tad jau tikai rīt pēc lūgšanas. Noskaiti lūgšanas, sēdies ēzelim mugurā un dodies uz al Habaniju, un, kad būsi atjājis, tad pavaicā, kur nakiba Barkata, saukta Abu Sama nams, — un tur es dzīvoju. Bet nekavējies, es gaidu tevi!» Te nu es ieliesmojos lielā priekā, un tad mēs šķīrāmies, un es iegāju hanā, kur es dzīvoju, un nakti pārlaidu bez miega, un neticēju, ka ataususi rīta blāzma. Un es piecēlos un apģērbu citas drēbes, un iesvai- dījos, un iesmaržojos, un, līdzi paņēmis piecdesmit dinārus lakatiņā, es aizgāju no Masrura hana līdz Zuveila vārtiem un tur nu uzsēdos mugurā ēzelim, un teicu tā saimniekam: «Ved mani uz al Habaniju.» Un viņš atjāja ātri un apstājās pie al Munkari kvartala vārtiem, un es sacīju viņam: «Ej kvartalā un pavaicā, kur nakiba nams!» To dzirdējis, ēzeļa saimnieks aizgāja, bet ilgi projām nebija, un, atpakaļ atnācis, sacīja: «Kāp zemē!» Un es viņam teicu: «Ej tu pa priekšu!» — «Rīt agri atnāc šurp, un tu aizvedīsi mani atpakaļ uz hanu!» es sacīju ēzeļa saimniekam, un tas atbildēja: «Allah vārdā!» Un es iedevu viņam zelta dinara ceturtdaļu, un viņš to paņēma un aizgāja. Un tad nu es pieklauvēju pie durvīm, un pie manis iznāca divas jauniņas verdzenes augstām krūtīm, līdzīgas mēnesim, un teica man: «Nāc iekšā, mūsu kundze tevi gaida! Viņa negulēja visu nakti, priecādamās par tevi.» Un es iegāju augšējās telpās ar septiņām durvīm, un tām visapkārt bija logi, kas vērās uz dārzu, un dārzā spulgoja dažādi augļi un tecēja pilnūdeņa kanali, un dziedāja putni, un istaba bija balsināta ar sultānā kaļķiem, kuros cilvēks varēja redzēt savu seju, l>(>t gi irsti spulgoja zeltā ar debesziliem uzrakstiem, un tie izteica jaukus auni nājumus un staroja pretim tiem, kas skatījās. Bet grīda istaba bija izplāta ar raibu marmoru, un istabas vidū laistījās ūdens baseins, un baseina malas rotāja zeltā liedināti putni, kuri izšļāca ūdeni, kas zaigoja kā pērles un safiri, un visa telpa bija izklāta krāsainiem zīda paklājiem, un visapkārt bija nolikti sēdekļi. Un iegājis, es apsēdos . . .»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rītu un pārtrauca atļauto stāstu, bet, kad pienāca nakts, viņa sacīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka jauneklis sacīja kristietim: «Un iegājis es apsēdos un nepaguvu ne atjēgties, kad sieviete pienāca ar vainagu galvā, un vainagu rotāja pērles un dārgakmeņi, un bija viņa izkrāsojusi es un izgreznojusies, un, mani ieraudzījusi, tā uzsmaidīja man un mani apskāva un piekļāva pie savām krūtīm, un, savu muti pielikusi pie manas, viņa sāka sūkt manu mēli un es viņas mēli arī. Un viņa sacīja: «Vai tā ir patiesība? Tu esi atnācis pie manis?» Un es viņai atbildēju: «Es esmu tavs vergs!» Bet viņa iesaucās: «Esi sveicināts! Pie Allah zvēru, kopš es ieraudzīju tevi, man miegs vairs nebija salds un ēdiens garšīgs.» — «Man arī!» es attraucu, un mēs apsēdāmies tērzēt, un galvu es turēju nokārtu aiz kauna. Un drīz man uz spoža galdauta pasniedza jaukākos ēdienus: etiķī mērktu gaļu, apceptus ķirbjus bišu medū un vistu ar pildījumu, un mēs abi paēdām, un man iedeva bļodu un ūdens krūzi, un es nomazgāju rokas. Un tad nu mēs iesmaržojāmies ar rožūdeni un mus- kusu un sēdējām tērzēdami, un viņa teica, ko teicis bija dzejnieks:

«Ja zinājusi būtu, ka tu nāksi, Es tavu ce]u noklājusi būtu Sirds asinīm, kas mīlā kvēl un kaist, Un savu acu melnumu kā samts! Es, tevi gaidot, būtu savus vaigus Zem tavām kājām mīļi palikusi, Lai plakstiem pāri ritētu tavs ceļš Un pats uz skropstām būtu guldināts!»

Un viņa sūrojās man par to, kas bija viņu piemeklējis, un es sūrojos viņai par to, kas noticis bija ar mani, un mīlestība mani satvēra, un visa nauda man šķita nieks. Un mēs rotaļājāmies, kūvējāmies un skūpstījāmies, līdz satumsa nakts, un tad verdzenes mums atnesa ēdienus un vīnus, un pēkšņi es redzēju, ka tās jau bija tīrās dzīres! Un tā nu mēs dzērām līdz pusnaktij, un tad gājām gulēt un aizmigām, un sagulējām līdz pašam rītam. Un savu mūžu es nebiju piedzīvojis tādu nakti kā šo! Bet, kad atausa rīts, es piecēlos un pasviedu zem viņas gultas lakatiņu, kurā bija iesieti dināri, un tad atvadījos no viņas un devos prom, bet viņa sāka raudāt un sacīja: «Ak mans kungs, kad es redzēšu tavu daiļo vaigu?» Un es teicu viņai: «Es būšu pie tevis vakarā.» Un izgājis es atradu ēzeļa saimnieku, kas vakar mani atveda, un tas mani gaidīja pie vārtiem. Un tā nu es uzkāpu ēzelim mugurā un nonācu Masrura hanā, un tur es nokāpu un ēzeļa saimniekam iedevu pusdinara, un sacīju tam: «Atnāc pie manis saules rietā.» To dzirdējis, viņš atsaucās: «Labi!» Un, azaidu paēdis, es aizgāju saņemt naudu par audumiem, bet, atpakaļ pārnācis, iesaiņoju viņai ceptu jēru un nopirku saldumus, un tad pasaucu nesēju, sakrāvu to visu viņa grozā, samaksāju par nesumu un devos atpakļ savās gaitās, un biju nodarbināts līdz pašam saules rietam. Un rieta stundā ēzeļa saimnieks atnāca pie manis, un es paņēmu piecdesmit dinārus, iesēju tos lakatiņā un iegāju pie viņām, un tur nu es ieraudzīju, ka viņas bija uzspodrinājušas marmoru un varu, un saposušas eļļas lampiņas, iedegušas sveces, salikušas ēdienus un izkāsušas vīnu. Mani ieraudzījusi, mana mīļā metās man ap kaklu un iesaucās: «Tu liki man ilgoties!» Un tad nu uzklāja galdus un mēs ēdām, līdz vairāk nevarējām, un verdzenes novāca galdus un pasniedza vīnu. Un mēs dzērām nepārtraukti, līdz pusnaktij, un tad devāmies miega istabā un gulējām līdz rītam, un es piecēlos un kā daždien iedevu viņai piecdesmit dinārus, un viņu atstāju. Un es atradu ēzeļa saimnieku, un mēs aizbraucām uz hanu, un tur es brīdi gulēju, tad piecēlos un saposu vakariņas, un sameklēju riekstus un mandeles rīsu pilavai un ceptu aroniku, un nopirku vēl svaigus un žāvētus augļus, un puķes, un to visu aizsūtīju viņām. Mājās pārradies, es paņēmu piecdesmit dinārus, iesēju tos lakatiņā un izgāju, un kā daždien abi ar ēzeļa saimnieku devāmies uz viņas māju. Un, kad nu es biju iegājis, mēs ēdām un dzērām, un gulējām līdz rītam, un tad es piecēlos un atstāju viņai lakatiņu un kā allaž atgriezos hanā. Un tā nu ilga kādu laiku, līdz reiz pēc pārgulētas nakts es atmodos un redzēju, ka man vairs nav ne dirhema, ne dinara. Un es sacīju sev: «Tas viss ir šaitana darbs!» Un teicu dzejas vārdus:

Dziest nabadzībā gaisma bagātam,

Kā vēlu vakarā bālst saules stars.

Kad nebūs viņa vairs, to nepieminēs,

Lai ies kurp iedams, — nebūs viņa tiesast

Viņš tirgū tikai zagšus ložņāt var

Un tuksnesī liet gaužas asaras.

Pie Allah zvēru! Ja vīrs starp radiem īsts

Krīt nabadzībā, tad svešs tas visiem ir!

Tad nu es izgāju no hana un staigāju pa Beina al Kasreina ielu, un nonācu līdz pašiem Zuveila vārtiem, un tur es redzēju, ka ļaudis bija salasījušies barā un pieblīvējuši visu vārtu telpu. Un tā nu bija nolikts, ka es ieraudzīju kareivi un neviļus piespiedu to, un mana roka atradās pie viņa kabatas, un es tai pieskāros un salūkoju tur naudas maku. Un es sajutu, ka mana roka pieskaras makam, un es izvilku to no kareivja kabatas, un kareivis saģidās, ka viņa kabata tapusi vieglāka, un viņš iebāza tur roku, bet neko vairs neatrada. Tad nu viņš pievērsās man un, pacēlis roku ar vēzdu, belza man pa galvu, un es nokritu zemē. Un ļaudis apstāja mūs un satvēra kareivja zirga iemauktus, un sacīja: «Šīs drūzmas dēļ tu zvēli jauneklim lādu bel zienu!» Bet kareivis uzkliedza viņiem: «Tas ir nolādēts zaglis!» Te nu es atžilbu un dzirdēju, ko teica ļaudis: «Tik skaists jauneklis! Nekā viņš nav ņēmis!» Un daži tam ticēja, citi neticēja, un minējumi un valodas nerimās. Un ļaudis vilka mani un centās atbrīvot no kareivja rokas, un tā nu bija nolemts, ka pēkšņi vārtos iejāja valiji un nakibs, un sargi, un tie redzēja, ka ļaudis apstājuši mani un kareivi. Un valijs jautāja: «Kas te notiek?» Un kareivis iesaucās, «Allah vārdā, ak kungs, — šis cilvēks ir zaglis! Man kabatā bija zils maks ar divdesmit dināriem, un viņš to izvilka, kad mani bija apsēdis ļaužu bars.» — «Vai tev līdzi kāds bija?» valijs jautāja kareivim, un kareivis atbildēja: «Nē!» Tad nu valijs pasauca nakibu, un tas mani sagrāba, un Allah plīvurs bija man norauts. Un valijs teica nakibam: «Ģērbt viņu nost!» Un, kad nu es biju noģērbts, naudas maku atrada manās drēbēs. Un, kad maks bija atrasts, valijs paņēma to un atvēra, un, saskaitījis naudu, redzēja, ka tur bija divdesmit dināri, kā kareivis bija teicis. Un valijs sadusmojās un pasauca sargus, un mani pieveda pie tā, un tas nu jautāja: «Ak jaunekli, saki patiesību! Vai tu nozagi maku?» Te nu es nodūru galvu un klusībā sacīju: «Ja es teikšu, ka neesmu zadzis, es būšu melojis, jo viņš pats to izvilka no manām drēbēm, bet, ja teikšu, ka esmu gan zadzis, es cietīšu mocības.» Un tad nu es pacēlu galvu un sacīju: «Jā, es maku izvilku!» Un, manus vārdus dzirdējis, valijs brīnījās un aicināja lieciniekus, un tie nu pienāca un apliecināja manus vārdus. Un tas viss notika Zuveila vārtos. Tad valijs pateica savu pavēli bendēm, un tas nocirta manu labo roku, un kareivja sirds nu iežēlojās, un viņš mani aizstāvēja, un valijs atstāja mani un aizjāja. Bet ļaudis palika pie manis un deva man izdzert vīna kausu, un kareivis atdeva man maku un sacīja: «Tu esi skaists jauneklis, tu nevari būt zaglis!» Un tad es teicu, ko teicis dzejnieks:

«Pie Allah zvēru, neesmu zaglis bijis, Ak uzticīgais, krietnākais mans brāli! Es zvēru, labākais no ļaudīm, tev, Ka laupītājs un zaglis derdzas man! Bet liktenis man nolēmis bij postu, Kas pēkšņi uzbruka un mani trieca, — Es biju smagu rūpju nomocīts, Un trūkums, nemiers mani draugi bij.

Tu, mīļā, nevēlēji manu postu, Tā Allah šautra bij, ko viņš man meta, No manas galvas zemē notraukdams To varas vainagu, kas bij man dots!»

Un kareivis atstāja mani un aizgāja, atdevis man naudas maku. I 'n aizgāju es arī, savu roku ietinis lakatā un ievilcis azotē, un satriekta bija mana oma un seja nodzeltēja no visa, kas bija mani piemeklējis. Un gluži slims es aizgāju pie daiļās jaunavas un apgūlos gultā, un viņa redzēja, ka mana seja pārvērtusies, un jautāja: «Kas tev sāp, un kas tevi satrauc, jo es to redzu savām acīm?» — «Man sāp galva, un man nav labi,» es atbildēju. Un tad nu viņa sadusmojās un zūdījās par mani, un iesaucās: «Nesadedzini manu sirdi, mans kungs! Sēdies, pacel galvu un stāsti man, kas tevi šodien piemeklējis! Man tavā sejā lasāmi daudzi vārdi.» — «Pasargi mani no sarunām!» es sacīju, un viņa sāka raudāt un iesaucās: «Tā vien šķiet, ka tu vairs negribi mani! Es redzu — tu neesi tāds kā allaž.» To dzirdējis, es klusēju, un viņa sāka ar mani runāties, bet es viņai neatbildēju. Bet, kad satumsa nakts, viņa pasniedza man ēdienu, no kura es atteicos, bīdamies, lai viņa neierauga, ka es ēdu ar kreiso roku, un es sacīju: «Man negribas ēst.» — «Stāsti man, — kas noticis ar tevi un kādēļ esi tik noraizējies, un kādēļ satriekta ir tava sirds un dvēsele?» viņa jautāja, un es atbildēju: «Es tūdaļ stāstīšu, tikai nesteigsimies!» Un viņa pasniedza man vīnu, sacīdama: «Še dzer, tas gainīs tavas raizes! Dzer un stāsti man, kas tev šodien noticis!» — «Vai tas tik vajadzīgs?» es jautāju, un viņa atbildēja: «Jā!» Un tad es sacīju: «Ja tas vajadzīgs, tad dzirdini mani ar savu roku.» Un viņa pielēja kausu, un es to izdzēru, tin viņa pielēja to atkal un pasniedza man, un es paņēmu to no viņas ar kreiso roku, un asaras ritēja pār maniem vaigiem. Un es teicu dzejas vārdus:

«Ko Allah nolēmis būs darit vīram,

Kas prātīgs ir un redzīgs, dzirdīgs arī,

Viņš satrieks to, tam dvēsli žilbinās

Un prātu tā kā matu izraus tam.

Bet, kad nu spriedums izpildīts būs vīram,

Viņš atdos prātu tam, lai mācīties tas spētu.»

Un, dzeju skandēt beidzis, es saņēmu kausu ar kreiso roku un sāku raudat, bet viņa skaļi iekliedzās un jautāja: «Ko tu raudi? Tu esi sadedzinājis manu sirdi! Kādēļ tu kausu ņēmi ar kreiso roku?» — «Man rokā iemeties augonis,» es atbildēju viņai, un viņa sacīja: «Izvelc roku, es augoni pārduršu!» Bet es atteicu: «Tagad nav laiks pārdurt! Neapnīksti man! Es tagad nevilkšu roku no azotes!» Un tad es izdzēru vīna kausu, un viņa tikām mani dzirdīja, līdz mani uzveica reibonis un ēs aizmigu. Un tad viņa ieraudzīja manu roku bez plaukstas un, pārmeklējusi mani, atrada maku ar zeltu, un pēkšņi viņu nomāca tik dziļas skumjas, kādas nebija nomākušas nevienu cilvēku pasaule, un tā nu manis dēļ viņa cieta līdz rītam. Bet, no miega atmodies, es redzēju, ka viņa bija likusi darināt novāri un pasniedza to man, un pēkšņi es redzēju, ka tā vārīta no četrām vistām. Un vel viņa deva man izdzert vīna kausu, un es paēdu un padzēru, un noliku maku, un dzīros projām, te pēkšņi viņa jautāja: «Kurp iesi?» «Uz kādu vietu, kurp man jāiet,» es atbildēju, bet viņa sacīja: «Neej prom, sēdies!» Un, kad nu es piesēdos, viņa iesaucās: «Un tava mil< . tība tevi dzina iztērēt visu savu naudu, un tādēļ tu zaudēji roku? Es apliecinu tev un Allah augstais ir mans liecinieks, ka es no tevis nešķiršos! Un drīz tu redzēsi manu vārdu patiesumu!» To teikusi, viņa lika aicināt lieciniekus, un, kad tie sanāca, viņa teica tiem: «Uzrakstiet manu laulības līgumu ar šo jaunekli un aplieciniet, ka esmu saņēmusi savu pūra naudu!» Un viņi uzrakstīja arī manu līgumu ar jaunavu, un tad viņa sacīja: «Aplieciniet, ka visa mana nauda, kas ieguldīta šai lādē, un visi mani vergi un verdzenes pieder šim jauneklim!» Un viņi to apliecināja, un es pieņēmu dāvājumu, un tie nu visi aizgāja, saņēmuši savu maksu. Un tad viņa saņēma mani aiz rokas un, likusi man nostāties pie mantu krātuves, atvēra lielu lādi, un sacīja man: «Paraugies, kas lādē iekšā!» Un es palūkojos un redzēju, ka tā piekrauta lakatiņiem, un viņa sacīja: «Tā visa ir tava nauda, ko es no tevis ņēmu. Ikreiz, kad tu man devi lakatiņu ar piecdesmit dināriem, es salocīju to un iemetu šajā lādē. Ņem savu naudu, tā atnākusi pie tevis atpakaļ, un šodien tu esi bagāts. Liktenis tevi satrieca manis dēļ, un tu pazaudēji savu labo roku, un es nevaru tev atlīdzināt to. Un, ja arī es ziedotu savu dvēseli, ar to vēl nepietiktu, lai es būtu ar tevi izlīdzināta.» Un vēl viņa sacīja man: «Ņem savu naudu!» Un viņas lādi es aiznesu pie savas un viņas naudu sabēru kopā ar savu naudu, ko biju viņai devis. Tad nu mana sirds ielīksmojās lielā priekā ūn manas raizes izgaisa. Un, noskūpstījis savu sievu, es pateicos viņai, un viņa teica: «Tu ziedoji savu roku, mani mīlēdams, — un kā lai es tev atlīdzinu? Pie Allah zvēru, ja, tevi mīlēdama, es būtu tev atdevusi visu savu dvēseli, es nebūtu tev atlīdzinājusi vēl neko!» Un tad nu viņa lika man norakstīt visu, kas viņai piederēja: visas greznās drēbes un dārglietas, un citas mantas, un tonakt v ņa gulēja vienās raizēs par mani. Un es stāstīju viņai visu, kas bija noticis ar mani, un nakti pārlaidu pie viņas. Un, kad nu apritējis bija nepilns mēnesis, viņa vērtās aizvien vārgāka, un viņas kaite pastiprinājās, un, nodzīvojusi vairs tikai piecdesmit dienas, viņa iegāja aizsaules mājokļos. Un es apbedīju viņu un guldīju zemē, un norīkoju Korana lasīšanu pie viņas kapa, un viņas vārdā izdāvāju nabagiem daudz naudas. Un, kad nu es iznācu no viņas kapenes, es redzēju, ka viņai pieder lielas bagātības, plaši zemes lauki, un citu viņas noliktavu skaitā bija kunžuta noliktava, tā pati, kuras daļu es pārdevu tev, un no tevis es biju šo laiku šķirts tādēļ, ka pārdevu atlikušos krājumus un visu, kas noliktavās bija, un naudu es saņēmu aizvien vēl. Nepretojies tam, ko es tev teikšu, jo raugi: es esmu ēdis tavu ēdienu, — es dāvāju tev naudu par kunžutu, kas ir pie tevis. Tad nu tu zini, kādēļ ir nocirsta mana labā roka un kādēļ es ēdu ar kreiso.» — «Tu biji žēlīgs un labvēlīgs,» es teicu viņam, un viņš jautāja: «Saki, — vai tu negribi doties man līdzi uz manām zemēm? Tu varētu nopirkt Kairas un Aleksandrijas preces un mani pavadīt!» — «Labi!» es atsaucos un laiku noliku mēneša sākumā. Un tad nu es pārdevu visu, kas man piederēja, un sapirku citas preces un kopā ar jaunekli devos uz šīm zemēm, uz jūsu malu. Un jauneklis pārdeva savas preces un to vietā jūsu zemē nopirka citas, un devās uz Ēģiptes zemēm. Un liktenis bija man lēmis šo nakti pārlaist te, un svešumā mani piemeklēja tas, kas piemeklēja. Un vai šis stāsts, ak laika valdniek, nav brīnišķīgāks par to, kas notika ar kupri?» — «Jūs visi esat pakarami,» atteica sultāns …»

Te nu Sechrezada logā ieraudzīja rītu un pazemīgi apklusa, pārtraukdama atļauto stāstu, bet, kad pienāca nakts, viņa sacīja:

«Man teikts, ak laimīgais sultan, ka Ķīnas valdnieks iesaucies: «Jūs visi esat pakarami!» Un pārzinis piegāja pie Ķīnas valdnieka un ieminējās: «Ja tu man atļausi, es stāstīšu tev, kas noticis ar mani šai laikā, pirms es satiku šo kupri. Un, ja nu mans stāsts būs brīnišķīgāks par viņa stāstu, vai tu mums dāvāsi mūsu dvēseles?» — «Labi,» atbildēja sultāns, un pārzinis stāstīja:

«Tad zini, ka vakar es biju kādā sapulcē, kur lasīja Korānu un kur bija sanākuši likumziņi, un, kad nu lasīšana bija galā, tad uzklāja galdu, un visu pasniegto ēdienu skaitā bija cukurotas mandeles etiķī. Mēs piegājām un sākām ēst mandeles, bet viens no mums atvairījās un neēda tās, un lai gan mēs lūkojām viņu pierunāt, viņš zvērēja mums, ka mandeles neēdīs. Mēs tomēr likām viņam ēst, bet viņš iesaucās: «Nespiediet mani ar varu! Man jau pietiek ar to, kas mani piemeklējis tādēļ, ka es ēdu mandeles!» Un tad viņš teica, ko teicis bija dzejnieks:

«Kar savos plecos zvārguļus un ej,

Ja patīk uzspēlēt, tad uzspēlē!»

Un tad mēs jautājām viņam: «Allah vārdā, saki, — kādēļ negribi ēst mandeles?» To dzirdējis, viņš atbildēja: «Ja nu mandeles man jāēd, tad es tās ēdīšu, !bet tikai pēc roku mazgāšanas četrdesmit reizes ar ziepēm, četrdesmit reizes ar sodu un četrdesmit reizes ar sārmu, pavisam simt divdesmit reizes.» Un, kad dzīru saimnieks bija saviem kalpiem licis atnest ūdeni un visu, ko jauneklis prasīja, un kad tas bija rokas nomazgājis tā, kā mēs stāstījām, viņš piegāja pie galda un izstiepa roku kā sabiedēts, un paņēma mandeli, un sāka

to ēst ar piepūlēm, un mums par to bija lielu lielie brīnumi. Un jaunekļa roka trīcēja, un viņš izstiepa savas rokas īkšķi, un pēkšņi mēs ieraudzījām: tas bija nocirsts, un jauneklis ēda ar četriem pirkstiem. Un mēs jautājām viņam: «Allah vārdā, stāsti, - kas kaiš tavam īkšķim? Vai tādu to Allah radījis, vai arī tam notikusi nelaime?» IJn jaunekllis atbildēja: «Ak brāļi, tāds nav man šis īkšķis vien, lxl otis arī un abām kājām arī. Ja gribat, paraugieties!» Un viņš paiadija otras rokas īkšķi, un mēs redzējām, ka tas tāds pats kā laba ja ioka un kājas tam arī bija bez īkšķiem. To redzot, mums bija vel lielāki brīnumi, un mēs teicām viņam: «Mums nav pacietības sagaidīt lavu stāstu un zināt, kādēļ nocirsti tavi pirksti un kādēļ tu rokas mazgāji simt divdesmit reizes!»

SULTĀNA VIRTUVES PĀRZIŅA STĀSTS

«Tad nu ziniet,» teica jauneklis, «ka tēvs mans bija tirgonis un bija viņš viens no lielākajiem Bagdades tirgoņiem kalifa Haruna al Rašida varas dienās. Viņš bija kaislīgs vīna dzērājs, un patika viņam klausīties auda un kanuna muziķu, bet pēc savas nāves viņš neatstāja neko. Un es apbedīju viņu un sarīkoju Korana lasīšanu viņa piemiņai, un skumu par viņu dienas un naktis, un kad es atvēru viņa tirgotavu, es redzēju, ka tur nekā daudz vairs nebija, bet palikuši gan bija parādi. Aizdevējus es pierunāju parādus gaidīt un mīkstināju viņu sirdis. Un tad es sāku tirgoties no piektdienas līdz piektdienai un atdevu parādus aizdevējiem, un.tā nu kādu laiku tas ilga, līdz es biju samaksājis visus parādus, un savu naudu es vairoju dienām un naktīm. Te reiz kādu dienu citu dienu skaitā es sēdēju un pēkšņi ieraudzīju jaunu sievieti, par kuru daiļāku nebija skatījušas manas acis, un bija viņa rotājusies dārgakmeņiem un rotām, un sēdēja viņa mūlim mugurā, un einuchs gāja viņai pa priekšu, un einuchs nāca viņas pēdās. Un mūli viņa apturēja pie pašas ieejas tirgū un iegāja, un einuchs gāja viņas pēdās un sacīja: «Ak kundze, nāc laukā un nestaigā tirgū, lai neviens tevi nepazīst, — tu iededzināsi uguni pret mums.» Un einuchs aizstājās viņai, priekšā, kad viņa aplūkoja tirgotavas, un viņa neatrada nevienu, kas būtu savu tirgotavu atvēris, atskaitot mani, un tad nu viņa pienāca un einuchs viņas pēdās un apsēdās pie manas tirgotavas, un mani sveicināja, un es nu tiešām nebiju vēl dzirdējis neko jaukāku par viņas vārdiem un maigāku par viņas runu. Un tad viņa atsedza savu seju, un es redzēju, ka tā bija līdzīga mēnesim, un es uzlūkoju viņu ar tādu skatienu, kas manā dvēselē izriesa tūkstoš nopūtas, un mīlestībā uz viņu iekvēlojās mana sirds, un es lūkojos un lūkojos viņas sejā un teicu, ko teicis bija dzejnieks:

«Jel saki dailulei, kas zida ģērbā, Kas līdzīga ir dūjas spārnam liegam, — Tai saki — tikai nāve viena vairs Tik tiešām atpūta no mokām man! Ak, dod man savu maigo tuvumu, Varbūt es tomēr palikšu vēl dzīvs! Es roku savu izstiepis jau esmu Pēc balvām tām, ko mīļi sniegt tu vari!»

Un, dzejas vārdus dzirdējusi, viņa atbildēja man ar citiem dzejas pantiem:

«Man zudīs pacietība manā milā, Ja aizmirst varējusi būšu jūs, — Tik tiešām nepazīst vairs mana sirds Pret citiem mīlas reibinošo prieku! Un, ja mans acu skatiens kādu reiz Būs citus uzlūkojis mīlas kaislē, Tad lai tam mīlas prieki visi sveši, Kad satikušies būsim atkal abi! Pie Allah augstā zvēru, ka nemūžam Es aizmirst nevaru, pret jums ko jūtu, Un mana skumjā bēdu māktā sirds Būs līksma tikai tad, kad tiksimies. Man mīlas kauss līdz malām bija pilns, Ak, ja es dzerot dzirdinātu jūs! Sev līdzi ņemiet manus pīšļus, garu, Un, kur jūs būsiet, zomē rociet mani! Pie kapa pieminiet tik manu vārdu, Jums atsauksies tad manu kaulu vaidi, Tie ilgi atskanēs un skumīgi, Kad jūsu balsi dzirdējuši būs. Un, ja man jautātu: «Ko gribi gan No radītāja varenā tu sev?» — «Tik piedošanu vien,» es atbildētu, «Lai piedod Allah augstais un jūs arī!»»

Kad nu viņa bija beigusi skandēt dzejas pantus, viņa jautāja: «Ak jaunekli, vai tev ir skaisti audumi?» Un es atbildēju: «Ak mana kundze, tavs vergs ir nabags, bet pagaidi, kad tirgoņi atvērs savas tirgotavas, es atnesīšu tev, ko tu vēlies.» Un tad es sāku ar viņu runāties un nogrimu mīlas jūrā, un aizklīdu mīlas maldu ceļos, līdz tirgoņi atvēra savas tirgotavas, un tad es cēlos un sagādāju viņai visu, ko viņa prasīja, un maksa par to visu bija pieci tūkstoši dirhemu. Un sieviete to atdeva einucham, un einuchs paņēma visus audumus, un viņi atstāja tirgu. Tad pieveda viņai mūli un viņa aizjāja, neteikusi man, no kurienes viņa nākusi, bet man bija kauns ar viņu runāt par to. Bet tirgoņi lika man visu samaksāt, un es paliku viņiem parādā pieci tūkstoši dirhemu. Un mājās es pārnācu, mīlestībā apreibis, un, kad man pasniedza vakariņas, es apēdu tikai kumosu un atcerējos viņas daiļumu un visus viņas jaukumus un lūkoju aizmigt, bet miegs man nenāca un nenāca. Un tā nu es nodzīvoju visu nedēļu, un tirgoņi pieprasīja no manis naudu, bet es pierunāju viņus vel nedēļu pagaidīt, un pēc nedēļas viņa pēkšņi atjāja mūlim mugurā, un viņai līdzi bija einuchs un divi vergi. Viņa sveicināja mani un sacīja; «Ak mans kungs, mēs aizkavējāmies tev samaksāt par audumiem! Atsūti mijēju un saņem savu naudu!» Un mijējs aizgāja, un einuchs noskaitīja tam naudu, un es to paņēmu un sarunājos ar viņu, līdz atvēra tirgu. Un tad viņa sacīja: «Nopērc man to un to.» Un es nopirku no tirgoņiem, ko viņa gribēja, un viņa paņēma to un aiz gāja, neteikusi man par naudu ne vārda. Un, kad nu viņa bija aizgājusi, es gauži nožēloju, jo raugi: es biju tai sapircis, ko viņa vēlējas, par tūkstoš dināriem. Un, kad viņa nozuda, es klusībā sacīju: «Kas la par mīlestību? Viņa atdeva man pieci tūkstoši dirhemu un mantas paņēma par tūkstoš dināriem!» Un es noģidu, ka man pietrūks naudas, ko tirgoņiem samaksāt, un sacīju: «Tirgoņi pazīst tikai mani! Sī sieviete ir tīrā blēde, — viņa maldināja mani ar savu daiļumu un jaukumu, un, redzēdama, ka esmu jauns, viņa pasmējās par mani, bet es pat nejautāju, kur viņa dzīvo.» Un tā nu es visu laiku dzīvoju vienā nemierā, un viņa projām bija ilgāk nekā mēnesi, un tirgoņi prasīja man naudu un plēsa mani plēsdami, un es liku pārdot savas zemes un nolēmu iet bojā. Te kādu dienu es sēdēju pārdomās un nepaguvu ne attapties, kad viņa nokāpa no ēzeļa pie tirgus vārtiem un ienāca pie manis. Un, viņu ieraugot, izklīda visas manas pārdomas un es aizmirsu, kas bija ar mani noticis, un viņa sāka ar mani tērzēt, un jaukas bija viņas runas. Tad viņa teica: «Ataicini mijēju un nosver naudu!» Un raugi: viņa atdeva ar piedevām visu maksu par to, ko bija pirkusi. Un tad viņa sāka ar mani runāties, un es gandrīz nomiru aiz laimes un prieka. Un viņa jautāja man: «Vai tev ir sieva?» To dzirdējis, es atbildēju: «Nē, es nepazīstu nevienu sievieti!» Un pēkšņi es sāku raudāt. «Ko tu raudi?» viņa jautāja, un es atteicu: «Nekas!» Tad es paņēmu dažus dinārus un atdevu tos einucham, un lūdzu, lai viņš ir mans starpnieks. Te nu viņš pasmējās un teica: «Viņa daudz vairāk iemīlējusies tevī nekā tu viņā! Audumi, kurus viņa pirka no tevis, viņai nav nemaz vajadzīgi, un viņa tos pirka tikai tādēļ, ka tevi mīl. Runā ar viņu, saki viņai, ko gribi, viņa tev nepretosies.» Bet daiļā sieviete redzēja, ka es devu naudu einucham. Es apsēdos un teicu viņai: «Esi žēlīga savam vergam un dod viņam, ko viņš no tevis lūgs!» Un es teicu viņai visu, kas bija sakrājies manā dvēselē, un viņa atbildēja man piekrizdama un sacīja einucham: «Tu atnesīsi manus sūtījumus.» Bet man viņa teica: «Dari tā, kā einuchs tev teiks!» To sacījusi, viņa piecēlās un aizgāja, bet es atdevu tirgoņiem naudu, un viņi to saņēma ar peļņu, bet man bija tikai jānožēlo un jāapmierinās ar to, ka ziņas par viņu pārtrūka, un es negulēju visu nakti. Bet aizritēja tikai dažas dienas, un atnāca pie manis einuebs, un aiz cieņas pret viņu es jautāju tam par dailuli, un viņš atbildēja:

«Viņa ir slima.» — «Stāsti, — kas viņa tāda?» es jautāju einucham,. un tas atbildēja: «So meiteni ir audzinājusi Sita Zubeida, kalifa Haruna al Rašida laulāta draudzene, un bija tā viņas verdzene. Viņa bija lūgusi savai kundzei atjauju brīvi nākt un iet un sasniedza to, ka viņu iecēla par pārvaldnieci, un tad nu viņa izstāstīja Sitai Zubeidai par tevi un lūdza, lai tā viņu apprecina ar tevi, bet Sita Zubeida sacīja: «Es to nedarīšu, līdz nebūšu redzējusi šo jaunekli! Ja viņš ir līdzīgs tev, es došu tevi viņam par sievu.» Un tagad nu mēs gribam ievest tevi pilī, un, ja tu tur nonāksi, tad būsi salaulāts ar viņu, bet, ja nu tava lieta nāks gaismā, tev nocirtīs galvu. Ko tu teiksi par to?» — «Es iešu tev līdzi,» es atsaucos, «un izcietīšu visu, ko tu man stāstīji!» Un tad nu einuchs sacīja man: «Kad pienāks vakars, ieej mošejā, noskaiti lūgšanas un pārnakšņo tur! Tā ir tā pati mošeja, ko Sita Zubeida uzcēla Tigras krastā.» — «Ar mīlestību un prieku!» es atsaucos. Un, kad nu pienāca vakars, es iegāju mošejā, noskaitīju lūgšanas un pārlaidu nakti, bet rītausmā pēkšņi laivā atbrauca divi einuchi, un tiem līdzi bija tukšas lādes. Un, mošejā tās ienesuši, einuchi aizgāja, bet viens no viņiem palika, un, viņā ielūkojies, es pēkšņi redzēju, ka tas bija tas pats, kas nāca man par starpnieku ar viņu. Un drīz pie mums pienāca mana jaunā draudzene, un, kad nu viņa bija ienākusi, es piecēlos un apskāvu viņu, un viņa noskūpstīja mani un sāka raudāt, un kādu brīdi mēs klusi tērzējām. Tad nu viņa iebāza mani lādē un aizslēdza to un tad piegāja pie einueha, kam līdzi bija daudz un dažādu lielu, un ņēma tās un salika šajās lādēs un aizslēdza tās citu pēc citas, līdz saliktas bija visas mantas. Un lādes sakrāva laivā, un mēs aizbraucām, dodamies uz Sitas Zubeidas pili, un tad nu man uzmācās pārdomas, un klusībā es teicu: «Mana kaislība dzīs mani bojā! Vai es sasniegšu to, ko vēlos?» Un, lādē ieslēgts, es sāku raudāt un piesaucu Allah augsto, lai viņš atpestī mani no posta, bet tie tikai brauca, brauca, līdz ar visām lādēm nonāca pie kalifa durvīm. Un to lādi, kurā biju es, ienesa citām līdzi. Un jaunava aizgāja garām dažiem einuehiem, kas bija nolikti pie harēma, un vairākiem kalpiem un nonāca pie veca einueha, kurš pamodās no miega un jaunavai uzkliedza, un jautāja tai: «Kas tur tajās lādēs?» — «Tur Sitas Zubeidas lietas, ar kurām lādes ir pilnas,» viņa atteica, un einuchs sacīja: «Atver tās vienu pēc otras, lai varu ielūkoties, kas tur iekšā!» Bet jaunava pretojās: «Kam tas vajadzīgs?» Tad nu einuchs uzkliedza: «Nevelc garumā, šīs lādes jāatver!» Un viņš uzkāpa un tūdaļ dzīrās atvērt lādi, kurā biju es. Un mani pienesa pie viņa, un prāts man izgaisa, un bailēs es apslapinājos, un mans slapjums izlija no lādes. -To redzēdama, jaunava teica einucham: «Ak nakib, tu esi pazudinājis mani un sevi, jo sabojājis esi lietas, kas maksā desmittūkstoš dinārus! Sai lādē ir krāsaini ģērbi un četras Zemzema ūdens mannas, un tās nu ir vaļā, un ūdenī samirks dārgās drēbes, kas ir lādē, un tām nopluks spožās krāsas.» — «Ņem savas lādes un ej, lai Allah lāsts pār tām,» iesaucās einuchs, un vergi pacēla manu lādi un aizsteidzās, un citas lādes aiznesa manai līdzi. Un, viņiem ejot, manās ausīs pēkšņi ieskanēja balss, kas sauca: «Ak, vai! Vai! Kalifs, kalifs!» To dzirdējis, es nomiru, dzīvs būdams, un izrunāju vārdus, kuru teicēju nesatrieks mulsums: «Nav citas var<is un cita spēka kā tikai Allah augstā un varenā spēks! Nu esmu postā, ko pats sev uzvēlu!» Un es dzirdēju, ka kalifs jautāja savai verdzenei, manai draudzenei: «Ak, vai tev! Kas tev ir tajās lādēs?» Un viņa atbildēja: «Manās lādēs ir Sitas Zubeidas ģērbi.» Bet kalifs uzsauc. : «Atver tās manā priekšā!» Un, dzirdējis to, es biju galīgi beigts un nodomāju: «Allah vārdā, šī diena ir pēdējā no manas zemes dzīves dienām! Ja palikšu dzīvs, es viņu apprecēšu, tur nav ko runāt! Bet, ja nu manu dēku cels gaismā, man nocirtīs galvu!» Un tad nu es teicu: «Tik tiešām, ir tikai viens dievs, un tas ir Allah augstais, un Muhameds ir viņa pravietis . ..»

Te nu Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un pārtrauca atļauto stāstu, bet, kad pienāca nakts, viņa sacīja:

«Man teikts, ak laimīgais sultāns, ka jauneklis iesaucās: «Ir tikai viens dievs, un tas ir Allah augstais!» Un viņš turpināja: «Un es dzirdēju, ko jaunava sacīja: «Sajās lādēs ir man uzticētas Sitas Zubeidas drēbes un lietas, un viņa negrib, ka kāds tās redz.» Bet kalifs iesaucās: «Es atvēršu tās un re'dzēšu, kas tur iekšā!» Un tad viņš uzkliedza einuehiem un sacīja tiem: «Dodiet man lādes!» Tad nu es nešaubījos vairs, ka esmu pazudis, un pasaule man izgaisa. Un einuchi sāka pienest kalifam vienu lādi pēc otras, un kalifs tur redzēja smaržas un audumus, un greznus ģērbus. Un tā nu bija atvērtas visas lādes, un kalifs bija aplūkojis ģērbus un visu citu, kas tur bija, līdz palikusi vairs bija tikai tā, kurā biju es. Un tie jau izstiepa savas rokas, lai lādi atvērtu, te jaunava žigli piesteidzās pie kalifa un sacīja: «So lādi, kas nolikta pie tavām kājām, mēs atvērsim tikai Sitas Zubeidas acu priekšā. Tur guldīts viņas noslēpums!» Un, dzirdējis šos vārdus, kalifs lika lādes ienest, un einuchi pienāca un aiznesa mani lādē, un nolika istabas vidū starp citām lādēm (bet bija man mutē izkaltušas visas siekalas). Un tad nu nāca mana draudzene, izlaida mani un sacīja: «Tev nav vairs jābīstas un jāraizējas! Tu vari izriest savas krūtis un mierināt savu sirdi, un pasēdi, līdz ienāks Sita Zubeida, varbūt viņa mūs abus svētīs.» Un, kad es biju brīdi sēdējis, pēkšņi man tuvojās desmit verdzenes, un bija tās šķistas jaunavas, līdzīgas mēnesim, un viņas nostājās divās ailās, piecas pretim piecām, un tad nāca vēl divdesmit verdzenes, jaunavas ar augstām krūtīm, un viņu vidū Sita Zubeida. Tā nevarēja paiet, jo bija tērpusies daudzos ģērbos un rotās, un, kad viņa ienāca, verdzenes ap viņu izvirknējās, un es piegāju pie viņas un noskūpstīju zemi viņas priekša, un tad nu viņa rādija man zīmi sēsties. Un, kad es nosēdos viņas priekšā, viņa sāka mani iztaujāt un izvaicāt par manu cilti, un es tai visu atbildēju. Tad viņa ielīksmojās un iesaucās: «Mūsu audzināšana nav mūs pievīlusi, mīļā meitiņa!» — «Zini,» viņa sacīja man vēlāk, «ka šī jaunava mums ir pašu meitas vietā, un viņa ir Allah ķīla, kas uzticēta tev!» Un atkal es noskūpstīju zemi pie viņas kājām, un Sita Zubeida bija mierā, ka es jaunavu precu. Un tad nu viņa lika man palikt pie tām desmit dienas, un es sabiju pie viņām šo laiku, bet neredzēju jaunavu, un tikai viena no visām verdzenēm nesa man pusdienas un vakariņas. Un, kad noliktais laiks bija aizritējis, Sita Zubeida apsprieda ar kalifu manas precības ar jauno verdzeni, un kalifs atļāva man to precēt un lika tai izmaksāt desmit- tūkstoš dinārus lielu pūra naudu. Un tad nu Sila Zubeida lika aicināt lieciniekus un kadijus, un tie uzrakstīja manu laulības līgumu ar jaunavu. Tad visiem deva saldumus un gardus ēdienus un nēsāja tos pa visām telpām, un tā aizritēja atkal desmit dienas. Un pēc divdesmit dienām jaunava iegāja pirtī, un tad mums pienesa galdiņu ar ēdieniem un bija tur arī cukurotas mandeles etiķī, aplietas ar rožūdeni un muskusu, un brūninātas vistu krūtiņas un citi gardumi, kas mulsināja prātu. Un, zvēru pie Allah augstā, es ar skubu uzklupu mandelēm un pieēdos, cik līda, un tad. noslaucīju rokas, bet aizmirsu tās nomazgāt. Un es redzēju, līdz satumsa nakts, un, kad iededza sveces, sanāca dziedones ar tamburiniem, un līgavu vienā laidā atklāja un apdāvināja ar zeltu, līdz viņa bija apgājusi visu pili, un tad viņu atveda un atviegloja no ģērbiem, kuros viņa bija ietērpta, un es paliku ar viņu vienatnē, un gultā es apkampu viņu un neticēju, ka viņu iegūšu. Te pēkšņi viņa sajuta mandeļu smaržu manās rokās un, ieelpojusi to, skaļi iekliedzās, un verdzenes saskrēja no visām pusēm, un es satrūkos un nezināju, kas noticis. Un verdzenes jautāja viņai: «Kas tev kaiš, māsiņ?» Un viņa atbildēja: «Vediet prom no manis šo trako! Bet es domāju, ka viņa prāts ir skaidrs!» — «Kur tad redzams man neprāts?» es jautāju, un viņa iesaucās: «Tu neprātīgais, kādēļ tu ēdi mandeles un nenomazgāji rokas? Pie Allah zvēru, es tev atmaksāšu par to! Vai tad var tāds kā tu iegūt tādu, kāda esmu es!» To teikusi, viņa paņēma turpat blakus nolikto pīto pātagu un sāka mani pērt ar to, un sita man pa muguru un pa dibenu, līdz es zaudēju samaņu no daudzajiem sitieniem, un tad viņa sacīja verdzenēm: «Ņemiet un aizvediet viņu pie pilsētas pārvaldnieka, lai tas nocērt viņam roku, kuru viņš nenomazgāja, kad bija ēdis mandeles!» Sos vārdus dzirdējis, es iesaucos: «Ir tikai viena vara un viens spēks pasaulē, un tas pieder Allah augstajam. Manu roku nocirtīs tādēļ, ka es to nenomazgāju, kad biju ēdis mandeles!» Un verdzenes piegāja pie viņas un teica tai: «Ak māsiņ, piedod šoreiz viņa nedarbu!» Bet viņa iesaucās: «Pie Allah zvēru, es nogriezīšu ko no viņa mie-

sas!» To teikusi, viņa aizgāja un nozuda desmit dienas, un es to neredzēju, bet pēc desmit dienām viņa atnāca un teica man: «Ak tu, kam seja melna kā nakts, es tevi iemācīšu mandeles ēst un nemazgāt rokas!» Un pasauca viņa verdzenes, un tās sasēja manas rokas, un jaunava pati paņēma asu bārdas nazi un nogrieza man īkšķus, kā jūs to redzat savām acīm, kungi, un tad es zaudēju samaņu. Un tad viņa apkaisīja rētas ar pulveri, un asinis man vairs netecēja, un es sacīju: «Nekad es neēdīšu vairs mandeles, iekams nebūšu mazgājis rokas četrdesmit reizes ar sodu, četrdesmit ar ziepēm un četrdesmit ar sārmu!» Un viņa lika man apsolīties, ka es nekad neēdīšu mandeles, iekams nebūšu rokas nomazgājis tā, kā es sacīju, un, kad jūs atnesāt mandeles, mana seja nodzeltēja un es teicu klusībā: «Šo mandeļu dēļ man nogrieza īkšķus, bet, ka nu jūs likāt tās ēst ar varu, tad es sacīju: «Man jāpilda tas, ko esmu zvērējis!»»

«Un kas notika ar tevi pēcgalā?» visi jautāja, un jauneklis atbildēja: «Kad nu es biju tai zvērējis, viņas sirds ieguva mieru, un nakti es nogulēju ar viņu kopā. Un, kad nu bijām kādu laiku dzīvojuši, te viņa sacīja man: «Nav labi, ka mēs dzīvojam kalifa pilī, kur cits neviens nav savu kāju spēris kā tikai tu, un arī tu te ienāci tikai ar Sitas Zubeidas žēlastību.» To teikusi, viņa iedeva man piecdesmit tūkstošus dināru un sacīja: «Še tev šī nauda, ej un nopērc mums plašu un ērtu namu!» Un es aizgāju un nopirku plašu namu, krāšņu un ērtu, un tur viņa aiznesa visas savas dārglietas un visas sakrātās bagātības, un audumus, un retumus. Un tur nu mēs dzīvojām laimīgi, līdz notika, kā lēmis bija AUah augstais: pēc gada nomira mana %ieva, un citu es vairs neprecēju, un, kad man uznāca dziņa doties pasaulē, es pārdevu visu savu mantu un atstāju Bagdadi. Un tā nu es ceļoju pa zemju zemēm, līdz nonācu jūsu pilsētā. Un tas ir iemesls, kādēļ man nogriezti īkšķi. Un tad mēs paēdām un aizgājām, un ar kupri notika tas, kas bija noticis, un tas ir viss mans stāsts, un vairāk nekā.»

«Tas nemaz nav brīnišķīgāks par kupra stāstu, gluži otrādi: kupra stāsts ir brīnišķīgāks, un jūs visi esat pakarami!» teica sultāns. Un tad nu viņa priekšā nostājās ebrejs, noskūpstīja zemi pie sultānā kājām un sacīja: «Ak laika valdniek, es stāstīšu tev daudz brīnišķīgāku par kupra stāstu!»

EBREJU ĀRSTA STĀSTS

«Stāsti, ko esi pieredzējis!» teica Ķīnas valdnieks, un ebrejs stāstīja: «Tas ir brīnišķīgākais stāsts par notikumu, kas piemeklēja mani jaunības dienās. Es dzīvoju Damaskā, Sirijas pilsētā, un mācījos tur ārstniecības zinību, te kādu dienu citu dienu skaitā es sēdēju, un pēkšņi

pie manis pienāca mameluks no Damaskas valdnieka pils un sacīja: «Nāc parunāt ar manu kungu un mūsu pavēlnieku!» Un es devos ar viņu kopā pie mūsu valdnieka, un iegājis uz pacilņa starp pīlāriem es ieraudzīju zelta svītrām izstigotu paegļu koka gultu, un gultā gulēja slimnieks, un bija tas jauneklis, par kuru daiļāks vēl nebija redzēts. Un es piesēdos viņa gultas galvgalī un noskaitīju lūgšanu par viņa veselību, un jauneklis man pamāja zīmi ar acīm, un es tam sacīju: «Ak kungs, sniedz man savu roku, un lai pasargā tevi Allah augstais!» Un tad nu viņš izvilka un sniedza man savu kreiso roku, un man bija brīnums par to, un es nodomāju: «Ak Allah brīnums! Tik skaists jauneklis no dižciltīga nama, bet tik neaudzināts! Tas nu gan ir brīnums!» Un es salūkoju viņa sirds pukstus un parakstīju viņam zāles, un tā es gāju pie viņa desmit dienas, viņš izveseļojās un iegāja pirtī, un iznāca nomazgājies un sveiks. Un valdnieks mani apbalvoja ar jauku balvu un iecēla mani par savas slimnīcas pārzini Damaskā. Un es gāju pirtī kopā ar jaunekli un liku viņa labā atbrīvot visu pirti, un vergi gāja viņam līdzi un noģērba viņam drēbes, un, kad nu jauneklis bija kails, es ieraudzīju, ka labā roka tam nesen nocirsta un tādēļ viņš ir saslimis. To redzējis, es brīnījos un noskumu par jaunekli, bet, viņa miesu apskatījis, redzēju rīkšu cirtienu zīmes, un tādēļ viņš lietoja ziedes. Un tas nu mani satrauca, un satraukums atspoguļojās manā sejā, un jauneklis uzlūkoja mani un saprata, un sacīja man: «Ak mūsu laika lielais dziedinātāj, nebrīnies par mani! Es stāstīšu tev, kas noticis ar mani, kad iznāksi no pirts.» Un, kad nu mēs bijām iznākuši no pirts un atnākuši mājās, un paēduši, un atpūtušies, jauneklis jautāja: «Vai negribi izklaidēties balkonā?» Un es atbildēju: «Labi!» Un tad viņš vergiem lika uznest gultu augšā un izcept jēru, un atnest mums augļus, un, kad nu vergi atnesa augļus, mēs paēdām, un jauneklis ēda ar kreiso roku. «Stāsti man savu stāstu!» es viņam teicu.

«Ak mūsu laika dziedinātāj!» iesaucās jauneklis. «Uzklausies, kas notika ar mani! Zini, ka esmu dzimis Mosulā, un mans tēva tēvs nomira un atstāja desmit dēlus, un mans tēvs bija viens no tiem, un bija viņš vecāks par citiem. Un visi viņi izauga un apprecējās, un manam tēvam Allah deva mani, bet viņa deviņiem brāļiem bērnu nebija. Un es augu un dzīvoju savu tēvoču vidū, un viņi priecājās par mani lielā priekā. Un, kad nu es izaugu un iesniedzos jau vīra gados, es iegāju reiz lielajā Mosulas mošejā (un bija tas piektdien, un mans tēvs bija mums līdzi), un mēs noskaitījām piektdienas lūgšanu. Tad visi ļaudis mošeju atstāja, bet mans tēvs un tēvocis palika un sēdēja, un tērzēja par dažādu zem.ju dīvainībām un pilsētu brīnumiem. Un, kad pieminēja Kairu, mani tēvoči iesaucās: «Ceļinieki saka, ka zemes virsū nav skaistākas pilsētas par Kairu ar Nilu!» Un, kad es biju šos vārdus dzirdējis, man uznāca dziņa doties uz Ēģipti. «Kas Kairu nav redzējis, nav redzējis pasauli,» teica mans tēvs. «Tās zeme ir zelts, un Nila ir brīnums! Sievietes tur ir hurijas, bet nami — pilis, un gaiss tur rāms, un tas smaržo kā aloje. Un, kā gan Kaira lai tāda nebūtu, ja tā ir visa pasaule, un Allah lai svētī to, kas teicis:

Vai atstāt Kairu mīļo lemts man būs, Tās grezno dzīvi, visus jaukumus? Un kura pasaulē tad būs tā zeme, Kas manā dvēselē degs ilgu kvēli? Vai zemi atstāšu, kas smaržās kūp, Tais burvju smaržās, kādu cirtās nav? Kā gan no tās lai svešumā es dodos, Ja dai)a tagad tā kā Allah dārzi, Kur katrā maurā, ko vien acis redz, Zib spilveni un paklājs laistās košs? Tā pilsēta, kas apbur skatu, prātu Ar savu brīnišķo un glezno, Un katram dod tā, kas vien sirdij tīk, Vai nelietis vai arī ticigs tasi Tur uzticīgi brāli sanāk kopā, Zel vii?" draudzība kā palmu birze. Ak kairicši! Ja Allah nolēmis, Mums sāpes būs no grūtās šķiršanās, Tad solījumus, nomiņas viens otram Lai dodam uzticības spēkā stiprā! Par Kaini vējiem teikt jums bīties būs, — Tās dārzu elpu nesis citur tie!

«Bet, ja jūs Kairas dārzus redzētu vakaros, kad pāri tiem noliecas ēna,» turpināja mans tēvs, «tik tiešām, jūs redzētu brīnumu, un tiektos uz to sajūsmas priekā.» — «Un tie nu sāka attēlot Kairu ar visu Nilu,» stāstīja jauneklis, «un, kad viņi bija beiguši un es biju dzirdējis par šiem Kairas jaukumiem, mana sirds palika tur. Un tad nu visi piecēlās un devās uz saviem mājokļiem, un es aizgāju gulēt, bet miegs man tovakar nenāca, — to gaiņāja mana sajūsma par Kairu. Un nepatika man vairs ne ēdiens, ne dzēriens. Un, kad aizritēja dažas dienas, mani tēvoči posās uz Ēģipti, bet es sāku raudāt un lūgties tēvu, līdz tas man savāca preces, un es devos viņiem līdzi. Un tēvs viņiem piesa- cija: «Nejaujiet viņam ieiet Kairā, lai savas preces viņš pārdod Damaskā!» Tad nu es atvadījos no tēva, un mēs devāmies ceļā un izjājām no Mosulas, un jājām, jājām, līdz nonācām Halebā, un, dažas dienas tur sabijuši, mēs jājām tālāk un nokļuvām Damaskā, un redzējām, ka tā ir pilsēta ar kanaliem un kokiem, ar augļiem un putniem, un bija tā līdzīga paradizes dārzam, kur aug dažādi augļi. Un mēs apmetāmies kādā hanā, un mani tēvoči sāka pārdot un pirkt, un viņi pārdeva ari manas preces, un katrs dirhems nopelnīja piecus dirhemus, un es priecājos par labo peļņu. Un mani tēvoči atstāja mani Damaskā un paši devās uz Ēģipti, bet es paliku un dzīvoju skaisti celtā namā, kuru attēlot valoda ir par vāju, un maksa par to bija divi dināri mēnesi.

Un laiks man aizritēja ēdot un dzerot, līdz visa mana nauda bija izšķiesta, un kādu dienu citu dienu skaitā es sēdēju pie nama vārtiem, te pēkšņi pienāca greznās drēbēs ģērbta jauna sieviete, par kuru daiļāku nebija redzējušas manas acis. Un es pamirkšķināju viņai un viņa tūdaļ bija šaipus vārtiem, un, kad viņa ienāca, es iegāju viņai līdzi un aizvēru durvis aiz viņas un aiz sevis, un tad nu viņa atmeta no sejas plīvuru un noņēma izaru, un es ieraudzīju viņas reto daiļumu, un mīlestība iedegās manā sirdī. Un es piecēlos un atnesu galdiņu ar labākajiem ēdieniem un augļiem un ar visu, kas vajadzīgs bija mielastam. Un, kad es biju to atnesis, mēs paēdām un parotaļājāmies, bet pēc rotaļām dzērām vīnu un noreibām, un tad es nogulēju ar viņu līdz rītam vispatīkamāko nakti. Un es iedevu viņai desmit dinārus, bet viņas seja sadrūma, un viņa sarauca uzačus un sadusmojās, un iesaucās: «Kauns jums, mosulieši! Tu laikam domā, ka man tava nauda vajadzīga!» To teikusi, viņa izvilka no aizkrekla piecpadsmit dinārus un zvērēja man, iesaukdamās: «Pie Allah zvēru, — ja tu to neņemsi, es nenākšu atpakaļ pie tevis!» Un es pieņēmu viņas naudu, un viņa sacīja: «Ak mīļais mans, gaidi mani ik pēc trijām dienām, — starp saules rietu un vakara lūgšanu es būšu pie tevis! Sarīko mums par šiem dināriem to pašu.» Un viņa atvadījās no manis, un mans prāts izgaisa viņai līdzi, bet, kad aizritēja trīs dienas, viņa atnāca, apģērbusies brokātā tērpā, laistīdamās dārgakmeņu un ģērba spožumā, daudz lieliskāka nekā pirmo lāgu. Bet mielastu es biiu sarīkojis iau pirms viņas atnāciena, un mēs paēdām un padzērām, un izgulējāmies kā daždien līdz pašam rītam, un viņa iedeva man piecpadsmit dinārus un norunāja ar mani, ka atkal pēc trijām dienām viņa būs pie manis. Un es sarīkoju viņai mielastu, un pēc dažām dienām viņa atnāca vēl krāšņākā ģērbā nekā pirmo un otro lāgu, un viņa jautāja man: «Ak mans kungs, vai es neesmu skaista?» — «Allah vārdā, jā!» es atsaucos, un viņa sacīja: «Vai tu man neatļausi atvest līdzi jaunu meiteni, vēl skaistāku par mani un gados jaunāku, lai viņa parotaļājas ar mums un pasmejas un lai uzjautrinās viņas sirds? Viņa sen jau sēro un lūdzas nākt man līdzi, un palaist nakti ar mani kopā.» To dzirdējis, es atsaucos: «Allah vārdā, jā!» Un tad mēs dzērām un apreibām, un nogulējām līdz rītam, un viņa izvilka piecpadsmit dinārus un sacīja: «Pieliec klāt mūsu mielastam meitenes tiesu, jo viņa nāks man līdzi.» To teikusi, viņa aizgāja, bet, kad pienāca ceturtā diena, es sarīkoju mielastu kā daždien, un pēc saules rieta viņa atnāca, un viņai līdzi bija kāda sieviete, ietinusies izarā. Viņas ienāca un apsēdās, un, kad es viņu ieraudzīju, es teicu, ko teicis bija dzejnieks:

«Cik brīnišķīgs un jauks ir mūsu laiks, —

Ne nigris zaimo to, ne pēlējs pe].

Tik mīla, līksmība un reiboņtvaiks,

Kas prātu zudina, bet prieku ceļ!

No plīvura gaišs mēness ārā lied, Un ģērba krokās glezni zari līkst; Cik viņas vaigu rozes krāšņi zied, Bet acu narcises cik gurdi tvīkst! Bez ēnām dzīve, — tāda mana mīla, Ar mī[o draudzība ir laimes ķīla!»

Tad nu es ielīksmojos un iededzu sveces, un viņas sagaidīju piic cīgs un laimīgs, bet viņas nometa visas savas drēbes, un jaun.i nln.i cēja atklāja savu seju, un es redzēju, ka tā līdzīga pilnam mēnesim un ka daiļāku es nebiju vēl skatījis. Un piecēlies es pasniedzu viņ.ini ēdienu un dzērienu, un mēs paēdām un padzērām, un es sāku barot jauno meiteni un pildīt viņas kausu, un sadzert ar viņu, un pirmā jaunava iekaisa greizsirdībā un iesaucās: «Allah vārdā, vai šī mci tene nav skaistāka par mani?» — «Allah vārdā, jā!» es atsaucos, un viņa sacīja: «Es gribu, lai tu ar viņu pārguli nakti.» — «Ar mīlestību un prieku!» es atbildēju, un viņa piecēlās un uzklāja mums gultu, un es piegūlos pie jaunās meitenes un sagulēju ar viņu līdz rītam. Un pēkšņi es sakustējos un sajutu mitrumu, un es šķitu nosvīdis, un tad es piecēlos un sāku modināt meiteni, un kratīju viņu aiz pleciem. Un raugi: viņas galva novēlās no spilvena, un man izgaisa prāts, un es iesaucos: «Ak augstais sargs un glābējs, pasargā mani no ļauna!» Un, redzēdams, ka viņa nokauta, es apsēdos (un pasaule satumsa melna manās acīs), tad devos meklēt savu agrāko draudzeni, bet neatradu to un sapratu, ka meiteni nokāvusi viņa savā greizsirdībā. «Ir tikai viena vara pasaulē un pieder tā Allah augstajam un varenajam! Ko lai es daru?» es iesaucos un, brīdi domājis, piecēlos, noģērbu savas drēbes un izraku istabas vidū bedri, un bedrē ieguldīju meiteni ar visiem viņas dārgakmeņiem un tad atkal to aizbēru un apsedzu marmora plātnēm. Un tad es nomazgājos un apģērbu tīras drēbes, un, savu atlikušo naudu paņēmis, atstāju šo namu un aizslēdzu to, un aizgāju pie sava saimnieka un tur nu, stiprinājies savā dvēselē, samaksāju tam par visu gadu un sacīju: «Es došos pie saviem tēvočiem uz Kairu.» Un tā nu es aizjāju uz Kairu un satiku savus tēvočus, un tiem bija lieli prieki par mani, un viņi sacīja, ka savas preces pārdot jau beiguši. «Kādēļ tu brauci šurp?» viņi jautāja, un es atbildēju: «Es sāku garlaikoties bez jums.» Bet es neteicu viņiem, ka man ļoti maz naudas līdzi. Un tā es ar viņiem nodzīvoju visu gadu, priecādamies par Kairu un tās Nilu, un, sācis tērēt savu atlikušo naudu, es ēdu un dzēru, līdz tuvojās laiks, kad tēvoči bija nodomājuši doties atpakaļ. Un tad nu es paslēpos no viņiem, un viņi meklēja mani, bet, ziņas par mani tic ieguvuši, viņi sacīja: «Viņš droši vien aizjājis uz Damasku.» T<i no domājuši, viņi aizjāja, bet es iznācu no slēptuves un Kairā nodzīvoju trīs gadus, līdz naudas man nebija vairs nemaz. Bet nama saimniek.un ik gadus es sūtīju īres maksu, un pēc trim gadiem manas grūtības vērtās aizvien lielākas (un palikusi man bija vairs tikai gada maksa), un tad es devos uz Damasku un apmetos tai namā, par kuru es maksāju. Un nama saimniekam bija prieks par mani, un visas istabas es atradu aizslēgtas, kā biju tās atstāiis. un tad es atvēru tās un iznesu lietas, kas tur bija, un zem gultas, kurā es gulēju tonakt, kad nokāva jauno meiteni, es uzgāju zelta krelles, retiem dārgakmeņiem izrotātas. Es paņēmu tās, noslaucīju no tām nokautās meitenes asinis, un, aplūkojis tās, es brīdi raudāju, un tā nu es nodzīvoju divas dienas un trešajā dienā iegāju pirtī un apmainīju drēbes, un naudas man nebija vairs nenieka. Te kādu reizi es iegāju tirgū, un pats šaitans bija iečukstējis man padomu paņemt krelles un atdot starpniekam, jo raugi: tā bija tas nolikts. Un viņš piecēlās un apsēdināja mani blakus mana nama saimniekam, un, nogaidījis, kad tirgū sāksies lielāka dzīvība, viņš paņēma krelles un sāka piedāvāt tās slepus, bez manas ziņas. Un, kad nu krelles bija atzītas par dārgu retumu, es pārdevu tās pār diviem tūkstošiem dināru. Te pēkšņi atnāca starpnieks un sacīja man: «Sīs krelles ir vara viltojums, franku darinājums, un maksa par tām noslīdējusi līdz tūkstotim dirhemu.» To dzirdējis, es atbildēju viņam: «Jā, mēs kaldinājām tās kādai sievietei, lai par viņu pasmietos. Manai sievai tās krita mantojumā, un mēs gribējām tās pārdot. Ej un saņem tūkstoš dirhemu …»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pārtrauca atļauto stāstu, bet, kad pienāca nakts, viņa sacīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka jauneklis sacīja starpniekam: «Ej un saņem tūkstoš dirhemu.» To dzirdējis, starpnieks saprata, ka veikals ir bīstams, un viņš aizgāja ar visām krellēm pie tirgus pārziņa un atdeva tās viņam, bet pārzinis aizgāja pie valija un teica tam: «Sīs krelles man nozaga, un mēs esam atraduši zagli, kas ģērbies tirgoņu bērnu drēbēs.» Un es nepaguvu ne attapties, kad mani apstāja un sagūstīja sargi, un aizveda pie valija, un valijs jautāja man par šīm krellēm, un es teicu tam to pašu, ko teicis biju pārzinim. Te valijs sāka smieties un iesaucās: «Tie nu gan nav patiesības vārdi!» Un es pat nesaģidu, kā man bija norautas jau drēbes un kā mani sāka pērt ar pātagām pa sāniem, un cirtieni dedzināja manu miesu, un es kliedzu: «Es tās nozagu!» Un klusībā es domāju: «Labāk ir atzīties, ka esmu nozadzis krelles, nekā stāstīt par jaunās meitenes nokaušanu manā mājā! Ja es pateikšu, ka kreļļu īpašniece nokauta manā mājā, viņi nokaus mani.» Un tā nu valijs pierakstīja, ka krelles esmu nozadzis es, un man nocirta roku, un, kad cirtumu piededzināja, es pakritu nemaņā, bet man iedeva vīnu, un es atžilbu un, savu roku paņēmis, devos mājās. Un nama saimnieks man sacīja: «Ja tevi piemeklējusi tāda liksta, tad vācies laukā no manas mājas un meklē citu vietu, jo tu esi apvainots zādzībā!» Bet es atbildēju tam: «Ak mans kungs, pacieties divas vai trīs dienas, lai es sameklēju sev mitekli.» — «Labi,» viņš atteica un aizgāja, un mani atstāja, un es paliku raudādams un sacīju: «Kā gan es pārradīšos mājās pie saviem tuviniekiem ar nocirstu roku? Viņi jau nezina, ka es neesmu vainīgs! Varbūt Allah augstais liks kam notikt!» Un tā nu es sāku gauži raudāt, un, kad nama saimnieks aizgāja, man uzmācās lielas bēdas, un es noslimoju divas dienas, bet trešajā dienā es ne jutin nejutu, ka atnācis bija nama saimnieks un vi ņam līdz daži sargi un tirgus pārzinis, un tas apliecināja, k<i ku lies esmu nozadzis es. Un es izgāju pie viņiem un jautāju: «Kas te noticis?» Bet viņi, neļaudami man attapties, sasēja mani un kaklā uzmeta važu, un sacīja: «Krelles, kas tev bija, aiznesa Damaskas valdniekam, ve ziram un valijam, un tie nu sacīja, ka šīs krelles pazaudējis pats valdnieks pirms trijiem gadiem un krellēm līdzi savu meitu.» Un, kad nu es biju dzirdējis šos viņu vārdus, man sagura sirds un es iesaucos: «Pagalam ir tava dvēsele, un nav vairs šaubu! Allah vārdā, es izstāstīšu valdniekam visu, kas mani piemeklējis, un, ja viņš gribēs, viņš mani nokaus, bet, ja gribēs, piedos man.» Un tā nu mēs aizgājām pie valdnieka, un viņš lika man nostāties savā priekšā, un, mani ieraudzījis, viņš uzlūkoja mani piemiegtām acīm un teica visiem, kas bija pie viņa: «Kādēļ jūs nocirtāt viņam roku? Viņš ir nelaimīgs cilvēks, bez vainas, un jūs esat darījuši viņam gauži, roku nocirzdami.» Šos vārdus dzirdējis, es stiprinājos savā sirdī un mana dvēsele norimās, un es iesaucos: «Pie Allah zvēru, ak mans kungs, es neesmu nekāds zaglis! Mani apsūdzēja gan un apvainoja par zagli, un sita pātagām pašā tirgus vidū, un ar varu lika atzīties, un es apmeloju sevi un atzinos, lai gan zadzis neesmu!» Un valdnieks sacīja: «Tu neesi vainīgs!» Un tad viņš lika apcietināt tirgus pārzini un teica tam: «Atmaksā viņam nocirsto roku, citādi es tevi pakāršu un atņemšu visu tavu naudu!» Tad nu viņš pasauca sargus, un tie sagrāba pārzini, un mēs palikām divi vien ar valdnieku. Tad man noraisīja važas no kakla, un ar valdnieka atļauju atraisīja man rokas, un valdnieks uzlūkoja mani un sacīja: «Ak mans bērns, esi patiess ar mani un stāsti, kā šīs krelles nokļuva pie tevis!» Un viņš teica dzejnieka vārdus:

«Lai nāk kas nākdams, — patiess esi,

Kaut vēlāk patiesības liesmu kvēle

Ar mūža mokām tevi biedētu

Un dedzinātu savās ugunīs!»

«Ak mans kungs, es teikšu tev patiesību!» es atsaucos un izstāstīju viņam, kas mani piemeklēja ar pirmo jaunavu un kā viņa atveda man otru un tad greizsirdībā to nokāva, un es stāstīju viņam visu no ,i kuma līdz galam. To dzirdējis, valdnieks pagrozīja galvu un labo ioku uzsita uz kreisās, un tad, sejai uzklājis lakatiņu, brīdi raudāja un teica, ko teicis bija dzejnieks:

«Es redzu, likstas krājas man pār galvu, Tās visa pasaule man sūtījusi, — Un to, kam lemts ir kjūmo slogu nest, Līdz pašai nāvei sloga smagums māks. Ikreiz, kad divi mīlētāji tiekas, Nāk šķiršanās ar savu moku stundu, Bet viss, kas bijis tiem pirms šķiršanās, Ir tikai krislltis un sīkais nieks.»

Un tad nu viņš pienāca pie manis un sacīja: «Ak, zini, mans bērns, ka vecākā jaunava ir mana meita un es to sargāju ar stipru sardzi, bet, kad viņa bija liela izaugusi, es aizsūtīju to uz Kairu, un tur nu viņa apprecējās ar mana tēvoča dēlu, bet tas nomira, un viņa pārradās pie manis atpakaļ. Un Kairā viņa bija samācījusies visādas nerātnības un netiklības, un tu jau pats esi Ēģiptē bijis un zini, cik palaidnīgas ir Kairas sievietes. Viņām nav gana ar vīriešiem vien, viņas sapārojas viena ar otru un dzer daudz vīna, un dzen sevi postā. Un tā nu arī mana meita, — tiklīdz no Ēģiptes pārradās, tā iepazinās ar tevi un bija pie tevis četras reizes, un tad viņa atveda tev otru manu meitu, savu jaunāko māsu, jo viņa bija to jau samaitājusi un iemīlinājusi sevī, un tādēļ viņai nebija vairs grūti to pierunāt doties viņai līdzi pie tevis. Viņas abas ir vienas mātes meitas, un viņas mīlēja viena otru, un, kad nu vecāko māsu piemeklēja tas, kas bija viņu piemeklējis, viņa cēla savu noslēpumu gaismā jaunākajai, un tā nu lūdzās, lai viņu laižot māsai līdzi. Bet tad nu notika, ka vecākā atpakaļ pārnāca viena, un, kad es jautāju, kur palikusi mazā māsa, es redzēju, ka vecākā to apraud, un slepus viņa izstāstīja savai mātei (bet arī es turpat biju), kas bija noticis un ka viņa nokāvusi savu māsu. Un viņa raudāja vienā raudāšanā un sacīja: «Pie Allah zvēru, es nerimšu par viņu raudāt līdz nāvei!» Un tā ari bija. Tad redzi nu, mans bērns, kas notiek pasaulē! Es gribu, lai tu nepretojies tam, ko es teikšu, — es gribu tevi apprecināt ar savu jaunāko meitiņu. Viņa gan nav miesīga māsa tām divām, bet viņa ir šķīsta jaunava, un es neņemšu no tevis, pūru, bet nolikšu jums izmaksas, un tu būsi man dēla vietā.» — «Labi,» es teicu, «bet kā gan es varēju to cerēt!» Un valdnieks tūdaļ lika aicināt ka- diju un lieciniekus un uzrakstīja manu laulības līgumu, un es iegāju pie viņa meitas. Bet no tirgus pārziņa viņš manā labā saņēma lielu naudu, un es nu biju valdnieka namā iecelts augstākajā goda vietā. Un tad nomira mans tēvs, un valdnieks nosūtīja savu sūtni, un tas atveda naudu, ko tēvs bija man atstājis, un tagad es dzīvoju jaukāko un patīkamāko dzīvi. Tas tad nu ir iemesls, kādēļ nocirsta mana labā roka.»

Man bija liels brīnums par to, un es nodzīvoju pie jaunekļa trīs dienas, un iedeva viņš man lielu naudu, un es atstāju viņu un iejāju šai jūsu pilsētā, un mana dzīve te bija laba. Un ar kupri man notika tas, kas noticis.

«Bet tas nav nekas brīnišķīgāks par kupra stāstu,» iesaucās Ķīnas valdnieks, «un jūs visi esat pakarami! Bet vēl ir palicis drēbnieks, visu pārkāpumu sācējs. Klau, drēbniek!» viņš sacīja, «ja tu izstāstīsi man ko brīnišķīgāku par kupra stāstu, es piedošu jums visus pārkāpumus!»

Tad nu sultānā priekšā nostājās drēbnieks un sacīja: «Zini, ak laika valdniek, ka lielākais brīnums, kas vakar mani piemeklēja, ir tas, ka dienas sākumā, iekams es satiku kupri, es biju dzīrēs pie kāda no saviem draugiem, un pulcējušies tur bija kādi divdesmit šās pilsētas iedzīvotāji, un bija tur dažādi amatnieki: gan drēbnieki un namdari, gan audēji un citi. Un, kad uzlēca saule, mums pasniedza ēdienu un mēs paēdām, un pēkšņi nama saimnieks ienāca pie mums, un viņam līdzi bija jauneklis, Bagdades skaistulis, visgreznākās drēbēs un daiļā izskatā, bet tikai viņš bija klibs. Un viņš ienāca pie mums un mūs apsveica, un mēs visi piecēlāmies, viņu sagaidot, un, kad nu viņš dzīrās piesēsties, viņš ieraudzīja kādu cilvēku un sēsties vairs negribēja, bet grasījās projām no mums. Un raugi: šis cilvēks bija bārd- skuvis. Bet mēs nu viņu satvērām, un nama saimnieks ieķērās viņa drēbju stērbelēs un sāka viņu pierunāt, sacīdams: «Ko tad tu nāci iekšā, ja gribi projām iet?» To dzirdējis, jauneklis atbildēja: «Allah vārdā, mans kungs, nepretojies man, lai es daru ko darīdams! Manas aiziešanas iemeslu glabā šis nelaimīgais bārdskuvis, kas te sēž.» Un, dzirdējis šos vārdus, nama saimnieks gaužām nobrīnījās un sacīja: «Kā tad tā! Šis jauneklis ir no Bagdades un viņa sirdi satraucis šis bārdskuvis!» Un tad nu mēs uzlūkojām jaunekli un sacījām tam: «Stāsti mums, kādēļ šis bārdskuvis tev aizdevis dusmas!» — «Ak mani kungi,» sacīja jauneklis, «šī bārdskuvja dēļ es Bagdadē, savā pilsētā, pārlauzu kāju un sāku klibot, un es nozvērējos, ka nekad vairs nesēdēšu ar viņu kopā vienā vietā vai pilsētā, kurā viņš dzīvos, un es atstāju Bagdadi un apmetos šai pilsētā, un šo nakti es palaidīšu ceļā.»

«Allah vārdā, stāsti mums savu notikumu!» mēs uzsaucām viņam.

drēbnieka stāsts

Un jauneklis sacīja (bet bārdskuvja seja nodzeltēja): «Ak ļaudis, ziniet, ka tēvs mans bija Bagdades lieltirgotājs, un Allah augstais bija viņam devis tikai vienu bērnu, un tas biju es. Un, kad es izaugu un aizsniedzu jau vīra gadus, mans tēvs iegāja Allah žēlastības valstībā un atstāja man naudu un kalpus, un es sāku labi ģērbties un brangi ēst. Bet Allah augstais bija man iedvesis naidu pret sievietēm, un kādu dienu citu dienu skaitā es gāju pa Bagdades šķērsielām, un ceļā man gadījās sieviešu bars, un es aizbēgu no tā un ieskrēju citā šķērsielā, kuras galā tad nu apsēdos uz sola. Un nebiju es necik vēl sēdējis, te pēkšņi kāda nama logs atvērās un tur parādījās jaunava, tik daiļa

k<i mēness pilnmēness naktī, un daiļāku vēl nebija skatījušas manas acis. Un viņa laistīja puķes, kas bija saliktas logā. Tad nu viņa pagrozījās gan pa labi, gan pa kreisi, aizvēra logu un aizgāja, un manā sirdī iekvēlojās liesma, un visa mana dvēsele tiecās tikai uz viņu, un mans naids pārvērtās mīlestībā. Un tā es sēdēju līdz saules rietam, pazudis un izgaisis pasaulē. Te pēkšņi jāja mūsu pilsētas kadijs un viņam pa priekšu vergi, bet viņa pēdās kalpi, un nokāpa viņš no sava ēzeļa un iegāja mājā, kuras logā bija pārādījusies daiļā jaunava, un es sapratu, ka tas ir viņas tēvs. Tad es devos uz savu dzīvokli un apbēdināts, un noraizējies iekritu gultā, un pie manis ienāca manas verdzenes un apsēdās man visapkārt, nezinādamas, kas man kaiš, bet es viņas neuzrunāju, un viņas sāka raudāt un noskuma par mani. Un tad nu pie manis ienāca veca sieva, un tā mani uzlūkoja un uzminēja manu kaiti. Viņa piesēdās manas gultas galvgalī un maigi uzrunāja mani, sacīdama: «Ak mans bērns, saki, kas tevi piemeklējis, un es tev palīdzēšu kā vien varēdama.» Un, kad es biju viņai izstāstījis, kas mani piemeklējis, viņa sacīja: «Ak mans bērns, tā ir Bagdades kadija meita, un viņu tur ieslēgtu. Tā vieta, kur tu viņu redzēji, ir viņas istaba, bet viņas tēvam lejā ir lielas istabas, un viņa sēž tur viena. Es bieži eju pie viņiem, un tikai ar manu palīdzību tu vari būt pie viņas, — liec to vērā!» Viņas vārdus dzirdējis, es stiprinājos savā dvēselē, un mani radi un tuvinieki bija priecīgi todien, un rīta agrumā es biju spirgts un sveiks. Un vecā sieva aizgāja un atnāca atpakaļ ar pārvērstu seju, un sacīja: «Ak mans bērns, tikai nejautā, kas man bija no viņas! Kad es viņai to pateicu, viņa atbildēja man: «Ja tu, nelaimīgā vecene, nebeigsi savas runas, es tiešām tev nodarīšu to, ko esi pelnījusi!» — «Bet es tomēr iešu pie viņas vēl citreiz!» Un, kad nu es biju to dzirdējis, mana slimība atkal pastiprinājās. Bet pēc dažām dienām vecā sieva atnāca un sacīja: «Ak mans bērns, es gribu no tevis dāvanu!» Un, kad es to dzirdēju, mana dvēsele atplauka un es iesaucos: «Tev netrūks nekāda labuma!» Un tad nu viņa teica: «Vakar es biju pie viņas, un, redzēdama, ka mana sirds ir salauzta un manas acis raud, viņa teica man: «Saki, sieviņ, — kas tavas krūtis tā spiež?» To dzirdējusi, es sāku raudāt un atbildēju: «Ak kundze, es nāku pie tevis no jaunekļa, kas tevi mīl, un tevis dēļ ir grūti slims un nāve tam vairs nav tālu.» Un viņa jautāja (jo mīkstināta bija viņas sirds): «No kurienes gan nācis šis jauneklis, par kuru tu runā?» Un es atbildēju: «Tas ir mans dēls, manas sirds dārgākais auglis. Viņš bija tevi pirms dažām dienām ieraudzījis logā, kad tu laistīji puķes, un, tavu seju redzējis, iededzies mīlestības neprātā, un, kad es pirmo reizi viņam teicu, kas notika man ar tevi, viņa slimība pastiprinājās un viņš nepaceļ galvu no spilveniem. Un droši vien viņš nomirs, es vairs nešaubos.» Un viņa iesaucās (un viņas seja nodzeltēja): «Un tas ir tikai manis dēļ?» Un es atbildēju: «Allah vārdā, jā!» — «Ej un aiznes viņam manu sveicienu, un saki, ka ar mani simtreiz vairāk tā paša, kas ar viņu!» jaunava sacīja. «Kad būs piektdiena, lai viņš atnāk pie mūsu mājas pirms lūgšanas, un, kad viņš būs atnācis, es nokāpšu lejā, atvēršu viņam vārtus un ievedīšu viņu pie sevis, un mēs būsim kādu brīdi kopā, un viņš aizies, iekams mans tēvs pārnāks no lūgšanas.» Un, kad nu es biju dzirdējis vecās sievas vārdus, manas mokas, ko es iz cietu, izgaisa un aprima mana sirds. Un atdevu es viņai drēbes, kur.is biju ģērbies, un viņa aizgāja, pateikusi: «Mierini savu sirdi!» Bel es sacīju: «Es nejūtu vairs nekādas ciešanas.» Un mani radi un dīciujņ priecājās par manu atgūto veselību. Un tā nu tas ilga līdz piektdienai. Un tad atkal vecā sieva atnāca pie manis un apvaicājās par manu veselību. Un es tai sacīju, ka esmu sveiks un vesels. Un tad es apģērbu savas drēbes, iesmaržojos un sāku gaidīt, kad ļaudis dosies uz lūgšanu, lai es varētu iet pie savas jaunavas. Un vecā sieva man sacīja: «Tev laika vēl ir daudz un labi būtu, ja tu ieietu pirtī un liktu nogriezt matus, kas slimības laikā izauguši.» Un es atbildēju viņai: «Tev taisnība, bet es noskūšu galvu un tad iešu pirtī.» Un tad nu es liku aicināt bārdskuvi, kam bija noskūt gan galvu, un teicu savam kalpam: «Ej tirgū un atved man bārdskuvi, prātīgu un nepļāpīgu vīru, lai man nepārplīst galva no viņa runām!» To dzirdējis, kalps aizgāja un atveda šo kaitīgo veci. Un ienākdams viņš sveicināja mani, un es viņa sveicienu atņēmu, un tad viņš teica: «Es redzu, tu esi izkrities miesās.» Un es atbildēju: «Es biju slims.» Tad viņš iesaucās: «Lai Allah augstais atvaira tev visas raizes un bēdas, visu postu un skumjas!» — «Lai uzklausa Allah tavu lūgšanu!» es atsaucos, un bārdskuvis sacīja: «Ak, priecājies, mans kungs, ka atkal esi sveiks un vesels! Vai tu gribi matus nogriezt vai nolaist asinis? Tā nu mums jāuzklausa ibn Abasa vārdi, — lai Allah augstais viņam vēlīgs! — ko sacījis pravietis: «Kas matus griezīs piektdien, tam būs novērstas septiņdesmit kaites,» — un vēl ir teikti šādi viņa vārdi: «Kas piektdien pieliks sev dēles, tas būs pasargāts no redzes zuduma un daudzām kaitēm.»» — «Met šīs runas, celies un tūdaļ noskuj man galvu, es esmu vēl vārgs pēc slimības!» es sacīju, un bārdskuvis piecēlās un, roku izstiepis, izvilka lakatu, un to attina, un pēkšņi es ieraudzīju astrolabu ar septiņiem sudraba izklātiem diskiem. To bārdskuvis paņēma un izgāja mājas pagalma vidū, un, galvu pacēlis pret saules stariem, brīdi lūkojās, tad sacīja: «Zini, ka no šās dienas sākuma, un proti, no piektdienas, safara desmitās dienas seši simti sešdesmit trešā gada kopš pravieša pārcelšanās (lai sargā viņu labākās lūgšanas un lai svētī viņu miers!) un septiņi tūk stoši trīs simti divdesmitā gada kopš Aleksandra laika, ir pagājuši astoņi gadi un sešas minūtes, un no skaitļu mācības man zināms, k,i Mirricha planēta šai laikā satiekas ar Utarida planētu, kas stāv tni pretim, un tas nu rāda, ka matus skūt šodien ir labi, un tas man ari liecina, ka tu gribi satikt kādu cilvēku un šī satikšanās būs tev lab vēlīga, bet pēcgalā notiks sarunas un lietas, par kurām tagad tev neteikšu.» — «Allah vārdā,» es iesaucos, «tu esi man apnicis un mani satriecis, un teicis man ļaunu pareģojumu, bet es liku tevi aicināt, lai tu tikai noskūtu man galvu! Tādēļ celies un noskuj man galvu, un nevelc garumā savas sarunas ar mani!» — «Allah vārdā,» atbildēja bārdskuvis, «ja tu zinātu, kas tevi piemeklēs, tu šodien nedarītu neko! Es dodu tev padomu darīt tā, kā es tev teikšu, jo raugi: tas ir rakstīts zvaigznēs!» Un es teicu: «Allah vārdā, es neesmu vēl redzējis tādu bārdskuvi, kas prot zvaigžņu valodu, tu vienīgais tāds esi, bet es zinu arī to, ka tu sarunā daudzas aplamības un niekus. Es liku tevi aicināt uzpost manu galvu, bet tu esi atnācis ar savām nejaukajām runām!» — «Vai gribi, lai es tev vēl ko pielieku?» jautāja bārdskuvis. «Allah tev atsūtījis bārdskuvi, kas ir zvaigžņu tulks un kam ir zinības alķīmijā un baltajā maģijā, gramatikā, sintaksē un valodā, retorikā, daiļrunībā, loģikā un astronomijā, un ģeometrijā, tiesību zinībās un Korana izskaidrošanā, un esmu es lasījis grāmatas un pētījis tās, un sācis daudzus darbus un paveicis, un mācījies esmu daudzas zinības un apguvis tās, un arī amatus es esmu mācījies un apguvis, un nodarbojies ar daudzām un dažādām lietām, un paveicis tās visas. Tavam tēvam es patiku savas mazās pļāpības dēļ, un tādēļ tev kalpot ir mans pienākums, bet es nemaz neesmu tik pļāpīgs, kā tu saki, un tādēļ mani sauc par Klusētāju un par Cienīgo. Tev gan būtu jāslavē Allah augstais un nebūtu jāpretojas man, — es esmu tev patiess padomu devējs, tev labvēlīgs un uzticams, un es gribētu tev kalpot visu gadu. Un es to gribu, neprasīdams maksu no tevis.» To dzirdējis, es iesaucos: «Tu šodien mani nokausi…»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi pārtrauca atļauto stāstu, bet, kad pienāca nakts, viņa sacīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka jauneklis sacīja bārdskuvim: «Tu šodien mani nokausi!» Un tas atbildēja: «Ak mans kungs, es esmu tas, ko manas mazās pļāpības dēļ ļaudis dēvē par Klusētāju atšķirībā no sešiem maniem brāļiem, kurus gan var saukt par pļāpām, jo raugi: manu vecāko brāli sauc al-Bakbuks, kas nozīmē pļāpu, un otro brāli — al Hadars, kas brēc kā kamielis, un trešo — Fakiks, kas klunkšķina kā resns vēders, ceturto — al Kuzals Asvani, Asuanas krūze, kas norāda, ka viņa mute nemitīgi vaļā kā krūzes kakls, piekto — al Fašars, muldoņa, un sesto — Sakašiks, tukša muca, bet septīto — as Samits, klusētājs, un tas esmu es.» — «Un, kad nu bārdskuvis nerima runāt,» jauneklis sacīja, «es jutu, ka man pārplīst žults pūslis, un es teicu savam kalpam: «Dod viņam dinara ceturtdaļu, un lai viņš iet no manis prom, un, Allah vārdā, dari to drīz! Man nav galva jāskuj!»» Bet, dzirdējis, ko es teicu savam kalpam, bārdskuvis iesaucās: «Ak kungs, kas tie nu par vārdiem! Pie Allah zvēru, es neņemšu no tevis maksu, līdz nebūšu tev pakalpojis, bet man tev jāpakalpo, vai tu gribi vai negribi! Mans pienākums ir tev kalpot un darīt visu, kas tev vajadzīgs, un man prātā nenāks ņemt no tevis naudu. Un, ja tu manu vērtību nezini, tad tavu es gan zinu, un tavs tevs, — lai Allah augstais viņam žēlīgs! mums bija labvēlīgs, jo raugi: bija viņam cēla sirds, l'ie Allah /veru, tavs tēvs reiz aicināja mani tādā pašā dienā kā ši svētīta diena, un es aizgāju pie viņa (bet tieši tobrīd viņam bija draugu sanāksme), un viņš sacīja man: «Nolaid man asinis!» Un tad nu es paņēmu aslrolabu un noteicu zvaigžņu augstumus, un atzinu, ka zvaigznes nav vin.un labvēlīgas un ka asinis nolaist tādēļ ir grūti, un to es pateicu viņam. Un, manus vārdus dzirdējis, viņš paklausīja tiem un nogaidīja, un < teicu dzejas vārdus, viņu slavēdams:

Es biju atnācis pie sava kunga,

Lai asinis tam nolaistu ar šalti,

Bet redzēju, — laiks nācis nebija,

Lai viņa miesa būtu vesela.

Tā nu es piesēdos un lēni sāku

Par lietām dīvainām ar viņu tērzēt

Un dalīties ar viņu zinībās,

Tās gudri, rimti viņam izklāstot.

Tam tika klausīties, kad stāstīt sāku,

Un sacīja viņš, cildinādams mani:

«Tev zinībās pār robežu sniedz prāts,

Ak, gudrības un domu birums spožs!»

Es atbildēju: «Nebūtu ja tevis.

Ak valdniek pār visiem gudriem prātiem,

Ja nebūtu man tavu atziņu,

Es gudrībā vis cēlies nebūtu!

Tu devīgs esi, laipni dāvāt proti,

Tev gaišs ir gars un sirds tev žēlsirdīga, —

Ak atziņu un patiesību pūrs,

Ko apspīd pazemības lēnais gars!»

Un tavs tēvs ielīksmojās lielā sajūsmā un uzsauca savam kalpam, un sacīja tam: «Dod viņam simtu un trīs dinārus un drēbes!» Un viņš man iedeva to visu, un, kad pienāca svētītā stunda, es nolaidu viņam asinis. Un viņš nepretojās man un bija man pateicīgs, un pateicīgi bija man visi, kas bija pie viņa sanākuši. Un, kad nu es biju nolaidis tam asinis, es nevarēju vairs klusēt un jautāju viņam: «Allah vārdā, ak kungs, kas tevi rosināja sacīt savam kalpam: «Dod viņam simtu un trīs dinārus!» Un viņš atbildēja: «Dinārs par zvaigžņu lasīšanu, dinārs par gudro sarunu, un dinārs par asiņu nolaidumu, bet simt dinārus un drēbes par tavu slavinājumu man!»» — «Lai Allah žēlastība novēršas no mana tēva, ja viņš aicinājis tādu kā tevi!» es iesaucos, un šis bārdskuvis pasmējās un teica: «Ir tikai viens dievs, un tas ir Allah augstais, un Muhameds ir viņa pravietis! Lai slavēts tas, kas groza, bet pats negrozās! Es šķitu tevi prātīgu, bet slimība tevi pārvērtusi par tukšu pļāpu. Jo raugi: ir sacījis Allah augstais savā lielajā grāmatā: «Tie, kas nomāc dusmas un piedod cilvēkiem,» — un tādēļ lai piedots arī tev. Bet es nezinu tavas nepacietīgās steigas iemeslu, un zini, ka tavs tēvs un vectēvs nedarīja neko bez mana padoma. Jo ir taču teikts: «Padomu devējs ir pelnījis uzticību, un nepievilsies tas, kas padomu pieņems,» — un cita paruna saka: «Kam vecākā nav, pats nebūs vecākais.» Un dzejnieks ir sacījis:

Kad saposies tu būsi darīt to, Kas paredzēts un vajadzīgs ir tev, Tad prasi padomu tu gudrākam Un klausi to, un veiksies tev it viss.

«Tu neatradīsi nevienu, kam būtu lielākas zinības dažādās lietās nekā man, un es stāvu kājās, tev kalpodams, un tu nemaz neesi man apnicis, — bet kā gan es būtu varējis apnikt tev? Es būšu pacietīgs ar tevi to laipnību dēļ, ko sniedza man tavs tēvs.» — «Allah vārdā, ak tu ēzeļa aste, tu tikai garumā velc savas runas ar mani, bet es gribu, lai tu noskuj man galvu un ej no manis prom!» es iesaucos. Un tad nu bārdskuvis samērca manu galvu un sacīja: «Es saprotu, ka manis dēļ tev uzmākusies garlaicība, bet es tevi nevainoju, jo prāts tavs ir vājš un tu vēl esi tikai bērns, un vakar vēl es sēdināju tevi plecos un nesu tevi uz skolu.» — «Ak mans brāli, Allah vārdā es tevi lūdzu, pacieties, līdz tavs darbs būs ar mani galā un dodies savu ceļu!» Es iesaucos un saplēsu savas drēbes. To redzējis, bārdskuvis paņēma nazi un sāka to slīpēt, un slīpēja, slīpēja, līdz gandrīz aptumšojās mans prāts, un tad nu viņš pienāca un noskuva galvas pusi, un tad pacēla roku un sacīja: «Ak mans kungs, steiga ir no šaitana, lēnums no Allah augstā un žēlīgā!» Un viņš teica, ko teicis bija dzejnieks:

«Jel pakavējies vēl un nesteidzies Uz to, ko sasniegt kārojis tavs prāts, Pret citiem cilvēkiem tu žēlīgs esi, Lai žēlīgi un labi tev tie būtu! Pār katru roku augstāk paceļas Visaugstā Allah roka varenā. Un neviens ļaundaris nav pārbaudīts Nekad ne citādi kā ļaundaris!»

«Ak mans kungs!» viņš sacīja tad. «Es nedomāju vis, ka tev būtu īstā jēga par manu amatu, jo raugi: mana roka, kas skuj tavu galvu, krīt uz sultānu un emiru, un veziru, un gudrajo cienīgajām galvām, un droši vien par mani dzejnieks ir teicis:

Ir amati kā dārgakmeņu rotas, Sis bārdskuvis — visspožākā ir pērle, — Viņš gudrajiem ir pāri pacēlies Un rokās tura. valdniekdzīvības!»

Tad nu es iesaucos: «Met to, kas nav tava daļa, tu esi sažņaudzis manas krūtis un satraucis manu sirdi!» Bet bārdskuvis jautāja: «Man šķiet, tu steidzies?» — «Jā, jā, jā!» es kliegšus atkliedzu, un tad viņš sacīja: «Laiks ir tavā ziņā, steiga ir no paša šaitana, un tā rada nožēlas un vilšanos. Un teicis ir Muhameds (lai Allah miers ar to un mūsu lūgšanas!): «Labākais darbs ir tas, kas darīts bez steigas!» Bet, Allah vārdā, tava steiga modina man aizdomas. Man gribētos, lai tu man pasaki, uz ko tu ceri, jo raugi: es baidos, ka nenotiek gluži otrādi. Jo līdz lūgšanas laikam palikušas trīs stundas. Es negribu šaubītie; [><ir to,» viņš piebilda vēl, «bet gribu zināt laiku noteikti un skaidri, j<> vārdus mest neziņā ir kauna darbs, sevišķi tādam, kāds esmu es, kura labo slavu daudzina visi ļaudis, un man nebūs runāt uz labu laimi, k.i daždien mēdz darīt zvaigžņu tulki.» To teicis, viņš izmeta bārdas nazi no rokas un paņēma astrolabu, nostājās zem saules un ilgi stāvēja, un tad atnāca atpakaļ un teica man: «Līdz lūgšanas laikam palikušas trīs stundas, ne vairāk, ne arī mazāk.» — «Allah vārdā, jel klusi!» es iesaucos. «Tu esi pārdūris manas aknas!» Un te nu bārdskuvis paņēma bārdas nazi un sāka to trīt, tāpat kā pirmo lāgu, un atkal noskuva man galvas daļu un sacīja: «Es esmu nobažījies par tavu steidzību, un, ja tu būtu man pateicis savas steigas iemeslu, tas būtu labāk tev pašam, jo tev taču zināms, ka tavs tēvs un vectēvs nedarīja neko, iekams nebija lūguši manu padomu. Un tad nu es sapratu, ka glābiņa no bārdskuvja man nebūs, un es teicu sev: «Ir pienākusi lūgšanas stunda, bet es gribu aiziet agrāk, iekams ļaudis nāk laukā no lūgšanas. Ja es kaut brīdi aizkavēšos, tad es nezinu, kā pie viņas nonākt!» — «Saīsini un met šīs runas un savu pļāpību!» es teicu bārdskuvim. «Es gribu būt kāda drauga dzīrēs.» Un, dzirdējis dzīru vārdu, bārdskuvis iesaucās: «Tava diena ir svētīga man! Vakar es ieaicināju pie sevis dažus draugus un aizmirsu sarīkot viņiem ko ēdamu, un tikai nupat to atcerējos. Ak, kāds man būs kauns no viņiem!» — «Neraizējies par to, ja tu zini, ka šodien es būšu dzīrēs,» es sacīju. «Viss, kas manā mājā ir ēdams un dzerams, būs tavs, ja tu drīzāk beigsi skūt man galvu!» — «Lai Allah svētība ar tevi! Saki man, kas tev tur maniem viesiem labs, lai es to skaidri zinu!» bārdskuvis vaicāja, un es atbildēju: «Man ir pieci ēdienu veidi, desmit brūninātas vistas un jēra cepetis.» — «Atnes to šurp, lai es redzu!» iesaucās bārdskuvis, un es liku to visu viņam atnest. Un, ēdienus ieraudzījis, viņš teica man: «Vēl paliek dzērieni!» — «Tie man ir,» es atteicu, un bārdskuvis iesaucās: «Atnes tos arī!» Un es tos atnesu viņam, un viņš sacīja: «Tu esi Allah cienīgs! Cik cēla tava dvēsele! Bet vēl tad paliek smaržas un kvēpināmās zāles.» Un es atdevu viņam vīstokli, kurā bija neda un aloje, ambra un muskuss, kas maksāja piecdesmit dinārus. Bet laika nebija vairs daudz, un manas krūtis sažņaudzās, un es teicu viņam: «Se tev šis vīstoklis un noskuj man visu galvu, es tevi lūdzu Muhameda dzīvības vārdā! (Lai Allah augstais viņu svētī un pasargā!)» Bet bārdskuvis iesaucās: «Allah vārdā, es neņemšu to, līdz būšu redzējis visu, kas tur iekšā!» Un kalpam es liku attīt vīstokli, un tad nu bārdskuvis izmeta no rokām astrolabu un, apsēdies zemē, sāka apraudzīt smaržas un aloju, kas bija vīstoklī, un viņš apraudzīja tās, līdz sažņaudzās manas krūtis. Un tad viņš pienāca, paņēma bārdas nazi un, noskuvis manas galvas daļu, teica dzejnieka vārdus:

«Bērns izaug veidodamies tikai tāds, Kāds bijis savā dabā viņa tēvs! Tik tiešām koks no saknēm augšup ceļas, Un tikai tā tas galotni sniedz savu.»

«Allah vārdā, mans bērns,» viņš sacīja, «tik tiešām es nezinu, vai pateikties man tev vai tavam tēvam, jo visas manas šāsdienas dzīres devusi tava žēlastība un tava labvēlība. Bet man jau nav neviena, kas būtu tās pelnījis, jo visi tie ir vienkārši, lai gan cienījami ļaudis, — pie manis atnāks Zentuta, pirts saimnieks, un Salija, graudu tirgonis, un Salita — pupu pārdevējs, Inkriši — sakņu pārdevējs, Humeida — mēslu vedējs, Svaida — kamieļu dzinējs, Suveida — nesējs, Abu Mukarišs — pirts mazgātājs, Kasima — sargs un Karima — zirgu puisis. Un zini, ka neviens no viņiem nav apnicīgs pļāpa vai uzmācīgs trakulis, un katram ir vai nu deja, ko tas nodejos, vai dzejas panti, ko tas noskandēs. Bet labākais viņiem ir tas, ka viņi, tāpat kā tavs kalps un vergs, nav pārāk runīgi un pļāpīgi! Pirts saimnieks, tas tamburina pavadījumā dzied ko burvīgu, dejo un dzied: «Ak mīļākā, es iešu pieliet savu krūzi!» Bet graudu tirgonis prot labāk nekā visi citi dejot un dziedāt: «Ak raudātāja, mana pavēlniece, tu neesi kavējusi it nekā!» Kad visi sāk par viņu smieties, tad visiem aizraujas elpa. Bet mēslu vedējs dzied tā, ka putni apklust un klausās, un viņš dzied: «Jauna ziņa manai sievai — tā kā lielā lādē.» Un skaists viņš ir un jautrs, un par viņa skaistumu ir teikti dzejas vārdi:

Par mēslu vedi došu dzīvību,

Jo skaists viņš ir un tādēļ mīlu to!

Tik maigi viņa sejas panti gleznie,

Kā bana zars pats vijīgs tas un lokans.

Reiz liktens bija viņu sūtījis,

Un sacīju es viņam patiesi

(Bet kaislība drīz dedzināja mani.

Drīz atkal apdzisa un lēni smeldza):

«Tu manā sirdi guni sakūri!»

To dzirdējis, viņš atbildēja man:

«Nav brīnums tad nekāds, ka mēslu vedis

Par kurinātāju ir pēkšņi vērties!»

Un katrs ar savas mākslas pilnību sniedz jautras un smieklīgas izpriecas: «Bet stāsts nav tas, kas skatījums,» viņš piebilda «un, ja tu labāk nāksi pie mums, tas būs laipnāk pret mums un pret tevi pašu. Atsakies iet pie saviem draugiem, pie kuriem esi saposies! Tu neesi vēl gluži atspirdzis no savas slimības, un varbūt tu aiziesi pie pļāpīgiem ļaudīm, kuri runā par to, kas nav viņu daļa, vai arī viņu pulkā atradīsies kāds pļāpa, un tev sāks sāpēt galva. Tu taču osi vēl vārgs pēc slimības.» — «Tas varēs būt kādu citu dienu,» es atbildēju un sāku aiz dusmām smieties. «Dari, kas tev padarāms, un es iešu Allah augstā sargāts un glabāts, bet tu varēsi doties pie saviem draugiem, jo tie jau gaida tavu atnācienu.» — «Ak mans kungs,» teica l>ard skuvis, «es gribu tikai iepazīstināt tevi ar šiem jaukajiem ļaudīm, diženu tēvu dēliem, kuru skaitā nav pļāpu un liekvāržu. Kopš esmu liels izaudzis, es neesmu varējis draudzēties ar tādiem, kuri jaut.i to, kas nav viņu daļa, un esmu draudzējies tikai ar tādiem, kuri, tāpat kā es, nav daudzrunīgi. Ja tu ar viņiem sadraudzētos un kaut reizi būtu ar viņiem kopā, tu pamestu visus savus draugus.» — «Lai Allah augstais piepilda tavu prieku! Es aiziešu pie viņiem kādu dienu,» es sacīju, un bārdskuvis iesaucās: «Es gribētu, lai tas būtu jau šodien! Ja tu esi nolēmis doties man līdzi pie maniem draugiem, tad ļauj man aiznest viņiem to, ko tu man dāvāji, bet, ja tev tomēr šodien jāiet pie taviem paziņām, tad es aiznesīšu šīs kuplās dāvanas, ar kurām tu mani pagodināji, un atstāšu tās saviem draugiem, lai ēd un dzer un mani negaida, un tad es nākšu atpakaļ pie tevis un iešu tev līdzi pie taviem draugiem. Mēs visi esam tādi, kas cits citu neapgrūtinām, un tādēļ nav nekā, kas mani traucētu viņus atstāt. Es būšu drīz pie tevis atpakaļ un iešu tev līdzi, lai tu ietu kurp iedams.»— «Nav citas varas un cita spēka pasaulē kā tikai Allah vara un spēks!» es iesaucos. «Ej pie saviem draugiem un priecājies tiem līdzi, un ļauj man doties pie maniem draugiem un šodien būt pie viņiem, — viņi gaida mani.» — «Es neļaušu tev iet vienam,» atbildēja bārdskuvis, un es sacīju: «Tai vietā, kurp es eju, nelaiž citu nevienu kā mani.» Bet bārdskuvis sacīja: «Nu es redzu, ka tev ir noruna ar kādu sievieti, jo citādi tu ņemtu mani līdzi. Man ir lielākas tiesības uz to nekā visiem citiem, un es tev palīdzēšu iegūt to, ko tu gribi; es baidos, ka tu iesi pie svešas sievietes un pazudusi būs tava dvēsele. Bagdadē, šai pilsētā, neviens nevar tādas lietas darīt tādā dienā, kāda ir šodiena, un šīs Bagdades valijs ir bargs un godājams vīrs.» — «Vai tev, tu nejaukais veci, ej prom no manis! Kādus vārdus tu iedrošinies man sacīt!» es iesaucos, bet bārdskuvis teica: «Ak nelga, tu domā: «Kā viņam nav kauna!» — un tu slēpies no manis, bet es to saprotu un pārliecinājos par to, un gribu tikai tev palīdzēt šodien.» To dzirdējis, es satrūkos, ka mani tuvinieki un kaimiņi vēl izdzirdēs bārdskuvja vārdus, un ilgi klusēju. Bet mūs pārsteidza lūgšanas stunda, un pienāca sludinājuma laiks, un bārdskuvis nobeidza skūt manu galvu, un es teicu viņam: «Ej pie saviem draugiem ar visiem šiem ēdieniem un dzērieniem, es pagaidīšu, līdz atnāksi atpakaļ, — un tu nāksi man līdzi.» Un es nerimos vazāt aiz deguna šo nolādēto veci un viņu krāpt, cerēdams, ka varbūt viņš atstās mani, bet viņš sacīja: «Tu gribi mani piekrāpt un iesi viens pats, un kritīsi postā, no kura tev glābiņa nebūs. Allah vārdā, neej prom, iekams es būšu atpakaļ, un es iešu tev līdzi un redzēšu, kā tev veiksies.» — «Labi, neliec man gaidīt!» es sacīju, un viņš paņēma visus ēdienus un dzērienus un visu citu, ko es iedevu, un aizgāja no manis. Un šis nolādētais atdeva visu nesējam, lai tas aiznes uz viņa māju, bet pats noslēpās kādā šķērsielā. Bet es tūdaļ piecēlos (un muezini jau bija nodziedājuši sveicinājumu pravietim), apģērbu savas drēbes un izgāju viens, un nonācu tai šķērsielā un apstājos pie tās mājas, kur es ieraudzīju daiļo jaunavu, un vecā sieva tur jau stāvēja un mani gaidīja. Un ar viņu kopā es nu uzkāpu tajās istabās, kur bija jaunava, un iegājis pēkšņi ieraudzīju: nama saimnieks pārnācis savā dzīvoklī un pēc lūgšanas aizslēdzis vārtus! Un es ielūkojos lejā pa logu un redzēju, ka šis bārdskuvis (lai Allah lāsts pār viņu!) sēž pie pašiem vārtiem! «Kas tam šaitanam pateicis par mani?» es nodomāju, un tieši tobrīd notika (jo raugi: Allah augstais gribēja man noraut plīvuru), ka kāda no nama saimnieka verdzenēm bija nogrēkojusies un viņš to pēra, un viņa kliedza, un tad iegāja saimnieka vergs, lai verdzeni glābtu, bet saimnieks piekāva arī viņu, un tas arī sāka kliegt. Un nolādētais bārdskuvis nodomāja, ka saimnieks kauj mani, un viņš sāka kliegt un plosīt savas drēbes un galvu apbēra ar smiltīm, un tad vaimanāja un sauca pēc palīga, un, kad ļaudis saskrēja visapkārt, viņš sacīja: «Ak, mans kungs ir nokauts kadija namā!» Un tad nu viņš kliegdams devās uz manu māju, bet ļaudis traucās viņa pēdās, un viņš paziņoja to maniem tuviniekiem un kalpiem, un es nepaguvu ne atjēgties, kad visi jau bija pienākuši saplosītās drēbēs un izspūrušiem matiem, saukdami un kliegdami: «Tik tiešām mūsu kungs!» — un viņiem pa priekšu gāja bārdskuvis saplosītās drēbēs un kliedza, un ļaudis gāja viņam līdzi. Un mani tuvinieki kliedza, un viņš kliedza līdzi tiem, kas gāja pirmie: «Tik tiešām nokauts! Nokauts mūsu kungs!» Un visi devās uz to māju, kurā biju es. Un nama saimnieks izdzirdēja troksni un klaigas pie vārtiem un teica kādam no saviem kalpiem: «Paraugies, kas tur noticis!» Un kalps izgāja, tad devās atpakaļ pie sava kunga un sacīja: «Ak mans kungs, pie vārtiem ir vairāk nekā desmit tūkstoši vīriešu un sieviešu, un visi tie kliedz: «Tik tiešām nokauts!» Un kliegdami viņi rāda uz mūsu māju.» Un, kad nu to dzirdējis bija kadijs, viņš redzēja stāvokļa nopietnību un sadusmojās, un piecēlies izgāja un atvēra vārtus. Un, ieraudzījis lielo ļaužu pūli, viņš apstulba un jautāja: «Ak ļaudis, sakiet, — kas tur notiek?» Un mani kalpi viņam uzkliedza: «Ak tu nolādētais, ak tu suns, ak tu kuilis, tu esi nokāvis mūsu kungu!» Un kadijs jautāja: «Ak ļaudis, ko tad ļaunu bija darījis jūsu kungs, lai man viņš būtu bijis jānokauj?»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi pārtrauca atļauto stāstu, bet, kad pienāca nakts, viņa sacīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka kadijs jautāja maniem kalpiem: «Ko tad ļaunu bija darījis jūsu kungs, lai man viņš būtu bijis jānokauj? Mans nams ir tepat jūsu priekšā.» Un bārdskuvis viņam sacīja: «Tu nupat to pēri ar pātagu, un es pats dzirdēju viņa vaima nas.» — «Bet ko tad viņš bija nodarījis, lai man būtu bijis viņš ja nokauj, un kas viņu ievedis manā namā, un no kurienes uz kuiieni viņš dodamies?» jautāja kadijs, un bārdskuvis iesaucās: «Neesi lik negants, veci! Es zinu visu, kas te noticis un notiek. Tava meita viņu mīl, un viņš mīl tavu meitu, un, kad tu zināji, ka viņš iegājis lav.i mājā, tu saviem kalpiem liki viņu piekaut, un tie viņu piekāva. Allali vārdā! Mūs samierinās un ķildu izšķirs tikai kalifs, — vai ved pie mums laukā mūsu kungu, lai viņa tuvinieki ņem to savā gādībā, iekams es iešu pats un izvedīšu viņu no jūsu mājas, un tev būs tikai kauns!» Un kadijs atbildēja (bet viņš runāja kā apmāts, un viņam bija kauns no ļaudīm): «Ja tu saki patiesību, tad ej iekšā un ved viņu laukā!» — un bārdskuvis vienā lēcienā bija mājā, un, redzēdams, ka viņš iegāja, es sāku meklēt ceļu, kā izkļūt un aizbēgt, bet neatradu to, līdz istabā, kur es biju, ieraudzīju lielu lādi. Un es ielīdu lādē un aizvēru vāku pār sevi, un aizturēju elpu. Bet bārdskuvis ienāca istabā, un, tiklīdz ienāca, viņš sāka mani meklēt un zīlēja, un apsvēra, kur es varētu būt, tad pagriezās pa labi un pa kreisi un piegāja pie lādes, kurā es biju ielīdis, un aiznesa to uz galvas. Tad nu mana vīra drosme izgaisa, bet bārdskuvis mudīgi aizsteidzās, un, sapratis, ka viņš mani neatstās, es izšķīros, atvēru lādi un izlēcu no tās, un lēkdams salauzu savu kāju. Un tad nu vārti atvērās, un pie vārtiem es ieraudzīju lielu ļaužu baru. Bet man piedurknē bija daudz zelta, ko es biju ielicis tādai dienai kā šai un tādai lietai kā šai, un šo zeltu es sāku kaisīt ļaudīm, lai tas viņus pievērstu sev. Un tie ķēra zeltu, bet es skrēju pa Bagdades šķērsielām pa labi un pa kreisi, un nolādētais bārdskuvis dzinās manās pēdās un sacīja: «Tie gribēja mani sarūgtināt, darīdami ļaunu manam kungam! Lai slavēts Allah augstais, ka viņš man palīdzēja pret tiem un atpestīja manu kungu no viņu rokām! Tava nepie- sardzība visu laiku mani uztrauca, līdz tu padarīji to, ko padarīji. Ja Allah augstais nebūtu tev sūtījis mani, tu nebūtu varējis glābties no posta, kurā tu iekļuvi, un tu būtu iegāzts dziļā nelaimē, no kuras tu mūžam nebūtu izkūlies. Cik ilgi tad tu gribi, lai es dzīvoju tavā labā un tevi glābju? Allah vārdā, tu esi iedzinis mani postā ar savu nepie- sardzību, un tu vēl gribēji iet viens pats! Bet mēs neļaunosimies par tavu muļķību! Jo mēs zinām, ka prāts tev mazs un tu esi pārsteidzīgs.» — «Tev nepietiek ar to, kas jau noticis, tu vēl skraidi manās pēdās un tirgos man saki tādus vārdus!» es iesaucos, un mana dvēsele gandrīz mani atstāja stiprās dusmās uz bārdskuvi. Un es iegāju hanā pašā tirgus vidū un palūdzu aizsardzību, un hana saimnieks nelaida bārdskuvi pie manis. Tad nu es apsēdos kādā istabā un sacīju sev: «Es nevaru vairs šķirties no šā nolādētā bārdskuvja, un viņš būs pie manis dienu un nakti, bet es vairs nejaudāju izturēt viņa izskatu!» Un tūdaļ es liku aicināt lieciniekus un uzrakstīju mantojumu saviem radiem, un sadalīju savu naudu, un iecēlu aizgādni par to, un liku viņam pārdot māju un zemes gabalus, un teicu viņam norādījumus par lielām un par mazām lietām, un devos ceļā, un no tā laika es ceļoju, lai atpestītos no šā savedēja. Es atjāju un apmetos jūsu pilsētā, un kādu laiku jau biju te nodzīvojis, kad jūs mani ieaicinājāt pie sevis, un es atnācu un ieraudzīju pie jums goda vietā šo sasodīto savedēju. Jo kā gan mana sirds var justies labi jūsu pulkā, ja viņš man nodarījis tik daudz ļauna un ja viņa dēļ man salauzta kāja?»

To teicis, jauneklis atteicās sēsties, un, dzirdējuši viņa stāstu par bārdskuvi, mēs jautājām bārdskuvim pašam: «Vai taisnība, ko šis jauneklis par tevi stāsta?» Un viņš atbildēja: «Allah vārdā, es to darīju saskaņā ar savu prātu un vīra drosmi, un, ja es nebūtu tur bijis, viņš droši būtu beigts. Viņa glābējs esmu tikai es, un labi vēl, ka cietusi viņa kāja, bet dragāta nav viņa dvēsele! Ja es būtu daudz- runīgs, es nebūtu darījis viņam labu, bet es stāstīšu jums, kas notika ar mani pašu, un jūs ticēsiet, ka es runāju maz un es neesmu pļāpīgs atšķirībā no sešiem maniem brāļiem.»

«Un tā nu mēs klusi sēdējām,» teica drēbnieks, «un klausījāmies bārdskuvja stāstu par sevi pašu.»

BĀRDSKUVJA STĀSTS PAR SEVI PAŠU

Un, roku pacēlis, bārdskuvis sāka savu stāstu:

«Es dzīvoju Bagdadē kalifa al Mustansira Billacha — al Mustadi Billacha dēla laikā, un kalifs bija toreiz Bagdadē (un mīlēja viņš nabagus un trūkumcietējus, un sēdēja viņš kopā ar zinību vīriem un dzejniekiem). Te kādu reizi viņam dusmas aizdeva desmit negoži, un Bagdades valdniekam viņš lika atvest tos svētku dienā pie viņa (un bija tie zagļi, kas laupīja uz ceļiem). Un tad nu pilsētas valdnieks izbrauca un sagūstīja tos, un iekāpa ar tiem vienā laivā. Un es redzēju tos un nodomāju: «Šie ļaudis droši vien sanākuši svinēt dzīres, un jādomā, ka diena viņiem aizrit šai laivā ēdot un dzerot. Neviens viņu mielastā nepiedalīsies, bet mani tiem būs aicināt savās-dzīrēs!» Tad nu es piecēlos, ak cienījamie vīri, un savā lielajā vīra drosmā un sava prāta stiprumā es iekāpu pie viņiem laivā un iejaucos viņu pulkā. Un tad nu viņi pārbrauca pāri Tigrai un izkāpa otrā krastā. Un atnāca valdnieka sargi un kareivji ar važām un uzmeta tās zagļiem kaklā, un viņu barā važas apmeta ap kaklu arī man. Un vai tas tikai negadījās manas vīra drosmes dēļ, ak cienījamā sapulce, un manas mazrunības dēļ, kura lika man klusēt un kuras dēļ man nebija dziņas runāt? Un mūs važās sietus nostatīja visu ticīgo pavēlnieka al Mustan- sira Billacha priekšā, un viņš lika nocirst galvu desmit zagļiem, un bende pienāca pie mums un, nosēdinājis mūs savā priekša uz asiņu paklāja, izvilka šķēpu, un nocirta galvas citu pēc citas, līdz visas desmit bija nocirstas, bet es vēl paliku. Tad nu kalifs to redzēja un jautāja bendem: «Kādēļ tu nocirti tikai deviņas galvas?» Un bende iesaucās: «Allah lai pasargā! Kā es būtu nocirtis deviņas, ja tu esi licis nocirst desmit galvas!» Bet kalifs sacīja: «Es domāju, ka tu esi nocirtis tikai deviņas, bet šis, kas stāv tavā priekšā, ir desmitais!» — «Pie tavas žēlastības zvēru,» atsaucās bende, «ka nocirstas ir desmit galvas!» — «Un tad nu tās saskaitīja,» stāstīja bārdskuvis, «un bija visas desmit. Tad kalifs uzlūkoja mani un jautāja: «Kas tev lika klusēt tādā brīdī? Kā tu iekļuvi notiesāto barā, un kāds tam iemesls? Tu esi gan liels savā augumā, bet prāts tev mazs.» Un, dzirdējis visu ticīgo pavēlnieka vārdus, es teicu viņam: «Zini, ak ticīgo pavēlniek, ka es esmu klusētāju šeichs, un gudrības man ir daudz, bet mana prāta godībai, manai sajēgsmei un mazrunībai nav robežu un gala, un pēc amata es esmu bārdskuvis. Un vakar agrā rītā es ieraudzīju šos desmit vīrus, kuri gāja pie laivas, un es iejaucos viņu barā un iekāpu viņu laivā, domādams, ka šie ir sarīkojuši dzīres. Bet nepagāja necik ilgi, te atnāca sargi un uzlika tiem kaklā važas un viņiem līdzi važas uzlika arī man, un savā lielajā vīrišķībā es klusēju un neteicu ne vārda, un tas nu gan nav cits nekas kā vīra drosme. Un tad nu mūs atveda un nostādīja tavā priekšā, un tu liki nocirst galvas desmit vīriem, un bendes priekšā es paliku viens ar nenocirstu galvu, bet es nebiju neko jums teicis par sevi, un tas notika tikai manas lielās vīrišķības dēļ, kura man lika doties nāvē viņiem līdzi! Bet tā man klājies visu mūžu: es daru cilvēkiem labu, viņi atmaksā man ar briesmīgāko maksu!» Un, kad nu kalifs bija manus vārdus dzirdējis un sapratis, ka es esmu ļoti vīrišķīgs un nerunīgs, nevis pļāpīgs, kā apgalvo šis jauneklis, kuru es izglābu no briesmām, — viņš sāka skaļi smieties un smējās, līdz pakrita augšpēdu, un tad sacīja man: «Ak lielais klusē- tāj, vai tavi seši brāļi tikpat gudri, mācīti un nerunīgi kā tu?» — «Lai tad viņi nedzīvotu šai pasaulē, ja viņi līdzīgi man!» es atsaucos. «Tu apvainoji mani, ak visu ticīgo pavēlniek, un tev nebūs salīdzināt manus brāļus ar mani, jo raugi: savas pļāpības un gļēvulības dēļ tie visi ir kropļi: viens līks un greizs, otrs akls, trešais vārgulis, ceturtais bez ausīm un bez nāsīm, piektais ar nošķeltu lūpu un sestais ar kupri mugurā. Tikai nedomā, ak visu ticīgo pavēlniek, ka es esmu pļāpa, man tikai vajadzēja tev visu izklāstīt un noskaidrot, un vīra drosntes man ir vairāk nekā viņiem visiem. Un katru to ir piemeklējusi nelaime, kuras dēļ viņš ir kroplis un, ja tu atļausi, es stāstīšu tev viņu stāstus.»

STĀSTS PAR BĀRDSKUVJA PIRMO BRĀLI

Zini, ak visu ticīgo pavēlniek, ka pirmais no maniem brāļiem (un tas bija kupris) bija drēbnieks Bagdadē, un viņš strādāja mazā veikalā, ko nomāja no kāda bagāta vīra. Un šis vīrs dzīvoja virs veikala, un lejā viņa namā bija dzirnavas. Tā nu reiz mans kuprainais brālis sēdēja savā veikalā un šuva, te pēkšņi viņš pacēla galvu un nama logā ieraudzīja sievieti, līdzīgu austošam mēnesim, kas noraugās lejup uz cilvēkiem. Un, kad nu mans brālis viņu ieraudzīja, viņa sirdī iedegās mīlestība, un visu to dienu viņš uzlūkoja tikai šo sievieti un pameta šūšanu līdz pašam vakaram. Un, kad pienāca nākamā diena, viņš atvēra savu veikalu agrā rītā un piesēdās šūt, un ikreiz, durdams adatu, viņš vērās logā. Un tur nu viņš ieraudzīja sievieti tādā pašā izskatā kā vakar, un viņa mīlestība iekvēlojās vēl karstāka. Bet, kad pienāca trešā diena, viņš apsēdās savā vietā un raudzījās tikai uz viņu, un sieviete viņu redzēja un saprata, ka tas nu ir mīlestības gūsteknis, kas iemīlējies viņā. Un tad nu viņa sāka smieties tam tieši pretim un viņš pretim tai, un pēkšņi tā nozuda un atsūtīja pie viņa savu verdzeni, kurai līdzi bija sarkanas zīda drēbes sainis, un verdzene piegāja pie viņa un sacīja: «Mana kundze lika nest tev sveicienu ar lūgumu izgriezt ar savu žēlīgo roku mums kreklu no šās drēbes un labi pašūt!» Un viņš atbildēja: «Dzirdu un paklausu!» Un tad nu viņš izgrieza un beidza šūt to pašu dienu, bet nākamajā dienā verdzene jau rīta agrumā atnāca pie viņa un jautāja: «Mana kundze tevi sveicina un jautā, kā tu palaidi šo nakti. Viņa nav acis aizvērusi, tik dziļi tu esi ieņemts viņas sirdī.» To teikusi, viņa nolika tam priekšā dzeltena atlasa gabalu un sacīja: «Mana kundze tev saka, lai no šās drēbes tu izgriežot divus platbikšu pārus un šodien tos pašujot.» Un mans brālis atsaucās: «Ar mīlestību un prieku! Aiznes viņai daudzus sveicienus no manis un saki tai: «Tavs vergs dzird un paklausa tavu pavēli, un vari tu pavēlēt, ko vien tu kāro!» Un viņš sāka izgriezt platbikses un centīgi tās pašuva, bet pēc brīža viņa parādījās savā logā un sveicināja to ar zīmēm, gan aizvērdama acis, gan uzsmaidīdama viņam, un viņš domāja, ka iegūs to. Un tad atkal viņa pēkšņi pazuda, un atnāca pie viņa verdzene, kurai tas atdeva abus platbikšu pārus, un verdzene tos paņēma un aizgāja, un, kad satumsa nakts, viņš iekrita gultā un augu nakti, līdz pašam rītam negulējis grozījās un svaidījās. Bet citu rītu viņš piecēlās un apsēdās savā vietā, un pie viņa atnāca verdzene un sacīja: «Mans kungs tevi aicina pie sevis!» To dzirdējis, viņš izjuta lielas bailes, bet verdzene, redzēdama viņa izbailes, sacīja: «Tevi negaida nekas ļauns, tikai labs! Mana kundze iekārtoja tā, ka tu iepazīsies ar manu kungu.» Un šis cilvēks visai ielīksmojās un gāja verdzenei līdzi, un, iegājis pie verdzenes kunga un viņas kundzes vīra, tas noskūpstīja zemi pie viņas kunga

kājām, un viņš atņēma tā sveicienus un iedeva tam daudz drēbju, un sacīja: «Pašuj no tām man kreklus!» Un mans brālis atsaucās: «Dzirdu un paklausu!» Un viņš nu grieza, grieza, līdz izgriezis bija divdesmit kreklus, līdz pašam vakaram nepalūkojis ēdienu. Un saimnieks viņam jautāja: «Kāda būs maksa par to?» Bet viņš atbildēja: «Divdesmit dirhemu.» Tad nu sievietes vīrs uzsauca verdzenei: «Dod divdesmit dirhemus!» Mans brālis neteica neko, bet sieviete logā māja viņam zīmes, lai neņemot no viņa neko! Un mans brālis tad iesaucās: «Allah vārdā, es neko no tevis neņemšu!» Un, pašuvumu paņēmis, viņš aiz gāja. Bet manam brālim ļoti bija vajadzīgs felss, un trīs dienas viņš ēda un dzēra ļoti maz, lai tikai pašūts būtu viss, ko tie gribēja. Un verdzene atnāca un jautāja: «Ko tu esi paveicis?» Un viņš atbildēja: «Viss ir darīts!» Un viņš paņēma pašūtās drēbes un aiznesa tiem, un atdeva sievietes vīram un tūdaļ aizgāja. Bet sieviete pateica vīram par mana brāļa iemīlēšanos (bet mans brālis to nezināja), un viņi abi, vīrs un sieva, norunāja izmantot manu brāli, lai tas par brīvu pašuj, ko tam liks, un lai par viņu jautri pasmietos. Un, kad nu pienāca rīts, viņš iegāja veikalā, un atnāca pie viņa verdzene un sacīja: «Parunā ar manu kungu!» Un viņš devās verdzenei līdzi, un, kad viņš iegāja pie sievietes .vīra, tas sacīja: «Es gribu, lai tu man pašuj piecas fardžijas!» Un mans brālis pašuva tās un aiznesa sievietes vīram, un tas cildināja labo darbu un lika pasniegt viņam naudas maku ar dirhe- miem, un bija viņš jau izstiepis roku, kad sieviete aiz vīra muguras pamāja zīmi: «Neņem neko!» — un mans brālis teica viņas vīram: «Nesteidzies, kungs, laika ir diezgan!» To teicis, viņš atstāja vīru, un bija viņš pazemotāks par ēzeli, jo pret viņu apvienojās piecas varas: mīlestība un posts, bads, kailums un pagurums. Un, kad nu mans brālis bija veicis visus viņu darbus, tie blēdīgi apprecināja viņu ar savu verdzeni, bet tonakt, kad viņš dzīrās iet pie tās, tie sacīja viņam: «Pārguli nakti dzirnavās, gan būs labi!» Un mans brālis ticēja, ka tā ir patiesība, un nakti pārlaida dzirnavās viens, bet sievietes vīrs aizgāja un pierunāja dzirnavnieku pret viņu, lai tas liek viņam dzirnakmeni griezt. Un dzirnavnieks pusnaktī piegāja pie mana brāļa un sacīja: «Mans vērsis apslincis un visu nakti vairs negriež akmeni, bet kviešu mums ir daudz!» Un tad nu viņš nokāpa dzirnavās un, piltuvi piebēris pilnu ar kviešiem, piegāja pie mana brāļa ar virvi rokā, un uzmeta to viņam kaklā, un uzkliedza: «Griez ātrāk kviešus, tu proti tikai ēst un smakoties, un ūdeņot!» To teicis, dzirnavnieks paņēma pātagu un sāka zvantēt ar to manu brāli, un tas nu sāka raudāt un kliegt, bet glābēju viņš nesasauca un mala kviešus gandrīz līdz pašam rītam. Un tad nu atnāca mājas saimnieks, un, manu brāli ieraudzījis piesietu pie kārts, tas aizgāja, bet agrā rītā pie viņa atnāca verdzene un teica: «Man sirds sāp par to, kas tevi piemeklējis, mēs ar kundzi dzīvojam vienās raizēs par tevi.» Bet mans brālis bija tik stipri sasists un paguris, ka nebija viņam spēka atbildēt. Tad nu brālis aizgāja savā dzīvoklī, un pēkšņi pie viņa atnāca šeichs, kas bija rakstījis viņa laulības līgumu ar jauno verdzeni, un sveicināja viņu un sacīja: «Lai Allah augstais dod tev ilgu mūžu! Un svētīta lai tava laulība! So nakti tu droši vien esi pārlaidis vienos priekos un baudās un cauru nakti nepārtrauktās skaujās!» — «Lai novēršas Allah vaigs no krāpnieka un melku]a!» iesaucās mans brālis. «Ak tūkstoškārtīgais ragaini, pie Allah zvēru, ka te tu mani noliki dzirnavnieka vērša vietā dzirnas griezt līdz pašam rītam!» — «Stāsti man visu savu stāstu!» teica šeichs, un mans brālis stāstīja, kas bija viņu piemeklējis, un tad nu šeichs sacīja: «Tava zvaigzne nesaskan ar viņas zvaigzni, bet, ja gribi, es varu grozīt tavu līgumu.» — «Paraugies, vai tev nav vēl kāda cita viltība!» atbildēja mans brālis un atstāja šeichu, un aizgāja savā vietā gaidīt, vai kāds viņam neatnesīs darbu, lai varētu nopelnīt pārtiku, te pēkšņi pie viņa atnāca verdzene un sacīja: «Nāc parunā ar manu kundzi!» — «Ej, nolādētā, man nav daļas gar tavu kundzi!» iesaucās mans brālis, un verdzene aizgāja un pateica to savai kundzei. Un brālis nepaguva ne attapties, kad tā jau lūkojās uz viņu savā logā un raudādama sauca: «Kādēļ, mans mīļais, mēs jau tik sveši?» Bet viņš tai neatbildēja, un viņa tam zvērēja, ka viņa nav to gribējusi, kas noticis ar šo dzirnavās, un ka tā nav viņas vaina. Un, kad nu mans brālis uzlūkoja viņas jaukumus un visu viņas daiļumu un dzirdēja viņas saldo valodu, viņu atstāja tas, kas viņam bija, un pieņēma viņš sievietes atvainojumus un priecājās, ka to skata viņa acis. Un viņš sveicināja to un sarunājās, un brīdi sēdēja un šuva, te pēkšņi atnāca verdzene un sacīja viņam: «Mana kundze tevi sveicina un liek tev pasacīt, ko teicis viņas vīrs, un proti: šonakt viņš gulēs pie saviem draugiem, un, kad viņš aizies, tu nāksi pie mums un ar kundzi nogulēsi saldu nakti līdz ritam.» Bet sievietes vīrs tai sacīja: «Ko varētu darīt, lai viņu atburtu no tevis?» Un viņa atteica: «Pagaidi, es izgudrošu viņam citu viltību, un visā pilsētā par viņu smiesies (bet mans brālis neko nezināja par sieviešu blēdībām).» Un, kad nu satumsa vakars, pie viņa atnāca verdzene un ar manu brāli kopā aizgāja atpakaļ pie savas kundzes. Un, brāli ieraudzījusi, sieviete iesaucās: «Allah vārdā, mans kungs, es esmu noilgojusies pēc tevis!» — «Allah vārdā, sniedz vispirms man skūpstu!» iesaucās mans brālis. Un, tiklīdz viņš bija izrunājis šos vārdus, no blakus istabas iznāca sievietes vīrs un uzkliedza manam brālim: «Pie Allah zvēru, no tevis es šķiršos tikai pie sardzes priekšnieka!» Un te nu mans brālis sāka viņu lūgties, bet šis pat neklausījās un brāli aizveda pie valija, un valijs lika viņu nopērt ar pātagu, sēdināt kamielim mugurā un vadāt viņu pa pilsētu. Un ļaudis, to redzēdami, skrēja viņa pēdās un kliedza: «Tāda ir atmaksa tam, kas ielaužas svešā harēmā!» Un tad nu viņu izdzina no pilsētas, un viņš atstāja to un nezināja, kurp doties. Tad

es sabijos un viņu panācu, un apsolījos viņu uzturēt, un es Jāvu viņam dzīvot savā mājā līdz šobaltdienu.»

Manu stāstu dzirdējis, kalifs sāka smieties un sacīja: «Lieliski, ak klusētāj, — jauki tu stāsti, ak nerunīgais!» Un viņš lika izmaksat man atzinības balvu un sūtīja mani prom, bet es iesaucos: «Neko es ne ņemšu no tevis, iekams būšu tev izstāstījis, kas notika <n citiem maniem brāļiem, bet nedomā, ka es esmu pļāpīgs!»

STĀSTS PAR BĀRDSKUVJA OTRO BRĀLI

Zini, ak visu ticīgo pavēlniek, ka manu otro brāli sauca par Bak- baku un nebija viņam nekāda amata, un man bija mūžīgas raizes ar viņa mīlestības dēkām. Te kādu dienu citu dienu skaitā viņš gāja savās gaitās, un pēkšņi viņu satika veca sieva un teica viņam: «Ak svešais vīrs, apstājies jel brīdi! Es gribu tev ko piesolīt, un, ja tev tas patiks, tad dari to manis dēļ un izlūdzies Allah padomu!» To dzirdējis, mans brālis apstājās, un viņa sacīja: «Es tev ko teikšu un parādīšu tev ceļu uz to, bet lai nav liekvārdīgas tavas runas!» — «Saki un stāsti!» atbildēja mans brālis, un vecā sieva jautāja: «Ko tu teiktu par krāšņu pili un smaržās kūstošu dārzu, kur ūdens skrej un burbuļo, un par augļiem, vīnu un daiļu jaunavu sejām un augumiem, kurus tu apskausi no vakara līdz rītam? Ja tu darīsi, kā es tev saku, tu redzēsi visus šos jaukumus.» Un, viņas vārdus dzirdējis, mans brālis jautāja: «Ak mana kundze, bet kādēļ tu saki to man un nevis citam kādam? Ar ko es esmu tev paticis?» Un viņa atbildēja manam brālim: «Es tev sacīju, lai tavas runas nav liekvārdīgas! Klusē un nāc man līdzi!» To teikusi, vecā sieva pagriezās, un mans brālis devās viņas pēdās, kārodams to, ko šī viņam apsolīja. Un tā nu viņi iegāja plašā namā ar daudziem kalpiem, un vecā sieva uzveda viņu augšā, un mans brālis ieraudzīja krāšņu pili. Un, kad nu pils ļaudis viņu redzēja, tie jautāja: «Kas tevi šurp atvedis?» Bet vecā sieva sacīja: «Netraucējiet viņu, kļūsiet un nemulsiniet viņa sirdi, — viņš ir strādnieks, un mums viņš vajadzīgs.» To teikusi, viņa ieveda to izgreznotā liel- istabā, par kuru greznāku acis nebija vēl skatījušas, un, kad viņi bija tur iegājuši, piecēlās un manu brāli sveicināja daiļas jaunavas un apsēdināja viņu sev blakus. Un nepagāja necik ilgi, kad viņš izdzirdēja lielu troksni, un pēkšņi pie viņa piegāja verdzenes, kuru vidū bija jaunava, līdzīga mēnesim pilnmēness naktī. Un mans brālis nenovērsa acis no viņas un piecēlās kājās, un palocījās pret daiļo jaunavu, un tā viņu sveicināja un lika viņam sēsties, un, kad nu viņš apsēdās, tā pievērsās viņam un jautāja: «Lai Allah augstais ar tevi, - • vai tu esi labs?» — «Ak mana kundze, ļaunuma man nav!» atbildēja mans brālis. Un tad nu viņa lika pasniegt ēdienu, un viņai atnesa jaukus ēdienus, un viņa apsēdās un sāka ēst. Bet jaunava nevarēja apvaldīt smieklus, un, kad mans brālis viņu uzlūkoja, viņa pievērsās savām verdzenēm, it kā smiedamās par tām. Un mans brālis viņai patika, un viņa lakstojās ar to, bet brālis, ēzelis, nekā nesaprata, un stiprā jūtu kaislībā, kas bija viņu satvērusi, viņam likās, ka jaunava viņu mīl un sniegs viņam kārotās baudas. Un, kad nu bija paēsts, tad ienesa dzērienus un ienāca desmit verdzenes, tik daiļas kā mēneši, ar daudzstīgu darbukām rokās un sāka dziedāt patīkamām balsīm. Tad nu mans brālis ielīksmojās lielā sajūsmā un, paķēris kausu no jaunavas rokas, izdzēra to, un piecēlās viņas priekšā kājās, un tad kausu izdzēra jaunava un mans brālis tai sacīja: «Uz tavu veselību!» To teicis, viņš palocījās pret jaunavu, un tā viņam atkal pasniedza kausu, un, kad viņš to izdzēra, viņa iesita tam pa kaklu. Tad nu mans brālis steigšus devās laukā un dzīrās prom, bet vecā sieva pamirkšķināja viņam ar acīm: «Nāc nu atpakaļ!» — un viņš tai paklausīja. Un, kad jaunava lika viņam sēsties un viņš apsēdās un sēdēja, ne vārda nerunādams, viņa atkal sita tam pa pakausi, bet viņai ar to vēl nebija gana, un viņa lika visām savām verdzenēm to sist un pērt, bet viņš sacīja vecajai sievai: «Neko labāku par to es neesmu redzējis!» Un vecā sieva iesaucās: «Jā, mana kundze, Allah vārdā, viņam taisnība!» Un verdzenes sita viņu un pēra, līdz viņš pakrita nemaņā, bet tad piecēlās savas vajadzības pēc, un vecā sieva viņu panāca un sacīja: «Pacieties mazliet, tu iegūsi to, ko kāro.» — «Cik ilgi lai es ciešu? Man jau galva apstulbusi no belzieniem pa pakausi,» sacīja mans brālis, bet vecā sieva atbildēja: «Kad viņa būs noreibuši, tu sasniegsi, ko kāro!» To dzirdējis, mans brālis aizgāja atpakaļ savā vietā un apsēdās. Tad nu piecēlās visas verdzenes no pirmās līdz pēdējai, un sieviete viņām lika apkvēpināt manu brāli un aplaistīt viņa seju ar rožūdeni. Un, kad nu viņas to padarīja, jaunava sacīja: «Lai Allah tevi svētī un pasargā! Tu ienāci manā mājā un paklausīji, kas bija tev likts, bet visus, kas man pretojas, es dzenu prom. Bet, kas ir pacietīgs, tas sasniedz to, ko kāro.» — «Ak kundze, es esmu tavs vergs un tavās rokās!» mans brālis viņai atbildēja, un viņa sacīja: «Zini, ka Allah augstais man devis jautru garu, un, kas mani klausa, tas iegūst, ko tīko.» Un tad nu viņa lika verdzenēm dziedāt skaļā, balsī, un visi, kas istabā bija, ielīksmojās priekā, un tad viņa teica kādai jaunavai: «Ņem savu kungu, padari, kas padarāms, un tūdaļ ved viņu pie manis!» To dzirdējusi, verdzene aizveda manu brāli (bet viņš nezināja, ko šī viņam darīs), un vecā sieva viņu panāca un sacīja: «Pacieties, daudz vairs nav palicis!» Tad nu mana brāļa sejā atspīdēja gaisma. Un viņš piegāja pie jaunavas (bet vecā sieva vienā laidā atkārtoja: «Pacieties, tu esi jau sasniedzis to, ko kāroji!») un jautāja vecajai sievai: «Saki, — ko grib darīt šī jaunava?» Un vecā atbildēja: «Neko citu kā tikai labu! Es esmu ķīla par tevi! Viņa grib nokrāsot tavas uzacis un nocirpt tavas ūsas!» — «Uzacu krāsa mazgājoties nozudīs,» teica mans brālis. «Bet, kad ūsas rauj, tad taču sāp!» — «Sargies viņai pretoties!» atsaucās vecā sieva. «Viņas sirds uz tevi vien tiecas!» Un mans brālis pacieta, ka viņam nokrāso uzacis un izrauj ūsas, un tad nu verdzene piegāja pie savas kundzes un teica tai, ka tas darīts, un tā sacīja: «Tad palikusi vēl viena lieta, — noskuj viņam bārdu, lai viņam nav lieku spalvu.» Un verdzene piegāja pie mana brāļa un teica tam, ko likusi viņas kundze, un mans muļķa brālis jautāja: «Bet kur es likšos aiz kauna no cilvēkiem?» Un tad nu veea sieva sacīja: «Viņa grib to darīt tikai tādēļ, lai tu nebūtu spalvains un lai tavā sejā nebūtu nekā, kas duras. Tu esi iededzinājis lielu mīlestību viņas sirdī, — pacieties, tu esi sasniedzis, ko kāro!» Un mans brālis izcieta un paļāvās verdzenei, un noskuva savu bārdu. Un jaunava viņu ieveda, un raugi: viņš bija ar nokrāsotām uzacīm un apcirptām ūsām, noskūtu .bārdu un sārtu seju! Un jaunava pārbijās no viņa un tad sāka smieties, un smējās tik stipri, ka pakrita augšpēdu un iesaucās: «Ak mans kungs, tu esi mani savaldzinājis ar savu glezno seju!» Un viņa lūdzās savas dzīvības vārdā, lai viņš ceļas un dejo, un mans brālis piecēlās un sāka dejot, un istabā vairs nebija neviena spilvena, ko viņa nebūtu sviedusi tam virsū, un visas verdzenes meta viņam dažādus augļus — pomerances un citronus, skābus un saldus, līdz viņš pakrita nemaņā no šiem metieniem un triecieniem, un sitieniem pa pakausi. Un vecā sieva viņam sacīja: «Nu tu esi sasniedzis, ko kāroji! Un zini, ka sitieni tevi vairs nesāpinās, bet vēl kas palicis nedarīts. Un proti: viņai ir paradums, kad viņa apskurbusi, nevienam neļaut varu pār sevi, iekams viņa nometusi savas drēbes un novilkusi platbikses, un palikusi gluži kaila. Un tad nu viņa liks tev noģērbties un skriet un pati skries tev pa priekšu, bet tu viņas pēdās, līdz tavs zebs būs tāds, kādam tam jābūt, un tad viņa ļaus tev varu pār sevi.» — «Velc nost savas drēbes!» viņa sacīja, un mans brālis tad noģērba visas drēbes (un visa pasaule viņam izgaisa), un tā nu viņš bija gluži kails …»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi pārtrauca atļauto stāstu, bet, kad pienāca nakts, viņa sacīja:

«Man teikts, ak laimīgais sultan, ka bārdskuvja otrais brālis, tiklīdz vecā sieva viņam pateica: «Velc nost savas drēbes!» — piecēlās (un pasaule viņam izgaisa), noģērba savas drēbes un palika gluži kails, un tad nu jaunava viņam sacīja: «Celies un dodies skriešus, un es skriešu tev līdz!» Tad noģērbās viņa arī un iesaucās: «Ja tu ko gribi, tad dodies man līdzi!» Un viņa aizskrēja tam pa priekšu un viņš tai pēdās, un viņa skrēja no vienas istabas otrā un mans brālis tai līdzi, un kaislība viņu svēla un viņa zebs bija gluži satracināts. Un tad nu viņa manam brālim pa priekšu ieskrēja tumšā istabā, un ieskrēja tur ari

mans brālis, dodamies viņas pēdās, un viņa kāja uzmina uz plāna dēja, un grīda pēkšņi iegāzās, un nepaguva mans brālis ne attapties, kad bija nokritis ielas vidū ādmiņu tirgū, kuri izsauca savas ādas un pirka tās un pārdeva. Un, ieraudzījuši manu brāli tādā izskatā, gluži kailu, ar noskūtu bārdu un uzacīm un ar sarkanu seju, tirgoņi uzkliedza viņam un plaukšķināja rokas, un sita un kūla to ādām, līdz viņš zaudēja samaņu. Un tad nu viņu uzcēla ačgārni ēzelim mugurā un aizveda pie valija, un valijs tiem jautāja: «Kas tas tāds?» Un ādmiņi sacīja: «Viņš nokrita pie mums šādā izskatā no vezira mājas.» Tad valijs viņam piesprieda simt pātagas cirtienus pa kaklu un izdzina viņu no Bagdades, bet es izsteidzos un viņu panācu, un slepus ievedu viņu pilsētā, un tad es noliku viņam tik, cik vajadzīgs uzturam. Un, ja es nebijis tik cēlsirdīgs, es nebūtu izturējis to, ko viņš.»

STĀSTS PAR BĀRDSKUVJA TREŠO BRĀLI

«Bet mana trešā brāļa vārds ir Fakiks, un viņš ir akls. Liktenis viņu noveda pie liela nama, un viņš pieklauvēja pie vārtiem, cerēdams, ka nama saimnieks viņu uzrunās un viņš varēs tam ko palūgt. Un nama saimnieks jautāja: «Kas tur ir pie vārtiem?» Bet neviens viņam neatbildēja, un mans brālis sadzirdēja viņa jautājumu skaļā balsī: «Kas tur klauvē?» Bet mans brālis neatbildēja viņam un dzirdēja, ka tas aizgāja un nonāca pie vārtiem, un atvēra tos, un tad jautāja manam brālim: «Ko tu gribi?» — «Allah vārdā, kādu dāvanu!» atteica mans brālis, un nama saimnieks jautāja: «Vai esi akls?» —- «Jā,» mans brālis atbildēja, un tad nu nama saimnieks viņam teica: «Sniedz man roku!» Un viņš pasniedza tam roku, domādams, ka nama saimnieks viņam ko dos, bet tas nu saņēma viņa roku un ieveda mājā, un abi nu kāpa, kāpa no vienām kāpnēm pa otrām, līdz uzkāpa pašā augšā uz jumta. Mans brālis nu cerēja, ka šis viņu pabaros vai iedos ko līdzi, bet, kad viņi bija nonākuši līdz galam, saimnieks jautāja: «Ko tu, aklais, gribi?» Un mans brālis atbildēja: «Allah vārdā, kaut vai ko!» — «Lai Allah augstais tev sūta to!» atsaucās nama saimnieks, un tad nu mans brālis sacīja: «Klausies, vīrs, — kādēļ tu neteici to lejā?» Bet nama saimnieks atteica: «Ak tu nelieti, bet ko tad tu man neatbildēji pirmo lāgu?» — «Un ko tu tagad gribi ar mani darīt?» mans brālis viņam jautāja. «Man nav nekas ko tev dot,» tas atbildēja, un mans brālis teica: «Kāp man līdzi pa kāpnēm!» — «Ceļš ir tev priekšā,» teica nama saimnieks, un mans brālis kāpa, kāpa, līdz viņu no vārtiem šķīra divdesmit pakāpieni. Te nu viņa kāja paslīdēja, un viņš uzkrita vārtiem un satrieca savu galvu. Un tā nu viņš aizgāja, nezinādams, kurp doties, un viņu panāca daži viņa aklie biedri un jautāja viņam: «Ko tu šodien esi ieguvis?» Un viņš stāstīja tiem, kas bija viņu piemeklējis, un tad sacīja: «Ak mani brāļi, es gribu iz ņemt drusku no tās naudas, kas man palikusi, un notērēt to savā labā!» Bet nama saimnieks nāca viņa pēdās un dzirdēja viņa vārdus, bet mans brālis un viņa draugs to nezināja. Un tā nu mans brālis nonāca pie savas mājas un iegāja iekšā, un saimnieks iegāja viņa pēdas (bet viņš to nezināja), un mans brālis apsēdās, gaidīdams savus biedrus Un, kad tie ienāca, viņš teica tiem: «Aizslēdziet durvis un pārmeklējiet māju, vai mūsu pēdās nav ienācis kāds svešinieks!» Un, mana !>ia|a vārdus dzirdējis, svešais ienācējs piecēlās un uzvilkās augšup pa virvi, kas nokarājās no griestiem, un tie izstaigāja visu māju un ne atrada nevienu. Un tad viņi sanāca atkal kopā un sasēdās cits citam blakus, izvilka naudu, kas viņiem bija, un saskaitīja to, un naudas bija pavisam divpadsmit tūkstoši dirhemu! Tad nu viņi naudu atstāja ista bas kaktā, un ikviens paņēma tik, cik viņam vajadzēja, bet atlikušo tiesu aprušināja smilšu putekļiem, un tad viņi nolika savā priekšā ēdienu un sāka ēst. Te nu mans brālis sev blakus sadzirdēja svešu gremošanas skaņu un sacīja saviem biedriem: «Pie mums ir svešinieks!» Un viņš izstiepa roku, skāra svešā cilvēka — nama saimnieka roku. Un tad nu viņi uzbruka tam ar sitieniem, bet, kad sist viņiem apnika, viņi sāka kliegt: «Ak musulmaņi, pie mums ienācis zaglis un grib nolaupīt mūsu naudu!» To dzirdējuši, pie viņiem saskrēja ļaudis, un svešinieks piegāja un apvainoja tos, apgalvodams par viņiem to pašu, ko šie apgalvoja par viņu, un viņš piemiedza acis, lai izskatītos līdzīgs tiem visiem, un neviens par to nešaubījās. Un viņš sāka kliegt: «Ak musulmaņi, Allah un sultānā vārdā es lūdzu Allah un valija padomu!» Un nepaguva viņš ne attapties, kad Visus tos apstāja sargi un viņu skaitā arī manu brāli un tad visus aizdzina pie valija nama. Tur nu valijs lika tos ievest pie viņa un tad jautāja tiem: «Ko jūs esat nodarījuši?» Un nama saimnieks sacīja: «Ja nespīdzināsi, neko tu nenoskaidrosi! Sāc ar mani pašu pirmo un tad šo, manu vadātāju,» — un viņš ar roku norādīja uz manu brāli. Un tad nu šo vīru izstiepa un nosmalstīja ar četrsimt rungas belzieniem pa dibenu, un sitieni viņam sāpēja, un viņš atvēra vienu aci, bet, kad sitienu skaitu viņam pielika, viņš atvēra arī otru aci. Un.valijs viņam jautāja: «Kas tie par nedarbiem, ak nolādētais?» Un viņš atbildēja: «Saudzi mani! Mēs četri izliekamies akli un krāpjam ļaudis, ejam mājās un uzlūkojam sievietes, un raugām tās samaitāt. Mums ir sakrājusies liela peļņa — divpadsmit tūkstoši dirhemu, un es teicu saviem draugiem: «Dodiet man, kas man pienākas, dodiet man trīs tūkstoši dirhemu,» — bet viņi piekāva mani un paņēma manu naudu, un es nu lūdzos palīdzību no Allah augstā un no tevis. Man ir vislielākās tiesības saņemt manu tiesu, un es gribu, lai tu redzētu manu vārdu patiesumu. Pasmalsti tos stiprāk nekā mani, un viņi atvērs savas acis.» Un tad nu valijs lika tos spīdzināt un iesāka ar manu brāli, un piesēja viņu pie kāpnēm, un valijs teica viņam: «Ak nelieši, jūs aizliedzat Allah žēlastību un izliekaties akli!» — «Allah! Allah!» iesaucās mans brālis. «Pie Allah augstā zvēru, neviens no mums nav redzīgs!» Un viņu sita, līdz viņš pakrita nemaņā, un valijs sacīja: «Lai viņš guļ, līdz atžilbs, un tad periet otru lāgu!» Un tad viņš lika uzskaitīt katram viņa biedram vairāk nekā trīs simti rungu, un redzīgais sacīja tiem: «Atveriet acis, ja neatvērsiet, jūs sitīs atkal!» Un tad šis cilvēks sacīja valijam: «Sūti man kādu līdzi, un tas atnesīs tev naudu, šie ļaudis acis neatvērs: tos baida kauns no cilvēkiem.» Un tad nu valijs aizsūtīja un naudu paņēma, un atdeva šim cilvēkam trīs tūkstoši dirhemu, ko tas apgalvoja par savu tiesu, un citu naudu viņš paturēja sev un trīs aklos izdzina no pilsētas. Un es devos viņu pēdās, ak visu ticīgo pavēlniek, un panācu savu brāli un jautāju viņam, un viņš stāstīja man to, ko es stāstīju tev, un slepus es ievedu viņu pilsētā un zagšus devu viņam ēst un dzert.»

Manu stāstu dzirdējis, kalifs sāka smieties un sacīja: «Dodiet viņam balvu, un lai viņš iet!» Bet es iesaucos: «Allah vārdā, es neņemšu no tevis neko, iekams būšu visu ticīgo pavēlniekam izklāstījis, kas piemeklējis citus manus brāļus! Mans stāsts nebūs garš, jo raugi: es nekad neesmu pļāpīgs.»

STĀSTS PAR BĀRDSKUVJA CETURTO BRĀLI

«Bet mans ceturtais brālis, ak visu ticīgo pavēlniek,» turpināja bārdskuvis, «bija greizacis, un bija viņš miesnieks Bagdadē un pārdeva gaļu, audzēja aunus, un gaļu no viņa pirka dižvīri un bagātnieki. Un tā nu viņš sapelnīja lielu naudu un nopirka nastu nesējus lopus un mājas, un tā nu dzīvoja ilgu laiku. Te kādu dienu citu dienu skaitā viņš bija pie savas tirgotavas, un pēkšņi viņa priekšā nostājās šeichs ar lielu bārdu un deva viņam dažus dirhemus, sacīdams: «Dod man gaļu par šo naudu,» — un, naudu samaksājis, aizgāja (kad mans brālis bija iedevis tam gaļu). Un, aplūkojis šeicha sudrabnaudu, viņš redzēja, ka šie dirhemi ir balti un laistās spoži, un viņš atlika tos īpaši. Un tā nu šeichs nāca pie viņa pieci mēneši, un mans brālis meta viņa dirhemus īpašā lādē. Te viņam iegribējās dirhemus izņemt un nopirkt par tiem aunus, un, lādi atvēris, viņš ieraudzīja, ka viss, kas tur bija, nav cits nekas kā balts, sagriezts papīrs. Un tad nu mans brālis sita savu seju un kliedza, un sanāca ļaudis pie viņa, un viņš stāstīja tiem, kas šo piemeklējis, un visi par to brīnījās. Un tad mans brālis kā daždien nokāva aunu un pakāra pie tirgotavas, un sauca: «Ak, Allah vārdā, ja atnāktu šis vecais blēdis!» Un necik ilgi, te pienāca šeichs ar savu sudrabu, un tad nu mans brālis piecēlās, ieķērās tam drēbēs un vaimanāja: «Ak musulmaņi, nāciet, nāciet pie manis! Dzirdiet, ko man nodarījis šis nelietis!» Viņa vārdus dzirdējis, šeichs jautāja: «Kas tev labāk patīk — no manis atstāties vai piedzīvot apkaunojumu ļaužu priekšā?» — «Ar ko tad tu mani apkaunosi?» jauta ja man:; brālis. «Ar to, ka cilvēka gaļu tu pārdod par jēra gaļu,» atbildēja šeichs. «Tu melo, nolādētais!» iesaucās mans brālis, bet šeichs sacīja: «Nolādēts ir tas, kam tirgotavā pakārts cilvēks!» — «Ja patiesi ta ii, kā tu saki, tad mana nauda un manas asinis tev atļautas,» atbildēja mans brālis, un šeichs tad sacīja: «Ak ļaudis, ja gribat manu vārdu apliecinājumu un mana patiesuma apstiprinājumu, tad ejiet viņa Iii gotavā!» Tik tiešām, šeichs ar balto bārdu bija burvis, kas pēkšņi prata vienu lietu pārvērst par citu. Tad nu ļaudis iedrāzās mana brāļa tirgotavā un redzēja, ka auns pārvērties pakārtā cilvēkā, un, redzējuši to, viņi ieķērās mana brāļa drēbju krokās un kliedza uz viņu: «Ak neticīgais! Ak nelietīgais vīrs!» Un viņam visdārgākais cilvēks sita viņa seju, sacīdams: «Tu baro mūs ar Ādama dēlu gaļu!» Tad nu šeichs zvēla viņam pa aci un izsita to. Un ļaudis aiznesa nokauto cilvēku sardzes nakibam, un šeichs tam sacīja: «Ak emir, šis vīrs nokauj cilvēkus un pārdod cilvēka gaļu jēra gaļas vietā, un mēs viņu atvedām pie tevis. Celies un spried Allah augstā un varenā taisno tiesu!» Un mans brālis gan aizstāvējās, bet nakibs viņu neuzklausīja un lika uzskaitīt viņam pieci simti rungas sitienu, un atņēma viņam visu naudu, un, ja nebūtu viņam bijusi nauda, viņš droši vien būtu nosists. Un mans brālis piecēlās un devās prom uz labu laimi, un iegāja lielā pilsētā, un tur nu labs viņam šķita kurpnieka amats, un viņš atvēra veikalu un sēdēja strādādams, lai sagādātu sev pārtiku. Te kādu dienu citu dienu skaitā viņš izgāja savās darba gaitās un izdzirdēja zirgu pakavu dimu, un, kad viņš jautāja par to, viņam atbildēja: «Tur sultāns izjāj medībās,» — un mans brālis sāka lūkoties sultānā skaistumā. Bet sultānā skatiens satikās ar mana brāļa skatienu, un sultāns nokāra galvu un sacīja: «Allah vārdā, šī diena būs ļauna!» To teicis, sultāns pagrieza savu zirgu un jāja atpakaļ, un atpakaļ jāja arī visi viņa kalpi. Un tad nu sultāns lika saviem kalpiem panākt manu brāli, un tie nu viņu tik vārīgi piekāva, ka viņš gandrīz nomira, un mans brālis nezināja, kas ir viņa soda iemesls. Un viņš aizgāja atpakaļ savā dzīvoklī ne dzīvs, ne miris. Un tad nu viņš devās pie kāda vīra, kas bija sultānā kalps, un stāstīja tam, kas viņu piemeklējis, bet tas sāka tik aizrautīgi smieties, ka pakrita augšpēdu, un tas sacīja viņam: «Ak mans brāli, zini, ka sultāns nevar uzlūkot greizaci, īpaši, ja tam greiza labā acs, — un tādu viņš vaļā nelaidīs, līdz tas būs nosists!» Tādus vārdus dzirdējis, mans brālis nolēma bēgt prom no šās pilsētas, un viņš cēlās un pilsētu atstāja, un devās uz citu novadu, kur nebija neviena, kas viņu pazītu, un tur nu viņš nodzīvoja ilgu laiku. Un tad mans brālis sāka gudrot par savu veikalu, un kādu dienu viņš izgāja staigāt un aiz sevis izdzirdēja zirgu pakavu dimu, un sacīja: «Ir pienācis Allah noliktais laiks!» Un viņš nu sāka meklēt vietu, kur patverties, bet tādu neatrada un pēkšņi ieraudzīja aizvērtas durvis. Un durvis viņš pagrūda, un tās iekrita, un mans brālis iegāja un redzēja garu gaiteni, un devās prom pa to. Un nepaguva viņš ne atjēgties, kad divi vīri to sagrāba un teica manam brālim: «Lai slavēts Allah, kas tevi devis mūsu rokās! Ak Allah ienaidnieks, nu jau trīs naktis tu laupi mūsu miegu un liec mums gaidīt savu nāvi!» — «Ak ļaudis, kas jums vajadzīgs?» jautāja mans brālis, un tie viņam atbildēja: «Tu esi krāpnieks un gribi mūs apkaunot! Tu izgudro visādas viltības un gribi nokaut mājas saimnieku! Tev un taviem dienderiem nepietika vēl, ka viņu izputinājāt! Velc laukā nazi, ar ko tu ik naktis mūs biedē!» To teikuši, viņi izkratīja manu brāli un atrada viņam aiz jostas aizspraustu nazi, un mans brālis viņiem sacīja: «Ak ļaudis, bīstieties Allah augsto! Ziniet, ka notikums ar mani ir brīnišķīgs!» — «Un kāds tad ir šis notikums?» viņi jautāja, un viņš stāstīja tiem, kas viņu piemeklējis, gribēdams, lai tie laiž viņu vaļā, bet viņi neuzklausīja manu brāli un nepievērsa tam nekādu uzmanību, un tie piekāva viņu un saplēsa viņa drēbes, un ieraudzīja viņa miesā rungas belzienu pēdas, un tad tie sacīja viņam: «Ak nolādētais, tavā miesā redzamas sitienu pēdas!» Un tad nu manu brāli aizveda pie valija, un klusībā viņš teica: «Es esmu iekritis nelaimē par saviem grēkiem, un mani atpestīs tikai Allah augstais un varenais!» Un valijs jautāja manam brālim: «Ak neģēli, kas tev licis to darīt? Tu ieej viņu mājā, lai viņus nokautu!» Un mans brālis iesaucās: «Allah vārdā tevi lūdzu, ak lielais emir, uzklausi manus vārdus un nesteidzies mani sodīt!» Bet valijs sacīja: «Vai mēs lai uzklausām zagļa vārdus, kam mugura rāda sitienu zīmes? Tas tev darīts tikai liela grēka dēļ!» teica valijs un lika uzskaitīt manam brālim simt sitienus, un, kad nu viņš bija tos dabūjis, viņu uzsēdināja kamieļa mugurā, un ļaudis sauca: «Tā atmaksā tam, kas ielaužas svešā mājā, un tā vēl ir viegla atmaksa!» Un valijs lika viņu izdzīt no pilsētas, un mans brālis aizgāja uz labu laimi. To dzirdējis, es devos viņa pēdās un jautāju viņam, un viņš stāstīja man, kas viņu piemeklējis. Un visu laiku, ļaudīm kliedzot, es gāju viņam līdzi, un, kad nu viņu atlaida un nocēla no kamieļa muguras, es slepus ievedu viņu pilsētā un devu viņam ēst, un devu dzert, un ļāvu mierīgi dzīvot līdz nāves stundai.»

«Tāds nu ir stāsts par manu ceturto brāli, bet notikums, kas piemeklēja manu piekto brāli, tev rādīs, ak visu ticīgo pavēlniek, cik daudzkārt piesardzīgāks un gudrāks es esmu par saviem brāļiem.»

>

STĀSTS PAR BĀRDSKUVJA PIEKTO BRĀLI

«Bet manam piektajam brālim, ak visu ticīgo pavēlniek, bija nogrieztas ausis, un bija viņš nabags un vakaros lūdzās dāvanas no ļaudīm, bet dienu notērēja, ko bija saubagojis. Bet mūsu tēvs bija nevarīgs sirmgalvis, jau tālu aizsniedzies savu gadu skaitā, un nomira viņš, atstādams mums septiņi simti dirhemus, un katrs nu paņēina simtu. Un piektais brālis, savu tiesu saņēmis, gluži samulsa un nezināja, ko ar šo naudu darīt, un, tā gudrojot, pēkšņi viņam iešāvās prātā nopirkt par šo naudu dažādus stikla traukus un iegūt labumu no trauku maksas. Un tā nu viņš sapirka stikla traukus par simt dir- hemiem, salika tos uz lielas paplātes un apsēdās kādā vietā tos pārdot. Bet turpat viņam blakus bija siena, un viņš piespiedās tai ar muguru un sēdēja, pārdomādams savu likteni. Un viņš domāja: «Mana nauda — simt dirhemi ieguldīti šai stiklā, bet es to pārdošu par divi simti dirhemiem un tad atkal nopirkšu stiklu par diviem simtiem, un pārdošu par četriem, un tā es nebeigšu pirkt un pārdot, līdz man būs sakrāta liela nauda. Un par šo naudu es nopirkšu dažādas preces, dārglietas un smaržas un iegūšu lielu peļņu, un tad es nopirkšu skaistu māju un vergus, un zirgus, un zelta seglus un ēdīšu, un dzeršu, un visā pilsētā nepaliks neviena dziedātāja vai dziedātājas, kas nebūs bijuši manā mājā. Un, ja tāds būs Allah prāts, es sakrāšu simttūkstoš dirhemu …» Un to visu viņš cilāja un apsvēra savā prātā, bet paplāte ar stikla traukiem vārtījās pie viņa kājām, un viņš turpināja: «Bet, kad man būs simttūkstoš dirhemu, es sūtīšu precinieces bildināt sultānu un veziru meitas un apprecēšu vezira meitu, jo raugi: man ir teikts, ka viņa ir pilnīga savā daiļumā un reta savā jaukumā, — un es došu par viņu pūrā tūkstoti dināru. Un, ja viņas tēvs būs mierā, tad tā arī notiks, bet, ja ne, tad ņemšu to ar varu viņa degunam par spīti. Un, kad nu viņa būs manā mājā, es nopirkšu desmit mazus einuchus un nopirkšu sev drēbes no kalifu un sultānu drēbēm, un likšu darināt sev zelta seglus un izrotāšu tos retiem dārgakmeņiem, un tad došos izjādēs, un man līdzi būs vergi, un ies tie man pa priekšu un gar sāniem, un jāšu es pa pilsētu, un ļaudis mani sveiks un suminās. Un tad es iešu pie vezira, jaunavas tēva (bet vergi būs man aiz muguras un manā priekšā, un no manis pa labi un pa kreisi), un, kad nu tas mani ieraudzīs, viņš piecelsies, mani sagaidot, un sēdinās mani savā vietā, bet pats sēdīsies zemāk par mani, jo viņš būs mans sievastēvs. Un līdzi man būs divi einuchi ar diviem naudas makiem, un katrā makā būs tūkstotis dināru, un es došu tam tūkstoti pūrā par viņa meitu un dāvāšu viņam vēl otru tūkstoti, lai viņš redz manu diženību un devību, un manas dvēseles cēlumu, un visu pasaulīgo lietu niecību manās acīs. Un, kad viņš uzrunās mani ar desmit vārdiem, es atbildēšu viņam dažus un tad jāšu mājās. Bet, kad atnāks kāds no manas sievas mājām, es došu tam naudu un dāvāšu drēbes, un, ja viņš atvedis man balvu, es atdošu to viņam atpakaļ un nepieņemšu, jo viņiem būs zināt, ka esmu lepns savā dvēselē un tā ir savā vietā. Un tad es likšu tiem apģērbt mani, kā piederas, un, kad viņi būs to veikuši, es likšu ievest līgavu, un, kad nu mājās viss būs uzposts un pienācis būs līgavas atklāšanas brīdis, es apģērbšu visgreznākās drēbes un sēdēšu zīdā un brokātā, elkoni atspiedis un nepagriezdamies ne pa labi, ne pa kreisi, jo raugi: varens ir mans prāts un cienīga mana stāja. Un mana sieva stāvēs manā priekšā kā mēness savos greznajos ģērbos un dārgakmeņos, un es viņu neuzlūkošu savā augstprātībā, līdz visi, kas būs tur sanākuši, teiks: «Ak mans kungs, tava sieva un kalpone stāv tavā priekšā, jel uzlūko viņu, jo grūti viņai stāvēt!» Un tad nu tie vairāki lāgi noskūpstīs zemi pie manām kājām, un es pacelšu galvu un uzmetīšu tai skatienu, un tad galvu noduršu. Un viņu ievedīs miega istabā, bet es pārģērbšos citās drēbēs un uzvilkšu vēl labāku ģērbu par to, kas man jau bija apģērbts, un, kad atvedīs pie manis līgavu, es neuzlūkošu viņu, līdz nebūšu vairāki lāgi lūgts to darīt, un tad nu es paraudzīšos viņā un nokāršu galvu, un tā es darīšu vienā laidā, līdz beigusies būs līgavas atklāšana …»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta blāzmu un pazemīgi apklusa, pārtraucot atļauto stāstu, bet, kad pienāca nakts, viņa sacīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka bārdskuvja brālis gudrojis: un tad es nokāršu galvu, un tā es darīšu vienā laidā, līdz beigusies būs līgavas atklāšana, un tad likšu kādam no saviem kalpiem pasniegt man naudas maku ar pieci simti dināriem, un, kad tas būs man rokā, es atdošu to kalponēm un likšu sevi vest pie līgavas. Un, kad nu mani ievedīs, es neuzlūkošu viņu un neuzrunāšu, lai ļaudis daudzina manu dvēseles lepnumu. Un tad ienāks viņas māte un noskūpstīs man galvu un roku, un teiks: «Ak kungs, jel uzlūko savu kalponi, viņa ilgojas pēc tava tuvuma, dziedini viņas sirdi!» Bet es neatbildēšu viņai, un, kad viņa to redzēs, viņa piecelsies un vairāki lāgi noskūpstīs manas kājas, un sacīs: «Ak kungs, mana meita ir daiļa jaunava, kas vīrieti nav redzējusi, un, kad viņa redzēs tavu lielo atturību, viņas sirds pārtrūks. Pieliecies pie viņas un parunā ar viņu!» Un viņa piecelsies un pienesīs man vīna kausu, un kausu paņems viņas meita, un, kad tā pienāks pie manis, es likšu viņai stāvēt savā priekšā, bet pats atspiedīšu elkoni izšūtā spilvenā, viņu neuzlūkodams, lai redzams būtu manas dvēseles lielums, — līdz viņa man teiks, ka esmu sultāns savā godībā: «Ak mans kungs, Allah vārdā, — neatvairi kausu no savas kalpones rokām, jo raugi: es esmu tava verdzene.» Bet es viņai neko neatbildēšu, un viņa uzmāksies man un teiks: «Tas tev jāizdzer!» To sacīdama, viņa pieliks kausu pie manām lūpām, un es atvēzēšu roku viņai sejā un atsperšu viņu ar kāju, un darīšu tā!» Un viņš pacēla un paspēra kāju, un paplāte ar stikla trau- kicm nokrita (bet bija viņš augstā vietā) un nogāzās zemē, un viss saplīsa drumstalu drumstalās. Un tad mans brālis iekliedzās un teica: «Tas viss manas augstprātības dēļ!» Un tad nu, ak visu ticīgo pavel niek, viņš sāka dauzīt savu seju un saplēsa savas drēbes, un s<ika gauži raudāt un sevi sist, un ļaudis uzlūkoja viņu, iedami uz piektdienas lūgšanu, un daži noraudzījās un žēloja viņu, bet citi pai viņu nedomāja, un mans brālis nu bija zaudējis visu naudu un visu peļņu. Un tā nu viņš sēdēja kādu laiku raudādams, te pēkšņi ieraudzīju: daiļa sieviete jāja uz mūļa ar zelta segliem un viņai līdzi daži kalpi, un no viņas izkūpēja muskusa smarža, un jāja viņa uz piektdienas lūgšanu. Un, kad viņa redzēja sasistos stikla traukus un mana brāļa postu un dzirdēja viņa raudas, tai uzmācās skumjas un sažņaudzas sirds par viņu, un viņa jautāja, kas šo piemeklējis, un ļaudis viņai teica: «Viņam bija paplāte ar stikla traukiem, kurus viņš pārdeva un ar to iztika, bet trauki saplīsa, un viņu piemeklēja tas, ko tu pati redzi.» Un tad nu viņa pasauca savu kalpu un teica tam: «Dod visu, kas tev ir līdzi, šim nabagam!» Un kalps manam brālim iedeva maku, un makā viņš atrada pieci simti dināru, un, kad viņš paņēma tos savā rokā, viņš gandrīz nomira lielā priekā. Mans brālis nu svētīja daiļo sievieti un savā mājā atpakaļ iegāja bagāts un priecīgs, un viņš sēdēja, iegrimis pārdomās, te pēkšņi pie durvīm klauvēja. Un viņš piecēlās un atvēra durvis, un redzēja: veca sieva, kuru viņš nepazina. Un tā viņam sacīja: «Ak mans bērns, zini, ka lūgšanas stunda jau tuvu, bet es vēl neesmu mazgājusies, un es gribētu, lai tu ielaid mani savā mājā nomazgāties.» — «Dzirdu un paklausu!» atsaucās mans brālis un iegājis lika nākt viņai iekšā, un, kad nu viņa bija iegājusi, viņš iedeva tai ūdens krūzi. Un mans brālis apsēdās, līksmodams priekā par dināriem, un tad viņš iesēja tos makā, un, kad tas bija darīts, vecā sieva bija nomazgājusies un, piegājusi pie tās vietas, kur sēdēja mans brālis, noskaitīja lūgšanu un otru lūgšanu noskaitīja par manu brāli. Viņš pateicās tai par labo lūgšanu un, izstiepis roku pēc dināriem, iedeva tai divus dinārus un klusībā teica: «Tā ir mana dāvana.» Un, kad nu vecā sieva ieraudzīja dinārus, viņa iesaucās: «Allah vārdā, — lai viņam slava! Kādēļ tu to, kas tevi mīl, uzlūko kā ubagu? Ņem atpakaļ savu naudu, jo man tā nav vajadzīga, un liec to atkal pie savas sirds, bet, ja gribi satikties ar to, kas tev šo naudu deva, es aizvedīšu tevi pie viņas, viņa ir mana draudzene.» — «Ak labā sieva, kā gan lai nonāk pie viņas?» jautāja mans brālis, un viņa atbildēja: «Ak mans bērns, viņai patīk bagāti cilvēki, ņem līdzi visu savu naudu un nāc manās pēdās, un es aizvedīšu tevi pie tās, ko tu vēlies. Bet, kad būsi viņu saticis, ļauj vaļu visiem saviem glāstiem un laipnībām, un jaukiem vārdiem, un tu iegūsi no viņas jaukumiem un viņas naudas, cik vien pats gribēsi.» To dzirdējis, mans brālis paņēma visu savu zeltu un cēlās, un gāja vecajai sievai līdzi (un viņš pats to neticēja), un vecā sieva gāja, gāja un viņš tai pēdās, līdz abi nonāca pie lieliem vārtiem. Un tur nu viņa pieklauvēja, un iznāca grieķu verdzene, un tā atvēra vārtus, un vecā sieva iegāja, likdama manam brālim iet viņai līdzi, un iegājis viņš bija lielā mājā un lielā, plašā istabā, kuras grīdu sedza brīnišķīgi paklāji un kurā bija izkārti glezni aizkari. Un mans brālis apsēdās un zeltu nolika sev priekšā, bet savu turbānu uzmeta uz ceļiem, un nepaguva viņš ne atģisties, kad ienākusi bija jaunava, par kuru daiļāku nebija redzējuši tie, kas redz, un ģērbusies viņa bija krāšņos tērpos. Te nu mans brālis piecēlās kājās, un, kad jaunava viņu ieraudzīja, viņa smējās tam pretim un ielīksmojās par viņu, un māja viņam zīmi sēsties. Un tad viņa lika aizslēgt durvis un, piegājusi pie mana brāļa, saņēma viņa roku, un abi aizgāja, un iegāja viņi savrupā istabā, kas bija izklāta ar brokātu. Un mans brālis apsēdās, un viņa apsēdās tam blakus un brīdi ar viņu rotaļājās, bet tad viņa piecēlās un sacīja: «Nekusties no vietas, līdz es būšu atpakaļ!» To teikusi, viņa brīdi nozuda. Un, kad nu viņš tā sēdēja, te pēkšņi pie viņa piegāja milzīga auguma melns nēģeris, un rokā tam bija kails šķēps. «Vai tev!» viņš iesaucās. «Kas tevi atveda šai vietā, un ko tu te dari?» Un, kad mans brālis to ieraudzīja, viņš nevarēja tam atbildēt, jo mēle viņam sastinga un viņš nevarēja izrunāt ne vārda. Un vergs viņam norāva visas drēbes un izģērba viņu kailu, un tikām viņu sita plakaniski ar šķēpu, līdz viņš no stipriem sitieniem pakrita nemaņā, un derdzīgais vergs nodomāja, ka tas viņu nositis. Un mans brālis dzirdēja, ka1 " tas sacīja: • «Kur sālītāja?» Un piegāja pie viņa jauna meitene, rokā nesot lielu trauku ar sāli, un vergs neatlaidīgi kaisīja sāli mana brāļa rētās, bet viņš nepakustējās, bīdamies vergam rādīt, ka viņš dzīvs, jo tad tas viņu nokaus un pazudināta būs viņa dvēsele. «Tad jaunā verdzene aizgāja,» teica stāstītājs, «un vergs uzkliedza: «Kur pagraba zinātāja?» Un vecā sieva piegāja pie mana brāļa un aiz kājām viņu ievilka pazemē, un pameta uz daudzu nokauto kaudzes. Un tur nu viņš sabija divas dienas, un Allah augstais bija lēmis šālim kļūt par viņa dzīvības avotu, jo raugi: sāls apturēja asinis, un mans brālis vēl izriesa tik daudz spēka, lai kustētos, un viņš pagrabā piecēlās un virs galvas atvēra plātni, un lielās bailēs izkļuva laukā. Un Allah dāvāja viņam patvērumu: viņš tumsā iegāja kādā ejā un paslēpās tur līdz ritam, bet, kad atausa rīts, nolādētā vecene izgāja meklēt jaunu medījumu, un brālis izslapstījās viņas pēdās, bet viņa to nezināja, Un tad nu viņš nonāca savā dzīvokli un nebeidza dziedināties, līdz bija vesels. Un viņš neatlaidīgi novēroja veco sievu, visu laiku lūkodamies, kā viņa ķēra cilvēkus un citu pēc cita veda uz to pašu māju, bet mans brālis neteica ne vārda. Un, kad nu viņš bija atguvis savu spēku un garu, viņš paņēma lupatu, izdarināja no tās maku, piebēra to pilnu ar stiklu un piesēja sev pie jostas. Un viņš pārģērbās, lai neviens viņu nepazītu, un apģērba persiešu tērpu, un, šķēpu paslēpis zem drēbēm, viņš ieraudzīja veco sievu un teica tai persiešu valodā: «Ak vecā sieva, es esmu svešzemnieks un šorīt nonācu šai pilsētā, un nevienu te nepazīstu. Vai tev nav tādu svaru, kuros var nosvērt deviņi simti dināru? Es došu tev arī 110 tiem.» To dzirdējusi, vecā sieva sacīja: «Mans dēls ir naudas mijējs, un viņam ir dažādi svari. Nāc man līdzi, iekams viņš nav aizgājis, un viņš lavu zeltu nosvērs.» — «Ej tu man pa priekšu!» sacīja mans brālis, un viņa gāja pa priekšu, bet brālis viņas pēdās, un, piegājusi pie vārtiem, viņa pieklauvēja, un iznāca tā pati jaunava un vārtus atviia. Un vecā sieva viņai uzsmaidīja un sacīja: «Šodien es atnesu jums treknu gaļas klanci.» Un jaunava saņēma manu brāli aiz rokas un ieveda tai pašā telpā, kur brālis bija pirmāk. Un brīdi viņa sēdēja tam blakus, tad piecēlās un sacīja: «Neej prom, līdz es atnākšu pie tevis atpakaļ!» To teikusi, viņa aizgāja, un nepaguva mans brālis ne attapties, te klāt jau bija nolādētais vergs, un rokā tam zibēja kails šķēps. Un viņš uzkliedza manam brālim: «Celies, nolādētais!» Tad nu mans brālis piecēlās, un vergs aizgāja viņam pa priekšu, bet brālis viņa pēdās. Un tad nu brālis satvēra šķēpu, kas bija viņam zem drēbēm, un cirta ar to vergam un atšķēla tam galvu, un tad aiz kājas pievilka to pie pagraba un uzkliedza: «Kur sālītāja?» Un tad iznāca verdzene ar sāls trauku, un, ieraudzījusi manu brāli un viņa rokā šķēpu, tā dzīrās bēgt, bet brālis panāca to un nocirta tai galvu. Un tad nu viņš uzkliedza: «Kur vecene?» To dzirdējusi, vecā sieva atnāca, un brālis jautāja tai: «Vai mani pazīsti, nešķīstā vecene?» Bet viņa atbildēja: «Nē, ak kungs!» Un mans brālis teica tai: «Es esmu naudas īpašnieks, pie kura tu atnāci un pirms lūgšanas mazgājies, un noskaitīji lūgšanu, un atvilināji mani šurp.» — «Bīsties Allah un padomā vēl par mani!» teica vecā sieva, bet mans brālis neuzlūkoja viņu un cirta ar šķēpu tā, ka sašķēla to četros gabalos, un tad viņš devās meklēt jaunavu, un, kad viņa to ieraudzīja, viņas prāts izgaisa un viņa iesaucās: «/tēlo mani!» Un mans brālis par viņu apžēlojās. «Kas tevi atveda pie melnā necilvēka?» viņš jautāja tai, un jaunava sacīja: «Es biju kāda tirgoņa verdzene, un šī vecā sieva nāca pie manis, un mēs iedraudzējāmies. Te kādu dienu citu dienu skaitā viņa teica man: «Pie manis būs kāzas, kurām līdzīgas vēl nebūs redzētas, un es gribu, lai tu tās redzētu.» To dzirdējusi, es atbildēju viņai: «Dzirdu un paklausu!» Un tad nu es ietērpos savā labākajā ģērbā un izrotājos dārgakmeņiem, un paņēmu līdzi arī maku ar simt dināriem, un gāju viņai līdzi, un viņa atveda mani šai namā. Un ienākusi es nepaguvu ne atģisties, te melnais mani sagrāba, un tā es te nīkstu jau trīs gadus nolādētās vecenes viltus dēļ.» — «Un vai viņam kas ir šai mājā?» jautāja mans brālis, un viņa sacīja: «Viņam ir daudz mantu, un, ja tu vari tās visas aiznest, tad nes ar Allah padomu un palīgu!» Tad nu mans brālis piecēlās un gāja viņai līdzi, un viņa atvēra tam lādes, kurās bija maisi. To redzot, mans brālis samulsa neziņā, bet jaunava sacīja viņam: «Tagad nu ej un atstāj mani te, un atved kādu, kas aiznestu naudu!» Un mans brālis aizgāja un salīga desmit vīrus, un ar tiem kopā nonāca pie vārtiem, bet tie bija vaļā, un viņš neredzēja vairs ne jaunavu, ne maisus, bet tikai drēbes vien. Tad nu viņš saprata, ka jaunava viņu piekrāpusi, un paņēma palikušo naudu un, atvēris glabātavas, savāca visu, kas tur bija, un mājā neatstāja neko. Un nakti viņš pārlaida jautrs un priecīgs. Bet, kad atausa rīts, pie vārtiem viņu sagrāba divdesmit sardzes kareivji un sacīja viņam: «Valijs tevi sauc!» Un tie nu veda viņu prom, un mans brālis lūdzās, lai tie ļauj viņam ieiet savā mājā, bet tie neļāva, un mans brālis tiem apsolīja daudz naudas, bet viņi atteicās. Un tie cieši sasēja viņu ar virvēm un aizveda, un ceļā viņiem gadījās mana brāļa draugs, un brālis ieķērās tam drēbju stērbelēs un lūdzās, lai šis brīdi paliek pie viņa un palīdz atbrīvoties no sardzes. Un tad nu šis vīrs apstājās un jautāja sargiem, ko tad mans brālis nodarījis, un viņi teica: «Valijs mums pavēlēja aizvest to pie viņa, un te nu mēs šo vedam!» Un mana brāļa draugs lūdza, lai tie viņu atbrīvo, un viņš dos tiem pieci simti dināru, un viņš sacīja tiem: «Kad aiziesiet pie valija, sakiet, ka jūs to neatradāt.» Bet viņi noraidīja to un vilka manu brāli ar galvu lejup, un aizveda viņu pie valija. Un, kad valijs ieraudzīja manu brāli, tas jautāja viņam: «Kur tu ņēmi šīs drēbes un šo naudu?» — «Es lūdzu žēlastību,» sacīja mans brālis, un valijs apžēlojās par viņu. Un tad nu mans brālis stāstīja viņam, kas bija noticis un kas bija viņu piemeklējis ar veco sievu, un viņš stāstīja visu no sākuma līdz galam un stāstīja ari par jaunavas bēgšanu, un teica valijam: «Bet no tā, ko es paņēmu, ņem, cik pats gribi, atstāj man tikai uztura tiesu!» To dzirdējis, valijs paņēma visu naudu un visas drēbes, bet baidījās, ka ziņa par to var nonākt sultānā ausīs, un tādēļ viņš ataicināja manu brāli un teica viņam: «Ej prom no šās pilsētas, ja neiesi, es tevi pakāršu!» Un mans brālis atbildēja: «Dzirdu un paklausu!» Un tā nu viņš aizgāja uz kādu pilsētu, un viņam uzbruka laupītāji un aplaupīja viņu gluži kailu un piekāva, un nogrieza viņam ausis. Un, kad nu es dzirdējis biju ziņu par savu piekto brāli, es devos pie viņa un aizvedu viņam drēbes, un slepus ievedu viņu pilsētā, un dodu viņam dzert un ēst.»

STĀSTS PAR BĀRDSKUVJA SESTO BRĀLI

Bet, runājot par manu sesto brāli, ak visu ticīgo pavēlniek, jāsaka, ka tas ir tas no maniem brāļiem, kam nogrieztas lūpas. Viņš iekrita nabadzībā un kādu dienu citu dienu starpā izgāja ubagot, lai miesā uzturētu dzīvību, un raugi: kādu ceļu iedams, viņš pēkšņi redzēja krāšņu namu ar plašām un augstām pīlāru ejām, un pie nama vārtiem bija nolikti kalpi, kas pavēlēja un aizliedza. Un viņš jautāja kādam no tiem, un tas sacīja: «Tas ir kāda Barmakidu cilts pēcnieka nams!» Un tad nu mans brālis piegāja pie vārtniekiem un lūdzās kādu dāvanu, un tie viņam teica: «Ej iekšā pa vārtiem, tur tu atradīsi, kas tev patiks, un mūsu kungs to tev dos!» To dziidējis, mans brālis iegāja pīlāru ejā, un, kādu brīdi tā gājis, viņš nonuca pie nama, kas bija daiļuma un saskaņas pēdējā robeža, un biju im dārzs ar krāšņiem kokiem un dziedošiem putniem, kam līdzīgu viņš nebija redzējis, bet nama grīda bija izklāta marmora plāksnēm, un visapkārt laistījās aizkari, kas deva dzestrumu viskarstākajā dienas tveicē. Un mans brālis samulsa neziņā un nezināja, kurp doties, un iegāja paaugstinātajā istabas galā, kur redzēja vīru ar skaistu seju un bārdu, un tas, manu brāli redzēdams, piecēlās, viņu sagaidot, un sveicināja viņu un jautāja par viņa labklājību, un brālis atbildēja, ka dzīvojot lielā trūkumā. Mana brāļa vārdus dzirdējis, šis cilvēks nobēdājās un, sagrābis sava ģērba krokas, saplēsa to un iesaucās: «Es dzīvoju šai pilsētā, un tu te mirsti badā! Kā lai es to izturu?» Un viņš apsolīja brālim dažādus labumus un sacīja: «Tev jānāk ar mani pie viena galda!» Un mans brālis atbildēja: «Ak kungs, man vairs nav pacietības, es esmu izsalcis!» Tad nu saimnieks uzsauca: «Puika, pasniedz krūzi un bļodu!» Un viņš sacīja manam brālim: «Ej nu nomazgā rokas!» To dzirdējis, mans brālis piecēlās mazgāt rokas, bet neredzēja ne bļodu, ne krūzi. Bet saimnieks izraisīja tādas kustības, kā kad viņš mazgātu rokas, un tad uzsauca: «Dodiet galdiņu šurp!» Bet mans brālis neredzēja un neredzēja neko. Un šis cilvēks viņam teica: «Lūdzu, ēd un nekaunies!» Un viņš darīja, it kā viņš ēstu, un sacīja manam brālim: «Brīnums gan, cik maz tu ēd! Neliedz sev ēdienu, es zinu, cik izsalcis tu esi!» Un tad nu mans brālis izlikās, ka viņš ēd, bet saimnieks sacīja viņam: «Ēd un skaties, cik laba un balta šī maize!» Bet brālis neredzēja neko un klusībā teica: «Šim vīram patīk ņirgāties par cilvēkiem.» — «Ak mans kungs,» mans brālis uzrunāja viņu, «es neesmu savu mūžu redzējis baltāku un garšīgāku maizi par šo!» Un tas atbildēja: «To cepusi verdzene, kuru es nopirku par seši simti dināriem.» Tad nu nama saimnieks uzsauca: «Puika, pasniedz gaļas rausi, pirmo ēdienu, un pieliec tam taukus!» Un tad viņš jautāja manam brālim: «Ak mans viesi, Allah vārdā! Saki, vai esi redzējis rausi, lielāku par šo? Manas dzīvības vārdā es tevi lūdzu — ēd, nekaunies!» Un tad viņš uzsauca: «Puika, pasniedz mums gaļu etiķī, treknas irbes!» Un viņš teica manam brālim: «Ēd, mans viesi, tu esi izsalcis, un ēdiens tev vajadzīgs.» Un mans brālis sāka šķobīt žokļus un gremot, bet šis vīrs sauca un sauca ēdienu pēc ēdiena, bet neviens neko nenesa, un viņš vienā laidā lika manam brālim ēst. Un tad viņš uzkliedza: «Puika, pasniedz mums pistacijām pildītos cāļus!» Un manam brālim viņš teica: «Pie savas dzīvības zvēru, ak mans viesi, šie cāļi baroti ar pistacijām,- ēd, jo neko līdzīgu tu neesi savā mūžā ēdis, un nekaunies!» — «Ak mans kungs, tie ir labi!» atbildēja mans brālis, un saimnieks lika roku pie mana brāļa mutes, kā viņu barodams, un skaitīja ēdienus, slavēdams tos manam izsalkušajam brālim, un viņa izsalkums vērtās aizvien lielāks, un viņam iegribējās kaut vai miežu plāceņa klanci. «Vai tu esi redzējis labākas baudvielas par tām, kas liktas šajos ēdienos?» jautāja saimnieks, un mans brālis atbildēja: «Nē, kungs,» — un tas sacīja: «Ed krietni un nekaunies!» — «Nu būs jau diezgan ēsts,» atbildēja mans brālis, un nama saimnieks uzkliedza: «Vāciet to visu prom un nesiet saldumus!» Un viņš sacīja manam brālim: «Ed šo te, tas ir jauks ēdiens, un ņem šo tauklodīti! Allah vārdā, ņem drīzāk šo tauklodīti, iekams nav notecējusi visa sula!» — «Lai Allah svētība ar tevi, ak mans kungs!» iesaucās mans brālis un sāka izjautāt saimnieku, vai daudz muskusa viņš liek tauklodītēs, un nama saimnieks atbildēja: «Man parasti liek katrā tauklodītē miskali muskusa un pusmiskali ambras.» To jautājot, mans brālis šūpoja galvu, klakšķināja mēli un mala žokļiem. «Ēd šīs mandeles, nekaunies!» skubināja nama saimnieks, bet mans brālis atbildēja: «Ak kungs, man jau diezgan, es nevaru neko vairs ieēst!» Bet saimnieks iesaucās: «Ak mans viesi, ja gribi ko apēst un baudīt, Allah vārdā, — tad neesi izsalcis!» — «Ak mans kungs,» atsaucās mans brālis, «kā gan var izsalcis būt tas, kas apēdis visus šos ēdienus?» Un tad nu mans brālis klusībā nodomāja un sacīja: «Es tomēr viņam ko padarīšu, kas viņam liks nožēlot šādu rīcību!» Bet saimnieks uzkliedza: «Nesiet mums vīnu!» Un kalpi kustināja rokas gaisā, it kā pasniegdami vīnu. Un saimnieks pasniedza brālim kausu un sacīja: «Se ņem šo kausu un, ja vīns tev patiks, tad saki man!» — «Ak mans kungs,» atbildēja mans brālis, «tam laba smarža, bet es esmu radis dzert vecu vīnu, kam jau divdesmit gadu.» — «Pieklauvē pie šīm durvīm, bet tu jau nevarēsi necik daudz to dzert,» — sacīja saimnieks, un mans brālis iesaucās: «Ak kungs, ar tavu žēlīgo laipnību!» To teicis, viņš izlikās izdzēris un pasniedza manam brālim otru kausu, un tas nu kausu izdzēra un izlikās noreibis, un tad mans brālis negaidot to sagrāba un, roku pacēlis tā, ka redzams bija viņa paduses baltums, zvēla tam tādu belzienu, ka visa telpa noskanēja. Un tad viņš zvēla vēl otru belzienu, un nama saimnieks iesaucās: «Ko tu dari, nelieti?» Bet mans brālis atbildēja: «Ak mans kungs, tu biji žēlīgs savam vergam un ievedi to savā namā, un devi tam ēst un vecu vīnu dzert, un tas nu apreiba un sāka ar tevi kauties, bet tu būsi pietiekami cildens, lai paciestu viņa muļķību un piedotu viņa vainu.» Viņa vārdus dzirdējis, nama saimnieks sāka skaļi smieties un teica: «Jau ilgi es muļķojos ar cilvēkiem un ņirgājos par saviem

draugiem, bet neviens nav bijis tik izturīgs un atjautīgs, lai visu to padarītu. Un es esmu tev piedevis, un esi mans galda biedrs no visas tiesas, un nekad no manis nešķiries!» Un tad nu viņš lika atnest daudzus un dažādus ēdienus, kurus sākumā bija minējis, un viņi abi nu ēda, līdz bija paēduši, un tad iegāja dzeramistabā, un pēkšņi tur saradās verdzenes, tik spožas kā mēneši. Un tās nu sāka dziedāt visās balsīs un visu instrumentu pavadījumā, un tad abi dzēra, līdz viņus uzveica reibums. Un šis cilvēks sadraudzējās ar manu brāli tā, ka bija abi kā brāļi, un iemīlēja viņu lielā mīlestībā un kupli apbalvoja viņu. Bet, kad atausa rīts, viņi atkal sāka ēst un dzert, un tā nu ilga divdesmit gadus, un tad šis cilvēks nomira un sultāns paņēma' viņa mantu un to, kas piederēja manam brālim, un tas atņēma viņam arī naudu un atstāja viņu kailu nabagu, kam nebija nekā. Un mans brālis devās ceļā uz labu laimi, un ceļa vidū viņam uzbruka staiguļi un sagūstīja viņu. Tie aizveda viņu savā nometnē, un tas, kurš viņu sagūstīja, sāka viņu tirdīt un sacīja viņam: «Izpērc savu dvēseli no manis par naudu, ja ne, es tevi nokaušu!» Bet mans brālis raudāja un teica tam: «Allah vārdā, man nav nekā! Es esmu tavs gūsteknis, dari ar mani, ko gribi!» Un staigulis izvilka nazi un nogrieza manam brālim lūpas, un aizvien vairāk viņam uzmācās ar savām prasībām. Bet bija viņam skaista sieva, un, kad viņš nebija mājās, tā piedāvājās manam brālim un centās viņu iekairināt, bet viņš atsacījās un atsacījās. Te kādu dienu citu dienu skaitā viņa savaldzināja manu brāli, un tas sāka niekoties ar viņu un noguldīja viņu uz saviem ceļiem. Un tieši tobrīd pēkšņi pie viņas ienāca viņas pašas vīrs un, manu brāli ieraudzījis, uzkliedza: «Vai tev, tu nolādētais! Tu gribi samaitāt manu sievu!» To teicis, viņš izvilka nazi un nogrieza tam zebu, un, brāli uzkrāvis kamielim mugurā, pameta to kalnā, un atstāja. Un garām viņam gāja ceļinieki un viņu pazina, un baroja viņu, un dzirdīja, un tad paziņoja man visu, kas bija viņu piemeklējis, un es nu aizgāju pie viņa un ienesu to pilsētā, un noliku viņam tik, cik vajadzīgs uzturam, un tad atnācu pie tevis, ak visu ticīgo pavēlnieki Un es baiļojos no šejienes aiziet, iekams visu būšu izstāstījis tev, jo raugi: tā būtu bijusi kļūda. Man taču jārūpējas un jāgādā par sešiem maniem brāļiem!»

Un, kad nu visu ticīgo pavēlnieks bija dzirdējis manu stāstu un to, ko es stāstīju viņam par saviem brāļiem, viņš sāka smieties un sacīja: «Tev taisnība, ak Klusētāj, tu esi mazrunīgs, un_ pļāpīgs tu neesi, bet tagad nu ej un atstāj manu pilsētu, un dzīvo citā!» Un viņš izdzina mani sardzes uzraudzībā, un tā nu es esmu izstaigājis pilsētu pilsētas un novadu novadus, līdz pienāca ziņa par viņa nāvi un par to, ka kalifs nu ir cits. Un tad es devos uz šo pilsētu un dzirdēju, ka visi mani brāļi jau miruši. Un nokļuvu es pie šā jaunekļa, un, ja nebūtu manis, viņš droši vien būtu nokauts, bet viņš apsūdzēja mani par to, kas es nemaz neesmu. Un viss, ak cienījamā sanāksme, ko viņš teica par manu pļāpību, ir meli. Šā jaunekļa dēļ es esmu izklaiņojis zemju zemes, līdz nonācu šai zemē un satiku viņu pie jums, — un vai tā nav bijusi tikai mana cēlsirdība, ak svētītā sanāksme?

Un, kad nu mēs bijām dzirdējuši bārdskuvja stāstu un viņa daudzās runas, un to, ka viņš bija apvainojis klibo jaunekli, mēs atzinām, ka šis bārdskuvis bija briesmīgākais no visiem pļāpām un uzmācīgākais no visiem bārdskuvjiem zemes virsū. Un, nemeklēdami vēl lieku pierādījumu, nolēmām, ka klibais Bagdades jauneklis ir šā bārdskuvja uzmācības upuris, un tādēļ viņš sodāms. Un tad nu mēs to sagrābām un iespundējām tumšā istabā pie žurkām, un paši sēdāmies mierīgi un rimti un paēdām un padzērām, un dzīres turpinājās līdz aicinājumam uz pēcpusdienas lūgšanu. Un tad es izgāju un devos uz māju, un mājās mani sagaidīja sieva sarauktām uzacīm un sacīja: «Tu dzīvo jautrībā un izpriecās, bet es mājās skumstu! Ja tu nevedīsi mani laukā un dienas atlikumu neiesi ar mani staigāt, es saraušu savu auklu, un mūsu šķiršanās būs tava vaina.» Un tā nu es izgāju ar viņu staigāt, un staigājām mēs līdz vakaram un, mājās pārnākuši, satikām kupri, un tas bija piedzēries un teica, ko teicis bija dzejnieks:

«Ir stikla dzidrums gluži tāds kā vīns, Ka tie tik līdzīgi, man tirais brīns! Vīns tā kā būtu, bet tad kausa nav, Kauss tā kā būtu, vīns ir izdzerts jau.»

Un es aicināju to sev līdzi un izgāju nopirkt ceptas zivis, un mēs piesēdāmies ēst, te mana sieva viņam iedeva maizes klanci un zivi un bāšus iebāza tos viņam mutē, un muti aizbāza, un kupris aizrijās un nomira, un es aiznesu to un ar viltīgu nodomu iemetu to šā ebreju ārsta mājā, bet ārsts attapīgi iemeta to pārziņa mājā, pārzinis to manīgi nosvieda kristieša starpniekam ceļā. Tas nu tad ir viss mans stāsts, un tas, kas vakar mani piemeklēja, — vai tas nav brīnišķīgāks par kupra stāstu?

Un, dzirdējis šo stāstu, Ķīnas valdnieks sajūsmā purināja galvu un brīnījās, un teica: «Tik tiešām, šis notikums ar jaunekli un pļāpīgo bārdskuvi un stāsts par to ir labāks un jaukāks par melīgā kupra stāstu!» Un tad nu valdnieks lika kādam no saviem galminiekiem: «Ejiet abi ar drēbnieku un atvediet bārdskuvi no cietuma, es paklausīšos viņa runas, un viņš būs tas, kas atbrīvos jūs visus, bet šo kupri mēs apbedīsim un nosvinēsim viņa bēres …»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, pārtraucot atļauto stāstu, bet, kad pienāca nakts, viņa sacīja:

«Man teikts, ak laimīgais sultan, ka Ķīnas valdnieks sacījis: «Atvediet man bārdskuvi, un viņš būs tas, kas atbrīvos jūs visus, bet šo kupri mēs apbedīsim un nosvinēsim viņa bēres, — jo viņš ir miris kopš vakardienas, — un uzcelsim viņam kapenes.» Un nebija necik ilgi- te galminieks un drēbnieks no cietuma izlaida bārdskuvi un veda, veda to, līdz atveda šā sultānā vaiga priekšā. Bārdskuvi ieraudzījis, sultāns ielūkojās viņā un pēkšņi redzēja: vecs un nevarīgs sirmgalvis, jau pāri deviņdesmit gadiem, baltu bārdu un baltām uzacīm, nocirstām ausīm un garu degunu, un dvēselē tam tikai muļķība, bet stāja uzpūtīga un pašlepna. Un sultāns sāka smieties pai vecā bārdskuvja izskatu un sacīja tam: «Ak Klusētāj, es gribu, lai tu man izstāsti kādu no saviem piedzīvojumiem, jo tu esot brīnišķīgs stāstītājs!» Un bārdskuvis sacīja: «Ak laika valdniek, bet kāds ir šā kristieša un ebreja, un musulmaņa, un mirušā kupra stāsts, un kas ir šai vietā pulcinājis šo sanāksmi?» To dzirdējis, Ķīnas valdnieks sacīja: «Bet kādēļ tu to jautā?» Un bārdskuvis atbildēja: «Es jautāju par viņiem tādēļ, ka valdniekam būs zināt, ka es neesmu pļāpa un pļāpībā viņi veltīgi apvaino mani. Es esmu tas, kuru dēvē par Klusētāju, un manā vārdā ir sava tiesa manis paša, kā teicis dzejnieks:

Ja vārdā īpašā ir iesavikts kāds,

Tad tikai ieskaties, un redzams būs,

Ko parādījis tev ir skaidrais prāts:

Ka iesaukā tas savu jēgu gūs.

«Izstāstiet bārdskuvim šā kupra stāstu un to, kas viņu piemeklēja vakarā, un ko stāstīja ebrejs un kristietis, pārzinis un drēbnieks!» sacīja valdnieks (bet atkārtot nav ne labuma, ne jēgas!), un tad nu bārdskuvis pagrozīja galvu un iesaucās: «Allah vārdā, tik tiešām tas ir brīnišķīgs stāsts! Atsedziet šo kupri!» Un, kad nu kupri viņam atsedza, tas nosēdās viņa galvgalī, nolika viņa galvu uz ceļiem, ielūkojās viņam sejā un sāka tik neatlaidīgi smieties, ka atkrita augšpēdu un tad iesaucās: «Katra nāve ir brīnišķīga, bet šā kupra nāve uzrakstāma zelta burtiem!» Un visus sanākušos apmulsināja bārdskuvja vārdi, un arī sultāns brīnījās par viņa vārdiem un jautāja: «Ak, stāsti, Klusētāj, kas noticis ar tevi!» Un bārdskuvis atbildēja: «Ak laika valdniek, es zvēru tavas žēlastības vārdā, ka melīgajā kuprī iemājo gars!» To teicis, bārdskuvis izvilka no paduses mazu lādīti un, atvēris to, izņēma podiņu ar taukiem, un sazieda ar tiem kupra kaklu un kakla dzīslas, un tad nu viņš izņēma no tās divus dzelzs kāsīšus un, iebāzis tos kuprim rīklē, izvilka no tās zivs klanci ar asaku, un, kad nu viņš bija to izvilcis, redzams bija, ka tas ir asiņains. Te pēkšņi kupris nošķaudījās un pietrūkās kājās, noglauda seju un iesaucās: «Tik tiešām, ir tikai viens dievs, un tas ir Allah augstais, un Muhameds ir Allah sūtnis zemes virsū!» To dzirdējuši un redzējuši, visi brīnījās par to, ko redzējuši bija savām acīm. Un Ķīnas valdnieks sāka tik jautri smieties, ka pakrita nemaņā, un no smiekliem nemaņā pakrita arī visi citi. Tad nu sultāns sacīja: «Allah vārdār tas ir brīnišķīgs stāsts, un es savu mūžu nebiju tādu dzirdējis!» Un sultāns jautāja: «Ak musulmaņi, ak visi karavīri, — vai esat savu mūžu redzējuši, ka kāds būtu miris un tad atdzīvojies? Ja Allah augstais nebūtu sūtījis viņam šo bārdskuvi (bet dzīvību tam atdeva tieši viņš!), — kupris droši vien būtu miris.» Un tad visi sacīja: «Allah vārdā, tas ir brīnumains stāsts!» Tad nu Ķīnas valdnieks lika šo stāstu uzrakstīt zelta burtiem un to pierakstīja un noglabāja valdnieka mantnīcā. Un tad viņš apbalvoja ebreju ārstu, kristieti un pārzini un katram deva dārgus ģērbus, un lika iet projām. Un, kad nu tie aizgāja, sultāns pievērsās drēbniekam un dāvāja tam greznu ģērbu, un iecēla to par savu drēbnieku. Un nolika viņš savam drēbniekam izmaksas un samierināja to ar kupri, un apbalvoja kupri ar dārgām drēbēm, un nolika tam izmaksas, ieceļot to par savu galda biedru, bet bārdskuvi viņš laipni aicināja pie sevis un iecēla to par valstības bārdskuvi un savu galda biedru. Un tā nu viņi dzīvoja saldāko un patīkamāko dzīvi, līdz atnāca pie viņiem visu baudu Gainītā ja un visu saišu Sarāvēja un Izšķīrēja.

Bet nav jau šis stāsts brīnišķīgāks kā stāsts par diviem veziriem un Anisu al Džalisu.» — «Un kāds tad ir šis stāsts?» jautāja Dinazada.

STĀSTS PAR DIVIEM VEZIRIEM UN ANĪSU ALDZALISU

Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Basrā reiz dzīvoja sultānu sultāns un maksāja tas meslus savam pavēlniekam Harunam al Rašidam, Un vārds tam bija Muhameds ibn Suleimans az Zeini. Un mīlēja viņš nabagus un sērdieņus un žēloja nelaimīgos, un savu naudu izdāļāja tiem, kas ticēja mūsu pravietim Muhamedam — lai Allah miers ar viņu! Un rokas viņam bija devīgas kā jūra, un viņa vergi dzīvoja kā brīvi ļaudis. Nakts un diena, diena un nakts viņam kalpoja, un lielākais prieks viņam bija apbalvot savus vergus un karavīrus. Un bija viņš dzejnieka vārdu cienīgs, jo raugi: viņa tikumus un labos darbus daudzināja dziesmas vārdi:

Kad viņu aplencis pulks jātnieku, Ar asu šķēpu viņš to pīšļos trieci Viņš dusmās sirdis šķel ar šķēpu asu, Pats sevi sargādams ar vairogu.

Un bija viņam divi veziri: vienam vārds bija al Muins ibn Savi, un otru sauca al Fadls ibn Hakans. Te nu jāliek vērā, ka al Fadls ibn Hakans bija sava laika lielākais labdaris un bija viņam skaistas

un jaukas īpašības un tik cēli tikumi, ka visas sirdis viņam pretim staroja priekā un paļāvībā, un viņu cienīja un godāja visi gudrie un mācītie vīri, kas nāca pie viņa, lai viņš atrisina grūtas mīklas. Un visa tauta un visi ļaudis, un sievas savos harēmos lūdza, lai Allah dod viņam saules mūžu, jo viņš visiem darīja labu un vairījās ļauna un netaisnības, kā saka dzejnieks:

Viņš cēls, un cēli visi viņa darbi, Un laiks ar viņu līdzi gavilē. Viņš miers un patvērums ir cietējiem, Pie viņa durvīm ticīgi kas stāv.

Bet otrs vezirs Ibn Savi bija skops un netīrs, un skaudīgs vīrs, un ienīda viņš savus tuvākos un zaimoja visu, kas bija labs, un mūžam dzinās tikai uz ļaunu. Un dzejnieks par viņu saka tā:

Kad viņu redzēju, es pietrūkos, Lai derglis nenāk manā tuvumā! Es sava ģērba krokas pacēlu, Lai tumsas vīrs šis nepieskaras man, Un lūdzos palīdzību savam zirgam, Lai drīzāk mani projām nes no tā.

Un par šiem diviem veziriem, kas bija tik dažādi savā garā un savā sirdī, varēja sacīt dzejnieka vārdus:

Ak, līksmo jel, ka vari kopā būt Ar vīru cēlu, sirds kam skaidra, tīra, Kas diža, godājama tēva dēls; Jo zini: pats kas dižens ir un cēls, Tam arī senči tādi bijuši! Bet sargies tādam vīram tuvoties, Kas zems ir pats un dvēsele kam zema, Un dzimis kas no zemas senču cilts, Un vērā liec, ka derglis nejauks, īdzīgs No zemas cilts var tikai cēlies būt.

Cik al Muinu ibn Savi visi ienīda un nicināja, tik al Fadlu ibn Hakanu mīlēja. Un vezirs Savi ienīda labo veziru Fadlu un visādi lūkoja viņu nopulgot sultanam.

Te kādu dienu, un tā bija līdzīga citām dienām, Basras sultāns Muhameds ibn Suleimans az Zeini sēdēja savā dīvānā un savā valdnieka krēslā, un apkārt viņam bija abi veziri un visi emiri, un citi galminieki. Un todien bija pienākusi ziņa, ka no daudzām zemes malām Basrā atvestas jaunas verdzenes. Te nu sultāns pievērsās savam veziram Fadlam un sacīja: «Es gribu, lai tu atrodi man jaunu verdzeni, kurai līdzīgas nav visā pasaulē un kura būtu pati daiļuma pilnība un pārāka par visām sievietēm gudrībā un tikumu cēlumā, un sirds jaukumā un dvēseles spēka stiprumā.»

Un, sultāna vārdus dzirdējis, kas teikti bija veziram Fadlam, otrs vezirs iekaisa skaudībā, jo raugi: viņš redzēja, ka tuiltans vairuk uzticas viņa sacensonim. Un, gribēdams sultānu atrunāt 110 tāda nodoma, viņš iesaucās: «Ja tāda sieviete pasaulē atrodama, par viņu būs jāmaksā vismaz desmit tūkstoši zelta dināru!» Te nu sultāns, pikls par necerēto kavēkli, lika aicināt savu mantzini un sacīja tam: «Ņem desmit tūkstošus dināru un dod tos manam veziram Fadlam il>n I la kanam!» Un tā nu mantzinis steidzās paklausīt sava sultānā pavēli. Un to pašu brīdi vezirs Fadls atstāja sultānā pili un devās sava kunga un pavēlnieka liktajās gaitās.

Un tā nu vezirs Fadls ik dienas gāja verdzeņu tirgū, bet neredzēja tādu jaunavu, kas būtu tik skaista, lai varētu patikt viņa sultanam. Un viņš sasauca visus vergu tirgotājus, kas pirka un pārdeva baltas un melnās verdzenes, un lika tiem meklēt jaunavu, kādu sultāns gribēja, un teica tiem: «Ikreiz, kad esat dzirdējuši, ka tirgū atvesta verdzene, par kuru prasa tūkstoš dinārus, jums tūdaļ būs steigties pie manis un man to ziņot, un tad es redzēšu, vai mūsu sultanam tā būs tīkama.»

Un tiešām, nepagāja ne diena, kad divi vai trīs tirgotāji veziram atveda skaistas verdzenes, bet vezirs vienmēr dzina tirgotājus atpakaļ ar visām verdzenēm, jo neiedrošinājās nevienu pirkt. Un mēneša laikā viņš bija redzējis vairāk nekā tūkstoti jaunavu, un bija tās cita par citu skaistākas un ar savu daiļumu varēja apreibināt prātu tūkstoš nevarīgiem sirmgalvjiem un iesvelt tos kaislību svelmē. Bet vezirs nevarēja un nevarēja izraudzīties.

Te kādu dienu, kas līdzīga bija citām dienām, vezirs Fadls dzīrās kāpt savā zirgā un jāt uz sultānā pili, un lūgt, lai sultāns vēl laiciņu gaida, un tad būs padarīts, kas viņam likts. Un tieši tobrīd viņš ieraudzīja pazīstamu vergu tirgotāju, un tas nu piesteidzās viņam klāt un, kāpšļus pieturēdams, bijīgi palocījās, un teica dziesmas vārdus:

«O tu, kas slavā savu laiku cēlis, No pīšļiem gaismā vedis senču cilti, O vezir, mūžam uzvarējis tu! Ar balvu neskaitāmu devību Tu dzīvi vieglo nabagiem, kas cieš! Un tavi darbi mūžam patīkami Ir Allah augstam, debess valdniekam!»

Un, dziesmas vārdus izrunājis, tirgotājs sacīja: «Ak vezir! Ko mēs tik sen jau meklējam, klausīdami tavu augsto pavēli, nu ir sameklēts.» Un vezirs atbildēja: «Ved viņu šurp!» Un tad nu tirgotājs aizgāja un drīz jau bija atpakaļ, līdzi vedot verdzeni, un bija tā smuidra un vijīga kā bana zars, ar apaļām un pilnām krūtīm un melnu acu zibu, un gleznām skropstām, lokanu un tievu viduci, vingriem gurniem, slaidām kājām, liegu balsi un kairu elpu. Un viņas siekalas bija saldakas par džulebu un viņas vārdi mīlīgāki par vakarvēju, kas dārzos puķes vēdina, un tērpusies tā bija košākā ģērbā, kā daiņo par viņu dzejnieks:

Tai seja mirdz kā mēnesis un zvaigznes, Un savā ciltī viņa cēlākā, Kas līdzi auga tai, nīkst viņas ēnā. Tai Allah devis gleznu augumu, Par visām mantām rotu krāšņāko, Un vaigu debesīs tai zvaigžņu septiņš. Tai āda liega, runa mīlīga, Ne lieki mēļo tā, ne vārds tai trūkst. Skan viņas valoda kā strautiņš maigs, Kas dzidrs, priecīgs līku loču rit. Kad Allah teica: «Spīdiet!» — acis vērās, Kas sirdis apbūra kā degošs vīns! Tik viņu mīlēt, sapņos viņu redzēt! Ak mila, dod ik nakts man kaisli kvēlu, Un tikai pastaros remd dienu sāpes! Kā melna nakts tai pierē cirtas zviln, Un laistās deniņi kā mirdzošs rīts. Ja vaigā blenž tai kārdinātājs kāds, Tā viņu sveļ ar saviem zvaigžņu stariem, Un ļaunais gars no debess vārtiem bēg!

Un tā nu, redzot daiļo verdzeni, veziram bija lieli brīnumi. Un viņš pievērsās tirgonim un jautāja: «Cik šī maksā?» Un tirgonis atbildēja: «Ak kungs, viņa maksā desmittūkstoš dināru, bet viņas saimnieks zvēr, ka tāda nauda nav atmaksājusi ne jaunos gaiļus, ko tā apēdusi, ne goda ģērbus, ko tā dāvājusi saviem skolotājiem. Jo patiesi: viņa prot daiļo rakstu un smalkās runas mākslu un arabu valodu un tās likumus, un mācījusies viņa izskaidrot svēto Korānu un tiesības, un zināma tai ārstniecības un kalendara gudrība, un prot viņa spēlēt muziķu.» To dzirdējis, vezirs uzsauca: «Lai nāk viņas saimnieks!» Un tūdaļ atnāca jau sirmu mūžu nodzīvojis persietis, kam laiks bija miesu pārvērtis par kauliem un ādu un viņa laimes zvaigznei bija pametis tikai blāvu spīdumu; un bija viņš veca ērgļa vai iegruvušas sienas izskatā, un par viņu bija sakāmi dzejnieka vārdi:

Man laiks un liktenis ir virsū vēlies, Nu līka mugura un galva trīc. Kas laikam pretoties gan varētu? Reiz bija laiks, kad spirgts un stalts es gāju Un saulei pretim skrēju vingriem soļiem. Nu nogāzts es no saviem augstumiem, Un tikai vārgums, kaites mani draugi, Un stindzis miers ir mana mīļākā.

Te nu vezirs viņam sacīja: «Par šo jaunavu tev sultāns Muhameds ibn Suleimans az Zeini dos desmittūkstoš dināru.» To dzirdējis, vecais persietis atbildēja: «Ja mana verdzene lemta pašam sultanam, tad

pienākums man liek to viņam dāvāt un neprasīt nenieka.» [1] Bet vezirs tūdaļ lika atnest naudu un nosvēra persietim viņa tiesu. Un, kad nu verdzenes saimnieks ar savu naudu aizgāja, tirgotājs jautāja veziram: «Vai man atļauts lielā vezira ausīs teikt dažus vārdus?» Un Fadls atbildēja: «Saki, kas tev sakāms!» Un vergu tirgotājs sacīja: «Ak, paklausi, kungs, manu padomu un šodien vēl neved jaunavu pie sultānā, jo tālais ceļš viņu nogurdinājis un viņai ir novārdzis izskats. Paturi to četrpadsmit dienas savā pilī, lai viņa atspirgst un atkal atstaro savā daiļumā. Un, kad tā atguvusi būs savu jaukumu, tad sūti viņu hamamā un liec viņu ietērpt krāšņākā ģērbā! Un tad tu droši varēsi vest pie sultānā, un tava laime būs vēl lielāka.» Un vezirs pārdomāja vergu tirgotāja vārdus un atzina tos par labiem. Un persiešu jaunavu viņš lika aizvest savā pilī. Tur nu viņa dzīvoja lielā un greznā istabā, un vezirs viņai gādāja ik dienas jaunus gaiļus un dārgus vīnus, un košākos ģērbus. Un tā nu aizritēja noliktais laiks.

Bet veziram Fadlam ibn Hakanam bija skaists dēls, un mirdzēja tas kā mēness, un piere viņam staroja un vaigi tvīka sārti, un vaigu apaļumā vizmoja laimes zīme ar liegām pūkām, tik maiga kā ambras lāsma. Un par viņu bija teikti dziesmas vārdi:

Viņš savām acīm mulsina kā mēness, Un viņa augums — vijīgs bana zars, Māj, apbur, vilina tas šūpodamies; Viņš laistās spožs kā zelts, tik mati melni, Un saldums reibinošs no viņa līst. Cik cieta sirds, tik locekļi tam liegi, Ak, kam tie nava līdzi maigumā? Ja lēnums mīlīgs viņam sirdi siltu, Viņš glāstus būtu devis mījākai, Ne sitis neganti un plēsis to! Bet tu, kam nievā mani, mīļais draugs. Ka savos valgos kaislība pin mani? Jel lūko saprast, mani nesodīt, Jo savā varā pats es neesmu vairs; Man visu miesu, visus manus spēkus Lauž niknas ciešanas un sāpes skaudras. Un zini, draugs, nav mana vaina tā, Nav vainīgs it neviens, tik mana sirds!

Bet skaistais jauneklis, vezira Fadla dēls, nezināja, kādēļ verdzene atvesta viņa tēva pilī. Un vezirs biedināja jaunavu no sava dēla, viņai sacīdams: «Zini, meita, kam tu nolemta! Es tevi nopirku sultanam Muhamedam, un tādēļ sargies no mana dēla, jo raugi: viņš ir tīrais šaitans un paved visas meitas mūsu pilsētā. Un pielūko, lai viņš neredz tavu seju un nedzird tavu balsi, un neaizmirsti, kas tevi gaida!» To dzirdējusi, jaunava atbildēja: «Dzirdu un paklausu!»

Un, kad nu persiešu jaunava bija dažu labu dienu jau dzīvojusi vezira pilī, te liktenis gribēja, lai viņa iet pirtī, kas turpat pilī bija izkurināta. Un, kad verdzenes viņu nomazgāja un ieģērba svētku drēbēs, viņas daiļums staroja un laistījās burvīgā spožumā. Un, tiklīdz daiļā persiete bija izgreznota, viņa steidzās pie savas pavēlnieces, vezira Fadla laulātās draudzenes. Tā nu laipni viņu sagaidīja un mīļi uzrunāja: «Lai pirts dod tev veselību, ak Anisa al Džalisa!» To dzirdējusi, verdzene skūpstīja savai pavēlniecei roku un atbildēja: «Lai Allah prāts tavai laimei liek ziedēt mūžīgi, ak cēlā kundze!» Un, kad vezira sieva jautāja, vai viņai arī nebūtu jāizbauda pirts jaukumi, persiešu jaunava ielīksmojās un sacīja: «Pirtī ūdens ir tik mīlīgs un patīkams un gaida tavu jauno skaistumu.» Te nu pils kundze sacīja savām verdzenēm: «Nāciet, iesim pirtī arī mēs, jo sen jau neesam tur bijušas!» Un verdzenes attrauca vienā balsī: «Ak cēlā kundze, tu uzminēji mūsu vēlēšanos; jau sen mēs visas tā domājam.» Un kundze iesaucās: «Tad Allah vārdā, dosimies turp!» Bet aiziedama viņa lika divām verdzenēm apsargāt persiešu jaunavas istabu un sacīja tām: «Uzraugiet modri, lai neviens viņas istabā netiek!»

Un, kamēr nu vezira Fadla sieva bija pirtī un Anisa al Džalisa pēc pirts atdusējās mīkstos zida spilvenos, te negaidīts ienāca vezira dēls Ali Nuraddins un jautāja, kur viņa māte ar savām verdzenēm. Un abas verdzenes pazemīgi atbildēja: «Cēlā kundze ir pirtī.» Te nu Anisa al Džalisa savā istabā sadzirdēja Ali Nuraddina balsi un domāja: «Allah vārdā, es gribu redzēt jaunekli, kas runā aiz durvīm. Vai tas nav vezira dēls, no kura mani biedināja viņa paša tēvs?» Tā nodomājusi, viņa piecēlās no mīkstā sēdekļa, un visa viņas miesa spulgoja pirts uzburtā skaistumā, un viņa gāja pie durvīm skatīt Ali Nuraddinu. Un raugi: tur stāvēja jauneklis, tik skaists kā pilnais mēness, un, acis tam uzmetusi, viņa notrīsēja tūkstoš šalkās. Un to pašu mirkli jauneklis apcirtās, un viņu apbūra persietes daiļums, un tas lika viņam notrīsēt liegās tirpās. Un tā nu viņu liktenis izšķīrās un viņu sirdis ietina mīlestības tīkli. Te pēkšņi Ali Nuraddins piesteidzās pie abām verdzenēm un uzkliedza tik bargi, ka izbailēs viņas aizskrēja līdz otrai sienai, kur abas palika noskatīties, ko šis nu darīs. Un Ali Nuraddins nu devās pie istabas durvīm un, ar joni tās atrāvis, iedrāzās pie Anisas al Džalisas, un jautāja tai: «Vai tu tā verdzene, ko tēvs man nopircis?» Un viņa atsaucās: «Jā, kungs, es esmu tā!» Te nu viņš noreiba priekā un metās viņai klāt, un mīlestības neprātā kļāva to pie savām krūtīm, un viņa kaislīgi apvija tam kaklu ar savām drebošajām rokām un sniedza viņam karstus skūpstus, un lēja laimes asaras.

To redzēdamas, abas verdzenes sāka skaļi kliegt, bet vezira dēls, bīdamies sava nedarba kļūmīgo seku, dzīrās bēgt. Un, kliedzienus izdzirdējusi, pils kundze pietvīkusi izsteidzās no pirts un sauca: «Kas manā namā tā kliedz un trokšņo?» Un, piegājusi pie verdzenēm, kuras bija nolikusi pie daiļās persietes durvīm, viņa jautāja: «Ko vaimanājat un saucat? Kas noticis?» Un verdzenes atsaucas: «Ak, mūsu kungs Ali Nuraddins pienāca pie durvīm un mūs sita. Mēs aizskrējām pie otras sienas, un viņš iegāja Anisas al Džalisas istaba un apskāva to un skūpstīja. Un, ko viņš vēl tai darīja, mēs neredzējām. Un, k.nl mēs sākām kliegt, viņš aizbēga.» Te nu vezira sieva devas pie Anisas Al Džalisas un jautāja tai: «Kas šeit bija?» Un Anisa atbildēja: «Ak cēlā kundze! Es klusi un mierīgi sēdēju un nepaiedzeju ļaunu, te manā istabā ienāca skaists jauneklis un jautāja, vai es la verdzene, ko viņa tēvs šim nopircis. Un tik tiešām, ak cēlā kundze, ka es viņa vārdus šķitu dzīvu patiesību, es viņam atbildēju: «Ja, kungs, es esmu tā!» Un tad viņš mani satvēra un apkampa.» Bet vezira sieva gribēja zināt vairāk un jautāja: «Un ko viņš vēl tev darīja?» Un viņa atzinās: «Viņš nolaupīja trīs skūpstus no manam lūpām.» — «Un vairāk neko?» Un, kad nu verdzene bikli klusēja, viņa iesaucās: «Ak, lai šie skūpsti tevi neiedzen postā!» To teikusi, vezira sieva sāka gauži raudāt, un viņai līdzi raudāja visas verdzenes un sita savas krūtis un sejas, jo raugi: viņas drebēja bailēs, ka Ali Nuraddina tēvs negantās dusmās nenokauj savu dēlu.

Un, kamēr nu kundze ar savām verdzenēm tā vaimanāja, pārradās vezirs un jautāja: «Ak, vai jums, stāstiet, kas noticis!» Bet nevienai lūpas neraisīja atzīšanās vārdi. Un, velti gaidījis atbildi, viņš piegāja pie sievas un bargi uzsauca: «Tev būs sacīt skaidru patiesību!» Bet viņa atteica: «Allah vārdā, zvēri, ka manu stāstu uzklausīsi mierīgi!» Un, kad nu vezirs bija zvērējis, viņa stāstīja tam dēla nedarbu. To dzirdējis, vezirs nobēdājās lielās bēdās un saplosīja savas drēbes, sita savu seju un plēsa bārdu tik briesmīgi, ka deguns viņam asiņoja un oirkstos palika liela matu šķipsna. Un viņa sieva iesaucās: «Ak mans nelaimīgais kungs, nedari nu pats sev galu! Es tev no savas naudas atdošu desmittūkstoš dināru, ko samaksāji par verdzeni.» Bet Fadls pievērsa tai savu vaigu un atbildēja: «Vai mani skumdina desmittūkstoš dināru? Lai verdzene maksā cik maksādama, tā nav mana bēda. Es bīstos par savu dzīvību un mantu. Un vai tu nezini, ka mums uzglūn mūsu nāvīgākais ienaidnieks al Muins ibn Savi?»»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka vezirs Fadls sacīja savai sievai: «Tiklīdz al Muins dzirdēs par mūsu dēla Ali Nuraddina nedarbu, viņš steigsies pie sultānā un teiks: «Tu mūžam daudzini sava vezira Fadla uzticību un mīlestību. Bet vai tu neiedevi viņam desmittūkstoš dināru, lai nopērk tev daiļāko verdzeni? Un zini: viņš nopirka tik burvīgu un skaistu jaunavu, ka skaistākas nav visā pasaulē. Bet tā nu šim gaužām patika, un viņš teica savam dēlam: «Se, mans dēls, ņem daijo verdzeni, un viņa ir tava, jo tu viņas cienīgāks nekā sultāns.» Un viņš to paņēma un bauda viņas jaukumus.» Gan sultāns viņam teiks: «Tu melo!» Bet al Muins viņam atbildēs: «Ja tu, ak kungs, man liktu, es tūdaļ steigtos un verdzeni atvestu tavā pilī.» Un tad nu sultāns to liks, un viņš ar varu ielauzīsies manā namā un verdzeni aizvedīs. Un tad sultāns verdzenei vaicās: «Ko tu esi darījusi?» Un viņai būs jāsaka patiesība. Un tad nu al Muins varēs droši sacīt sultanam: «Redzi nu, ak kungs, es dodu tev labus padomus un vēlu tev saules mūžu! Bet man nav laimes, jo man tu neesi žēlīgs un ļaudis mani nīst.» Un sultāns laupīs manu mantu un dzīvību, un ļaudis nāks un mielosies no mana labuma.»

Tādus vārdus dzirdējusi, vezira sieva atbildēja: «Vai nezini, ka Allah prāts ir taisns un žēlīgs? Ak, paļaujies uz viņu, un viņš tevi sargās un svētīs! Ja neteiksi pats, viss paliks slepenībā, jo neviens neko nav redzējis. Un Allah augstais, kas visu redz, gan tevi žēlos.» Un tā nu sievas vārdi remdēja vezira skumīgo prātu, un viņš lika atnest vīnu un ielīksmoja savu dvēseli.

Bet Ali Nuraddins, bīdamies soda par kļūmo dēku, augu dienu palaida pilsētas dārzos un līksmojās savu draugu pulkā. Un viņš pārradās tikai vēlu vakarā un klaudzināja pie durvīm, un durvis viņam atvēra mātes verdzenes. Un tā nu turpat mātes istabā viņš gāja gulēt un pirms rīta lūgšanas jau atkal bija prom. Un tā viņš nodzīvoja divi mēneši, neredzējis tēva vaigu. Te kādu dienu vezira sieva teica savam laulātajam draugam: «Ak mans kungs, vai savu dēlu un jauno verdzeni gribi postā dzīt? Ja negrozīsi savu prātu, tavs dēls meklēs patvērumu svešās pasaules malās.» To dzirdējis, vezirs iesaucās: «Ak, ko man darīt?» Un viņa atbildēja: «Ak, šonakt paliec nomodā un gaidi, kad viņš pārnāks, tad saķer viņu un grasies nokaut. To redzēdama, es piesteigšos un viņu glābšu, bet tu ar viņu saderi mieru un dod viņam persiešu jaunavu, jo raugi: tā viņam mīļa un viņš tai arī, un es tev samaksāšu desmittūkstoš dināru.»

Un tā nu vezirs Fadls paklausīja sievas padomu un visu cauru nakti bija nomodā. Un, kad jau rīta blāzma sārtojās, un tas bija laiks, kad Ali Nuraddins nāca mājās, vezirs noslēpās pils tumšā kaktā. Te drīz jau pie durvīm atskanēja klaudziens, un, kad verdzene kā daždien durvis atvēra un ienāca vezira dēls, te viņa tēvs to sagrāba un nogāza zemē. Un Ali Nuraddins atskatījās: kas šim to darījis? Te nu viņš ieraudzīja savu pretinieku, un raugi: tas bija viņa paša tēvs. Un, dēlu pasviedis zem kājām, Fadls uzlika celi uz viņa krūtīm, izvilka šķēpu no jostas un turēja to dēlam pie kakla. Tad nu iesteidzās Ali Nuraddina māte un iesaucās: «Ko grib'i viņam darīt?» Un vezirs attrauca: «Es gribu viņu nokaut!» Bet vezira dēls nu jautāja tēvam: «Ak tēvs, vai tev tik viegli nokaut savu dēlu?» To dzirdot, vezira acis lēja gaužas asaras un sirds iesila maigā žēlumā. Un viņš teica Ali Nuraddi- nam: «Ak dels, vai tikpat viegli tu nerotaļājies ar manu mantu un dzīvību?» To dzirdējis, jauneklis teica dziesmas vārdus:

«Kaut visu netikumu sirds man pilna, Bet vai tev nezināms, cik labu prātu It visu piedod dvēsles augstsirdīgās? l/n vai tev nezināms, ka pienākums Tev darīt tā ir taisni tālabad, Ka naidnieks tavs ir tavā patvarā, Un arī tad, ja lejā lūdzas viņš, Bet kalna galā lepni stāvi tu?»

Tad nu vezirs noņēma savu celi no dēla krūtīm, jo līdzjūtības v.ii.i sildīja viņa sirdi, un Ali Nuraddins skūpstīja viņa kājas un rokas. Un vezirs uzlūkoja savu dēlu priecīgām acīm un sacīja: «Ak dēls, ja es zinātu, ka Anisai al Džalisai tu būsi labs, es atdotu viņu tev.» Un Ali Nuraddins iesaucās: «Ak tēvs, kam tad lai es būtu labs?» To dzirdējis, vezirs nozvērināja savu dēlu: «Tev nebūs viņu pārdot un viņai pāri darīt vai viņai līdzi citu sievu precēt.» — «Ak tēvs!» jauneklis atsaucās. «Es zvēru, ka viņu nepārdošu un pāri viņai nedarīšu, ne ari precēšu citu sievu!» Te nu Ali Nuraddins steidzās pie Anisas al Džalisas, un no tās dienas viņi dzīvoja laimīgi visu gadu.

Un Allah augstais lika, ka sultāns aizmirsa vezira dēla un persiešu jaunavas dēku. Al Muins ibn Savi visu zināja, bet baidījās pašaut mēli, jo sultānā labvēlība pret veziru Fadlu bija liela un neizmērojama. Un, kad nu laimīgais gads bija aizritējis, te notika, ka vezirs iegāja pirtī un atstāja to viss vienos sviedros, un saltais gaiss viņam ieskrēja krūtīs, un, pilī pārnākušu, viņu sāka kratīt drudzis. Un tā nu veziram bija jāliekas slimības gultā. Un, daudzas bezmiega naktis pārlaidis, vezirs sirga vārgāks un vārgāks, te kādu dienu viņš lika ataicināt savu dēlu Ali Nuraddinu un sacīja tam:

«Ja nāve pirmreiz tevi aizmirst spētu, Tā otru reizi neaizmirsīs vairs. Un soliem steidzīgiem un ātriem mēs It visi tiecamies uz savu galu. Nav Allah acīs ieleju, ne kalnu, Ar zemi līdzās visi augstumi, Un nava cilvēku ne zemu, augstu, Ne valdnieks, pravietis vai valstība Nav saules mūžu dzīvojuši vēl Un nāvi saukuši uz cīņu drošu.»

Un, dziesmas vārdus izrunājis, vezirs sacīja: «Kādu padomu tev lai dodu? Turies savā ticībā, vienmēr apdomā sava darba galu un neaizmirsti zvērestu par Anisu al Džalisu! Es ticu, ka Allah augstais būs man žēlīgs.» Bet Ali Nuraddins iesaucās: «Ak tēvs, kas gan vēl būtu tev līdzīgs? Visās malās tevi cildina, un visi daudzina tavus cēlos darbus, un visās lūgšanās tu esi svētīts.» Te nu vezirs noskaitīja savu ticību nomiņu, izdvesa grūtu nopūtu un iegāja svētlaimīgo valstībā, un vina pilī nu nebeidza skanēt vaimanas un bēdu gaudas. Un vezira al Fadla ibn Hakana aiziešanu no šās pasaules drīz daudzināja visā pilsētā, un nāves ziņa nonāca arī sultānā pilī. Un viņa nāvi apraudāja mazi bērni skolās un vīri svētnīcās, un sievas savos harēmos. Bet viņa dēls Ali Nuraddins sarīkoja krāšņas bēru svinības, un bērēs sanāca emiri, veziri un pilsētas ļaudis, un atnācis bija arī vezirs al Muins, aizgājēja mūžīgais ienaidnieks. Un, tiklīdz zeme apklāja vezira kapu, te sērotāju pulkā kāds teica dziesmas vārdus:

«Es vīram sacīju, kas bija nācis

Ar savu roku mazgāt miesas tam:

«Nu dari, vīrs, ko likšu tevim es,

Un zini, ka viņš pats, kad dzīvs vēl bija,

Par labiem teica padomus, ko devu.

Ja gribi, mazgā krūtis svētūdenī.

Bet visu miesu neaizmirsti slacīt

Ar bēdu pilnās Slavas asarām!

Prom zāles, balzamu un smaržas meti

Lai īstā godībā viņš smaržotu,

Liec viņa skaisto darbu, žēlsirdības

Un devības viscēlās smaržai līt!

Lai nonāk eņģeli no debesīm.

Nest pīšļus dārgos šos un svaidītos,

Un viņu asarām lai gala nav!

Lai zārka smagums plecus nespiež mums.

Tie sen jau nesa viņa labdarību,

Ko, būdams dzīvs, viņš bagātīgi deva!»»

Un, kad nu bērinieki aizgāja un Ali Nuraddins, sāpju un bēdu sagrauzts, pārnāca mājās, viņš klusībā skaitīja dzejnieka vārdus:

«Kad šķīrās viņš, bij ceturtdienas vakars, Un dvēsle viņam līdzi aizgāja. Ak dārgā dvēsele! Es bēdās saucu, Nāc atpakaļ un mīti viņā vēl! Kā viņā atgriezties man, dvēsle teica, Kam nava vairs ne miesas, asiņu? Kam asaras, kas rita nerimdamas, Nu tumsā gremdējušas acis gaišās, Un ausis, tik daudz ļauna dzirdējušas,. Vairs nedzird vārdus laipni vēlīgos?»

Un dzijās bēdās par tēva nāvi Ali Nuraddins nu sēroja augu mēnesi. Te kādu dienu, kad viņš noskumis sēdēja tēva pilī, pie durvīm kāds klauvēja. Viņš piecēlās un atdarīja durvis, un raugi: tas bija viņa tēva draugs un līdzgaitnieks viņa priekos. Un, roku noskūpstījis Ali Nuraddinam, viņš sacīja: «Kas tādu dēlu atstājis, kāds esi tu, tas nav miris, jo tā ir nolicis pats pirmo un pēdējo kungs un pavēlnieks!

Ak, ielīksmo atkal savu sirdi un neskumsti vairs, un esi jautrs!» Tā nu Ali Nuraddins atkal iegāja viesību istabā, kur citkārt bija priecājies ar saviem draugiem, un lika sanest tur visu, kas bija vajadzīgs, un drīz viņš atkal sapulcēja draugu baru, un bija šai barā desmit jauni tirgotāju dēli. Un laiks viņiem aizritēja vienās gavilēs un jautrībā, un Ali Nuraddins saviem draugiem deva skaistas un bagātas balvas. Un dažreiz viņš lika draugu pulkā ataicināt ari daiļo persiešu jaunavu Anisu al Džalisu, un Ali Nuraddina izšķērdībai nebija gala, Te kādu dienu pie vezira dēla ienāca pils pārzinis un viņam sacīja: «Vai nezini, kungs, parunu, kas saka: «Nauda ir laba gudra vīra rokā. Bet, aplami to šķiezdams, pats staigāsi ar ubaga spieķi. Jo raugi: neapdomīgā izšķērdība un bagātās balvas tavu mantu izputinās, un kaut tā būtu lielāka par augstāko kalnu.» To dzirdējis, Ali Nuraddins viņam uzsauca: «Ak ej! Es negribu vairs dzirdēt tavus vārdus. Jo vai tu nezini, ko saka dzejnieks:

Ja bagāts es, bet devīgs nav mans gars, Tad roka lai man stinga, kāja tizlai Kur ir tāds skopulis, kas slavā cēlies. Kur miris devīgais ar laužu nievu?

Un zini, es tev prasu tikai vienu: kamēr tev azaidam naudas gana, neliec man raizēties par vakariņām,» Ali Nuraddins sacīja. Un, kad nu pils pārzinis jautāja, vai tā esot viņa cēlā pavēlnieka griba, vezira dēls atbildēja: «Jā!» Un pils pārzinis aizgāja savu ceļu.

Bet Ali Nuraddins savu izšķērdību nepameta. Kad draugs viņam sacīja: «Raugies, kungs, cik krāšņi zied tavs dārzs!» — viņš atteica: «Šo dārzu es dāvāju tev.» Un, kad cits draugs sacīja: «Cik brīnišķīgi margo tavs nams!» — viņš atbildēja: «So namu es atdodu tev.»

Un viņa draugi tikmēr labinājās, līdz Ali Nuraddinu pierunāja rakstiski apliecināt savu dāvājumu. Un tā nu viņš ar saviem draugiem ēda un dzēra, un līksmojās no rīta līdz vakaram, un tā nu bija visu cauru gadu. Te kādu dienu Anisa al Džalisa viņam nodziedāja šādu dziesmu:

«Tev priecīgs prāts, kad dienas gaiši staro. Tu postu nebīsties, ko liktens slēpj. Viļ tevi nakšu mirdzums burvīgais, Bet zini: tumsa māc visgaišo nakti!»

Un, tiklīdz Anisa al Džalisa bija nodziedājuši, te pēkšņi pie durvīm kāds klaudzināja. Un Ali Nuraddins piecēlās un gāja atvērt, un kāds no viņa viesiem nemanīts aizzagās viņa pēdās. Un, durvis atvēris, Ali Nuraddins ieraudzīja savu pils pārzini un jautāja tam: «Ko esi nācis?» Un pils pārzinis atbildēja: «Ak mans kungs, ko sen jau bailēs paredzēju, nu ir piepildījies.» Te vezira dēls viņam jautāja: «Kā tavi vārdi saprotami?» Un pārzinis sacīja: «Tad uzklausi mani, ak kungs! No visas naudas, ko tu man iedevi, man nav vairs ne dirhema. Un še tev, kungs, mantu saraksts, kas bija manā ziņā.»

To dzirdējis, Ali Nuraddins nodūra galvu un sacīja: «Lai notiek Allah prāts! Jo viņš ir žēlsirdīgs un visvarens!» Bet viesis, kas slepus izgāja viņa pēdās un noklausījās viņa sarunu ar pils pārzini, tūdaļ iesteidzās pie draugiem un teica tiem: «Apdomāsim nu, kas darāms. Ali Nuraddins tagad ir ubags.» To dzirdējuši, visi attrauca: «Ja šim tāda klizma, ko tad mēs te gaidīsim!» Un, kad nu Ali Nuraddins noraizējies ienāca atpakaļ pie viesiem un nepaguva ne lāgā apsēsties, te kāds no viņa draugiem piecēlās, uzlūkoja Ali Nuraddinu un sacīja: «Ak kungs, es lūdzu neļaunojies, ja es aiziešu.» Bet Ali Nuraddins jautāja: «Kam tu šodien gribi mūs atstāt?» Un viņš atbildēja: «Kungs, mana sieva šonakt dzemdēs, un es gribu viņas tuvumā būt, jo raugi: tas ir vīra gods un tikums.» Un, tiklīdz Ali Nuraddins viņam atļāva aiziet, te piecēlās cits un lūdza to pašu, sacīdams: «Kungs, es gribu apciemot savu brāli, jo šodien viņam dēla apgraizības.» Un tā nu visi aizlūdzās prom, bet katram bija savi iemesli. Un viņi aizgāja savmalu kurais, un no visiem desmit draugiem nepalika neviens. Un, kad nu Ali Nuraddins bija viens, viņš pasauca Anisu al Džalisu un sacīja: «Ak, vai zini, kāds posts mani piemeklējis?» Un viņš teica tai bēdu ziņu, ko pārzinis atnesa. To dzirdējusi, Anisa al Džalisa atbildēja: «Ak nelaimīgais kungs, cik bieži tavi īstie draugi un tuvinieki rāja tavu vieglo prātu, bet tu tikai nievāji viņu labos padomus. Un dažu labu nakti es pārlaidu, domādama, kā tevi biedināt, bet neraisījās man vārdi, un es klusēju, kad tavas lūpas skaitīja dziesmas vārdus:

Ja laime nākusi ir tava namā, Tver to bez bailēm, baudi, ko tā dod. Un tavu draugu bars lai līdzi tev Tos priekus bauda, ko tev laime nes. Jo laimes brīdis drīz var aizsteigties Un velti atpakaļ vairs saukt tad to! Bet, ja tai mīļa tava mājas vieta, Tu vari valdnieks būt pār savu laimi. Un it nekad tā neaptumšosies. Ja būsi devīgs, žēlsirdīgs un laipns; Bet, savu vaigu ja tā novērsīs, Tavs spožums neaizkavēs to nekad.»

Te nu Ali Nuraddins iesaucās: «Tu jau zini, kur palika mana manta! Es izputināju to savu desmit draugu pulkā, bet es ticu, viņi nepametīs mani postā un trūkumā.» Bet Anisa al Džalisa atbildēja: «Tik tiešām, ka Allah ir debesu un zemes valdnieks, viņi aizliegs tavu draudzību.» To dzirdējis, Ali Nuraddins iesaucās: «Es steigšos pie viņiem un klaudzināšu pie viņu durvīm, un varbūt viņi palīdzēs /nan tik daudz, ka varēšu sākt tirgoties, jo līksmībai un priekiem es atmetīšu ar roku.» To teicis, Ali Nuraddins tūdaļ devās laukā un aizsteidzās uz to pilsētas daļu, kur dzīvoja viņa desmit draugi. Un, kad nu viņš klaudzināja pie pirmā drauga durvīm, tur iznāca jauna verdzene un vaicāja: «Kas tu tāds, un ko tu gribi?» Un viņš sacīja: «Ak, saki savam kungam, ka Ali Nuraddins, svētlaimības valsti aizgā juša vezira Fadla dēls, viņam nu sūta sveicienu un, skūpstīdams viņa roku, lūdzas dāvanu.» Un, kad nu verdzene iegāja sava kunga istabā un pieminēja Ali Nuraddina vārdu, viņš uzkliedza tai: «Ak, ej un saki, ka kunga nav mājās!» Un verdzene izgāja pie Ali Nuraddina un teica viņam: «Mūsu kunga nav mājās.» Un tad nu, noskumis un grūtu domu ap sēsts, viņš gāja tālāk un klusībā sacīja: «Ak jā, šis nelietis ii mani aizliedzis! Bet iešu pie citiem, visi jau tādi nebūs.» Un, kad viņš pie klauvēja pie otra drauga durvīm, atkal iznāca verdzene un vaicāja viņa vārdu. To dzirdējusi,, viņa iegāja pie sava kunga, bet drīz jau bija atpakaļ un sacīja: «Mūsu kunga nav mājās.» Un Ali Nuraddins nu teica dziesmas vārdus:

«Nu viņi visi mani aizlieguši, Pie kuru durvīm brīvi gāju es Un savas slāpes vienmēr remdināju, Un veldzi guvu sirdij gurušai.»

Bet Ali Nuraddinam ielīksmojās prāts, un viņš domāja: «Allah vārdā, es gribu viņus visus pārbaudīt, un varbūt viens taisnīgais no viņiem atsvērs deviņus viltniekus.» Tā nodomājis, viņš apstaigāja savu jautro dienu draugus, bet neviens viņam durvis neatvēra un nepadeva ne ubaga riecienu. Te nu Ali Nuraddins sodījās par savu aplamību un, skaļi vaimanādams un asaras liedams, teica dziesmas vārdus:

«Ir laimes dienās cilvēks kokam līdzīgs-:

Pie viņa augļu svētības nāk visi;

Bet zari nobirst, ļaudis citu meklē,

To pamet putekļiem un negaisiem.

Ak, kauns! Ak, kauns par mūsu laika dēliem!

No desmit draugiem vienu neradu,

Ko sērga šī jau nebij apsēdusi

Un krūtīs kam vēl drauga sirds bij slēpta.»

Un, kad nu Ali Nuraddins, vēl trīskārt skumīgāks, pārradās pie daiļās persiešu jaunavas, viņa jautāja: «Ak kungs, vai es neteicu, tu velti klaudzināsi pie viņu durvīm?» Un viņš iesaucās: «Ak, neviens man nerādīja savu vaigu!» Bet viņa sacīja: «Kungs, pārdod savu nam- turību, un tev būs maize.» Un tā nu Ali Nuraddins pārdeva visu, kas pilī bija, un viņam nepalika vairs nekā. Un viņš uzlūkoja Anisu al Džalisu un jautāja tai: «Kas vēl mums būtu pārdodams?» Un viņa atbildēja: «Ak kungs, klausi manu padomu, celies un ved mani tirgū pārdot! Jo raugi: tavs tēvs mani nopirka par desmittūkstoš dināriem, varbūt ar Allah augstā palīgu tev laimēsies par mani dabūt tikpat lielu naudu. Un, ja nu Allah augstais nolēmis mūsu likteņus savienot, tad notiks viņa prāts.» To dzirdējis, Ali Nuraddins iesaucās: «Ak Anisa al Džalisa! Man grūti no tevis šķirties kaut vienu stundu!» Bet viņa atbildēja: «Kungs, man vēl grūtāk šķirties no tevis, bet trūkumam ir savi likumi, kā saka dzejnieks:

Ak draugs, ko liktens darīt tev ir licis, To dari vien un nebīsties nekā, Tik sargies tikumību nopulgot! Un velti neskumsti un nebēdājies, Jo tiešām pasaulē nav tādu bēdu, Kam būtu iemesli jo svarīgi.»

Te nu Ali Nuraddins apkampa Anisu al Džalisu un noskūpstīja viņas matus, un, asarām' ritot kā sudrabainām lietus lāsēm, viņš teica dziesmas vārdus:

«Ak rimsti! Ļauj tavās acīs vērties Un ilgi ielūkoties, neaizmirst To skatu, kas man ceļā līdzi nāks: Tas sirdij tālumā man balzams būs. Bet, ja es lūdzu pārliecīgi daudz, Tad manu lūgumu, ak, neklausi Un ļauj i skumt man klusā vientulībā Un ilgās tvīkt pēc tavu vaigu rozēm!»

Un, tirgus laukā nonācis, viņš piegāja pie saucēja, kam vārds bija Hadži Hasans, un teica tam: «Še tev verdzene, ko es pārdodu, ieskaties viņā labi un zini, kas tev rokā!» Te Hadži Hasans atbildēja: «Ak kungs, es mūžam pieminēšu tavu cēlo cilti! Un vai šī verdzene nav Anisa al Džalisa, ko mūža mierā aizgājušais vezirs, tavs tēvs, no manis nopirka par desmittūkstoš dināriem?» Un Ali Nuraddins atbildēja: «Jā, tev taisnība.» Tad nu saucējs aizgāja uzmeklēt vergu tirgotājus, bet tie bija izklīduši savmalu kurais, un brīdi viņš gaidīja, līdz visi saradās ar savām verdzenēm, un bija tur nubietes un eiropietes, grieķietes un turcietes, čerkesietes un gruzinietes. Un, tirgus laukumā pamanījis raibo kņadu, viņš tūdaļ piecēlās un sāka saukt: «Uzklausiet, tirgotāji! Uzklausiet, bagātnieki! Ne viss, kas apaļš, ir rieksts; ne viss, kas garens, ir banans; ne viss, kas sarkans, ir gaļa; ne viss, kas balts, ir tauki; ne viss, kas tek, ir vīns. Ak, dzirdiet, bagātie tirgotāji! Ar ko jūs atslēgsiet mana skaistā dārguma vārtus? Jo raugi: mana verdzene ir krāšņākā pērle un daiļākā par visām pasaules verdzenēm!»

Te pēkšņi kāds vergu tirgotājs atsaucās: «Es solu četri tūkstoši dināru!» Un, tiklīdz viņš bija iesaucies, te tirgū ienāca vezirs al Muins ibn Savi. Un, ieraudzījis Ali Nuraddinu, viņš nodomāja: «Ko gan te meklē Fadla dēls? Vai tad šim plītniekam vēl būtu palicis tik daudz, ka tas var nopirkt verdzenes?» Un, vērīgāk ielūkojies, viņš tirgus vidū saskatīja saucēju, kas no visām pusēm bija vergu tirgotāju ap stāts, un klusībā viņš sacīja: «Ja pareizi šķietu, viņš droši vien grib tirgū pārdot savu verdzeni. Ak, tas man būtu prieks!» Un, !<i nu klusībā nospriedis, viņš pamāja saucējam, un, kad tas pioR.ij.i un no skūpstīja zemi pie viņa kājām, vezirs sacīja: «Es gribu nopirkt lavu verdzeni.» Un, bīdamies viņa pavēlei pretoties, saucējs aizveda vei dzeni pie vezira, un tā nu viņam gaužām patika, un patiku viņam verdzenes smuidrais augums un mīlīgā balss, un viņš jautāja: «Cik par viņu tev solīts?» Un saucējs atbildēja: «Pirmais solījums ir četri tūkstoši un pieci simti dināru.» Tad nu al Muins sacīja: «Tad tā n mana.» To dzirdējuši, vergu tirgotāji vairs neuzdrošinājās pārsolīt, jo viņi pazina vezira varmācību un viltību. Un raugi: vergu tirgū bija paradums nerādīt verdzeni nevienam, tiklīdz tirgotāji bija to redzējuši un sākuši solīt. Bet tirgotājiem nebija drosmes savu paradumu aizsargāt, un nabaga solītājs varēja tikai paklausīt. Un, kad nu Hadži Hasans vēl neziņā mulsa, te vezirs al Muins to uzlūkoja niknām acīm un uzkliedza: «Ko vēl stāvi? Ej prom un dari, kas tev darāms! Gādā man verdzeni par četri tūkstoši dināriem un pieci simti paturi pats!» Te Hadži Hasans gāja pie Ali Nuraddina un sacīja viņam: «Ak mans kungs, nu ir pagalam tava daiļā verdzene un visa tava nauda.» Bet Ali Nuraddins jautāja: «Kā tavi vārdi saprotami?» Un saucējs atbildēja: «Mēs tavu verdzeni izsaucām par četri tūkstoši dināriem, te uznāca varmācīgais al Muins ibn Savi, un verdzene šim ļoti patika, un viņš teica: «Ej pie sava kunga un saki, ka tā ir mana par četriem tūkstošiem dināru, un pieci simti es atdodu tev!»

«Un, man liekas, viņš zina, ka Anisa al Džalisa ir tava verdzene, un, ja tas četri tūkstoši dināru par viņu samaksātu tev skaidrā naudā, tā būtu Allah žēlastība, bet es pazīstu viņa negantības un zinu, viņš tev uzrakstīs tikai zīmi pie sava mantziņa un piekodinās tam: «Tincini Ali Nuraddinu cik varēdams un sargies samaksāt viņam naudu!» Un tā nu tu varēsi iet kad iedams un prasīt savu naudu kad prasīdams, viņš sacīs savu sakāmo: «Šodien es nevaru maksāt, nāc rīt!» Tā nu viņi tevi tirdīs un nievās tavu cēlo dabu, bet, tavas neatlaidības mākti, viņi teiks: «Atdod vezira zīmi!» Un, tiklīdz tu būsi to atdevis, viņi to saplēsīs, un tava nauda par Anisu al Džalisu būs vējā.»

Hadži Hasana vārdus dzirdējis, Ali Nuraddins viņu uzlūkoja un jautāja: «Ko man darīt?» Un saucējs viņu pamācīja: «Ak kungs, paklausi manu padomu: ja paklausīsi, tev izies labi.» Un Ali Nuraddins jautāja: «Kādu padomu man teiksi?» Bet Hadži Hasans atbildēja: «Kad aiziešu atpakaļ savā saucēja vietā, tad steidzies man klāt un izliecies, ka dusmās tu būtu zvērējis savu verdzeni vest tirgū, bet patiesībā negribi viņu pārdot. Un tu redzēsi, ka negantajam al Muinam mute būs ciet. Un, tiklīdz Anisu al Džalisu es aizvedīšu pie al Muina, it kā klausīdams tavu pavēli, tad rauj viņu man nost, sāc viņu sist un saki: «Vai tev, tu neliete! Nāc atpakaļ mājās! Mans zvērests nu ir piepildīts!» Un, kad būsi to darījis, tad visi ļaudis ticēs, ka tu neesi gribējis savu verdzeni pārdot.»

Te nu Ali Nuraddins iesaucās: «Tavs padoms ir labs!» Un Hadži Hasans viņu atstāja un aizgāja savā saucēja vietā tirgus lauka vidū. Un tur nu viņš satvēra verdzenes roku un ļaužu drūzmā ieraudzīja veziru al Muinu ibn Savi, un sacīja: «Ak kungs un pavēlniek, tur nāk viņas saimnieks!» Un Hadži Hasans nepaguva izrunāt, te piesteidzās Ali Nuraddins un verdzeni izrāva viņam no rokas, un iecirta viņai sejā pliķi. Un Ali Nuraddins uzkliedza verdzenei: «Vai tev, tu neliete! Es savu zvērestu esmu piepildījis un vergu tirgū tevi atvedis! Nāc atpakaļ mājās un sargies nepaklausīga būt! Nauda, ko par tevi solīja, man nav vajadzīga, jo es varu pārdot savu mantu un savus dārgakmeņus, un par naudu man nebūs jābēdā.»

Un al Muins ibn Savi ieraudzīja Ali Nuraddinu un iesaucās: «Ak tu šeit melsīsi, ka mājās tev vēl kas pārdodams!» To teicis, al Muins dzīrās ieķerties Ali Nuraddinam plecā. Un vergu tirgotāji un saucēji bailēs uzlūkoja Ali Nuraddinu, ko viņi visi mīlēja. Un Ali Nuraddins tiem uzsauca: «Tik tiešām, kā es še stāvu, jums viņa varmācības un negantības nav svešas!» Un vezirs atkliedza: «Tik tiešām, kā Allah ir debesu un zemes valdnieks, ja jūs šeit nestāvētu, es būtu viņu nokāvis!» To dzirdējuši, tirgotāji saskatījās un klusi teica Ali Nuraddinam: «Ej un atriebies viņam, kā kāro tava sirds, un neviens tev ceļā nestāsies!» Tad nu Ali Nuraddins kā daždien brašs un ražens jauneklis piesteidzās pie al Muina ibn Savi, iededzies izrāva veziru no segliem un iegāza to mālu bedrē. Un tur nu viņš varmācīgo veziru mieloja savām dūrēm un izdauzīja viņam zobus un balto bārdu nokrāsoja asinīs.

Bet veziram al Muinam līdzi jāja desmit mameluki, un tie nu, redzēdami, ko Ali Nuraddins nodarījis viņu kungam, satvēra šķēpus un dzīrās drāzties viņam virsū un sakapāt viņu gabalos. Bet tirgotāji aizsteidzās mamelukiem priekšā un teica: «Kur jums prāts? Vai neredzat, ka viens ir vezirs un otrs vezira dēls? Varbūt jau rītu viņi saderēs mieru, un, ja jūs palaidīsiet rokas, viņi abi jūs iedzīs postā! Labāk metiet viņus, lai paši tiek galā!»

Un, kad nu Ali Nuraddins bija veziru samietējis, viņš paņēma daiļo jaunavu un aizveda mājās. Ar lielām mokām piecēlās arī vezirs al Muins ibn Savi, bet viņa baltais ģērbs nu bija māliem, asinīm un pelniem notraipīts. Un, savu izskatu aplūkojis, viņš apsedzās ar palmu lapu izpletni, paņēma divus zāļu kušķus un devās uz sultānā pili. Bet, pilī nonācis, viņš kliedza: «Ak laika valdniek, es esmu neganti piemeklēts!» To dzirdējis, sultāns lika vest augšā to vīru, kas tur kliedza, un raugi: kad to aizveda pie sultānā, viņš pazina savu veziru al Muinu ibn Savi, un jautāja tam: «Ak, saki, — kas tevi tik neganti apkaunojis?» Te nu veziram bija rūgtas asaras, un, skaļi vaimanādams, viņš teica dziesmas vārdus:

«Vai es lai varu ciešu tavā laikā?

Kad lauva tu, lai mani suņi plosa?

Kad visus tava labdarība remdē,

Lai tavā veldzes dārzā slāpēs nikstu?»

Un nebeidza viņš vaimanāt un gausties: «Ak kungs, vai tikpnl kļūmi neklājas visiem, kas neslēpj, ka tavas valsts un tava p.iš.i labklājība tiem dārgāka par visu pasaulē? Nu redzi, ak laika vaid niek, kā zaimo tavus uzticamos kalpus!» To dzirdējis, sultāns sacijii: «Tik tiešām, ka tavs gods man tikpat dārgs kā mana paša gods, saki, — kas noticis un kas tevi gāzis tādā kaunā?» Te nu al Muins stāstīja: «Tad zini, ak mans kungs un pavēlniek, es šodien aizgāju verdzeņu tirgū pirkt sev kalponi, te kādu verdzeni izsauca par četri tūkstoši dināriem. Un raugi: kad es liku vest to savā priekšā, es ieraudzīju tik daiļu jaunavu, kādu nebiju vēl redzējis un mūžam vairs neredzēšu. Un, verdzenes daiļuma ielīksmots, es jautāju viņas saucējam, kas viņas kungs. Un saucējs teica to Ali Nuraddinu, mūža mierā aizgājušā vezira Fadla dēlu. Bet mans kungs un pavēlnieks vēl atcerēsies šim veziram iedevis desmittūksoši dināru, lai par šo naudu tas nopērk verdzeni — daiļāko, gudrāko un cēlāko jaunavu. Un nopirka viņš tādu verdzeni, bet tevi, ak kungs, tas šķita viņas necienīgu un dāvāja to savam dēlam. Un, kad nu nomira viņa tēvs, viņš sāka dzīvot plītnieka dzīvi un pārdeva visas savas zemes un krāšņos dārzus, un dārgos traukus. Un tā nu viņš iestiga postā un nabadzībā un aizveda tirgū savu verdzeni, un atdeva to saucējam. Kad tirgotāji bija par viņu sasolījuši jau četri tūkstoši dināru, te klusībā es nodomāju: «Es ņemšu to savam kungam un pavēlniekam, jo tā par viņa naudu jau pirkta.» Un es sacīju Ali Nuraddinam: «Mans dēls, še tev četri tūkstoši dināru, un verdzene lai ir mana. Es gribu to dāvāt sultanam, mūsu kungam un pavēlniekam, jo raugi: viņš cienīgāks šā lielā daiļuma.» Un manus vārdus dzirdēja Fadla dēls, un viņš uzlūkoja mani zvērojošām acīm un atkliedza: «Tu nelietīgais dergli! Tad labāk es atdotu to jūdam vai kristīgam nekā tev, tādam vecam siekstgalvim!» Un es viņam sacīju: «Vai tā ir tava pateicība mūsu sultanam, kura laipnība un žēlastība tavu tēvu un mani iecēla tik augstā godā? To dzirdējis, viņš iekaisa dusmās un nelika vērā manu vecumu, un raugi: viņš gāzās man virsū, norāva mani no zirga un sita mani vienā gabalā, līdz mani palaida tādā izskatā, kādā es nu stāvu tavā priekšā. Un kas man būtu devis to piedzīvot, ja verdzeni es nebūtu pircis tev, ak mūsu svētlaimība!» To teicis, vezirs al Muins ibn Savi nokrita zemē un vaimanāja, un viņš raudāja un drebēja, un vaibstījās kā neprātīgs.

Un, kad nu sultāns redzēja sava vezira al Muina izmisumu un dzirdēja viņa vārdus, tam pierē satūka dusmu dzīslas un acis zvēroja. Un viņš uzlūkoja emirus un citus valsts dižvīrus, kas bijīgi stāvēja viņa tuvumā, un raugi: tur bija rindās sakārtoti četrdesmit atriebības šķēpa nesēji. Un viņš uzsauca tiem: «Dodieties Ali Nuraddina namā un laupiet, un plēsiet visu, ko redzat, bet viņam pašam un viņa draudzenei rokas sasieniet atmuguriski un raujiet tos uz mutes, un vediet manā priekšā!» To dzirdējuši, viņi atsaucās: «Dzirdam un paklausām!» Un tūdaļ viņi traucās uz Ali Nuraddina namu.

Bet sultanam bija vārtu sargs, vārdā Alams Eddins Sandžars, un tas bija Fadla ibn Hakana — Ali Nuraddina tēva mameluks, kas sultānā pilī bija cēlies aizvien augstākā godā. Un, dzirdējis sultānā pavēli un redzējis, ka viņa laipnā un žēlīgā kunga ienaidnieki grib nokaut viņa dēlu, viņš iesila žēlumā un tūdaļ kāpa zirgā, un cik vien ātri varēdams dzina to uz Ali Nuraddina namu. Viņš pieklaudzināja pie durvīm, un iznāca Ali Nuraddins, un, pazinis sava tēva seno kalpu, viņš dzirās to sveikt, bet Sandžars iesaucās: «Ak kungs, mums nav laika ne sveicināties, ne lieki runāt, bet dzirdi, ko saka dzejnieks:

Ja bīsties nebrīvības kauna važu,

Kas brīvo dvēseli var pazemot,

Tad pamet visu, steidzies bēgt un glābies!

Lai Jaužu mītnes šaurās pilsētās

Brūk virsū tiem, kas viņas cēluši.

Ak draugs, tu uziesi daudz jaukas zemes,

Jo Allah pasaulei nekur nav gala,

Bet citu dvēseli tu neradīsi.»

To dzirdējis, Ali Nuraddins jautāja: «Kas gan noticis, Alam Eddin?» Un Sandžars atbildēja: «Ak, celies, mans kungs, un glābies ar savu verdzeni, jo al Muins ibn Savi tev izlicis briesmīgas lamatas, un, ja tu kavēsies, tu kritīsi viņa lamatās. Uz tavu namu sultāns jau izsūtīja četrdesmit bruņotus mamelukus un lika viņiem tavu namu postīt un tevi ar verdzeni sasiet un raušus raut uz viņa pili. Ak, klausi manu padomu un bēdz ar savu verdzeni, iekams posts nav nācis!» Te Sandžars aizbāza roku aiz savas jostas un izvilka četrdesmit dināru, un sniedza tos Ali Nuraddinam, sacīdams: «Še tev četrdesmit dināru, kungs; ja varējis, būtu devis vairāk, bet nav vairs laika skaidroties.» Un Ali Nuraddins iesteidzās pie Anisas al Džalisas un teica viņai lielo postu. To dzirdējusi, viņa pakrita nemaņā.

Un tā nu viņi abi atstāja pilsētu, un Allah augstais pār viņiem izplēta savas svētības šķidrautu. Un, upes krastā nonākuši, viņi ieraudzīja kuģi, kas posās ceļā, jo tieši tobrīd kuģa kapteinis sauca: «Ja kāds grib ardievas teikt vai nopirkt maizi, vai aizmirsis ko krastā, lai steidzas drīz, mēs tūdaļ brauksim!» Bet visi atrauca: «Mums viss jau padarīts!» Un kapteinis uzsauca saviem kuģa ļaudīm: «Tauvas vaļā, enkuru augšā!» Te nu Ali Nuraddins jautāja kapteinim: «Uz kurieni?» Un viņš atbildēja: «Uz Bagdadi, uz miera mājokli.»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta ausmu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka, kapteiņa vārdus dzirdējis, Ali Nuraddins tam uzsauca: «Pagaidi mūs brīdi, mēs arī biaifksiml» Un tā nu Ali Nuraddins un Anisa al Džalisa iekāpa kuģī, un, Kad kuģi palaida, te buras piepūtās un labvēlīgs ceļa vējš to dzina putna spārnu vieglumā, kā dzejnieks saka:

Tur kuģis brīnišķīgs peld viļņu zaigā Un līksmi spārnots skrejā vēju veic, Tam vieglums tā kā putnam slaids un brīvs, Kas pēkšņi bangās krīt no augstumiem.

Bet, kad nu četrdesmit sultānā atriebības šķēpa nesēji nonāca Ali Nuraddina namā un velti klaudzināja, viņi atlauza durvis un izvandīja visas istabas, bet neatrada vairs ne Ali Nuraddinu, ne viņa verdzeni. Un dusmās viņi sagrāva namu un pārradās sultānā pilī, un ziņoja tam, ko darījuši. To dzirdējis, sultāns iesaucās: «Meklējiet viņus visur, līdz atrodat!» Un mameluki atsaucās: «Dzirdam un paklausām!» Te nu sultānā mameluki izjāja meklēt Ali Nuraddinu un daiļo persiešu jaunavu, bet vezirs al Muins ibn Savi, ko sultāns bija tērpis jaunās gida drēbēs, sacīja: «Lai Allah miers ar tevi! Es atriebšu tevi un Ali Nuraddinu bargi sodīšu!» Un apmierināts viņš aizgāja mājās un sultanam vēlēja ilgu mūžu.

Tad nu sultāns lika saucējam jundīt savu pavēli visā pilsētā: «Uzklausiet, ļaudis! Mūsu kungs un valdnieks sultāns Muhameds ibn Suleimans az Zeini licis godā iecelt to, kas uzies un sultānā pilī aizvedīs Ali Nuraddinu, un turklāt tas dabūs tūkstoš dināru, bet, kas viņu slēps vai, viņa dzīves vietu zinādams, to nepateiks, tas zaudēs savu mantu un dzīvību, tik tiešām, ka tāds to pelnījis.» To dzirdējuši, visi ļaudis devās meklēt Ali Nuraddinu, bet viņa pēdas nesadzina.

Bet Ali Nuraddinu ar daiļo persiešu jaunavu tikmēr pavadīja Allah svētība, un viņi tuvojās sava ceļa galam. Un, kad nu laimīgi tie nonāca Bagdadē, kuģa kapteinis sacīja: «Te nu ir Bagdade, miera un svētības pilsēta. To ziema ar salu jau atstājusi, un atnācis ziedonis ar burvīgām rozēm. Un visi koki kuplo ziedu krāšņumā, un strauti burbuļo.» Un, kapteinim samaksājis pieci dināri par braucienu, Ali Nuraddins ar Anisu al Džalisu atstāja kuģi un brīdi staigāja, un liktenis viņu gaitas ieveda jaukos dārzos. Un iegāja tie uzpostā un aplaistītā laukumā, kur nolikti bija akmens soli un pakārtas ūdens krūkas, un laukumam pāri izplētās laktots meldru pinums, kas stiepās nelielas takas garumā, un takas viņā galā bija vārti uz dārzu, bet tie nu bija aizslēgti. To redzēdams, Ali Nuraddins sacīja Anisai al Džalisai: «Tik tiešām, ka Allah ir debesu un zemes valdnieks, šī vieta ir skaista un jauka!» Un viņa atbildēja: «Nāc atpūtīsimies solā.» Un viņi apsēdās un nomazgāja seju un rokas, un mīlīga vēsma viņiem vēdināja spirgtu dzesmu. Un tā nu drīz viņi iemiga, un, lai slavēts, kas mūžam nomodā! Un raugi: jaukais dārzs piederēja kalifam Harunam al Rašidam, un sauca -to par prieka dārzu. Un dārza vidū margoja krāšņa pils, un sauca to par laimības pili. Un pils sienās laistījās astoņdesmit logi, un pie katra loga karājās mirdzoša spuldze, bet pašā vidū zaigoja liels un žuburains zelta lukturis. Un, kad nu kalifa sirdi nomāca skumjas, viņš nāca šai dārzā un gāja krāšņajā pilī. Bet, pilī iegājis, viņš verdzenēm lika atvērt logus un sēsties kopā ar Abu Išaku, savu prie- cinātāju, un dziedāt viņš lika jautras dziesmas, līdz viņa pierē atstaroja prieks un visas rūpes un bēdas izgaisa.

Un dārzā nu dzīvoja vecs dārznieks, un tas bija šeichs Ibrachims. Un notika, ka šeichs bija aizgājis uz pilsētu iepirkties, bet pārradies viņš dārza pievārtē ieraudzīja līksmotājus, kas mīlinājās ar vieglprātīgām sievietēm un traucēja jaukās vietas klusumu. To redzēdams, šeichs iekaisa dusmās, bet savaldīja tās un gaidīja, kad viņš būs pie kalifa, un tam nu viņš stāstīja, ko bija redzējis. Te kalifs Haruns al Rašids viņam sacīja: «Es atjauju tev ar katru, ko redzi dārza pievārtē, darīt, ko pats gribi.»

Un tieši todien šeichs bija atkal izgājis savās dienas gaitās, un, kad viņš pārnāca, te uzgāja abus gulētājus, un apsegušies tie bija ar sievietes šķidrautu. To redzēdams, šeichs nodomāja: «Viņi nezina, ka kalifs man jāvis nokaut katru, ko satikšu pie dārza vārtiem. Dzīvību es viņiem saudzēšu, bet došu tādu pērienu, ka neviens vairs netīkos nākt dārza tuvumā.» Tā nodomājis, viņš iegāja dārzā un, necik ilgi tur bijis, iznāca atpakaļ, un rokā nesa zaļu palmas stiebru, ko nogriezis bija krūmos. Tad nu viņš piegāja abiem gulētājiem un atvēzēja savu roku ar palmas stiebru tik augstu, ka redzami bija kailie pleci, un viņš grasījās tos sist, te pēkšņi atģidās un sacīja: «Ko gribi darīt, Ibrahim? Kā vari viņus sist, ja nezini, kas tie tādi? Varbūt tie svešinieki vai noguruši ceļinieki, ko liktenis atdzinis mūsu malā? Tad labāk atsegšu viņiem vaigu un paskatīšos.»

Un, kad nu viņš atsedza šķidrautu, viņš ieraudzīja cēlu jaunekli un daiļu jaunavu, un viņš teica: «Allah vārdā, tie gan ir skaisti! Es nedrīkstu viņus sist!» Un atkal viņš aizklāja gulētāju sejas un kutināja Ali Nuraddinam kāju, lai tas pamostas. Un tā nu Ali Nuraddins atvēra acis un ieraudzīja veco šeichu, un bikli viņš pavilka kājas un piecēlās sēdus, tad saņēma šeicha roku un noskūpstīja to. Un Ibrahims jautāja: «Ak, saki, dēls, — no kurienes jūs nākdami?» Viņš atteica: «Mēs esam svešinieki, ak kungs.» Un no acīm viņam bira gaužas asaras. Te nu Ibrahims sacīja: «Ak, zini, dēls, ka lielais pravietis, — lai viņu svētī Allah augstais! — licis svešiniekus cienīt un godāt, un darīt

viņiem labu. Ak, celies, dēls, un nāciet abi atveldzēties dārza vēsumā!» To dzirdējis, Ali Nuraddins jautāja: «Kas ir šā dārza kungs?» Un Ibrahims atbildēja: «Šis dārzs ir mana senča mantojums.» Tā sacīdams, šeichs Ibrahims gribēja viņus iedrošināt, lai viņi nebīstas iet dārzā.

Un Ali Nuraddins pateicās šeicham par viņa vārdiem, un abi ar Anisu al Džalisu cēlās un iegāja dārzā viņam līdzi. Un raugi: platos un spraišļotos vārtus apvija vīnogulāji ar sarkaniem un melniem ķekariem, un sarkanās vinogas kvēloja kā rubini un melnās spulgoja kā melnkoks. Un, dārzā iegājuši, viņi nonāca lapenē, kur augļi nokarājās gan pa vienam, gan lielos čemuros. Un zaros vīteroja putni un skandināja savas dziesmas, un saldi pogoja lakstīgalas, un ūbeles piedūdoja visu dārzu, melnie strazdi svilpoja kā cilvēki un zilie lauku baloži gavilēja kā noreibuši vīna dzērēji. Un koki līka no augļu svētības un auga pāriem vien, un bija tur kampara un mandeļu aprikozes, un plūmes zalgoja kā daiļas jaunavas, ķirši laistījās tik priecīgi, ka ielīksmoja prātu, un vīģes nokarājās sarkanas, baltas un zaļas. Un puķes dārzā zaigoja kā pērles un korāļi, un rožu sārtums apkaunoja daiļāko jaunavu vaigu kvēli, vijolītes liesmoja kā ugunī sērs, un miršu, lefkoju, lavandu un anemoņu lapās laistījās mākoņu asaru dimanti, un, baltos zobiņus mirdzinādamas, smaidīja kamelijas, un narcišu melnās acis vērās uz rozēm, un oranžas spīdēja kā apaļi kausiņi, un citroni vizmoja kā sudraba lodes. Un tā nu visa zeme margoja kā brīnišķīga puķu sega, un ziedoņa krāšņumā staroja viss dārzs. Un strūklas šalca, un avoti čaloja, putni vidžināja un trallināja, un gaisi dūca saldi un kairi, un maigajā gadalaikā, liegi dzisdamas, zuzēja mīlīgas vēsmas.

Tā nu šeichs Ibrahims viņus ieveda greznā telpā, un telpa līgoja uz izrotātiem pīlāriem, un viss šis krāšņums un greznība apbūra viņu prātu. Viņi apsēdās žilbinošā loga gaismā, un Ali Nuraddins atcerējās savas aizgājušo dienu viesības un pēkšņi iesaucās: «Allah vārdā, šī vieta ir brīnišķīga! Un tā rāda manas aizgājušās dienas, un sirds mana sažņaudzas sāpēs, kas kvēlo kā karstas ogles.» Un, kad nu viņi apsēdās, šeichs viņiem atnesa ēdienu. Un, kad bija viņi paēduši un nomazgājuši rokas, Ali Nuraddins atkal piegāja pie gaišā loga un piesauca daiļo jaunavu, un viņi priecājās par augļu bagātībā līkstošajiem kokiem. Tad nu viņš jautāja šeicham: «Vai tev, ak Ibrahim, nav kas dzerams, jo paēdušam allaž gribas dzert.» Un Ibrahims viņiem ienesa dzestru, saldinātu ūdeni. Bet. Ali Nuraddins sacīja: «Tādu dzērienu es negribēju.» Un šeichs vaicāja: «Vai tu kāroji vīnu?» Ali Nuraddins atbildēja: «Jā, es gribu vīnu.» Tad nu šeichs iesaucās: «Lai Allah mani pasargā! Trīspadsmit gadus vīnu neesmu mutē ņēmis, jo raugi: lielais pravietis, — lai Allah dod viņam ilgu mūžu! — ir nolādējis vīna. dzērājus un tecinātājus, un glabātājus.» Tad nu Ali Nuraddins sacīja: «Uzklausi, ko tev teikšu!» Un šeichs atbildēja: «Saki!»

Un tad viņš jautāja: «Ja tu vīnu neesi ne dzēris, ne tecinājis, ne glabājis, vai tad pravieša lāsts uz tevi krīt?» Bet viņš atteica: «Es domāju, ka nekrīt.» Un Ali Nuraddins sacīja: «Tad še tev divi dināri un divi dirhemi, sēdies ēzelim mugurā un steidzies uz vīna tirgotavu, bet nejāj tai tuvu klāt! Gan jau kāds pircējs gadīsies, tad pasauc to un saki: «Se tev nauda, nopērc vīnu un ieliec mana ēzeļa tarbā!» Ta tu nebūsi ne vīnu tecinājis, ne dzēris, ne glabājis, un pravieša lāstMes tev pāri.» Te nu šeichs Ibrahims sāka smieties un teica Ali Nurad- dinam: «Patiesi, mans dēls, es savu mūžu neesmu redzējis atjautīgāku un laipnāku cilvēku par tevi.» To teicis, viņš aizjāja uz vīna tirgotavu.

Un, kad nu viņš pārradās, Ali Nuraddins viņam sacīja: «Paļaujies uz mums un gādā, kas mums vajadzīgs!» Un šeichs Ibrahims atteica: «Te, dēls, tev visa mana ēdienu un dzērienu krātuve vaļā!» Un viņš rādīja tam visu ticīgo pavēlnieka pārtikas krātuvi. «Ej vien iekšā un ņem, ko sirds kāro, jo tur būs vairāk, nekā tu gribēsi.» Un iegājis Ali Nuraddins ieraudzīja zvīļojošiem dārgakmeņiem izrotātus zelta, sudraba un kristālā traukus. Kuri trauki viņam bija vajadzīgi, tos viņš iznesa un krūkās un pudelēs ielēja vīnu. Un tikmēr nu šeichs Ibrahims saviem viesiem atnesa gardus augļus un smaržīgas puķes, bet pats apsēdās notālēm no dzīru galda. Un Ali Nuraddins ar daiļo persiešu jaunavu nu ēda un priecājās, kamēr vīna vara viņus uzveica un vaigos pielēja kaistošu tvīksmi. Un tā nu viņi raudzījās mīlā skurbušām gaceļu acīm, un mati viņiem izira.

Te nu šeichs Ibrahims nodomāja: «Ko man sēdēt nomaļus? Ko es neeju viņiem blakus? Diezin kad atkal būšu tik jauku un daiļu cilvēku vidū, jo patiesi viņi ir daiļi kā divi mēneši!» Tā nodomājis, šeichs Ibrahims piecēlās un piegāja viņiem tuvāk, un viņš apsēdās uz pašas dīvana malas. Un Ali Nuraddins viņam uzsauca: «Es zvēru pie savas dzīvības, tu būsi mums mīļāks, ja nāksi tuvāk!» Tad nu šeichs Ibrahims piegāja viņiem klāt, un Ali Nuraddins tam pielēja kausu un, šeichu uzlūkodams, sacīja: «Dzer un baudi, kas ir saldums!» Bet Ibrahims atsaucās: «Lai Allah augstais mani pasargā! Trīspadmit gadus es neesmu vīnu mutē ņēmis!» Bet Ali Nuraddins viņu neievēroja vairs un iztukšoja savu kausu, un nokrita uz grīdas, it kā vīns būtu viņu jau noveicis. Tad Anisa al Džalisa pacēla savas acis uz šeichu Ibra- himu un sacīja: «Redzi, kāds viņš ir!» Un šeichs jautāja: «Kas viņam kaiš, ak pavēlniece?» Un viņa atbildēja: «Tā viņš mūžīgi dzer, kamēr piedzeras un aizmieg, bet mani ar vīna kausu pamet, un man vairs nav, kas līdzi dzer. Jo raugi: ja man tiktos dzert, man nebūtu kausa pasniedzēja, un, ja man tiktos dziedāt, nebūtu dziesmu klausītāja.» Un viņas vārdi nu iesildīja šeicha Ibrahima sirdi, un, tiekdamies uz viņu maigā mīlestībā, viņš sacīja: «Tā nu draugam gan neklājas.» Un daiļā jaunava pielēja kausu, pacēla savas acis uz šeichu un uzsauca: «Ak, manas dzīvības vārdā, dzer to sausu un stiprini manu sirdi!» Un šeichs Ibrahims izstiepa savu roku, satvēra kausu un to iztukšoja, bet viņa atkal to pielēja, pacēla pret gaismu un uzsauca: «Vēl, kungs, šo vienu!» Un viņš atsaucās: «Allah vārdā, es nevaru vairs, man tika gana no pirmā.» Bet viņa nepieļāvās: «Allah vārdā, tev jādzer, kungs!» Un tā nu viņš satvēra otru kausu un iztukšoja to līdz dibenam. 1 i*it viņa sniedza vēl trešo, un, kad nu šeichs Ibrahims to satvēra un dziras luk šot, te Ali Nuraddins piecēlās un sāka skaļi smieties.»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Tā nu, ak laimīgais valdniek, Ali Nuraddins sāka skaļi smieties un apsēdās, un teica šeicham Ibrahimam: «Ak, kas nu manām acīm jāredz, Ibrahim! Vai es tev pirmīt neteicu: «Dzer un baudi, kas ir saldums!» — bet tu manu kausu atraidīji, sacīdams: «Trīspadsmit gadus es neesmu vīnu mutē ņēmis!»» Un šeichs Ibrahims kautrīgi atbildēja: «Tā nebija mana vaina, viņa mani skubināja.» To dzirdējis, Ali Nuraddins sāka jautri smieties, un viņi atkal sēdās un nebeidza līksmoties un dzert. Un daiļā verdzene klusi teica savam kungam un pavēlniekam: «Ak kungs, dzer viens pats, bet nedod vairs šeicham Ibrahimam! Mums būs ar viņu lieli joki.» To teikusi, viņa pielēja kausu un sniedza to savam kungam, un, kad nu kauss bija tukšs, viņš pildīja to un deva viņai. Un, kad nu vairāki lāgi viņi bija tā lējuši un dzēruši, šeichs Ibrahims sacīja: «Vai tā ir draudzība? Lai Allah lāsts par tādu netaisnību mūsu namā! Kam nepielējāt manu kausu ari?» Te nu viņi smējās, smējās par šeicha vārdiem, līdz pakrita nemaņā, un atkal viņi dzēra un sniedza šeicham arī. Tā viņi priecājās, līdz trešais nakts cēliens bija pāri, te daiļā persiete jautāja šeicham Ibrahimam: «Vai ļausi man celties un aizdegt vienu no šīm vaska svecēm, kas te tik jauki izliktas garās virknēs?» Un šeichs atbildēja: «Celies un dari, ko vēlies, bet dedzi tikai vienu sveci!» Te daiļā verdzene piecēlās un aizdedza visu virkni, un tā nu spulgoja un laistījās astoņdesmit sveces. Un atkal viņa sēdās tiem blakus, un Ali Nuraddins jautāja šeicham: «Saki, — kādus priekus tu vari man dot? Vai ļausi aizdegt vienu no mirdzošajām spuldzēm?» — «Celies un dari, ko vēlies, bet dedzini tikai vienu spuldzi un neskumsti vairs!» Un viņš piecēlās un aizdedza visas spuldzes, un visa krāšņā un zaigojošā telpa nu šķita līgojam līksmā dejā. Un, kad nu vīns šeichu Ibrahimu reibināja aizvien vairāk, viņš sacīja: «Jūs esat lielāki nebēdņi par mani.» To teicis, viņš piecēlās un atdarīja visus logus, un" atkal viņš sēdās tiem blakus, un viņi līksmojās un dzēra nerimdami un lasīja cits citam priekšā jaukus dzejas pantus. Un viņu priekiem un jautrībai skanēja līdzi viss ārs.

Bet Allah varenais, kas visu nolicis pēc sava prāta, nu bija lēmis, ka tieši šai stundā kalifs Haruns al Rašids mēnesnīcā sēdēja pie savas pils loga, kas vērās uz Tigru. Un, neviļus palūkojies uz upes pusi, viņš straumē ieraudzīja sveču un spuldžu zaigošanu, un, kad nu viņš pameta acis dārzā uz pili un redzēja to zvīļojam spožumā, viņš tūdaļ lika aicināt Džiafaru al Barmaki. Un necik ilgi, te Džiafars jau stāvēja visu ticīgo pavēlnieka priekšā. Tad nu kalifs viņam uzkliedza: «Tu suns, ne vezirs! Tu esi mans kalps un nezini, kas notiek manā pilsētā, man atņem Bagdadi, bet tu to nejūti?» Un Džiafars jautāja: «Kā tavi vārdi saprotami?» Bet kalifs sacīja: «Ja Bagdade būtu vēl mana pilsēta, tad laimības pils nestarotu spuldžu un sveču mirdzumā un visi logi nebūtu vaļā. Vai tev! Kam būtu tāda drosme, ja kalifats būtu manās rokās?» Te Džiafars atbildēja, un pleci viņam drebēja bailēs: «Kas tev sacīja, ka laimības pilī deg spuldzes un sveces un ka visi logi tur vaļā?» Un kalifs attrauca: «Tad nāc un raugies savām acīm!» Tad nu Džiafars piegāja kalifam blakus un ieskatījās dārzā, un pili redzēja zvīļojam kā liesmu jūru, kuras spožums aptumšoja mēness gaismu. Un, šeichu Ibrahimu attaisnodams un redzēdams, ka pilī ienākuši svešinieki, viņš sacīja kalifam: «Ak visu ticīgo pavēlniek! Viņnedēļ šeichs Ibrahims bija atnācis pie manis un sacīja: «Ak kungs, es gribu tavā un visu ticīgo pavēlnieka mūžā reiz iepriecināt savus bērnus un svinēt viņiem līksmus svētkus. Tā nu es nācu tevi lūgt, vai nepagādāsi man kalifa atļauju svinēt savu dēlu apgraizības svētkus laimības pilī.» Un es viņam atbildēju: «Svini savu bērnu svētkus, kur esi nodomājis! Kad Allah būs lēmis man kalifu satikt, es viņam pateikšu.» To dzirdējis, viņš aizgāja, bet es tev aizmirsu pasacīt.» Tad nu kalifs atbildēja: «Tev Džia- far, bija tikai viena vaina pret mani, bet, kad nu es dzirdēju tavus vārdus, no vienas vainas izcēlās divas, un nu tu divkārt pret mani grēkojis. Tava pirmā vaina ir tā, ka tu aizmirsi man pasacīt, un otrā, ka neļāvi piepildīties šeieha ībrahima nodomam. Jo raugi: tā sacīdams, viņš cerēja izlūgties žēlastības dāvanu, ko samaksāt savu svētku izdevumus. Bet ne tu pats viņam ko devi, ne pateici man, lai es būtu varējis dot.» Un Džiafars sacīja: «Ak visu ticīgo pavēlniek, man neiekrita prātā.» Un kalifs zvērēja pie savu cēlo senču kapa, ka atlikušo nakts laiku palaidīs pie šeieha ībrahima: «Jo viņš ir taisnīgs vīrs, kas satiekas ar dervišiem un gādā par nabagiem, un priecē sērdieņus. Pie viņa droši vien būs šonakt sanākuši gudrie šeiehi un derviši, un es gribu doties turp, jo viņu lūgšanas varbūt mums nesīs svētību un dos mums laimi šai un viņā pasaulē, un varbūt es viņiem arī būšu derīgs un viņš ar saviem draugiem priecāsies par manu atnākšanu.» Te Džiafars sacīja: «Ak visu ticīgo kungs un pavēlniek, jau lielākais nakts cēliens ir pāri, un, kamēr tu aiziesi, viesi būs jau prom.» Bet kalifs attrauca: «Kā sacīju, tā jābūt!» Tad nu Džiafars mulsumā apklusa un nejaudāja vairs, kur tverties.

Un tā nu kalifs Haruns al Rašids ar Iielveziru Džiafaru un savu atriebības šķēpu nesēju Masruru atstāja valdnieka pili un pārģērbās tirgotāju drēbēs, un viņi devās pa pilsētas ielām un tirgus laukiem, līdz nonāca pie prieku dārza. Un, piegājis pie dārza vārtiem, kalifs ierau- dzija tos vaļā un brīnīdamies jautāja lielveziram: «Kā gan tik vēlā stundā, Džiafar, dārza vārti vēl vaļā? Tas nav šeieha ībrahima paradums.» To teicis, kalifs iegāja dārzā un ar saviem pavadoņiem devās uz pili. Un, kad nu viņi izgāja visu dārzu un dārza viņā g<ilā nonāca pie margojošās pils, te kalifs sacīja veziram: «Džiafar, iekams kāpsim augšā, es gribu slepus noklausīties un redzēt, kā šeiehi nodarbina savas brīnišķīgās gara dāvanas, kas apgaro viņu vientulību un ļaužu dzīvē viņus ieceļ godības spožumā. Jo raugi: es augšā nedzirdu ļaužu balsis un sienās nekur nav redzamas viņu ēnas.» Un, apraudzijies un turpat saskatījis augstu riekstu koku, viņš sacīja: «Džiafar, es gribu uzrāpties šai kokā, jo viņa zari piesniedzas pie pašiem logiem, un redzēt, ko viņi tur dara.» To teicis, viņš iekāpa riekstu kokā un rāpās no zara uz zaru, līdz iekāpa kuplā zarā pie paša pils loga. Tur nu viņš iesēdās un lūkojās logā, te pēkšņi ieraudzīja burvīgi daiļu jaunavu un vēl daiļāku jaunekli, un abi tie bija tik skaisti kā divi mēneši. Lai slavēts viņu radītājs! Un šeichu Ibrahimu viņš redzēja paceļam zalgojošu kausu un dzirdēja to sakām daiļai persietei: «Ak cēlā un laipnā pavēlniece, tu daiļākā par visām sievām! Dzert nav prieks, ja līdzi neskan dziesmas un līksmas skaņas! Vai neesi dzirdējusi, ko saka dzejnieks:

Ak, nakts! Ak, acis! Jel nedzer bez dziesmas, ko draudzene dzied, Tāds vīna malks nepriecēs sirdi! Brašs kumeļš daudz kārāki ūdeni dzer, Kad skubina svilpiens to vēlīgs.

Ak, nakts! Ak, acis! Tad steidzies pie mīļās un līksmojies, draugs, Tver augumu vijīgo skaujās. To kaislīgi skūpsti un glāsti, Un baudi vissaldāko prieku!

Ak, nakts! Ak, acis!»

To redzot, kalifam pierē satūka dusmu dzīslas, un viņš nokāpa no koka un sacīja Džiafaram: «Tādus svēto vīru brīnumus, kādus redzēju šonakt, es savu mūžu nebiju vēl skatījis. Kāp nu kokā tu ari, Džiafar. un pielūko, ka šeichu svētība tev neaiziet secen!» Un, kalifa vārdu mulsināts, Džiafars iekāpa koka galotnē un ieraudzīja Ali Nuraddinu, viņa verdzeni un šeichu Ibrahimu, kam rokā laistījās mirdzošs vīna kauss. Un nāves bailēs viņš nokāpa zemē un steidzās pie visu ticīgo pavēlnieka Haruna al Rašida. Un, redzēdams vezira bailes, kalifs sacīja: «Lai slavēts Allah augstais, kas mums liek bijāt svēto likumus un pasargā mūs no liekulības grēka!» Un tā nu kaunā un apmulsumā Džiafars nejaudāja izrunāt ne pušplēsta vārda, bet kalifs viņu uzlūkoja un sacīja: «Es gribu zināt, kas ievedis šos ļaudis manā dārzā un ielaidis manā pilī. Bet es nekad nebiju redzējis tik daiļu jaunekli un tik mīlīgu jaunavu kā abus svešiniekus.»

Un Džiafars, kam atkal uzausa cerība mīkstināt kalifa niknumu, atbildēja: «Tev taisnība, ak lielais sultan!» Un kalifs sacīja: «Nāc, Džiafar, kāpsim abi kokā un palūkosimies vēl, ko viņi dara.» Tā nu viņi <ibi iekāpa kuplajā zarā un nolūkojās līksmotāju nebēdnībās. Un šeichu Ibrahimu viņi dzirdēja sakām daiļajai persiešu jaunavai: «Ak cēlā pa- vēlniece, grēku maisu nu mugurā uzvēlis esmu un padevies vīnam esmu, bet es saku: nav īsta prieka, kur nestrinkšķ stīgas!» Anisa al Džalisa atsaucās: «Allah vārdā, tev taisnība, Ibrahim! Bijušas mums kādas spēles, es būtu spēlējusi, un mūsu priekiem būtu pilna skaņa.» To dzirdējis, šeichs Ibrahims piecēlās, un kalifs jautāja Džiafaram: «Ko viņš grib darīt?» Un Džiafars atbildēja: «Nezinu.» Necik ilgi, te Ibrahims jau bija atpakaļ un rokā nesa kokli. Un, kad nu kalifs to vērīgi aplūkoja, viņš pazina sava priecinātāja Abu Išaka kokli un sacīja: «Džiafar, daiļā jaunava koklēs un dziedās! Ja viņa labi nedziedās un nespēlēs, es likšu jūs visus pakārt, bet, ja viņas dziesma būs jauka, es būšu viņiem žēlīgs un krustā sitīšu tevi vienu pašu.» To dzirdējis, kalifa lielvezirs iesaucās: «Ak laika valdniek, ja tāds tavs prāts, es lūgšu Allah visvareno, lai viņas dziesma tev derdzas!» — «Kādēļ tā?» kalifs jautāja. Un Džiafars atbildēja: «Lai tu pakārt liec mūs visus, jo pulkā vieglāka nāve.» Te nu kaiifs par vezira vārdiem sāka jautri smieties, bet daiļā jaunava paņēma kokli, noskaņoja stīgas un strinkšķināja tās tik saldi un liegi, ka tērauds būtu izkusis un apstulbotais atguvis sajēgsmi. Un viņas balss skanēja tik mīlīgi un dzidri, ka visas sirdis tiecās uz viņu, un viņa teica dziesmas vārdus:

«Ak, nakts! Kad viltīgs ienaidnieks mani ieraudzīja, Un kad tas redzēja, ka mīla man Ar savu dziesmu slāpes remdēja, Tas, dusmās nevarīgās šņākdams, kliedza: «Ak, cik gan tumša tava mīlas strāvai»

Ak, acis!

Un, ja nu draugs man šādas runas klausa, Tad labāk lai viņš zūd un projām iet! Bet vai viņš kādreiz varēs aizmirst to, Ka visas seno dienu mīlas baudas Un visas saldās mīlas neprātības Tam pilnā vaļā devu vienīgam! Ak, saldā kaislība un neprātība!

Ak, nakts!»

Tad nu kalifs iesaucās: «Ak, zvēru pie Allah, Džiafar, es savu mūžu nebiju dzirdējis tik jauku un burvīgu balsi!» Un Džiafars jautāja: «Vai tavas dusmas nu pāri, ak laika valdniek?» Un kalifs atbildēja: «Tev taisnība, Džiafar, manas dusmas ir pāri.» Tad nu viņi nokāpa no riekstu koka, un kalifs sacīja Džiafaram: «Man tiktos iekāpt pie viņiem un dzirdēt viņas balsi tuvumā.» Un Džiafars atbildēja: «Ak visu ticīgo pavēlniek, ja negaidīts tu uzkāpsi pie viņiem, tu viņus iztrūcināsi un šeichs Ibrahims nobeigsies nāves bailēs.» To dzirdējis, kalifs sacīja: «Tad nu, Džiafar, tev jāizgudro viltus, lai es varu šo noslēpumu izdibināt un lai viņi mūs nepamana.»

Un kalifs Haruns al Rašids ar savu lielveziru Džiafaru, domas nogrimuši, gāja uz Tigras piekrasti, un tieši tobrīd pie pašiem pils logiem zvejnieks bija Tigrā izmetis tīklu, pelnīdams savu dienišķo maizi, (lan kalifs reiz bija licis ataicināt šeichu Ibrahimu un viņam jautājis: «Kas tur par troksni pie pils logiem?» Bet, kad nu viņam pateica, ka leja trokšņo zvejnieki, kas sanākuši zvejot, kalifs sacīja: «Steidzies lejā un dzen viņus prom, te viņiem nebūs nākt!» Un tā nu viņi bēga no jaukās vietas, bet tieši tonakt kāds zvejnieks, vārdā Kerims, gāja gar pili un dārza vārtus redzēja vaļā, un klusībā nodomāja: «Ak, laimes stunda, nu es izmetīšu tīklu un man ķersies bagāts loms!» Un viņš izmeta tīklu, teikdams dziesmas vārdus:

«Ak nabags jūras braucējs bangu baismā!

Tu tālē traucies, briesmas nicinot, —

Bet cik gan ilgi velti šaudīsies,

Līdz pats tu redzēsi, ka laimi negūt,

Ja pēdās dzīsies tai tik nerimts tu?

Ak, redzi jel, kā jūra mutujo

Un kā tur zvejnieks cauras naktis kvern,

Tik jaukas, zvaigžņotas un dzidras naktis,

Kad margo debesis no zvaigžņu dailes!

Kā tīklus izmestos tam viļņi vanda!

Un acis viņam neredz citu vairs,

Tik tīklus vien, ko bangas purina.

Ak braucēj lētticīgais, nedari,

Kā dara zvejnieks šis, bet paraugies

Uz vīru laimīgo, kas dzīvi zina,

Kas gudri baudīt prot, ko zeme dod,

Kas naktīm, dienām ļaujas zemes priekiem!

Cik laimīgs tas, cik sirds tam mierīga!

Rau, gaišā rītā kājās ceļas viņš

Pēc saldā tvīksmē izbaudītas nakts,

Un, mīlā noreibuši, viņā veras

Ar acīm maigām jauna gacele.

Un acis šis tik viņam vienam smaida,

Tik viņam staro skati burvīgie

Un tikai viņam savu mirdzu dod!

lai Allah slavēts! Vienam dod viņš visu,

Bet citam liedz! Viens zivis izzvejo,

Cits gardu muti apēd jauko lomu!»

Un, tiklīdz nu zvejnieks izrunāja dziesmas vārdus, te pēkšņi savā priekšā ieraudzīja kalifu, un kalifs pazina viņu un sauca vārdā: «Ke- rim!» Un, kad nu viņš izdzirdēja savu vārdu un ieraudzīja visu ticīgo pavēlnieku, viņš notrīcēja drebuļos un mulsumā sacīja: «Ak visu ticīgo pavēlniek, es neesmu nācis te zvejot un nievāt tavu augsto pavēli, mani dzina rūpes par sievu un bērniem.» Un kalifs atbildēja: «Izmet savu tīklu uz manu laimi!» Te nu nabaga zvejnieks ielīksmots izmeta tīklu un gaidīja, kamēr tas nogrima un augšā vairs nenāca. Un drīz viņš tīklu izvilka un uzgāja tur visādas jaukas zivis. To redzēdams, kalifs priecājās un sacīja zvejniekam: «Kerim, novelc savas drēbes!» Un zvejnieks paklausīja un novilka simt rupjiem vilnas ielāpiem salāpītu kamzoli, kas čumēja un mudžēja vienās utīs un blusās, un tās būtu varējušas viņu aiznest līdz pasaules galam. Un no galvas viņš notina turbānu, kas nebija noraisīts trīs gadus, bet savīstīts bija visādām sumpatām un skarām, ko staigādams bija salasījis zemē. Un, kad nu viņš novilka savu kamzoli un notina driskaino turbānu, te kalifs noģērba Aleksandrijas un Baalbekas zīda uzvalku un vēl divus citus drēbju gabalus un sacīja zvejniekam: «Se tev manas drēbes un ģērb sev mugurā!» Bet kalifs uzģērba zvejnieka kamzoli un galvā uzlika viņa turbānu, un savu seju viņš aizklāja ar litamu un sacīja: «Ej, Kerim, savu ceļu!» To dzirdējis, zvejnieks skūpstīja kalifa kājas un pateicībā noskaitīja dziesmas vārdus:

«Tu devi man tik lielu bagātību, Nu manai pateicībai nav vairs gala Un tavai devībai nav robežu I Tev visu mūžu pateicigs es būšu, Kaut mūžs būs ilgs, un ari kapā vēl Tev dziedās pateicību mani kauli!»

Un zvejnieks nebija vēl izrunājis dziesmas vārdus, te utis sāka ložņāt kalifam pa muguru, un, drīz ar labo, drīz ar kreiso roku tās ķerdams un projām mezdams, viņš sauca: «Kerim, ko tas utu lēvenis meklē tavā kamzolā?» Un zvejnieks atteica: «Ak augstais pavēlniek, tās kož tev tikai tagad, bet, iekams nedēļa aiztecēs, tu vairs ne jutin nejutīsi.» Tad nu kalifs smiedamies iesaucās: «Vai tev! Kā tavā kamzolī es izturēšu!» Bet zvejnieks atbildēja: «Ak kungs, ja es nebītos kalifa dusmu, man būtu tev kas sakāms.» Te nu kalifs atbildēja: «Saki, kas tev padomā!» Un zvejnieks sacīja: «Ak visu ticīgo pavēlniek, man liekas tu gribi mācīties par zvejnieku, lai tavs amats būtu derīgs. Un, ja nu patiesi tāds tavs nodoms, tad kamzolis tev ir labu labais. Un tad nu kalifs nosmējās par zvejnieka vārdiem, bet, kad Kerims aizgāja, viņš paņēma zivju grozu un apsedza to ar zaļu zāli un devās pie lielvezira Džiafara. Kalifu ieraudzījis, Džiafars šķita to zvejnieku Kerimu un uzsauca tam: «Ko tu še meklē, Kerim? Celies un staigā savu ceļu, un pielūko, ka izkūlies sveikā, jo kalifs šonakt ir pilī.» Un, Džiafara vārdus dzirdējis, kalifs sāka jautri smieties un smiedamies pakrita augšpēdu. Te Džiafars piegāja pie viņa un jautāja: «Vai esi mūsu kungs un visu ticīgo pavēlnieks?» Un kalifs atbildēja: «Jā, Džiafar, un tu esi mans vezirs, bet savu valdnieku nepazini, lai gan kopā atnācām. Kā gan apskurbušajam šeicham

Ibrahimam mani pazīt? Paliec te, kamēr es pārnākšu!» To dzirdējis, Džiafars atbildēja: «Dzirdu un paklausu!»

Un tā nu kalifs devās uz pili un klusi klaudzināja pie durvīm. Un Ali Nuraddins sacīja: «Ibrahim, pie durvīm klaudzina.» Te nu šeichs Ibrachims piecēlās un jautāja: «Kas tur klaudzina?» Un kalifs atbildēja: «Es, ak kungs.» Bet šeichs sacīja: «Kas tu tāds?» — «Zvejnieks Kerims, ak kungs. Es dzirdēju, tev sanākuši viesi, un atnesu tev skaistas un labas zivis.» Un, dzirdējis par zivīm, Ali Nuraddins un daiļā persiešu jaunava priecīgi iesaucās, jo raugi: zivis tie lab prāt baudīja. Un viņš teica šeicham: «Jel atdari, kungs, un aicini viņu iekšā ar skaistajām zivīm! «Tā nu šeichs Ibrahims atvēra durvis, un kalifs iegāja zvejnieka drēbēs. Un, viņa sveicienu atņēmis, šeichs Ibrahims tam uzsauca: «Sveiks, zagli! Sveiks, nelieti un blēdi! Nāc un rādi savu lomu!» Un tā nu kalifs piegāja un rādīja savas zivis, un tās bija vēl dzīvas un grozā pērās un sitās. Te Anisa al Džalisa iesaucās: «Allah vārdā, kungs, viņa zivis ir skaistas! Ak, kaut tās bijušas ceptas!» Un Ibrahims atbildēja: «Tev taisnība, ak cēlā pavēl- niece!» Un viņš jautāja kalifam: «Kur tavas zivis lai neceptas liek? Ej un izcep tās!» To dzirdējis, kalifs atsaucās: «Uz galvas apsviedīšos un steigšos cept savas zivis un drīz jau būšu atpakaļ!» Un visi sauca viņam pēdās: «Bet ātri ātri!»

Un kalifs aizsteidzās un pasauca Džiafaru. Tad nu Džiafars jautāja: «Ko liksi paklausīt, ak visu ticīgo pavēlniek?» Un kalifs atbildēja: «Viņi grib ceptas zivis.» Un Džiafars sacīja: «Dod, es izcepšu!» Bet kalifs atteica: «Zvēru pie sava tēva un savu cēlo senču kapa, es cepšu tās pats savām rokām!» To teicis, kalifs devās uz dārznieka būdiņu un meklēja, meklēja, līdz sameklēja, kas cepšanai bija vajadzīgs, un viņš uzgāja ari sāli un safranu, un timianu, un sakūra viņš uguni un izcepa zivis gardu gardās. Un, zivis izcepis, viņš uzlika tās uz banana lapas un dārzā salasīja citronus, un devās atpakaļ uz pili. Tur nu savu cepumu viņš nolika līksmotāju galdā, un tie ēda ēzdami un priecādamies. Un paēduši viņi nomazgāja rokas, un Ali Nuraddins sacīja: «Allah vārdā, zvejniek, tu šonakt mums devi lielu prieku.» To teicis, viņš iebāza roku kabatā, izvilka trīs dinārus no tiem, ko aizbraucot viņam iedeva Sandžars, sultānā vārtu sargs Basrā, un nometa tos kalifam, sacīdams: «Se tev, zvejniek, un nedusmo, ka nedodu vairāk! Būtu nācis, kad mani vēl nebija piemeklējis niknais posts, es būtu atraisījis tavu sirdi no nabadzības rūgtuma. Bet nenicini mazumiņu, ar ko mani svētījis Allah augstais!» Un tad nu kalifs pacēla un noskūpstīja nomestos dinārus un iebāza tos kabatā. Bet, kad nu kalifa prāts vēl nebija remdināts, jo raugi, viņš tīkoja dzirdēt daiļās jaunavas dziedāšanu, viņš teica Ali Nuraddinam: «Ak kungs, man nav pateicības vārdu, kas līdzīgi būtu tavai laipnībai un žēlastībai. Tu esi tik bagātīgi mani apbalvojis, bet es vēl gribu ko lūgt no t.ivas nebeidzamās devības. Ak, uzklausi, kungs, manu lūgumu un |iiuj man dzirdēt daiļās jaunavas dziedāšanu!» Te nu Ali Nuraddins uzsauca: «Anisa al Džalisa!» Un viņa atsaucās: «Jā, kungs!» Un viņš sacīja: «Allah vārdā, ak, dziedi un ielīksmo nabaga zvejnieka sirdi, jo viņš grib dzirdēt tavu balsi!» Un, paklausīdama savu kungu un pavelnieku, Anisa al Džalisa satvēra kokli un strinkšķināja liegi dūcošas stīgas, un viņa dziedāja saldā balsī:

«Tā liegiem pirkstiem koklei stigas glāsta, Ik strinkšķicns dvēselei liek gavilēt. Balss saldā ausis atver baložiem, Un kurlais priekā sauc: «Ak brīnišķīgā!»»

Un, kad nu noskanēja jauks un burvīgs piedziedājums, viņa atkal locīja savu daiļo balsi:

«Mums prieks, ka mājas dod jums mūsu zeme: No jūsu gaismas staro tumšā nakts. Es savu namu steigšos kvēpināt Ar ambru, muskusu un rožūdeni!»

Un daiļās jaunavas dziedāšana ielīksmoja kalifa prātu, un, mīlas apmāts, viņš iesaucās: «Allah vārdā, skaisti! Allah vārdā, brīnišķīgi!» Un Ali Nuraddins viņam jautāja: «Saki, ak zvejniek, — vai tev patīk jaunava un viņas dziedāšana?» Un kalifs atbildēja: «Allah vārdā, viņa man gaužām patīk!» Te nu Ali Nuraddins sacīja: «Tad viņa ir tava, es viņu dāvāju tev, kā dāvā cēlais, kas savu balvu nenožēlo un atpakaļ neprasa.» To teicis, viņš piecēlās un paņēma savu mēteli, ko bija novilcis, un aizmeta to kalifam, un kalifu viņš aizvien vēl šķita nabaga zvejnieku. Un tad nu kalifam un jaunai verdzenei viņš lika iet savu ceļu. Bet Anisa al Džalisa uzlūkoja viņu un sacīja: «Ak kungs, vai mani atstāsi, neteicis ardievas? Ja man no tevis jāšķiras, tad ļauj vēl teikt tev ardievas.» Un viņa sacīja dziesmas vārdus:

«ICaut tālu dosies, manā sirdī būsi, Tur mājas vietas citam nava vairs. Gan Allah augstais atkal vienos mūs! To viņam lūgšu es kā žēlastibu!»

Un, kad nu bija apklusušas Anisas al Džalisas gaudas, Ali Nuraddins piegāja pie viņas un teica dziesmas vārdus:

«No manis šķīrās viņa skumju sirdi Un sēras lēja manā dvēselē. Tā gauži raudādama jautāja: «Kad būšu tālumā, ko darīsi?» — «To, mīlā, vaicā tam,» es atteicu, «Kas paliks šeit pēc rūgtās šķiršanās!»»

To dzirdējis, kalifs noskuma, jo raugi: viņš zināja, ka abi jaunieši ir šķirti viņa vainas dēj, un viņam bija brīnums par vieglo prātu, ar kādu Ali Nuraddins viņam dāvāja šo brīnišķīgo dārgumu, un viņš jautāja tam: «Saki, ak jaunekli, atzīsties un nebīsties nenieka, saki, — vai tevi nebaida sods par daiļās jaunavas aizvešanu? Un vai giibi -ii dot to man, lai dzēstu savus parādus?» Te nir Ali Nuraddins vii,i.un sacīja: «Ak zvejniek, es zvēru pie Allah augstā, šo jaunavu un nicini piemeklējis tik brīnišķīgs liktenis un tik liela nelaime, ka, adalii:. dūrieniem ierakstīta acu stūros, tā būtu krietna pamācība visiem, k.r. grib to lasīt ar bijīgu prātu.»

To dzirdējis, kalifs iesaucās: «Ak, stāsti par savu brīnišķīgo lik teni, jo tu nevari zināt, vai atzīšanās neatvieglos tavu sirdi un tevi neglābs, jo raugi: Allah svētība mūs pavada visur!» Bet Ali Nuraddins jautāja: «Ak zvejniek, kā lai tev stāstu par savu lielo postu — dzejā vai prozā?» Un kalifs atbildēja: «Proza ir izšuvums zīdā, bet dzeja ir pērļu virkne!» Un Ali Nuraddins tad sacīja: «Lai tad nu raisās pērļu vija!» Un viņš pievēra acis, nodūra galvu un noskaitīja dzejas pantus:

«Ak draugs, es aizbēgu no mijas mājas; Nu sirdī skumjas smeldz un dvēsle raud, Ka tālu mana dārgā dzimtene! Tur bij man tēvs ar mīlas pilnu sirdi, — Tik maigā tēva pasaulē vairs nav! Man vairs to neredzēt, jo kapa tumsa Uz mūžu mūžiem mājoklis tam lemts! Kopš viņas dienas zaimi, negants posts Man dragā dvēseli un sirdi plosa; Kad mījais, dārgais tēvs vēl bija dzīvs, Viņš jaunu skaistuli man izraudzīja, Tik slaidu, vijīgu, kā niedri vāru, Ko līgo vēja plūsma dienvidū; Es mīlā neprātīgā iedegos, Un viņas dēl es šķiedu tēva mantu. Tā mīļa bija man un dārgāka Par straujiem zirgiem, maniem lutekļiem; Bet diena atnāca, kad nabags kļuvu, Man mantas nebija vairs it nenieka, Un, sāpēs lūzdams, viņu tirgū vedu, Kaut bija šķiršanās man pēdējs posts! Tiklīdz tā parādījās, tirgus saucējs Par viņas pārdošanu vēstīja; Te vecis nevarīgs un derdzīgs klāt, Tai kaklā uzkar pārdodamo maksu, lai viņa drīzāk būtu rokās tam; Bet, veco kārībnieku ieraudzījis Un pikto dedzību vairs nevaldīdams, Es savu verdzeni tam atrāvu, Lai drīzāk to no tirgus projām vestu! Bet elles liesmās kvēlojošu sirdi Jau vecais tvīka, kāri gaidīdams, Kad gļetā miesa savu baudu gūs.

Te pēkšņi tam ar savu labo roku

Es smagu belzienu ar dūri zvēlu

Un vēl ar kreiso otru triecienul

Tam visas manas dusmas bija just!

Bet, viņa atriebības bīdamies,

Es steigšus savā mājā pārrados.

Un tomēr valdinic-ks pār pilsētu

Man sodu piesprieda un lika gūstā!

Te ātri atsteidzās mans jaunais draugs,

īsts godavīrs un valdniekpilī kalps;

Viņš deva padomu, lai bēgu es

No mājām prom uz tālu, svešu malu,

Kur skauģu vilti mani nesasniedz.

Un kopā es ar savai sirdij mīļo,

Nakts tumsas slēpts, ar vēja spārniem traucos

Uz miera pilsētu, uz Bagdadi.

Un zini, zvejniek, cita man vairs nav,

Tik dārgums šis, vismiļā draudzene!

To zvejniek, saņēmi kā balvu dārgu!

Ak draugs, ko šajā brīdī es tev dodu,

Ir mana mīla, dziļi sirdī slēpta.

Tā stāstīs tev par manu draudzību.

Tev viņai līdzi savu sirdi dodu!»

Kad nu Ali Nuraddins savus pantus noskaitīja, kalifs viņam lūdza: «Ak kungs, stāsti man visu savu bēdīgo dzīves stāstu!» Un Ali Nuraddins viņam stāstīja, kas bija viņu piemeklējis, un viņš stāstīja visu no sākuma līdz galam. To dzirdējis, kalifs jautāja: «Uz kurieni nu esi nodomājis doties?» Un viņš atteica: «Ak, Allah zeme ir plaša!» Bet kalifs sacīja: «Es došu tev dažas rakstu zīmes sultanam Muhame'dam ibn Suleimanam az Zeini. Un, kad manu rakstu viņš būs izlasījis, viņš būs tev žēlīgs un labvēlīgs.»»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka kalifs sacīja Ali Nuraddi- nam: «Es došu tev dažas rakstu zīmes sultanam Muhamedam ibn Suleimanam az Zeini. Un raugi: kad manu rakstu viņš būs izlasījis, viņš būs tev žēlīgs un labvēlīgs.» Un Ali Nuraddins viņam atbildēja: «Kur tādi brīnumi dzirdēti, ka nabaga zvejnieks sarakstās ar sultāniem?» Un kalifs atbildēja: «Tev taisnība, bet es tev teikšu, un tu to sapratīsi, jo zini: mēs abi gājām vienā skolā un lasīt mūs mācīja viens skolotājs, bet notika, ka laime viņu iecēla par sultānu, bet es paliku nabaga zvejnieks. Un es nekad neesmu velti viņam rakstījis, un viņa laipnība pret mani nekad nav aptumšojusies. Un, kaut man būtu tūkstoš vajadzību, viņš visas apmierinās.» To dzirdējis, Ali Nuraddins viņam sacīja: «Tad raksti, lai es redzu, vai tavi vārdi patiesi!» Un kalifs paņēma tinti un spalvu un rakstīja pēc ierastā parauga: «Visvarenā un visžēlīgā Allah vārdā! So vēstuli sūta Haruns al Rašids, al Machdi dēls, un sūta viņš to Muhamedam ibn Suleimanam az Zeini, ko mana labvēlība iecēlusi par manas valstības daļas kungu un pavēlnieku. Un raugi: šās mana paša rokas rakstītās vēstules nesējs ir Ali Nuraddins, vezira Fadla dēls. Un tā nu tieši tai stundā, kad Ali Nuraddins būs nonācis tavā pilī un tu būsi paņēmis un izlasījis manu rakstu, tev būs atstāt savu valdnieka godību un viņam likt sēsties savā vietā! Jo raugi: no šā brīža es esmu tavā amatā iecēlis viņu, un tev nebūs manai pavēlei pretoties! Lai miers ar tevi un Allali sve tība!» Te nu kalifs atdeva vēstuli Ali Nuraddinam Fadla dēlam, un Ali Nuraddins to paņēma un noskūpstīja, un viņš noglabāja to sava turbānā un devās ceļā.

Kad nu Ali Nuraddins bija aizgājis, šeichs Ibrahims uzlūkoja ka lifu un sacīja tam: «Tu nepateicīgais zvejniek, tu mums atnesi nieka zivis, kas nemaksā vairāk par divdesmit dirhemiem, bet dabūji par tām trīs dināri un vēl gribi daiļo jaunavu?» Te nu kalifs viņam bargi uzkliedza un ar rokas mājienu sauca savu šķēpu nesēju Masruru. Un Masrurs uz pēdām bija klāt un metās virsū šeicham ībrahimam. Un Džiafars tikmēr bija aizsūtījis savu kalpu pie pils vārtu sarga atnest kalifam drēbes. Un, kad nu vārtu sargs drēbes atnesa un skūpstīja zemi pie visu ticīgo pavēlnieka kājām, tas novilka zvejnieka kamzoli un apģērba spožās valdnieka drēbes, un iesēdās krēslā. Bet šeichs Ibrachims nu apstulbis stāvēja un skatījās, un mulsumā viņš koda savu pirkstu galus un muldēja: «Vai esmu sapnī vai nomodā?» Te kalifs viņu uzlūkoja niknām acīm un sacīja: «Ak Ibrahim, vai tādu man bija tevi redzēt?» Un, kalifa vārdus atskārtis, šeichs Ibrahims atžilba un nometās pīšļos, un teica dziesmas vārdus:

«Ak, piedod maldu soli, ko es spēru, Jo raugi: kungs pret vergu vienmēr cēls! Es savu aplamību atzīstu, Lai visu izlīdzina žēlsirdība!»

Un tā nu kalifs viņam piedeva un daiļo jaunavu lika atvest savā pilī. Tur kalifs viņai deva krāšņas istabas un uzticamus kalpus un sacīja: «Ak, zini, daiļā jaunava, es tavu kungu iecēlu par sultānu un aizsūtīju uz Basru, un saviem kalpiem es likšu aizvest viņam goda drēbes un tevi pašu līdzi, jo raugi: tāds ir Allah visžēlīgā prāts.»

Un Ali Nuraddins nu gāja dienas, gāja naktis, līdz atkal nonāca Basrā, un tūdaļ viņš devās uz sultānā pili un sauca tik skaļā balsī, ka sultāns to dzirdēja un lika viņu aicināt pie sevis. Un, svinību telpā iegājis, viņš nometās pīšļos un skūpstīja zemi pie sultānā kājām, un viņš izvilka kalifa vēstuli un sniedza to viņam. Un, kad nu sultāns redzēja un pazina visu ticīgo pavēlnieka rokrakstu, viņš piecēlās, trīs lāgi noskūpstīja vēstuli un sacīja: «Dzirdu un paklausu Allah visvareno un visu ticīgo pavēlnieku!» To teicis, viņš lika aicināt četrus galvaspilsētas kadijus un visus emirus un sataisījās nolikt valdnieka godību. Te pēkšņi ienāca vezirs al Muins ibn Savi, un sultāns viņam pasniedza kalifa rakstu, un viņš to izlasīja un saplosīja sīkos gabalos, tad iebāza mutē, sakoda un atkal izspļāva. To redzējis, sultāns viņam uzkliedza bargās dusmās: «Vai tev! Kā iedrošinies nievāt visu ticīgo pavēlnieka gribu?» Bet vezirs atbildēja: «Ak kungs un valdniek! Allah vārdā, šis puisis nav bijis ne pie visu ticīgo pavēlnieka, ne pie viņa veziriem, jo raugi: viņš ir pakarams blēdis un viltnieks, un pats šaitans. Un varbūt viņam gadījies uziet augstā pavēlnieka rakstu, un kas tad šim nekaitēja to viltoL un uzrakstīt, kas pašam ienāca prātā! Kā vari tu atsacīties no sultānā amata, ja kalifs nav atsūtījis rakstītu pavēli? Un kas tādus ērmus ies ticēt, ka kalifs šo iecēlis tavā vietā! Un, ja nu patiesi tā būtu, viņš droši vien būtu līdzi sūtījis savu veziru, bet raugi: šis atnācis viens.» Un sultāns viņam jautāja: «Ko nu lai daru?» Bet vezirs atbildēja: «Liec šim jauneklim nākt man līdzi, es viņu turēšu savā uzraudzībā un savam pilskungam likšu to vest uz Bagdadi. Un, ja viņa vārdi būs patiesi, viņš parādīsies ar kalifa iecelšanas rakstu, bet, ja būs nepatiesi, kalifs viņu raidīs atpakaļ pie mums un savam ienaidniekam es varēšu atriebties.» Un vezira al Muina vārdus dzirdējis, sultāns atdeva Ali Nuraddinu viņa ziņā. Un vezirs aizveda to savā namā un saviem kalpiem lika viņu nogāzt zemē un tikmēr mietēt un kapāt pātagām, līdz Ali Nuraddins pakrita nemaņā. Un tad nu viņš lika to iekalt smagās važās un aicināja cietuma zinātāju, vārdā Kuteitu. Un, kad cietuma zinātājs atnāca un noskūpstīja zemi pie vezira kājām, tas sacīja: «Kuteit, šo puisi tev būs grābt un mest sava cietuma pazemē, un rāt viņu caurām dienām un naktīm!» Te cietuma zinātājs atbildēja: «Dzirdu un paklausu!» Un tā nu Ali Nuraddinu aizveda un iemeta pazemē. Bet, durvis aizbultējis, viņš lika uzpost akmens solu un ienest to pazemē, izklāt Ali Nuraddinam lūgšanu segu un uz sola uzlikt mīkstus spilvenus. Un, kad nu Ali Nuraddins gulēja uz mīkstā spilvena, Kuteits viņam atraisīja un noņēma važas un bija viņam laipns un žēlīgs, kaut vezirs katru dienu sūtīja savus kalpus pie cietuma zinātāja un lika viņam Ali Nuraddinu sist un pērt, un cietuma zinātājs ar gudru ziņu teicās vezira pavēli paklausījis.

Tā nu aizritēja četrdesmit dienas, un četrdesmit pirmajā dienā kalifs aizsūtīja košu balvu, kas sultanam gaužām patika, un viņš par to apspriedās ar saviem veziriem. Te kāds vezirs iesaucās: «Varbūt tā ir kalifa balva jaunajam sultanam?» Bet al Muins ibn Savi atbildēja: «Allah vārdā, mēs būtu labi darījuši, ja viņa atnākšanas dienā būtu likuši tam nocirst galvu.» To dzirdējis, sultāns iesaucās: «Allah vārdā, tu atkal daudzini viņu! Ej un uz pērlām ved viņu šurp, un es likšu nocirst viņam galvu!» Un vezirs atbildēja: «Dzirdu un paklausu!» Bet tad nu viņš piecēlās un sacīja: «Es likšu saucējam jundīt pilsētā, lai visi, kas grib redzēt Ali Nuraddina Fadla dēla galvas nociršanu, nāk uz sultānā pili! Un, kad nu saskrējusi būs visa pasaule un mielos pie viņa savas acis, es veldzēšu karstās atriebības slāpes un remdēšu savu sirdi, un mani ienaidnieki kaunā un dusmās vai plīsīs.» Un (ad nu sultāns sacīja: «Dari, kā tev tik!» Un jautrs un priecīgs al Muins tūdaļ steidzās pie valija un sultānā vārdā viņam lika piepildīt savu nodomu.

Bet ļaudis, dzirdējuši saucēja vārdus, gaužām noskuma 1111 bēdā jās, un raudāja mazie bērni skolās un lielie cilvēki savās tirgotavas. Un cits aiz cita tie traucās uz sultānā pili, lai varētu nosēsties labakas vietās. Un tā nu daudzi satecēja pie cietuma vārtiem Ali Nuraddinu pavadīt uz soda vietu. Beidzot atnāca vezirs ar desmit mamelukiem, un, kad viņš piegāja pie cietuma vārtiem, Kuteits viņam jautāja: «Ko liksi darīt, ak kungs un vezir?» Un vezirs al Muins atbildēja: «Ved laukā to blēdi!» Bet cietuma zinātājs sacīja: «Viņš ir negani i sapērts un nav vairs cilvēka izskatā!» Bet, kad nu vezirs iegāja cietumā, viņš dzirdēja Ali Nuraddina balsi, un tas skaitīja dziesmas vārdus:

«Ak, it neviens man palīgā vairs nenāks! Biezt posta ēnas aizvien tumšākas, Un bālē pestīšanas zvaigzne mana! Nu mīļās tālums asins stindzina, Un dzīslās nestrāvo vairs dzīvība! Kas mani draugi bij, tos liktens kļūmais Par nikniem ienaidniekiem pārvērtis! Ak ļaudis, manu moku skatītāji, Vai jūsu sirdīs līdzcietība guļ? Vai neredz it neviens, cik liels mans posts, Vai mana balss jums pāri aizskanēs? Ak nāve, nāc, kaut baiga tu un drausma, Man dzīves nava vairs un cerības! Ak zemes radītājs un debess kungs. Kas savas prieeas vēsti sūti mums! Ak visu labo siržu pavēlniek! Uz tevi veras visas manas brūces No manas lauztās, bēdu māktās sirds! Glāb mani, Allali, piedod manus grēkus, Lej prieku sirdī, kas tik skaudri sāp, Un grēku aizmirsti un manus maldus, Un manu viltību un zemsirdību!»

Kad nu Ali Nuraddins apklusa savās gaudās, cietuma zinātājs piegāja viņam klāt un teica, kas noticis, un palīdzēja novilkt viņam spodrās drēbes, ko slepus bija tam iedevis, un apģērba viņu piesmakušās skrandās kā daždien cietumnieku. Un tādā izskatā nu viņu aizveda pie vezira, un vezirs viņu sagaidīja, niknās dusmās zemi spārdīdams. Un, kad Ali Nuraddins viņu ieraudzīja, viņš atskārta sava tēva ienaidnieka lielo naidu pret sevi, un tomēr viņš sacīja tam: «Vai tiešam tu likteņa nebīsties un tici, ka tas tev mūžam būs labvēlīgs? Vai nezini, ko saka dzejnieka vārdi:

Tie tiesu sprieda varas reibumā Un nozaimoja cēlās tiesības Un visus likumus, tin patiesību! Bet nezin tie, ka viņu spriedumam Drīz nebūs spēka vairs un nozīmes, Jo īstā patiesība gaismā nāks!»

Un vēl viņš sacīja: «Ak vezir, piemini, ka Allah augstais — lai viņam slava! — mūsu likteņus nocerējis pēc sava prāta!» Te vezirs atbildēja: «Ak Ali Nuraddin, vai domā ar saviem vārdiem mani iebaidīt? Es tavu galvu likšu nocirst jau šodien par spīti tev un visai Basras tautai. Un negribu es palikt tev parādā, un teikšu tev arī dzejnieka vārdus:

Pats centies algot savus nopelnus, Lai algo laiks, kas viņam pagadās.

Un cik jauki teicis vēl cits dzejnieks:

Kas vienu dienu ilgāk nodzīvo Par sava ienaidnieka beigto mūžu, Tas mērķi ilgoto ir sasniedzis Un mierā aiziet var uz svētlaimi!»

To teicis, vezirs lika saviem kalpiem Ali Nuraddinu grābt un sēdināt mūlim mugurā. Bet sargi mulsa un neiedrošinājās vezira pavēli paklausīt, jo viņi redzēja ļaužu baru, kas lūkojās uz Ali Nuraddinu un sauca tam: «Ak, saki, kungs, tikai vārdu, un mēs nomētāsim šo vīru akmeņiem un saplosīsim viņu gabalos, un lai tad jāmirst pašiem!» Bet Ali Nuraddins atbildēja: «Ak nē! Tā vis nedariet un pieminiet dzejnieka vārdus:

Mums visiem zemes virsū laiks ir nolikts Un katram savi ceļi nolemti! Kad mūsu dienas galā, jāmirst mums! Kad lauva mani nestu biezoknī, Man nāves bailēs nedrebētu sirds, Ja beidzis ritēt nebūtu mums laiks!»

Te nu sargi sagrāba Ali Nuraddinu un uzsēdināja to mūlim mugurā, un veda to pa visu pilsētu, līdz nonāca sultānā pilī pie pašiem sultānā logiem. Un vienā laidā viņi daudzināja: «Redzi, kādu sodu spriež kalifa raksta viltotājiem!» Un Ali Nuraddinu viņi nosvieda soda vietas vidū, kur lija visu nāvei nolemto sultānā pavalstnieku asinis. Un bende ar kailu šķēpu rokā piegāja pie Ali Nuraddina un teica viņam: «Ak kungs, es esmu tavs pazemīgs vergs! Ja vēl ko gribi, tad saki savu pavēli, un es tev paklausīšu! Ja gribi ēst vai dzert, tad saki man, un es darīšu pēc tava prāta! Jo zini: tiklīdz sultāns būs pienācis pie loga, tavs laiks būs beidzies!» Te nu Ali Nuraddins pavērās pa labi, pavērās pa kreisi un teica dziesmas vārdus:

«Ak, sakiet lūdzami, — vai jūsu barā Man drauga līdzcietīga nav neviena? Ir galā laiks mans, Iiktens piepilditsl Jau bendes cirvis manu galu glabā! Neviens vai nejūt manas ciešanas? Man mokas neremdē ar ūdens lāsi?»

To dzirdējuši, visi ļaudis gauži raudāja, un bende aizgāja un |>a ņēma kausu ūdens, un padeva to Ali Nuraddinam. Bet veziis al Muins ibn Savi pēkšņi pietrūkās un izsita kaus.u no viņa rokām, un tas nu saplīsa drumstalās. Un bendem viņš uzkliedza negantās dusmās: «Ko vēl gaidi? Cērt viņam galvu nost!» To dzirdējis, bende aizsēja Ali Nuraddinam acis, bet visa tauta kliegdama sacēlās pret veziru, un soda vietā skanēja lāsti un vaimanas. Te pēkšņi tālumā no zemes izku pēja putekļu mākonis un aizsedza gaismu un visu lauku. Un, kad nu sultāns, savā pilī sēdēdams, to redzēja, viņš lika saviem kalpiem: «Ejiet un skatiet, kas tur notiek!» Bet vezirs al Muins noģida, kas tur nāk, un sacīja sultanam: «Liksim, lai bende dara savu darbu!» Bet sultāns atbildēja: «Gaidi, jo mēs gribam zināt, kas tur steidzas!»

Un raugi: lielo putekļu mākoni sacēla Džiafars, kalifa vezirs, un viņa pavadoņi. Jau trīsdesmit dienas kalifam nebija prātā Ali Nuraddins, un arī citi nebija tam pieminējuši viņa vārdu, te kādu nakti viņš gāja gar Anisas al Džalisas logiem un dzirdēja viņu gauži raudam un liegu balsi dziedam:

«Vai tālu kavējies vai tuvu esi. Man dvēsle tikai tevi visur redz. Ne mirkli mana mēle nepiekūst Teikt tavu vārdu vien, to mūžam minēt.»

Un, kad nu viņas raudas neapklusa, kalifs Haruns al Rašids atvēra durvis un iegāja raudātājas Anisas al Džalisas istabā. Un, kalifu ieraudzījusi, viņa nometās pīšļos un trīs lāgi noskūpstīja zemi pie viņa kājām, un teica dziesmas vārdus:

«Ak cēlās cilts un dižā nama pēcnieks, Tu koks, ko augļu smagums zemē liec, Tu augstas, daiļas, tīras ģintas auglis! So tavu solījumu pieminu, Ko tava žēlsirdība deva man Un tava labvēlība brīnišķā!»

Te nu kalifs viņai jautāja: «Kas esi tu?» Un viņa atbildēja: «Es Ali Nuraddina Fadla dēla verdzene un viņa balva tev, un lūdzu tevi, ak, sūti mani pie viņa, kā teicies! Jau trīsdesmit dienas es te nīkstu un neesmu baudījusi miega saldumu.» Un, viņas lūgumu uzklausījis, kalifs lika aicināt savu veziru Džiafaru un sacīja tam: «Jau trīsdesmit dienas aizritējušas, un man nekas nav dzirdams par Ali Nuraddinu I adla dēlu. Es bīstos, vai sultāns Muhameds ibn Suleimans az Zeini nav laupījis viņam dzīvību, bet zvēru es pie savas galvas un sava teva un cēlo senču kapa, ja viņam pāri būs nodarīts pie dzīvības, es vainīgo nokaušu, lai tas man būtu cik dārgs būdams! Ak, steidzies uz Basru un atnes man vēstis, kas noticis ar sultānu Muhamedu az Zeini un ar Ali Nuraddinu Fadla dēlu! Un stāsti sultanam, manam brālēnam, kā es satiku Ali Nuraddinu un viņam iedevu savu vēstuli! Ja redzi, ka viņš nepaklausa manas pavēles, tad ved viņu ar veziru šurp un nekavējies ilgi! Ja kavēsies ilgāk, nekā ceļā vajadzīgs, es likšu tev nocirst galvu.»

Un Džiafars nu tūdaļ devās ceļā un jāja dienas, jāja naktis, līdz nonāca Basrā. Un, redzēdams satraukto un bangojošo ļaužu baru un dzirdēdams ļaužu kliedzienus, Džiafars iesaucās: «Kas te par jūkli?» Un, kad nu viņam pateica, kāds liktenis gaida Ali Nuraddinu, viņš tūdaļ steidzās pilī pie sultānā un sveicināja to, un teica viņam kalifa pavēli, ka Ali Nuraddinam nebūs darīt ļaunu, bet, kas šo pavēli neklausīs, tam kalifs liks nocirst galvu. Te nu Džiafars pielika roku sultanam, un viņa veziram al Muinam ibn Savi pavēlēja Ali Nuraddinu atlaist brīvā un par sultānu iecēla viņu Muhameda ibn Suleimana az Zeini vietā. Un, kad nu viņš bija trīs dienas pārlaidis Basrā un atausa ceturtās dienas rīts, Ali Nuraddins sacīja Džiafaram: «Ak, es ilgojos redzēt visu ticīgo pavēlnieka vaigu!» Un Džiafars sacīja sultanam Muhamedam ibn Suleimanam az Zeini: «Nu sataisies ceļā, jo tiklīdz noskaitīsim rīta lūgšanu, mēs dosimies uz Bagdadi!» Un sultāns atbildēja: «Dzirdu un paklausu!» Tā nu viņi noskaitīja rīta lūgšanu, un visi iekāpa seglos, un vezirs al Muins ibn Savi, nožēlodams savu ļauno darbu, jāja blakus Džiafaram, un viņi jāja, līdz nonāca Bagdadē, miera pilsētā.

Tur nu viņi tūdaļ devās pie visu ticīgo pavēlnieka, un Džiafars viņam stāstīja, ko pieredzējis. To dzirdējis, kalifs piesauca Ali Nuraddinu Fadla dēlu un sacīja tam: «Še tev šķēps un nocērt savam ienaidniekam galvu!» Un viņš paņēma šķēpu un piegāja pie vezira al Muina ibn Savi, un tas viņu uzlūkoja un sacīja: «Es darīju tev, kā mana daba lika, dari nu tu, kā tava daba liek!» To dzirdējis, Ali Nuraddins aizmeta šķēpu un, kalifu uzlūkodams, iesaucās: «Ak visu ticīgo pavēlniek, viņš grib mani uzveikt ar viltu!» Un viņš teica dziesmas vārdus:

«Kad naidnieks nāca mans, es redzēju, Kā viņa sirdi savā varā gūšu! Ir viegli veicams cēlsirdīgais virs Ar viltus labsirdības vārdiem glaimiem.»

To dzirdējis, kalifs sacīja: «Lai notiek tā!» Un viņš pasauca sava atriebības šķēpa nesēju Masruru un teica tam: «Nāc un cērt viņam galvu nost!» Un, kad nu Masrurs piepildīja visu ticīgo pavēlnieka gribu, kalifs sacīja Ali Nuraddinam Fadla dēlam: «Ak, izlūdzies kādu žēlastību!» Un Ali Nuraddins sacīja: «Ak kungs un pavēlniek, es neilgojos Basras sultānā godības, jo mana karstākā dziņa u kalpot tev un skatīt tavu cēlo vaigu.» To dzirdējis, kalifs atbildēja: «Jauki vardi!» Un tūdaļ viņš lika aicināt daiļo persiešu jaunavu, un kalils viņus bagātīgi apbalvoja un atdeva tiem vienu no savām kiašņakajam pilīm Bagdadē, un nolika viņiem augstas gada maksas. Un Ali NiihhI dinu viņš ieskaitīja savu uzticamāko draugu pulkā, un piedeva sulln nam Muhamedam ibn Suleimanam az Zeini un atkal to iecēla Basias valdnieka krēslā, bet lika tam modrāk uzraudzīt savus vezirus. Un tā nu viņi dzīvoja laimē un labklājībā, līdz atnāca visu prieku Galētāja un visu pulku Izšķīrēja.»

PASAKA PAR SULTĀNA DĒLU UN SEPTIŅIEM VEZIRIEM

Un Šechrezada stāstīja sultanam Sachriaram: «Un vēl man teikts, ak laimīgais valdniek, ka sen aizgājušajās dienās un gados reiz dzīvoja laika valdnieku valdnieks un bija viņam lieli karapulki un daudzi miesassargi, un liela bija viņa vara un bagātība. Gan bija viņš nodzīvojis ilgu mūžu, bet nebija svētīts ar vīriešu kārtas bērniem. Un nemiers nu plosīja viņa dvēseli, un lūdza viņš augsto pravieti (lai Allah svētība ar viņu!), lai tas dod viņam dēlu, kas mantos viņa varu un spirdzinās viņa acis. Un tūdaļ viņš cēlās un gāja savās istabās, un lika aicināt sava tēvoča meitu un pieguleja to, un Allah augstais nu deva tai mātes cerības. Un tā nu viņa dzīvoja, līdz pienāca laiks savu slogu nomest, un raugi: viņai piedzima dēls, un daiļa bija viņa seja kā mēness loks četrpadsmitajā naktī. Un sultānā dēlu kopa un audzināja, līdz pienāca viņa piektais mūža gads.

Un sultanam bija gudrs vīrs, un bija tas gudrāks par gudrajiem un vārds tam as Sindibads. Un gudrais vīrs nu audzināja sultānā dēlu, un, kad tam bija desmit gadu, as Sindibads viņam mācīja dažādas zinī-

bas, un sultānā dēls nu izauga tāds, ka zinībās un gudrībā nebija viņam līdzīga. Un tad nu sultāns pie viņa aicināja arabu bruņiniekus, un tie viņam mācīja kara mākslas. Un tā nu kaujas ugunīs viņš auļoja un drasēja skaistākajos zirgos, un visus sava laika ļaudis viņš pārspēja veiklībā un varonībā. Te kādu dienu gudrais vns ielūkojas zvaigznēs un lasīja tās, un raugi: sultānā dēlam bija nolēmi:; nuit, ja tas nodzīvos septiņas dienas un izteiks vienu vārdu. Un gudiais vns nu aizgāja pie sultānā — jaunekļa tēva un teica tam, ko lasī jis zvaig znēs. Un jaunekļa tēvs viņam jautāja: «Ak, saki, gudrais vīrs, kad. būtu īstākais padoms?» Un gudrais atbildēja: «Ak valdniek, gudrakai;; padoms liek viņu sūtīt jautrā vietā, kur līksmas dziesmas skan, un liii lai viņš dzīvo, līdz paies septiņas dienas.» Tad nu sultāns lika aicināt savu verdzeni, un bija tā skaistāka par citām verdzenēm, un viņš atdeva tai savu dēlu un sacīja: «Ved savu kungu pilī un sargā viņu savā istabā, un pili viņam nebūs atstāt, līdz paies septiņas dienas!» Un tā nu verdzene ieveda jauno princi pilī, un bija šai pilī četrdesmit istabas un katrā istabā desmit verdzenes, un katrai verdzenei bija jautras spēles, un, ja nu kāda sāka spēlēt, tad skaņās līgoja visa pils. Un gar šo pili tecēja upe, un upes krastos auga brīnišķīgi augļi un ziedēja skaistas puķes.

Un sultānā dēls bija skaists un burvīgs jauneklis, un, kad nu vienu nakti viņš bija pilī nogulējis un verdzene (sultanam mīļāka par visām citām) to ieraudzīja, te viņas sirdī iedegās mīlestība. Un, savu sirdi nevarēdama klusināt, viņa apskāva daiļo jaunekli, un tas iesaucās: «Allah vārdā, kad es būšu pie tēva, es viņam to pateikšu, un viņš tevi nokaus!» To dzirdējusi, verdzene aizsteidzās pie sultānā un raudādama metās viņam ap kaklu, un sultāns viņai jautāja: «Kas tev kaiš, ak drostaliņ? Kā klājas tavam kungam? Vai viņš nav skaists?» Un verdzene atbildēja: «Ak valdniek, mans kungs sāka ar mani kaitēties un dzīrās mani nokaut, bet es viņam neļāvos un aizbēgu, un nekad vairs neiešu atpakaļ pie viņa uz pili!» Un, kad nu sultāns, jaunekļa tēvs, šos vārdus dzirdēja, viņš iedegās negantās dusmās un aicināja savus vezirus un lika tiem jaunekli nokaut. Un veziri sacīja cits citam: «Ak, sultāns ir spītīgs, un viņš grib nokaut savu dēlu, bet nokāvis pats viņa nāvi nožēlos, jo raugi: tas viņam pārāk dārgs. Un Allah augstais viņam to dāvāja, kad visas cerības jau bija zudušas. Un tad viņš lādēs mūs un rāsies, kādēļ mēs šim ļāvuši nokaut savu dēlu!»

Un tā nu veziri nosprieda jaunā prinča nāvi novērst, un pirmais vezirs sacīja: «Šodien es pasargāšu jūs no sultānā dusmām.» To sacījis, viņš piecēlās un devās pie sultānā un, noskūpstījis zemi viņa roku starpā, tas lūdza atļauju runāt, un, kad nu sultāns atļāva, vezirs sacīja: «Ak valdniek, ja liktenis būtu tev lēmis tūkstoš dēlus, tomēr neklausi savu dvēseli un nenokauj savu vienīgo dēlu, jo raugi: neviens nezina, vai verdzene runā patiesību vai melo. Un varbūt tā tikai viņas villiba pret tavu dēlu!» Tad nu sultāns jautāja veziram: «Ak vezir, vai tev kas zināms par sieviešu viltu?» Un vezirs atbildēja: «Jā.»

PIRMĀ VEZIRA STĀSTS

«Man teikts, ak augstais sultan, ka reiz kāds laika valdnieku valdnieks iedegās mīlestībā pret sievietēm. Un kādu dienu viņš ieslēdzās savā pilī, un viņa acis ieraudzīja sievieti, kas sēdēja uz savas mājas jumta, un šī sieviete staroja burvīgā skaistumā un jaukumā. Un, kad nu sultāns to ieraudzīja, viņš neklusināja mīlestību savā sirdī. Un, kad viņš jautāja, kas tā par māju, viņam atbildēja: «Ak valdniek, tas tava vezira nams.» Un sultāns tūdaļ piecēlās un lika aicināt savu veziru, un, kad tas atnāca un noskūpstīja zemi viņa roku starpā, viņš lika tam doties uz savas valstības tāliem novadiem tos apraudzīt. Un tā nu vezirs aizbrauca, kā sultāns bija viņam licis, un, kad tas aizbrauca, sultāns ielavījās vezira mājā. Viņu ieraudzījusi, sieviete to pazina un pietrūkās, un skūpstīja viņa rokas un kājas, sacīdama: «Ak valdniek, esi sveicināts mūsu namā!» Un viņa nostājās atstatu no sultānā, jo liela bija viņas rimtība un cieņa. Un tad nu viņa jautāja: «Ak valdniek, kas tavus soļus vedis mūsu namā, to svētīdams?» Un sultāns atbildēja: «Ak, tā ir mīlestība, kas deg manā sirdī, un tās ir manas ilgas pēc tevis!» Un otru lāgu viņa noskūpstīja zemi pie sultānā kājām un sacīja: «Ak valdniek, es nederu ne sultānā kalpiem par verdzeni, kur nu vēl tev par sievu!» Te sultāns izstiepa savu roku pēc viņas, bet viņa sacīja: «Ak valdniek, tas nekur nezudīs, bet pacieties un paliec pie manis šo dienu, un es tevi mielošu ēdieniem un dzērieniem.»

Un tā nu sultāns iesēdās vezira atzveltnī, un sieviete piecēlās un atnesa viņam grāmatu ar gudrām pamācībām, un viņa lika to sultanam lasīt, kamēr pati taisa ēdienu. Un sultāns paņēma grāmatu un sāka to lasīt, un tur viņš uzgāja parunas un pamācības, un tās nu viņu atturēja no pavedēja gaitām un izdzēsa viņa karsto dedzību. Un tad nu sieviete ienesa ēdienus un nolika tos sultānā roku starpā, un bija tur deviņdesmit ēdieni. Un sultāns ēda no katra vienu karoti, un ēdieni gan bija daudzi un dažādi, bet garša visiem viena. Un sultanam nu bija lieli brīnumi, un viņš jautāja: «Ak jaunava, es redzu gan daudzus ēdienus, bet garša tiem visiem viena!» Un sieviete atbildēja: «Lai Allah augstais apskaidro sultānā prātu!.Šo līdzību es devu tev par mācību.» Te sultāns jautāja: «Bet kādēļ tu tā dari?» Un sieviete sacīja: «Ak valdniek, tavā pilī ir deviņdesmit verdzenes un katrai sava krāsa, bet garša visām viena.» Un, kad nu sultāns bija dzirdējis šos vārdus, viņam sametās kauns un viņš cēlās, un atstāja sava vezira namu, bet Jaunu prātu neturēja. Un mulsumā viņš aizmirsa savu gredzenu zem sievietes spilvena.

Un tā nu sultāns iegāja savā pili, un, tiklīdz viņš bija iegājis, te ienāca vezirs un noskūpstīja zemi viņa roku starpa, un tas nu viņam ziņoja par sultānā valstības tālajiem novadiem. Un vezirs atstāja sultānā pili un iegāja savā mājā, un viņš apsēdās savā atzveltni un, roku palicis zem spilvena, tur atrada sultānā gredzenu. Un vezir. paņēma gredzenu un pielika to pie sirds, un visu gadu viņš vairījās no sievietes un neteica tai ne vārda, bet viņa nezināja, kur apslēpts viņa dusmu cēlonis.»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka vezirs visu gadu vairījās no sievietes, bet viņa nezināja, kur apslēpts dusmu cēlonis. Un tā nu aizritēja laiks, un viņa nezināja. Tad nu viņa lika atnākt savam tēvam un sacīja tam, kas šai gadījies ar vīru, jo visu gadu tas vairījies no viņas. Un tēvs viņai atbildēja: «Es viņu sūdzēšu, kad viņš būs pie sultānā.» Un reiz viņš veziru ieraudzīja pie sultānā un sūdzējās par viņu, sacīdams: «Ak valdniek, man reiz bija burvīgs dārzs, un to es biju stādījis un kopis savām rokām, un, dārzu kopdams, es biju izšķiedis lielu naudu, un tas nu deva man labus augjus. Un savu dārzu es atdevu šim veziram, un viņš tur izēda, kas viņa mēlei labāk garšoja, un tad viņš dārzu pameta un nelaistīja vairs, un visi ziedi nonīka, un izdzisa viss spožums, un izgaisa viss jaukums.»

To dzirdējis, vezirs sacīja: «Ak valdniek, šim vīram taisnība: es kopu šo dārzu un sargāju, un ēdu viņa augļus, bet reiz es iegāju savā dārzā un ieraudzīju lauvas pēdas, un tā nu bailēs es to atstāju.» To dzirdējis, sultāns saprata, ka pēdas, ko vezirs uzgājis, ir varas gredzens, ko viņš bija pametis vezira namā. Un sultāns teica savam veziram: «Ak vezir, ej droši savā dārzā un nebīsties briesmu, jo lauva tavu dārzu nav skāris. Man teikts, ka lauva gan tur iegājis, bet ļaunu nav darījis, un to es zvēru pie savu tēvu un savu senču goda!» To dzirdējis, vezirs atbildēja: «Dzirdu un paklausu!» Un tad nu vezirs iegāja savā mājā, lika aicināt savu sievu un saderēja mieru ar viņu, jo raugi: viņš ticēja savas sievas tiklībai.»

VERDZENES PIRMAIS STĀSTS

Un daiļā verdzene stāstīja sultanam par vilnas kārsēju un viņa dēlu. Un viņa sacīja:

«Man teikts, ak valdniek augstais, ka Tigras krastā reiz atnāca vilnas kārsējs un viņam līdzi atnāca viņa dēls, un dels iebrida upe un sāka peldēt, un tēvs viņam to neliedza. Bet reiz viņam peldoties piekusa rokas, un viņš sāka slīkt. To redzēdams, pietrūkās tēvs un stei- dzēs dēlam palīgā, bet, kad tēvs viņu satvēra, dēls pieķērās pie viņa rokām, un noslīka abi. Tā arī tu, ak valdniek, noslīksi savam dēlam līdzi, ja viņam liegsi mani kārdināt.

Un vēl, ak augstais valdniek, man teikts par vīriešu viltu. Un zini: kāds vīrietis reiz iemīlējās sievietē, un bija viņa skaista un burvīga. Un sievietei bija vīrs, kas viņu mīlēja, un viņa mīlēja savu vīru. Un bija šī sieviete tikla un rimta, un iemīlējies vīrietis neatrada ceļu pie viņas. Un tā nu tas bija, līdz vīrietis izgudroja viltu. Jo raugi: pie sievietes vīra dzīvoja jauneklis, ko viņš bija audzinājis savā namā, un šim jauneklim viņš uzticēja visu. Un iemīlējies vīrietis nu aizgāja pie jaunekļa un tikmēr labinājās ar visādām balvām, līdz jauneklis paklausīja, ko šis gribēja. Un reiz nu vīrietis viņam sacīja: «Ak jaunekli, vai nevedīsi mani savā namā, kad tava kundze nebūs mājā?» Un jauneklis atbildēja: «Lai notiek tavs prāts!» Un, kad nu jaunekļa kundze iegāja pirtī un kungs aizgāja tirgū, jauneklis aizsteidzās pie sava drauga un saņēma to pie rokas, un atveda mājā. Un tur nu viņš rādīja tam visu, kas mājā bija redzams,

Bet iemīlējies vīrietis bija sagudrojis sievietei atriebties. Un bija viņš traukā paņēmis olas baltumu, izlēja to uz palaga, bet jauneklis bija pavēries uz citu pusi un viņa nedarbu neredzēja. Un tad nu viņš māju atstāja un aizgāja savu ceļu. Bet drīz atnāca sievietes vīrs tin piegāja pie gultas, un gribēja atpūsties, bet gultā viņš salūkoja valgumu un pielika tam savu roku. Un viņš nodomāja, ka tur būs vainīgs vīrietis. Un, jauneklim uzmetis niknu skatienu, viņš jautāja tam: «Ak, saki, — kur tava kundze?» Un jauneklis atbildēja: «Viņa iegāja pirtī un drīz būs atpakaļ.» Un, ticēdams savām aizdomām, viņš uzsauca jauneklim: «Ej un uz pēdām atved savu kundzi!» Un, kad nu viņa atnāca, vīrs to sita un dauzīja, un viņš sagrieza tai rokas un dzīrās viņu nokaut. Bet sieva sāka vaimanāt un sasauca kaimiņus, un, kad tie saskrēja, sieva sacīja: «Sis vīrs grib mani nokaut, bet es nezinu, kas mana vaina!»

Un kaimiņi sagrāba viņas vīru un sacīja: «Tev nebūs viņu zaimot, un, ja tu gribi, tad šķiries no viņas, bet, ja gribi viņu paturēt, tad paturi ar godu! Mēs visi zinām, cik viņa tikla, un viņa jau ilgi ir mūsu labā kaimiņiene, un nekad viņa nav staigājusi ļaunus ceļus!» Bet vīrs atsaucās: «Es redzēju, ka viņas gulta ir valga, bet nezinu, kas tas par valgumu.» To dzirdējis, piecēlās viņa kaimiņš un sacīja: «Parādi man!» Un, kad nu kaimiņš bija to redzējis, viņš sacīja: «Dod man uguni un cepamo trauku!» Un to viņam atnesa, un olas baltumu viņš izcepa uz uguns. Un tiklās sievietes vīrs to ēda un deva ari kaimiņiem, un visi nu redzēja, ka tas bijis olas baltums. Tad nu vīrs saprata, cik netaisnīgs bijis pret sievu, un viņš redzēja, ka sieva nav vainīga. Un viņa mājā nu sanāca kaimiņi, un tie viņu samierināja ar sievu, kad viņš jau bija no tās šķīries.

Un tā nu šī vīra viltība izjuka un neizdevās viņa atriebība. Un raugi: tāds ir vīriešu viltus, ak augstais valdniek!»

Un, kad nu sultāns lika nokaut savu dēlu, te viņa priekšā nostājās otrais vezirs un, noskūpstījis zemi sultānā roku starpā, sacīja: «Ak valdniek, nesteidzies nokaut savu dēlu! To Allah augstais devis viņa mātei, kad nebija vairs cerību, un mēs ticam, ka viņš bus spožākais dārgums tavā valstībā un tavas bagātības sargs. Pacieties, ak valdniek, varbūt viņš teiks tev savu vainu, bet, ja tu pārsteigsies, lev pašam būs jānožēlo, kā nožēloja tirgotājs!» Te sultāns jautāja: «IJn ko tad tirgotājs nožēloja, un kā tas bija, ak vezir?» Un vezirs staslija:

OTRĀ VEZIRA STĀSTS

«Man teikts, ak valdniek, ka dzīvoja reiz tirgotājs un ēšanā un dzeršanā tas bija liels kārumnieks. Un, kad nu viņš aizbrauca kādā svešā zemē, viņš staigāja tirgū un pēkšņi ieraudzīja vecu sievu, un tai bija divi smalkas maizes plācenīši. Un viņš jautāja sievai: «Vai tu tos pārdosi?» Un sieva atbildēja: «Jā.» Un tirgotājs tos nopirka no vecās sievas un samaksāja vislētāko maksu. Un plācenīšus viņš aiznesa mājā un apēda tai pašā dienā, bet, kad atausa rīts, viņš atkal devās tirgū un ieraudzīja veco sievu ar diviem plācenīšiem. Un nopirka viņš arī tos, un tā viņš darīja divdesmit dienas. Te pēkšņi vecā sieva izgaisa, un tirgotājs pēc viņas taujāja, bet neviens par viņu nezināja neko teikt. Te gluži nejauši viņš veco sievu ieraudzīja kādā ielā. Tad nu viņš apstājās un to sveicināja, un viņš jautāja, kur šī izgaisusi ar gardajiem plācenīšiem. Un, kad nu sieva bija dzirdējusi viņa vārdus, tā bija kūtra atbildēt, bet tirgotājs neatlaidās un gribēja zināt. Un viņa sacīja: «Ak kungs, tad dzirdi manu atbildi! Es biju par kalponi kādam vīram, kam mugurkaulā bija iemeties vēzis, un bija viņam ārsts, kas miltus jauca ar kausētu sviestu, un to viņš lika tur, kur manam kungam sāpēja, un tā nu bija visu nakti, līdz atausa rīts. Un no šiem miltiem es izcepu divus plācenīšus un pārdevu tos tev vai citam. Un, kad nu nomira mans kungs, man nav vairs miltu un nav vairs plācenīšu.» To dzirdējis, tirgotājs iesaucās: «Tik tiešām, mēs visi piederam Allah visvarenajam un ejam pie viņa atpakaļ, un ir tikai Allah vara pasaulē, un tikai Allah augstais ir visvarens!»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu im pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka vecā sieva tirgotājam izstāstīja, kādēļ viņa necep vairs plācenīšus, un tirgotājs iesaucās: «Un tikai Allah augstais ir visvarens!» Un tā nu šis tirgotājs vēma, līdz sasirga, un viņš nožēloja savu kārumnieka dabu, bet veltas bija viņa nožēlas un labuma no tām nebija.

Un man ir teikts, ak valdniek, par sievu viltu. Un zini: kāds vīrs reiz stāvēja blakus laika valdnieku valdniekam, un viņa rokās zvīļoja šķēps, un šis vīrs mīlēja kādu sievieti. Un reiz viņš aizsūtīja pie tās savu kalpu, un kalps kā daždien aiznesa viņai vēstuli, un viņš apsēdās sievietei blakus un sāka ar to kaitēties. Un tā locījās ap viņu un kļāva viņu pie savām krūtīm, un, kad nu kalps viņai lūdza mīlestības priekus, tad viņa tos deva. Te pēkšņi pie durvīm klaudzināja šā kalpa kungs, un sieviete sagrāba kalpu un iemeta to pagrīdē, un tad viņa atvēra durvis, un kalpa kungs ienāca ar šķēpu rokā. Un viņš iesēdās sievietes gultā, un tā piegāja pie viņa un sāka ar viņu kaitēties un jokoties, un viņa kļāva to pie savām krūtīm un skūpstīja viņa lūpas, te pēkšņi pie durvīm klaudzināja viņas vīrs. Un viņš jautāja: «Kas tur klaudzina?» Bet viņa atbildēja: «Mans vīrs.» Tad nu kalpa kungs iesaucās: «Ko nu lai daru un kā lai izkuļos?» Un sieviete atbildēja: «Celies un izvelc savu šķēpu, nostājies pie durvīm un lamā mani, bet, kad ienāk mans vīrs, tad ej savu ceļu!» Un tā nu viņš darīja, un sievietes vīrs iegāja un redzēja, ka sultānā kalps stāv ar šķēpu rokā un lamā viņa sievu, bet sakaunējās sultānā kalps, redzēdams viņas vīru, un iebāza šķēpu makstī un aizgāja. Te nu vīrs jautāja sievai: «Kas te bija?» Un viņa atbildēja: «Ak, svētītā stunda, kad tu atnāci! Tu ticīgu dvēseli atpestīji no nāves. Jo raugi: es sēdēju uz jumta un vērpu, te pēkšņi pie manis atskrēja jauneklis, bailēs elsā- dams un prātā mulsdams, bet šis vīrs ar kailu šķēpu dzinās viņa pēdās kā neprātīgs. Un jauneklis nokrita pie manām kājām un skūpstīja manas rokas, un sacīja: «Ak kundze, glāb mani no tā, kas mani grib nokaut bez vainas!» Un tā nu es viņu noslēpu pagrīdē. Un, redzēdama, ka ienāca šis vīrs ar kailo šķēpu, es liedzos jaunekli redzējusi, un šķēpa nesējs nu sāka mani rāt un sodīties. Lai slavēts Allah augstais, kas tevi atveda pie manis! Es nezināju, ko lai daru, un mājā nebija neviena, kas būtu mani glābis.» Un viņas vīrs tai sacīja: «Ak sieva, tu esi labi darījusi! Tavu darbu algos Allah augstais, un viņš dos tev savu svētību!»

Tad nu vīrs piegāja pie pagrīdes lūka un sauca jaunekli, sacīdams: «Nāc laukā, tevi negaida ļauns!» Un jauneklis bailēs izlīda no pagrīdes, bet sievietes vīrs viņam teica: «Lai nu atpūšas tava dvēsele un lai svētī tevi miers!» Un tā nu viņš teica savu līdzjūtību jauneklim, un jauneklis viņam vēlēja Allah svētību. Un tad viņi abi aizgāja, bet nezināja, ko izgudrojusi bija sieviete. Tad zini, ak augstais valdniek, tā ir tikai viena sievietes viltība, un sargies ticēt viņu vārdiem!»

To dzirdējis, sultāns vairs negribēja nokaut savu dēlu. Un, kad pienāca trešā diena, sultānā pilī atnāca jaunā verdzene, noskūpstīja zemi viņa roku starpā un sacīja: «Ak augstais valdniek, sodi savu dēlu par viņa ļauno darbu un neliec vērā savu veziru vārdus! Jo

raugi: ļauniem veziriem nav labu padomu, un neesi tāds, kāds bija sultāns, kas klausīja ļauna vezira padomu.» Te nu sultāns jautāja: «Un kā tas bija?» Un verdzene stāstīja:

VERDZENES OTRAIS STĀSTS

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ak tu, kas saka taisnīgu spiic dumu, ka kādam valdnieku valdniekam reiz bija dēls un savu dHu viņš mīlēja un godāja, un pacēla to pāri citiem saviem bērniem. Un reiz viņa dēls tam sacīja: «Ak tēvs, es gribu doties medībās.» Un tad nu valdnieks lika rīkot medības un veziru sūtīja dēlam līdzi, un vr/.i ram bija jāklausa viss, ko sultānā dēls viņam lika. Un tā nu veziis paņēma visu, kas sultānā dēlam bija vajadzīgs, un viņam līdzi dev.is kalpi un vergi, un galminieki. Tad nu sultānā dēls izjāja medībās, un viņi nonāca zemē, kur zaļoja zāle un ganības un zalgoja ūdeņi, un gaisā lidinājās putni. Un sultānā dēls piejāja pie vezira un teica tam, kādas izpriecas patīk viņa prātam, un šai zemē viņi dzīvoja vairākas dienas, un tās bija jaukākās dienas sultānā dēla mūžā.

Tad nu sultānā dēls saviem ļaudīm lika medības sākt, un pēkšņi viņš ieraudzīja gaceli, kas bija noklīdusi no savām draudzenēm, un sultānā dēla dvēselē iedegās dziņa šo gaceli sagūstīt, un viņš nevarēja klusināt savu dziņu. Un viņš sacīja veziram: «Es gribu dzīties gaceles pēdās.» Un vezirs atbildēja: «Dari, kā patīk tavam prātam!» Un tā nu sultānā dēls pats aizauļoja gaceles pēdās un nošķīrās no citiem medniekiem, un viņš dzinās visu dienu, līdz satumsa nakts. Bet gacele uzspurdza kraujā klintī, un sultānā dēlu ietina tumsa, un, kad nu viņš gribēja doties atpakaļ, viņš nezināja, uz kuru pusi virzīt savu soļu gaitu. Un samulsa viņa prāts, un noskuma viņa dvēsele. Un viņš jāja sava zirga mugurā, līdz atblāzmoja rīta gaisma, bet glābiņa viņam nebija. Un tad nu viņš devās tālāk1 un jāja, jāja lielās bailēs, un viņu mocīja bads un izsalkums, un viņš nezināja, kur dēties. Un, kad saule jau ritināja dienvidū un viņu dedzināja tveice, viņš pēkšņi piejāja pie pilsētas ar augstām celtnēm un debesīs zvīļojošiem pīlāriem, bet pilsēta bija tukša un izpostīta, un nebija tur dzīva cilvēka, un tur brēca tikai kraukļi un vaidēja pūces.

Un tā nu, pie pilsētas vārtiem stāvēdams un brīnīdamies, viņš pēkšņi pacēla acis un pie kādas sienas ieraudzīja jaunavu, un jaunava gauži raudāja. Te nu sultānā dēls piegāja pie viņas un jautāja: «Kas tu tāda?» Un jaunava atbildēja: «Es esmu at Temimas, at Taijacha — Pelēkās zemes valdnieka meitasmeita. Kādu dienu, kas bija līdzīga citām dienām, es izgāju savās gaitās, un mani nolaupīja efrils un aiznesa starp debesīm un zemi. Un viņu sadedzinaja uguns zvaigzne, bet es nokritu šai pilsētā, un nu jau trīs dienas mani plosa bads un slāpes.

Un, kad nu manas acis ieraudzīja tevi, manā dvēsele iedegās dzīvības prieks.»»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka sultānā at Taijacha meitas- meita sacīja sultānā dēlam: «Un, kad nu manas acis ieraudzīja tevi, manā dvēselē iedegās dzīvības prieks.» Un sultānā dēls iesila līdzjūtībā pret nelaimīgo jaunavu un uzsēdināja to zirgā aiz savas muguras, un sacīja: «Ak, mierini savu dvēseli un spirdzini savas acis! Ja Allah augstais — lai viņam mūžīga slava! — mani aizvedīs atpakaļ manā ciltī un manā dzimtā, es tevi aizsūtīšu pie taviem radiem.» Un tā nu sultānā dēls aizjāja, meklēdams glābiņu, un jaunava, kas sēdēja viņam aiz muguras sacīja: «Ak princi, ļauj man nokāpt zemē!» Un sultānā dēls apturēja zirgu, un jaunava nokāpa, un viņš to gaidīja, bet viņa pazuda aiz sienas. Un, kad nu viņa iznāca atpakaļ, viņas izskats bija drausmīgs. Un, kad sultānā dēls to ieraudzīja, viņš notrīcēja saltos drebuļos un aptumšojās viņa prāts, un viņš sastinga lielās bailēs. Bet jaunava uzlēca zirgā un nosēdās sultānā dēlam aiz muguras, un viņas izskats bija briesmīgs. Un viņa jautāja sultānā dēlam: «Ak princi, saki,— kādēļ tu esi pārvērties savā sejā?» Un sultānā dēls atbildēja: «Es atcerējos kādu notikumu, un tās ir manas raizes.» Bet jaunava sacīja: «Sauc palīgā sava tēva karapulkus un viņa bruņiniekus!» To dzirdējis, sultānā dēls atbildēja: «To, kas dara man raizes, nebaida karapulki un bruņinieki.» Bet jaunava sacīja: «Tad palīdzies ar sava tēva naudu un viņa dārgakmeņiem.» Un sultānā dēls atbildēja: «To, kas dara man raizes, neremdēs nauda un dārgakmeņi.» Tad nu jaunava iesaucās: «Jūs sakāt, jums debesīs esot dievs un tas redzot visu un pats esot neredzams, un viņa vara esot slēpta visās lietās.» Tad nu sultānā dēls sacīja: «Jā, mums ir tikai viens dievs, un tas ir Allah augstais (lai viņam mūžīga slava!).» Un jaunava viņam atbildēja: «Tad lūdz savu dievu, varbūt viņš tevi atpestīs no manis.» Te sultānā dēls pacēla acis pret debesīm un kaislīgā sirds dedzībā skaitīja lūgšanu, un pēkšņi viņš iesaucās: «Ak Allah augstais, es saucu pēc tavas palīdzības!» To sacīdams, viņš pamāja ar roku uz jaunavu, un tā nu nokrita zemē un sadega.

Un sultānā dēls nu teica un slavēja Allah augsto — lai viņam mūžīga slava! — un viņš dzina savu zirgu, un laime skrēja viņam pa priekšu, un Allah augstais rādīja viņam ceļu, līdz viņš nonāca sava tēva valstībā, kad bija kritis jau izmisumā. Un tas nu viss notika ar vezira ziņu, jo raugi: tas gribēja, lai jājot tas pazūd neziņā, bet Allah augstais viņam palīdzēja. Un to es tev stāstīju, ak augstais valdniek, lai tu zinātu, ka ļauniem veziriem nav tīri nodomi un viņu domas nav labas par saviem valdniekiem. Ak, esi modrfgs un vairi viņu padomus!»

Un sultāns paklausīja verdzeni un lika nokaut savu dēlu, bet ienāca trešais vezirs un sacīja: «Šodien es pasargāšu jus no sultānā dusmām.» To teicis, vezirs iegāja pie sultānā, noskūpstīja zemi viņam roku starpā un sacīja: «Ak valdniek, es esmu tev godīgs padomnieks un raizējos par tevi un tavu valstību, un es teikšu tev labu padomu. Ak, nesteidzies nokaut savu dēlu, tavas sirds augli un tavu acu spirgtumu! V<n būt viņa nedarbs ir tikai nieks un verdzene tev visu pārspīlējusi. .Jo raugi: man teikts, ka kāda ciema ļaudis cits citu nokāvuši tikai medus lāses dēļ.» To dzirdējis, sultāns jautāja: «Un kā tas noticis?» tin ve/.iis stāstīja:

TRESĀ vezira STĀSTS

«Man teikts, ak valdniek, ka tuksnesī kāds mednieks medīja zvērus, un kādu dienu viņš iegāja kalnu aizā un atrada tur bedri, un bedre bija bišu medus pilna. Un medu viņš satecināja savā vīna maisā un maisu uzkrāva plecos, un aiznesa uz pilsētu. Un viņam līdzi bija medību suns, un šis suns viņam bija mīļš un dārgs. Un tirgū mednieks apstājās pie sviesta pārdevēja un piesolīja tam medu, un sviesta pārdevējs to nopirka, atsēja vīna maisu un medu iztecināja. Bet medus lāsīte no vīna maisa nopilēja zemē, un uz medus lāses salaidās mušas, un mušām uzklupa putni. Bet sviesta pārdevējam bija kaķis, un tas uzklupa putniem, un kaķi ieraudzīja mednieka suns, kas pieskrēja un to nokoda, un suni ieraudzīja sviesta pārdevējs un to nosita, un mednieks pieskrēja pie sviesta pārdevēja un to nosita. Bet sviesta pārdevēja pusē bija viss ciems, un viss ciems bija arī mednieka pusē. Un, kad nu ļaudis to dzirdēja, tie paķēra ieročus un bruņas, un dusmās iedegās ciems pret ciemu. Un tā nu ciema ļaudis cīnījās un vicināja savus šķēpus, līdz daudzi bija nokauti, un viņu skaits ir zināms tikai Allah augstajam!

Un vēl, ak valdniek, man teikti citi stāsti par sieviešu viltu. Un zini: kāds vīrs savai sievai iedeva dirhemu un sūtīja to nopirkt rīsus, un dirhemu viņa paņēma un aizgāja pie rīsu pārdevēja, un tas viņai pārdeva rīsus un sāka ar viņu kaitēties un mirkšķināja viņai acis, sacīdams: «Rīsi ir labi tikai ar cukuru, un, ja gribi cukuru, nāc manā istabā!» Un sieviete iegāja viņa istabā, un rīsu pārdevējs sacīja savam vergam: «Nosver viņai cukuru par vienu dirhemu!» Te nu verga kungs pamāja zīmi savam kalpam, un vergs paņēma sievietes lakatu un izbēra no tā rīsus, un rīsu vietā iebēra zemi un cukura vietā — akmeņus, un tad viņš lakatu sasēja un nolika sievietei blakus. Un tā nu sieviete paņēma savu saini un aizgāja mājās, un viņa domāja, ka lakatā būs risi un cukurs, bet, mājās pārnākusi, viņa deva savu saini vīram, un tas uzgāja zemi un akmeņus.

Un, kad nu sieviete ienesa katlu, viņas vīrs tai jautaja: «Vai tad mēs celsim māju, ka esi mums atnesusi zemi un akmeņus?» To redzēdama, sieva atskārta, ka pārdevēja vergs viņu piemujķojis, un viņa sacīja savam vīram: «Ak, lielās raizēs, kas man uzmācās tirgū, man samulsa prāts, un es gāju pēc sieta, bet atnesu katlu.» To dzirdējis, vīrs jautāja: «Kas tev par raizēm?» Un viņa atbildēja: «Ak, dirhems, kas bija man līdzi, tirgū izkrita, un man bija no ļaudīm kauns to meklēt, un es raizējos par pazudušo naudu. Un tā nu es sagrābu zemi tai vietā, kur dirhems nokrita, un es gribēju to izsijāt, bet gāju pēc sieta un atnesu katlu.» Un tad nu viņa aizgāja un atnesa sietu, un viņa. iedeva to vīram un sacīja: «Ak, izsijā zemi, tev skaidrākas acis nekā man.» Un tā nu vīrs sēdēja un sijāja zemi, līdz viņa bārda pieputēja putekļiem, bet viņš nesaģida sievas viltu un to, kas viņas dēļ bija noticis. Tāds, ak valdniek, ir sieviešu viltus, un piemini vārdus, ko teicis Allah augstais: «Tik tiešām, liels ir jūsu viltus!» Un piemini vēl citus viņa vārdus (lai viņam mūžīga slava!): «Tik tiešām vāji ir šaitana vilti!»

Un, kad nu sultāns bija dzirdējis vezira vārdus, tie noskaidroja viņa prātu un sildīja viņa sirdi, un tie vairīja viņa ļauno gribu. Un, kad nu viņš pārdomāja vezira pieminētos Allah vārdus, te viņa prāta un domu debesīs atmirdzēja labvēlīga gaisma, un viņš vairs negribēja nokaut savu dēlu.

Bet, kad nu pienāca ceturtā diena, pie sultānā iegāja jaunā verdzene un noskūpstīja zemi viņa roku starpā, un sacīja: «Ak laimīgais valdniek, tu savām acīm redzēji manas tiesības, bet nievāji mani un negribēji atriebties manam pulgotājam, jo raugi: tas ir tavs dēls un tavas sirds asinis. Bet man pret viņu palīdzēs Allah augstais (lai viņam mūžīga slava!), kā viņš palīdzēja sultānā dēlam pret veziru un pret viņa tēvu.» Tad nu sultāns jautāja: «Un kā tas bija?» Un jaunā verdzene stāstīja:

VERDZENES TREŠAIS STĀSTS

«Man teikts, ak valdniek, ka kādam sultanam reiz bija dēls, un citu bērnu viņam nebija. Un, kad nu dēls izauga liels, viņa tēvs to apprecināja ar cita sultānā meitu, un raugi: tā bija jauka un daiļa jaunava. Un viņai bija brālēns, un tas šo bildināja viņas tēvam, bet viņa negribēja iet brālēnam par sievu. Un, kad nu tas dzirdēja, ka sultānā meita izgājusi pie cita vīra, viņu iesvēla nikna greizsirdība. Un sultānā meitas brālēns savā prātā nolēma sūtīt balvas veziram, kura kungs un pavēlnieks bija viņu izprecinājis savam dēlam. Un tā nu viņš veziram aizsūtīja krāšņas balvas un pulka naudas, un viņš to lūdza ar viltu nokaut sultānā dēlu vai pierunāt, lai šis atsakās no sultānā meitas. Un viņš devās pie vezira un sacīja tam: «Ak vezir, es degu lielā greizsirdībā pret sava tēvoča meitu, un man nu jālūdz tava

žēlastība!» Un, kad nu vezirs saņēma jaunekļa balvas, tas sūtīja šim ziņu: «Ak, mierini savu dvēseli un spirdzini savas acis, jo raugi: es došu tev visu, ko tu kāro!»

Bet sultāns, jaunavas tēvs, sūtīja savus vēstnešus pie jauna prinča un aicināja viņu savā zemē, lai tas iet pie viņa meitas. Un, k<id nu sultānā dēlam atnāca vēstule, tēvs viņam ļāva doties ceļā un līdzi sūtīja veziru, kas bija saņēmis krāšņās balvas. Un sultānā dēlam līdzi devās jātnieku tūkstotis, un tas veda balvas, nestuves un teltis. Un l.i nu vezirs pavadīja sultānā dēlu un savā prātā gudroja par lamatām, kas izliekamas jauneklim. Un, kad nu viņi iejāja tuksnesī, vezirs atcerējās, ka kalnos tur tek strauts un sauca to par Spožo strautu, un, ja no tā dzēra vīrietis, tas pārvērtās par sievieti. To atcerējies, vezirs lika karavīriem steigties strauta tuvumā, bet pats kāpa zirgā un sacīja sultānā dēlam: «Vai negribi jāt man līdzi un redzēt ūdens strautu tuksnesī?» Un sultānā dēls iekāpa seglos un aizjāja līdzi sava tēva veziram, un viņi jāja divi vien. Un nezināja sultānā dēls, kas viņa dēj notika nezināmā pasaulē.

Un tā nu viņi jāja, līdz nonāca pie strauta, un sultānā dēls nokāpa no zirga un nomazgāja rokas, un padzērās no strauta, un pēkšņi viņš pārvērtās par sievieti. To redzēdams, viņš sāka kliegt un raudāt un pakrita nemaņā, un vezirs piegāja pie viņa un teica līdzjūtības vārduš. Un viņš jautāja tam: «Kas tevi tā piemeklējis?» Un jauneklis viņam to stāstīja, bet, kad nu vezirs bija dzirdējis jaunekļa vārdus, tas sāka bēdāties un raudāt par sultānā dēla likteni. Un vezirs iesaucās: «Lai sargā tevi Allah augstais! Kā tevi piemeklējis tik negants posts un tik liela nelaime, jo raugi: mēs jājām līksmodami, un tu priecājies, ka varēsi iet pie sultānā meitas. Bet nu es nezinu, vai jāt pie viņas vai ne, un tas nu jāizšķir tev pašam. Ak kungs, ko liksi man paklausīt?» To dzirdējis, jauneklis sacīja: «Dodies atpakaļ pie mana tēva un stāsti viņam, kas mani piemeklējis! Es palikšu tepat, līdz beigsies mana nelaime vai es nomiršu bēdās.»

Un sultānā dēls rakstīja vēstuli savam tēvam un ziņoja, kas viņu piemeklējis. Un vezirs paņēma vēstuli un devās atpakaļ uz sultānā pilsētu, un jaunekli viņš pameta un atstāja tam karapulku. Un klusībā vezirs priecājās par sultānā dēla nelaimi, un viņš iegāja pie sultānā un stāstīja tam par dēla kļūmo likstu, un iedeva tam prinča vēstuli. Un sultāns bēdājās par savu dēlu, un lielas bija viņa bēdas. Un tad viņš lika aicināt savas valstības gudrākos vīrus un noslēpumu zinātājus, un tiem nu bija izdibināt, kas piemeklējis viņa dēlu, bet atbildes nebija nevienam. Un tad nu vezirs aizsūtīja prieka vēsti par sultānā dēla nelaimi jaunavas brālēnam, un, kad šis vēstuli izlasīja, tas ielīksmojās lielā priekā un gribēja precēt sava tēvoča meitu. Un veziram viņš aizsūtīja lielas balvas un daudz naudas, un viņa pateicībai nebija gala.

Bet sultānā dēls palika tuksnesi pie strauta, un viņš palika tur trīs dienas un trīs naktis, un ne viņš ēda, ne dzēra, bet paļāvās tikai uz Allah augsto (lai viņam mūžīga slava!), jo raugi: nav vīlies neviens, kas paļāvies uz viņu. Un, kad nu pienāca ceturtā nakts, viņš pēkšņi ieraudzīja jātnieku ar vainagu galvā, un jātniekam bija sultānā dēla izskats. Un jātnieks viņam jautāja: «Ak jaunekli, kas tevi atvedis šai vietā?» Un viņš stāstīja, kas šo tā pārvērtis un kā šis devies pie savas sievas un pie strauta viņu atvedis vezirs. Un, kad viņš padzēries strauta ūdeni, te noticis tas, kas noticis. Un, tā nu stāstīdams, jauneklis rīstījās asarās un pēkšņi sāka raudāt.

Un, kad nu jātnieks bija dzirdējis viņa vārdus, tas iesila līdzjūtībā un sacīja: «Tad lielajā postā tevi gāzis tava tēva vezirs, jo šā strauta noslēpums zināxis tikai vienam cilvēkam pasaulē!» To teicis, jātnieks lika viņam sēsties zirgā, un, kad jauneklis iekāpa seglos, jātnieks viņam sacīja: «Jāsim uz manu māju, un šovakar tu būsi mans viesis.» Te nu jauneklis sacīja: «Ak, saki, kas tu tāds, un es jāšu tev līdzi!» Un jātnieks atbildēja: «Es esmu džinu valdnieka dēls, bet tu esi ļaužu valdnieka dēls! Ak, mierini savu dvēseli un spirdzini savas acis, jo tavas raizes un bēdas gainīt man ir tīrais nieks!» Un tā nu sultānā dēls aizjāja dienas ausmā un aizmirsa savus karavīrus, un viņš jāja līdz pusnakts tumsai. Te džinu valdnieka dēls viņam jautāja: «Vai zini, cik lielu ceļu mēs esam nojājuši?» Bet jauneklis atbildēja: «Ak, es nezinu.» Un džinu valdnieka dēls viņam teica: «Mēs esam jājuši tik lielu ceļu, ko steidzīgs gājējs būtu veicis vienā gadā.» Te nu sultānā dēlam bija lieli brīnumi, un viņš jautāja: «Ak, ko lai es daru un kā lai tieku atpakaļ savā zemē?» Un jātnieks atbildēja: «Tā nav tava, tā ir mana daļa! Un, kad tu būsi dziedināts no savas kaites, tu savā zemē nonāksi ātrāk nekā vienā mirklī, un man tas ir tīrais nieks!» Un, džina vārdus dzirdējis, jauneklis ielīksmojās savā sirdī, un viņam likās, ka tās tikai sapņu vēdas. Un lielā priekā viņš iesaucās: «Lai slavēts visvarenais, kas nelaimīgos dara laimīgus!»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka džinu valdnieka dēls sacīja ļaužu valdnieka dēlam: «Un, kad tu būsi dziedināts no savas kaites, tu vienā mirklī būsi savā zemē.» Un sultānā dēls nu ielīksmojās savā sirdī. Un tā nu viņi jāja, jāja, līdz atausa rīts, un pēkšņi viņi ieraudzīja zemi, un tā zaļoja un ziedēja vienos ziedos, un šai zemē auga smuidri koki un dziedāja putni, un kuploja dārzi, un zvīgoja greznas pilis. Un džinu valdnieka dēls nokāpa no zirga un jauneklim lika steigties, un viņš satvēra jaunekļa roku un ieveda to staltā pilī, un sultānā dēls tur ieraudzīja lielu varenību. Un todien viņš ēda un <dzēra pie džinu valdnieka dēla-, bet, kad pienāca nakts, džinu valdnieka dēls piecēlās un uzkāpa savā zirgā un viņam līdzi zirgā uzkāpa ļaužu valdnieka dēls, un viņi aizjāja nakts tumsā.

Un viņi jāja, jāja aizvien ātrāk, līdz atausa rils. Un pēkšņi viņi attapās Melnajā zemē, un redzams tur nebija neviens. Visapkārt tur gaisā slējās tikai melnas klintis un rēgojās melni akmeņi. Tad nu ļaužu valdnieka dēls jautāja: «Kā sauc šo zemi?» Un džins atbildeja: «To sauc par Melno zemi, un tā pieder džinu valdnieku valdniek,un, dēvētam par Divspārni, un neviens valdnieks nevar viņam uzlūkot, un neviens viņa zemē nevar ienākt bez viņa ziņas. Un tādēļ pagaidi tepat, es iešu lūgt viņa atļauju.» Un jauneklis apstājās, un džins pēkšņi izgaisa, bet drīz jau bija atpakaļ, un atkal viņi aizjāja, un ja ja, jāja, līdz nonāca pie strauta, kas iztecēja no melnajiem kalniem. Te nu džins sacīja jauneklim: «Kāp zemē!» Un, kad jauneklis nokāpa no zirga, džins viņam sacīja: «Padzeries no šā strauta!» Un jauneklis padzērās un tai pašā mirklī pārvērtās atkal par vīrieti, jo raugi: tā bija lēmis Allah augstais.

Un jauneklis ielīksmojās lielā priekā, par kuru lielāka nav pasaulē, un jautāja džinam: «Ak mans brāli, kā sauc šo strautu?» Un džins atbildēja: «To sauc par Sievu strautu, un katra sieviete, kas dzer šā strauta ūdeni, pārvēršas par vīrieti. Ak, teic un slavē Allah augsto, jo nu tu esi dziedināts no savas kaites, un sēdies zirgā!» Tad nu sultānā dēls nokrita pīšļos un skaitīja pateicības lūgšanas Allah augstajam, un viņi sēdās zirgā un aizjāja, un viņi jāja aizvien ātrāk, līdz nonāca atpakaļ džinu zemē. Tur nu sultānā dēlam aizritēja jauka nakts, un viņi ēda un dzēra, līdz satumsa vēl otra nakts. Un tad nu džinu valdnieka dēls viņam jautāja: «Vai gribi jau šonakt būt savā zemē?» Un sultānā dēls atbildēja: «Jā, es gribu, man jābūt atpakaļ!» Un džinu valdnieka dēls tūdaļ pasauca sava tēva vergu, vārdā Radžizu, un sacīja tam: «Ņem šo jaunekli un sēdini to plecos, un neliec rītam aust, iekams viņš būs pie savas sievas un savas sievas tēva!» Un vergs atsaucās^ «Dzirdu un paklausu, un mīļu prātu!» To teicis, vergs nozuda un ienāca atpakaļ efrita izskatā. Un, kad nu jauneklis to ieraudzīja, viņš pēkšņi apstulba un aptumšojās viņa prāts. Bet džinu valdnieka dēls viņam sacīja: «Tevi nepiemeklēs ļauns, sēdies tikai zirgā un no zirga muguras viņa plecā!» Un jauneklis atbildēja: «Es kāpšu viņa plecos, bet zirgu pametīšu tev.» Un tad nu jauneklis uzrāpās vergam plecā, un džinu valdnieka dēls viņam uzsauca: «Aizmiedz acis!» Un, kad nu viņš aizmiedza acis, vergs viņu aiznesa starp debesīm un zemi, un tas laidās neapstādamies. Bet jauneklim samulsa prāti, un, nebija vēl atausis rīts, kad jauneklis jau attapās pie sievastēva pils.

Un, kad nu efrits bija nolaidies uz pils jumta, tas iesaucās: «Kāp zemē!» To dzirdējis, jauneklis nokāpa no verga pleciem. Un efrits sacīja: «Atver acis, un tu redzēsi sava sievastēva un viņa meitas pili.»

To teicis, efrits viņu pameta un izgaisa, un, kad atmirdzēja saule un jaunekļa bailes rimās, viņš nokāpa no jumta. Un, viņu ieraudzījis, sievastēvs piecēlās un steidzās viņu sveikt, un tam nu bija lieli brīnumi, ka jaunekli bija redzējis uz savas pils jumta. Un viņš tam sacīja: «Mēs esam redzējuši, ka Jaudis nāk pa durvīm, bet tu laidies zemē no debesīm!» Un sultānā dēls viņam atbildēja: «Ak, viss notiek, kā nolicis Allah augstais, — lai slava viņa godībai!» Un sultāns nu brīnījās un priecājās par prinča glābiņu, un, kad zaigot sāka dienas gaisma, sultāns lika savam veziram sarīkot greznas dzīres. Un sultāns sarīkoja dzīres, un kāzas bija varenas un krāšņas. Un tad nu sultānā dels devās pie savas sievas un dzīvoja pie viņas divus mēnešus, un tad viņš aizbrauca uz sava tēva pilsētu.

Bet jaunavas brālēns nobeidzās greizsirdības niknumā, kad pie viņas iegāja sultānā dēls, un Allah augstais — lai slava viņa godībai! — sultānā dēlam palīdzēja pret viņu un sava tēva veziru. Un tā nu, laimē līgodams, viņš nonāca sava tēva pilī, un viņam līdzi bija jaunā sieva, un tēvs viņu sagaidīja ar saviem veziriem un karapulkiem. «Un es lūdzu Allah augsto, lai viņš liek tev uzvarēt savus ve- zirus, ak mūsu valdniek, un es lūdzu atmaksu par tavu dēlu.» Un, jaunās verdzenes stāstu dzirdējis, sultāns lika nokaut savu dēlu.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka jaunā verdzene sacīja sultanam: «Un es lūdzu atmaksu par tavu dēlu.» Un sultāns lika savu dēlu nokaut. Un tas nu notika ceturtajā dienā, bet pie? sultānā iegāja ceturtais vezirs, un tas noskūpstīja zemi viņa roku starpā un sacīja: «Lai Allah augstais stiprina mūsu sultānu un apskaidro viņa prātu! Ak valdniek, nesteidzies darīt, ko esi nolēmis, jo raugi: gudrais savu darbu nesāk, iekams nav pārbaudījis darba sekas. Un zini, ak valdniek, ko saka paruna: «Kas neapdomā galu, tam liktenis nav draugs.»»

CETURTĀ VEZIRA STĀSTS

«Man teikts, ak valdniek, stāsts par sievu viltu.» Un sultāns jautāja: «Kas tev stāstīts?» Un vezirs atbildēja: «Ak valdniek, man stāstīts, ka bija reiz jauka un daija sieviete, un bija viņa tik burvīga, ka līdzīgas tai pasaulē nebija. Un skaistuli uz ielas ieraudzīja jauni kārdinātāji, un viens no viņu pulka iedegās lielā mīlestībā, bet skaistule no viņa vairījās, un viņš tai nepatika. Un notika, ka viņas vīrs reiz devās uz svešu zemi, un jauneklis to katru dienu un vairāki lāgi dienā aicināja pie sevis, bet viņa tam neatbildēja. Un tad nu jauneklis aizgāja pie vecas sievas, un turpat tuvumā tā dzīvoja, un viņš sāka tai gausties par mīlestību, kas iedegusies viņa sirdī, un par lielo kais-

lību pret skaistuli. Un vecajai sievai viņš sacīja, ka kaislībā šis sadegšot, ja skaistule šim liegšot savus glāstus. To dzirdējusi, vecā sieva iesaucās: «Es galvoju, ka viņa būs tava un tevi nepiemeklēs nekas ļauns! Es tevi aizvedīšu pie viņas, ja tā būs lēmis Allah augstais!» Tad nu jauneklis iedeva viņai dināru un aizgāja savu ceļu. Un, kad atausa rīts, vecā sieva aizsteidzās pie skaistules un dēvējās poi viņas draudzeni, un tā nu viņa gāja katru dienu, un pie skaistules viņa eda azaidu un vakariņas un ar viņas ēdienu baroja vēl savus bērnu?;. Un vecā sieva tikmēr kairināja jauno skaistuli, līdz samaitāja viņas dabu.

Un tā nu skaistule vairs nevarēja šķirties no vecās sieva ; no stundu, ne mirkli, un reiz notika, ka vecā sieva skaistules mājā paņēma maizi un maizi sapiparoja un sazieda ar taukiem, un ar to nu viņa baroja suni, un tas pazemīgi tecēja viņas pēdās. Te kādu dienu vecā sieva maizē sabēra vēl vairāk piparu un sabaroja suni, un, kad nu suns to apēda, tam sāka asarot acis un vecās sievas pēdās tas tecēja raudādams, bet skaistulei bija brīnumi, un viņa jautāja vecai sievai: «Ak, saki, — ko tavs suns raud?» Un sieva atbildēja: «Ak meitiņ, tas ir brīnišķīgs stāsts. Šis suns reiz bija sieviete, un tā bija mana draudzene, un bija viņa tik skaista un jauka, ka pasaulē nebija tai līdzīgas, bet uz ielas viņai uzplijās jauneklis un iedegās pret viņu lielā mīlestībā, un kaislībā viņš sasirga un iegūlās spilvenos. Un viņš to aicināja vairāki lāgi dienā un cerēja iesvelt viņas sirdi, bet viņa atsacījās, un es devu tai padomu: «Ak meitiņ, klausi, ko viņš tev saka, un žēlo viņu un esi viņam laipna!» Bet manu padomu viņa neklausīja. Un, kad nu jaunekļa pacietība sāka zust, viņš sūdzējās saviem draugiem, un tie nu manu draudzeni apbūra, un viņa pārvērtās suņa izskatā. Un, redzēdama, kas viņu piemeklējis un kā pārvērties viņas izskats, viņa atnāca pie manis, jo raugi: es biju vienīgā, kas par viņu iežēlojās, un viņa sāka mani lūgties un skūpstīja manas rokas un kājas, un raudādama lēja gaužas asaras. Un, kad nu es viņu pazinu, es teicu tai: «Cik labu padomu es esmu tev devusi, bet svētības tiem nav bijis!»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka vecā sieva skaistulei stāstīja par suņa likteni. Un viņa sacīja: «Un, kad nu apburtais suns atte- cēja pie manis un sāka raudāt, es teicu tam: «Cik labu padomu es esmu tev devusi, bet svētības tiem nav bijis.» Un tā nu mana sirds pret viņu iesila žēlumā un es paturēju viņu pie sevis. Un tāds nu ir mans suns. Un, tiklīdz tas atceras, kas bijis senāk, tas raud un gaužas par savu likstu.»

Un, kad nu skaistule dzirdēja vecās sievas vārdus, viņu satvēra bailes un viņa iesaucās: «Ak māmuļa, tavs stāsts mani iztrūcināja!» Un vecā sieva jautāja: «Kas tevi tā baida?» Te nu skaistule sacīja: «Skaists jauneklis iededzies pret mani mīlestībā un vairāki lāgi mani aicinājis pie sevis, bet es viņu atraidīju un nu baidos, ka mani piemeklēs tas pats, kas piemeklējis suni.» To dzirdējusi, vecā sieva iesaucās: «Ak, sargies, meitiņ, viņam pretoties, jo man ir lielas bailes par tevi. Ja nezini, kur viņš dzīvo, tad saki, kāds viņa izskats, un es viņu aizvedīšu pie tevis. Un sevis dēļ neliec skumt nevienai sirdij!» Tad nu skaistule aprakstīja jaunekļa izskatu, bet vecā sieva izlikās to nepazīstam un sacīja: «Es iešu un viņu meklēšu.»

Un, skaistules māju atstājusi, vecā sieva aizgāja pie jaunekļa un sacīja tam: «Ak, ielīksmo savu dvēseli, es piemuļķoju tavu skaistuli! Un rīt dienvidus stundā atnāc ielas galā un gaidi, līdz es nākšu, un tad abi iesim viņas dzīvoklī, un tu varēsi ar viņu līksmoties visu novakari un visu nakti.» To dzirdējis, jauneklis ielīksmojās lielā priekā un vecajai sievai iedeva divi dināri, sacīdams: «Kad būšu izpriecājies, cik kāro mana sirds, es došu tev desmit dinārus.» Un vecā sieva steidzās atpakaļ pie skaistules un teica tai: «Nu redzi, es viņu uzgāju un visu viņam pateicu, un es redzēju, ka esi viņu sakaitinājusi un viņam padomā pret tevi kas ļauns. Bet es viņu pierunāju, un rīt viņš atnāks, kad aicinās uz lūgšanu.» Un sieviete ielīksmojās un teica vecajai sievai: «Ak, ja viņa sirds būs mierināta un rīt viņš atnāks, kā solījies, <es došu tev desmit dinārus!» Bet vecā sieva atbildēja: «Kad viņš būs atnācis, es tevi pasaukšu.»

Un, kad nu pienāca rīts, vecā sieva sacīja skaistulei: «Sarīko ēdienu un uzposies, un ģērbies greznākajās drēbēs, bet es iešu un viņu atvedīšu!» Un skaistule sāka greznoties un rīkot ēdienus un dzērienus, bet vecā sieva aizgāja un gaidīja jaunekli, bet jauneklis neatnāca. Un viņa staigāja un meklēja jaunekli, bet viņa pēdas nesa- dzina, un klusībā tā sacīja: «Ko nu lai daru? Vai tiešām vējā visi gardie ēdieni, ko viņa sarīkojusi, un nauda, ko viņa man solīja? Nē, tam nebūs izputēt, es sameklēšu citu jaunekli un viņai aizvedīšu!» Un, tā nu staigādama, viņa pēkšņi ieraudzīja skaistu jaunekli, un jaunekļa izskats rādīja, ka tas ir ceļinieks. Un vecā sieva piegāja pie viņa un, viņu apsveikusi, jautāja: «Ak jaunekli, vai sirds tev nekāro jaukus ēdienus un dzērienus un skaistu sievieti?» To dzirdējis, jauneklis iesaucās: «Kur to lai rodu?» Un vecā sieva atbildēja: «Pie manis manā mājā.»

Un tā nu viņš aizgāja vecajai sievai līdzi, un tā nezināja, ka jauneklis ir skaistules vīrs. Pie vārtiem piegājusi, viņa klaudzināja, un iznāca skaistule un vārtus atvēra. Un, kad nu vecā sieva bija iegājusi, skaistule aizsteidzās uzposties un iesmaržoties. Un vecā sieva vīrieti ieveda viesu istabā un pati bija īgna un pūcīga, un, kad nu skaistule ienāca un ieraudzīja vīrieti, kam blakus sēdēja vecā sieva, viņa tūdaļ sagudroja viltību un tai pašā mirklī atģidās, kas darāms. Viņa noāva kurpi no kājas un sacīja savam vīram: «Ak negantais, vai tāda bija mūsu noruna? Nu es redzu tavu viltu un tavu ļauno dabu! Kad es dzirdēju, ka esi pārbraucis, es liku tevi pārbaudit šai vecajai sievai, un tu iekriti lamatās, no kurām tevi jau biedināju. Un nu es zinu tavas gaitas, un tu esi lauzis mūsu zvērestu. Ak, es šķitu tevi tīru, bet nu tevi redzēju ar šo veceni, un viņas pēdās tu nari netiklus ceļus!»

Un tā nu skaistule ar savu kurpi dauzīja vīra galvu, bet viņš lie dzās un zvērēja, ka savu mūžu nav viņu vīlis un ka veltīgas viņas aizdomas, un viņš zvērēja-Allah vārdā, bet sieva tikai dauzīja viņa galvu ar savu kurpi un raudāja, un kliedza: «Ak, nāciet, musulmaņi!» Un viņš aizbāza tai muti ar roku, bet viņa tam koda un skrāpēja. Un vīrs pret viņu pazemojās un skūpstīja tai rokas un kājas, bet viņa negribēja tam piedot un nebeidza dauzīt viņa galvu. Un tad nu viņa pamirkšķināja ar acīm vecajai sievai un rādīja tai zīmi, lai tā tur viņas roku, un vecā sieva piegāja pie skaistules un sāka skūpstīt tai rokas un kājas, un beidzot viņa abus apsēdināja. Un, kad nu viņi apsēdās, vīrs skūpstīja rokas vecajai sievai un sacīja tai: «Lai tevi svētī Allah augstais, jo tu mani pestīji no viņas nagiem!» Bet vecajai sievai nu bija lieli brīnumi par sievietes viltību. Un tāds, ak valdniek, ir stāsts par sieviešu viltību un neuzticību.» Un, vezira stāstu dzirdējis, sultāns smēlās labu pamācību un negribēja vairs nokaut savu dēlu.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka sultāns dzirdēja ceturtā vezira stāstu un negribēja vairs nokaut savu dēlu. Bet, kad pienāca piektā diena, jaunā verdzene iegāja sultānā pilī, un viņai rokā bija indes kauss, un viņa sauca pēc palīdzības un sita savu seju, un sacīja: «Ak valdniek, ja nebūsi man taisnīgs un nedosi man atmaksu par savu dēlu, es izdzeršu šo indes kausu un nomiršu, bet grēks kritīs uz tevi un tad žņaugs tevi līdz augšāmcelšanās dienai. Tavi veziri mani daudzina viltīgu un ļaunu, bet pasaulē nav viltīgāku par taviem veziriem. Un vai tu, ak valdniek, neesi dzirdējis stāstu par zeltkali un verdzeni?» Te nu sultāns jautāja: «Un kas tad šiem noticis?» Un jaunā verdzene stāstīja:

VERDZENES CETURTAIS STĀSTS

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka dzīvoja reiz zeltkalis un tas ļāvās mīlestības priekiem un vīna baudai. Un reiz viņš aizgāja pie sava drauga un ielūkojās viņa mājas sienā, un tur viņš ieraudzīja daiļas jaunavas attēlu, un neviena acs nebija redzējusi tik skaistu un gleznu jaunavu. Un tā nu zeltkalis viņā lūkojās un brīnījās par burvīgā tēla jaukumu, un viņa sirds iesila mīlestībā uz jaunavas

attēlu. Tad nu zeltkalis sasirga un viņam tuvojās gals, un pie viņa atnāca sērst viņa draugs. Tas atsēdās viņam blakus un jautāja, kā Min klājas un kas šim kaiš. Un zeltkalis sacīja: «Ak brāli, mana kaite ir mana mīlestība. Es esmu iemīlējies jaunavas attēlā, un tas redzams mana drauga mājas sienā!» Un zeltkaja draugs nu viņu rāja, sacīdams: «Tu neesi pilnā prātā! Kā tu vari iemīlēties attēlā, jo raugi: tas nav ne kaitīgs, ne derīgs, un ne tas redz, ne dzird, un ne tas ņem, ne tas dod!» Bet zeltkalis atbildēja: «Zīmētājs droši vien būs atveidojis dzīvas skaistules līdzību.» Un draugs sacīja: «Bet varbūt zīmētājs to radījis no galvas?» To dzirdējis, zeltkalis iesaucās: «Lai būtu kā būdams, es mirstu savā mīlestībā! Un, ja nu pasaulē ir dzīva sieviete, šim attēlam līdzīga, tad es lūgšu, lai Allah augstais dod man tik ilgu mūžu, līdz es viņu ieraudzīšu!»

Un tad nu abi draugi sāka taujāt, kas zīmējis šo sievieti, un viņi izdibināja, ka zīmētājs aizbraucis uz svešu zemi. Un viņi aizrakstīja tam vēstuli un sūdzējās par sava drauga kļūmo likstu, un viņi jautāja, kur radies jaunavas attēls: vai zīmētājs to radījis no galvas vai redzējis viņai līdzīgu pasaulē. Un zīmētājs atbildēja: «Šai attēlā zīmēta dzīvas jaunavas — vezira dziedones līdzība, un viņa dzīvo Indijā, Kašmiras pilsētā.» Un, kad nu zeltkalis to dzirdēja, viņš saposās un devās ceļā, un devās viņš uz Indiju, jo raugi: pats viņš dzīvoja persiešu zemē. Un, ilgi ceļojis un klaiņojis, viņš nonāca šai pilsētā, un, pilsētā apmeties, viņš aizgāja pie zāļu pārdevējā, un tas bija prātīgs un vērīgs vīrs, un zeltkalis tam jautāja par viņa sultānu un viņa valstību.

Un zāļu tirgotājs sacīja zeltkalim: «Ak kungs, par mūsu sultānu jāsaka, ka viņš ir taisnīgs un labs un viņa laipnības saulē sildās visi' viņa valstības ļaudis, un taisnīga ir viņa tiesa, bet ar visu sirdi viņš ienīst burvjus. Un viņš met tos akā aiz pilsētas vārtiem, un tur nu tie nomirst.» To dzirdējis, zeltkalis jautāja zāļu pārdevējam par sultānā veziriem, un zāļu pārdevējs stāstīja par katra vezira dzīvi un darbu, un beidzot viņu valoda sāka raisīties par daiļo jaunavu, vezira dziedoni. Un zāļu tirgotājs zeltkalim pateica, pie kura vezira tā dzīvo. Un tā nu zeltkalis dzīvoja šai pilsētā, līdz sagudroja viltību. Un kādā lietainā naktī, kad grandīja pērkoni un gaudoja vēji, viņš sameklēja zagļa rīkus un devās uz vezira — daiļās jaunavas kunga māju. Pie vezira mājas viņš pielika kāpnes un uzkāpa uz jumta, un tur nu viņš ielūkojās pagalmā un redzēja, ka visas verdzenes jau gulēja un katra verdzene gulēja savā gultā.

Te pēkšņi zeltkalis ieraudzīja marmora gultu, un gultā gulēja jaunava, kas bija līdzīga mēnesim četrpadsmitās nakts spožumā, un viņš devās pie jaunavas un apsēdās viņas gultas galvgalī. Te nu viņš nometa tai plīvuru un pēkšņi redzēja, ka jaunavas plīvurs spulgo tīrā zeltā. Un gultas galvgalī mirdzēja sveces, un katra svece bija iesprausta zvīļa zelta lukturī, un pašas sveces bija no tīras ambras. Un zem jaunavas spilvena laistījās sudraba vācelīte, un vācelītē bija visi viņas dārgumi, un raugi: tā bija aizslēgta. Tā nu zeltkalis izvilka savu nazi un iecirta to jaunavas vaigā, un viņš iecirta tai dziļu rētu, un jaunava atmodās lielās izbailēs. Un, kad nu viņa ieraudzīja zeltkali, viņa baidījās kliegt un sasaukt ļaudis, un viņa klusēja, domādama, ka tas grib nozagt viņas bagātību. To redzēdama, jaunava sacīja: «Ak, ņem manu vācelīti ar visu, ko tur atrodi, bet mani nokaut tev nebūs labuma, un es zinu: tavs cēlums mani sargās.» Un tā nu zeltkalis paņēma vācelīti ar visu, kas tur bija, un aizgāja.»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka zeltkalis paņēma jaunavas vācelīti ar visu, kas tur bija, un aizgāja. Un, kad atausa rīts, viņš apģērba savas greznākās drēbes un paņēma jaunavas vācelīti ar visām rotas lietām, un devās pie pilsētas valdnieka, noskūpstīja zemi pie viņa kājām un sacīja: «Ak sultan, es kalpoju tev pazemīgi un nāku no Chorasanas. Es esmu nācis dzīvot tavas godības gaismā, jo manā zemē daudzināja tavu lēnprātību un tavu taisnīgo varu, un tā nu man uznāca dziņa stāties zem tava karoga. Sai pilsētā es ienācu, kad diena jau dzisa, un pilsētas vārtus es uzgāju aizvērtus un piekusis nogūlos pie vārtiem. Un, kad nu mans prāts līgoja starp miegu un nomodu, es pēkšņi ieraudzīju četras sievietes, un viena jāja uz slotas kāta un otra — uz vēdekļa, un te nu, ak valdniek, es redzēju, ka tās ir burves un raganas, kas laižas tavā pilsētā. Un viena man pienāca un iespēra ar kāju un sejā iecirta ar lapsas asti, un viņas cirtiens man gaužām sāpēja. Un sāpēs man sametās skaudīgas dusmas, un es saķēru nazi un iecirtu viņai vaigā, kad, projām laizdamās, tā vaigu pievērsa man. Un, kad nu es iecirtu tai rētu, tā aizlaidās, bet viņai izkrita šī vācelīte ar visu, kas tur iekšā, un to es paņēmu un atvēru, un iekšā ieraudzīju dārgas rotas. Ņem tu tās, kur es tās likšu! Jo raugi: es klaiņoju pa kalniem un zemes dzīvi esmu dzēsis savā sirdī, un esmu atsacījies no pasaules priekiem, un mana dvēsele tiecas tikai uz Allah visvareno.»

Un jaunavas vācelīti viņš pameta sultanam un aizgāja, un, kad nu sultāns to atvēra un izņēma rotas, viņš sāka tās cilāt un grozīt un pēkšņi ieraudzīja košas krelles, ko bija dāvājis savam veziram, jaunavas kungam. Un tūdaļ viņš lika aicināt šo veziru, un, kad tas atnāca, viņš sacīja tam: «Te ir krelles, ko es tev dāvāju!» Un, krelles ieraudzījis, vezirs tās pazina un atbildēja sultanam: «Ak valdniek, es dāvāju tās savai verdzenei, daiļajai dziedonei.» To dzirdējis, sultāns uzsauca veziram: «Uz pēdām ved viņu pie manis!» Un, kad nu vezirs jaunavu aizveda pie sultānā, tas sacīja veziram: «Atsedz viņas vaigu un paraugies, vai tur iecirsta rēta!» Un tā nu vezirs atsedza jaunavas vaigu un ieraudzīja naža cirtienu, un viņš teica sultanam: «Jā, ak valdniek, viņas vaigā ir cirtiena rēta.» Te pēkšņi sultāns iesaucās: «Ak, viņa ir burve, kā man sacīja svešinieks, un es to redzu savām acīm!» To teicis, sultāns lika jaunavu iemest burvju akā, un tai pašā dienā viņu aizveda uz aku.

Bet, kad satumsa nakts un zeltkalis zināja, ka laimējusies viņa viltība, viņš aizgāja pie akas sarga un plecos nesa smagu maisu, un raugi: šai maisa bija tūkstoš dināru. Un tā nu viņš tērzēja ar akas sargu līdz pašai pusnaktij, un tad viņš sacīja: «Ak, zini, mans brāli, šī jaunava nav vainīga, jo es pats viņu iedzinu šai postā.» Un tā nu viņš akas sargam izstāstīja visu no sākuma līdz galam un tad sacīja: «Ak brāli, še tev šis maiss ar tūkstoš dināriem un dod man jaunavu, un es viņu vedīšu uz savu zemi! Dināri tev būs derīgi, bet ko tev dos jaunavas cietums? Ņem savu balvu, un mēs abi lūgsim par tevi Allah augsto!» Un, zeltkaļa stāstu dzirdējis, sargs brīnījās par viņa viltību un paņēma maisu ar visu, kas tur bija, un jaunavu viņš atdeva zeltkalim, bet tas nu vairs nedrīkstēja palikt pilsētā nevienu stundu. Un zeltkalis paņēma jaunavu un tūdaļ aizsteidzās, un viņš gāja, gāja aizvien ātrāk, līdz nonāca savā zemē. Un tā nu viņš panāca, ko bija kārojis.

Tad redzi nu, ak valdniek, kāds ir vīriešu viltus! Tavi veziri tev neļauj dot man atmaksu par tavu dēlu, bet rīt mēs stāvēsim taisnīgā soģa priekšā un atmaksu man dosi tu, ak valdniek!» Un, jaunavas vārdus dzirdējis, sultāns lika nokaut savu dēlu. Bet viņa pilī ienāca piektais vezirs, un tas noskūpstīja zemi viņa roku starpā un sacīja: «Ak augstais valdniek, pagaidi un nesteidzies nokaut savu dēlu! Jo raugi: pēc steigas nāk nožēlas, un es nu baidos, vai tev nebūs jānožēlo tāpat, kā nožēloja vīrs, kas savu mūžu vairs nesmējās.» Tad nu sultāns jautāja: «Un kā tas bija, ak vezir?» Un vezirs stāstīja:

PIEKTĀ VEZIRA STĀSTS

«Man teikts, ak valdniek, ka bija reiz dižens vīrs no cēlas cilts, un bija viņam nauda un kalpi, un vergi un lielas zemes platības, un, kad viņš nomira un iegāja Allah žēlastības valstībā, viņš atstāja mazu dēlu. Un, kad nu dēls izauga liels, tas sāka ēst un dzert, un dzīrot jautrā barā, un devīgs tas bija un izšķieda visu, ko tēvs bija atstājis, un viņa bagātība izputēja.»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka jauneklis drīz izputināja visu bagātību, ko tēvs viņam atstāja, un, kad nu viņam nekā vairs nebija, viņš pārdeva savus vergus un savas zemes un izšķieda arī to, un iekrita nabadzībā. Un tā nu viņam bija jāstrādā, kā daždien

strādniekam. Un tādā dzīvē aizritēja gads, un, kad nu reiz viņš sēdēja pie pilsētas sienas un gaidīja, lai viņu kāds salīgst, viņam pienāca vecs vīrs, un skaista bija tam seja, un ģērbies tas bija greznās drēbēs, un tas viņu sveicināja, un jauneklis viņam jautāja: «Ak, vai tu mani pazīsti?» Un pienācējs atbildēja: «Es tevi nepazīstu, ak jaunekli, bet redzu tavas senās labklājības pēdas, kaut esi tagad postā.» To dzirdējis, jauneklis iesaucās: «Ak, piepildījies ir augstais lēmums un no likums! Un saki, ak gaišais vīrs, — vai tev kas darāms un vai es varu to padarīt?» Te nu pienācējs atbildēja: «Ak mans bērns, darbs, ko lev likšu, nebūs grūts.» Un jauneklis jautāja: «Un kas tas būs?» Tad nu pienācējs sacīja: «Mēs esam desmit sirmgalvji, bet nav neviena, kas mūs apkalpo. Un mums ir tik daudz ēdiena un tik daudz drēbju, ka tev būs gana, un tev nu visi būs jāaptek. Un mēs tev dosim, ko būsi pelnījis, un varbūt Allah augstais mums liks tev atdot laimi.» To dzirdējis, jauneklis iesaucās: «Dzirdu un paklausu!» Un sirmgalvis sacīja: «Bet man jāuzliek tev noteikums.» Un jauneklis jautāja: «Un kāds tas būs?» Te nu sirmgalvis sacīja: «Ak bērns, tev būs glabāt mūsu noslēpumus, un tev nebūs pieminēt, ko mūsu mājā redzēsi, un, kad tu redzēsi, ka mēs raudam, tev nebūs jautāt, kādēļ to darām.» To dzirdējis, jauneklis atbildēja: «Labi, ak vectētiņ.» Un sirmgalvis sacīja: «Ak bērns, nāc man līdzi, jo raugi: tāds ir Allah prāts!»

Un jauneklis aizgāja sirmgalvja pēdās, un tas viņu aizveda uz pirti un no viņa miesas nomazgāja pielipušos putekļus un dubļus. Un, kad nu sirmgalvis lika vergam atnest skaistas drēbes, tas apģērba jaunekli un aizveda viņu pie saviem ļaudīm. Un, mājā iegājis, jauneklis ieraudzīja augstus griestus un stiprus pīlārus, un istabas tur vērās cita pret citu, un lielā, plašā vidus telpā laistījās ūdens strūklas un pār strūklām vidžināja putni, bet logi no visām pusēm vērās uz brīnišķīgi skaistu dārzu. Un tā nu sirmgalvis jaunekli ieveda kādā istabā, un tā spulgoja dažādās marmora krāsās, un griesti bija izkrāsoti debess zilumā, un griestu malas staroja tīrā zeltā, bet grīda bija izklāta zīda paklājiem. Un tur nu viņš ieraudzīja desmit sirmgalvjus, un tie sēdēja cits pret citu, un ģērbušies tie bija skumju drēbēs, un visi viņi raudāja un lēja asaras. To redzēdams, jauneklis brīnījās un klusībā nolēma jautāt sirmgalvim, ko viņi raud, te pēkšņi viņš atcerējās noteikumu un iekoda mēlē. Un sirmgalvis iedeva jauneklim lādi, kurā bija trīsdesmit tūkstoši dināru, un viņš sacīja tam: «Ak mans bērns, tērē no šās lādes savu un mūsu tiesu, bet atceries manu padomu!» Un jauneklis atsaucās: «Dzirdu un paklausu!»

Un tā nu viņš tērēja sirmgalvju tiesu, un aizritēja dienas, aizritēja naktis. Te kādu dienu viens no viņu pulka nomira, un viņa draugi to nomazgāja un ietina līķautā, un apraka dārzā pie mājas. Un nāve viņus pļāva citu pēc cita, un dzīvs palika tikai sirmgalvis, kas jaunekli salīga pie pilsētas sienas.

II ii tā nu sirmgalvis ar jaunekli dzīvoja šai namā, un viņi bija divi vien, un tā viņi nodzīvoja dažus gadus, te pēkšņi sirmgalvis sasirga. Un, kad nu jauneklim vairs nebija cerību, ka sirmgalvis paliks dzīvs, viņš piegāja tam un teica savas bēdas. Un viņš sacīja sirmgalvim: «Ak vectētiņ, es esmu jums kalpojis divpadsmit gadus un izlaidis neesmu nevienu stundu, un es kalpoju jums uzticīgi un centīgi.» To dzirdējis, sirmgalvis atbildēja: «Jā, mans bērns, tu kalpoji mums, līdz sirmgalvji nomira un iegāja Allah žēlastības valstībā, jo raugi: neviens no nāves nevar glābties.» Un jauneklis sacīja: «Ak mans kungs, tava dzīvība ir briesmās, un es gribu dzirdēt, kas jums lika tik gauži raudāt un skumt, un izdvest nopūtas.» Bet sirmgalvis atbildēja: «Ak mans bērns, tas tev nav vajadzīgs, un neliec man darīt, ko nevaru. Es esmu lūdzis Allah augsto, lai viņš nevienu nepārbauda tik neganti, kā pārbaudīts esmu es, un, ja negribi krist postā, kādā bijām krituši mēs, tad neatver šīs durvis!» To sacījis, viņš rādīja ar roku uz durvīm un jaunekli biedināja, un viņš teica: «Bet, ja gribi, lai tevi piemeklē mūsu liktenis, tad ver šīs durvis vajā un tu zināsi, kādēļ mēs darījām, ko tu redzēji, un tad tu nožēlosi, bet veltīgas būs tavas nožēlas.»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka sirmgalvis, kas palika dzīvs, sacīja jauneklim: «Sargies atvērt šīs durvis, un, ja atvērsi, tu nožēlosi, bet tavas nožēlas būs veltīgas.» Un tad nu sirmgalvis sirga aizvien vairāk, un viņš nomira, un jauneklis to nomazgāja savām rokām un ietina līķautā, un apraka dārzā turpat, kur bija aprakti viņa draugi. Un jauneklis palika šai istabā, kas bija aizslēgta, ar visu, kas tur bija, bet nemierīgs bija jaunekļa prāts, un viņš nerima domāt par sirmgalvju likteni. Te kādu dienu, kas bija līdzīga citām dienām, viņš pārdomāja sirmgalvja vārdus un atcerējās aizliegumu atvērt bīstamās durvis, un pēkšņi viņam uznāca dziņa tur ielūkoties. Un tā nu viņš piecēlās un meklēja, līdz ieraudzīja mazas durvis, un tās bija aizaudis zirneklis ar saviem tīkliem, un aizslēgtas tās bija četrām tērauda atslēgām. Un, kad nu jauneklis tās uzlūkoja, viņš atcerējās sirmgalvja biedinājumu un steidzās prom. Bet dvēsele viņu kārdināja, un septiņas dienas viņš izturēja, bet astotajā dienā viņš iesaucās: «Un tomēr es durvis atvēršu un redzēšu, kas man tādēļ būs! Ko Allah augstais nolicis, to nevar atvairīt, un viss notiek, kā lēmis viņa prāts.»

Un tā nu viņš piecēlās un atvēra durvis, bet atslēgas viņam bija jāsalauž. Un, durvis atvēris, viņš iegāja šaurā ejā, un viņš gāja trīs stundas, te pēkšņi iznāca lielas upes krastā. Un jauneklim nu bija lieli brīnumi, un viņš staigāja gar krastu un lūkojās uz visām pusēm, te pēkšņi no gaisiem nolaidās ērglis un jaunekli sagrāba savos nagos un aiznesa to starp debesīm un zemi. Un ērglis viņu nesa, līdz ielidoja kcidā salā, un tā bija pašā jūras vidū. Un jaunekli tas nu pameta salā un aizlaidās, bet jaunekļa prāti samulsa, un viņš nezināja, uz kuru pusi doties. Te kādu dienu viņš sēdēja, un jūrā pēkšņi atmirdzēja kuģa buras kā zvaigzne debesīs, un jaunekļa domas vairs nenovērsās no kuģa, un viņš cerēja, ka tas būs viņa glābiņš.

Un tā nu jauneklis nenovērsa acis no kuģa, un kuģis piebrauca pie krasta, un, kad tas piebrauca, jauneklis ieraudzīja ziloņkaula un melnkoka laivu ar alojas irkļiem, un visa laiva zvīļoja tīra zelln, un laivā sēdēja desmit tiklas jaunavas kā skaisti mēneši. Un, jaunekli ieraudzījušas, tās izkāpa no laivas un skūpstīja viņa rokas, un pēkšņi viņas iesaucās: «Ak visu līgavaiņu sultan!» Un tad nu viņam piegāja jaunava, un tā bija līdzīga skaidrai saulei dzidrās debesīs, un rokās tai laistījās zīda lakats, un lakatā spulgoja valdnieka drēbes un dārgakmeņiem izrotāts zelta vainags, un piegājusi viņa apģērba jaunekli un galvā tam uzlika zelta vainagu. Un jaunavas uz savām rokām jaunekli pienesa pie laivas, un viņš redzēja to izpušķotu krāsainiem zīda paklājiem. Te pēkšņi jaunavas palaida buras, un viņus aizšūpoja jūras viļņi.

Un jaunavu pulkā nu jauneklim likās, ka viņš redz tikai sapni, un viņš nezināja, uz kurieni jaunavas viņu veda, bet, kad laiva piebrauca krastā, jauneklis ieraudzīja karapulku, un viņu skaits bija zināms tikai Allah augstajam — lai slava viņa godībai! un kara vīri bija tērpti bruņu kreklos. Un jauneklim nu pieveda piecus z.ugus ar zelta segliem, un segli laistījās pērļu un dārgakmeņu niiid/.uma, un vienā zirgā nu jauneklis uzkāpa, bet četrus veda viņa pēdas. Un, tiklīdz viņš uzkāpa zirgā, pār viņa galvu sāka plandīties karogi, un visapkārt rībēja bungas un karavīri izkārtojās no viņ i pa labi un pa kreisi, un prāta apmulsumā jauneklis jautāja: «Vai es guļu vai esmu nomodā?»

Un tā nu viņš jāja, pats neticēdams godībai, kas staroja visapk.ut, un viss viņam likās tikai sapnis, līdz visi nonāca zaļā pļavā, kui iimi goja pilis un ziedēja dārzi, un tecēja strautiņi, un putni dziedāja, slavēdami Allah vienīgo un vareno. Un te nu no visām pilīm un visiem dārziem iznāca karavīri, un tie plūda kā straume palu laikā, un di iz jau karavīru pilna bija visa pļava. Un, kad nu karavīri piegāja pie

jaunekļa, tie atstājās, un no viņu pulka izjāja sultāns, bet sultan……………………………….

pa priekšu gāja galminieki. Pie jaunekļa piejājis, sultāns nokāpa no zirga, un, kad nu jauneklis to redzēja, viņš arī nokāpa no sava zirga. Un viņi sveicināja viens otru un abi atkal iesēdās seglos, un siiIImiih sacīja jauneklim: «Jāj man līdzi, tu esi mans viesis!» Un jauneklis aizjāja sultanam blakus, un jādami viņi tērzēja, un līdz pašai sullana pilij viņus pavadīja galminieki. Tad nu viņi nokāpa no /.ilgiem un visi iegāja sultānā pilī.»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi npklu u, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka sultāns un jauneklis un viņu pavadoņi iegāja pilī, un jaunekļa roka bija ielikta sultānā rokā. Te nu sultāns lika jauneklim sēsties zeltītā valdnieka sēdeklī, un pats viņš nosēdās tam blakus. Un, kad nu sultāns noņēma šķidrautu no savas sejas, jauneklis pēkšņi ieraudzīja daiļu jaunavu, kas bija līdzīga skaidrai saulei dzidrās debesīs, un bija viņa skaista un mirdzoša, un glezna un valdonīga. Un, kad jauneklis viņu uzlūkoja, viņa dvēsele līgoja laimes līksmē, un viņš brīnījās par jaunavas skaistumu un jaukumu, bet viņa tam sacīja: «Ak sultan, zini: es esmu šās zemes valdniece, un visi karavīri, ko tu redzēji, un visi citi, ko skatīja tavas acis, ir sievietes, un nav mūsu vidū neviena vīrieša. Bet vīrieši mūsu zemē ar un sēj, un pļauj un strādā, un tie visi kopj zemi, ceļ pilsētas un gādā par citu ļaužu laimi, bet sievietes ir tiesneši un galminieki, un karavīri.»

To dzirdot, jauneklim bija lieli brīnumi, un, tā nu runājot, pēkšņi ienāca vezire, un tā bija sirma, veca sieva, bet viņa staroja godībā, un cienīga bija viņas gaita. Te nu valdniece sacīja: «Atved mums kadiju un lieciniekus!» Un vecā sieva aizgāja paklausīt savas valdnieces pavēli, bet valdniece pievērsās jauneklim un sāka ar viņu tērzēt un viņu priecināt, un maigiem vārdiem kliedēt viņa skumjas. Un pēkšņi viņa tam jautāja: «Vai gribi mani par sievu?» Te jauneklis piecēlās un skūpstīja zemi valdnieces roku starpā, bet viņa neļāva jauneklim to darīt. Un jauneklis sacīja: «Ak kundze, es esmu nieka kalps un līdzīgs citiem taviem kalpiem!» Bet valdniece atjautāja: «Vai tavas acis neredz visus šos kalpus un karavīrus, un visas bagātības, un visus dārgumus?» To dzirdējis, jauneklis atbildēja: «Ak valdniece, es visu redzu!» Un viņa sacīja: «Tas viss ir tavs, un dari, ko kāro tava sirds, un dāvāt tu vari, ko gribi!» To teikusi, viņa rādīja tam aizslēgtas durvis un sacīja: «Bet liec vērā, ka tev nebūs atvērt šīs durvis, un, ja tās atvērsi, tu nožēlosi, bet veltīgas būs tavas nožēlas.» Un viņa nebija vēl izrunājusi šos vārdus, te ienāca vecā vezire un viņas pēdās kadijs un liecinieki, un, kad nu tie bija ienākuši — un tās visas bija vecas sievas ar klaidā izirušiem matiem un svinīgā un cienīgā izskatā — un nostājušies valdnieces krēsla priekšā, viņa lika tiem noslēgt laulības līgumu. Un tā nu viņa bija jaunekļa sieva.

Un valdniece, sarīkoja greznas dzīres un sapulcēja savus karavīrus, un, kad visi bija ēduši un dzēruši, jauneklis gāja pie viņas, un raugi: viņa bija tikla un šķīsta jaunava. Un, kad nu jauneklim bija dota viņas jaunavība, viņi nodzīvoja septiņus gadus vienā laimē un dzīves saldumā. Te kādu dienu, kas bija līdzīga citām dienām, viņš atcerējās aizliegtās durvis un klusībā sacīja: «Ja aiz šīm durvīm nebūtu apslēpti vēl lielāki dārgumi par tiem, ko skatījušas manas acis, tad sieva nebūtu liegusi tās atvērt.» Un raugi: viņš piecēlās un atvēra durvis, un pēkšņi atskrēja ērglis, kas bija viņu aiznesis no jūras krasta un pametis salā. Un, kad nu ērglis viņu ieraudzīja, tas iesaucās: «Nav plašuma tam, kam nav veiksmes!» Un, ērgli ieraudzījis un dzirdējis viņa vārdus, jauneklis dzīrās bēgt, bet ērglis to sagrāba un aiznesa starp debesīm un zemi. Un, kad nu visu stundu tas bija lidojis, tas jaunekli nometa tai pašā vietā, kur bija to nolaupījis, un tūdaļ izgaisa.

Kad nu jauneklis atžilba, viņš atcerējās, cik lielā laimē bij<i līgojis un cik varenā godībā starojis, un atcerējās viņš, kā karavīri drasēju gar viņu un viņš tiem pavēlēja un aizliedza, un pēkšņi viņš sāka gauži raudāt. Un jūras krastā, kurā ērglis viņu pameta, aizritēja divi mēneši, un viņam uznāca dziņa doties atpakaļ pie sievas. Te kādu nakti viņam nenāca miegs un viņu plosīja skumīgas domas, un pēkšņi atskanēja balss, un to viņš gan dzirdēja, bet pašu runātāju neredzēja, un balss viņam sauca: «Cik jauka bija tava dzīve, un tu gavilēji vienos priekos! Bet. nenāks, nenāks vairs tas, kas zudis! Un tavas skumjas augs augumā!» To dzirdējis, jauneklis vairs necerēja satikt valdnieci un atgūt savu laimi. Un viņš iegāja namā, kur bija dzīvojuši sirmgalvji, un te nu viņš atskārta, ka sirmgalvjus piemeklējusi tā pati liksta, kas piemeklēja viņu, un raugi: tādēļ viņi raudāja un bēdājās. Un jaunekli nu žņaudza skumjas, un viņš iegāja sirmgalvju istabā un raudāja vienā raudāšanā, un ne viņš vairs ēda, ne dzēra, ne smējās, un, kad viņš nomira, viņu apraka blakus sirmgalvjiem.

Un zini, ak valdniek, ka vēlāk nožēlo tas, kas steidzas. Un tāds ir mans padoms tev, ak mūsu valdniek!» To dzirdējis, sultāns paklausīja vezira padomu un negribēja vairs nokaut savu dēlu.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka sultāns paklausīja vezira padomu un negribēja vairs nokaut savu dēlu. Bet, kad pienāca sestā diena, sultānā pilī iegāja jaunā verdzene, un viņai rokās zvīļoja kails šķēps. Un, pilī iegājusi, viņa sacīja: «Ak, zini, kungs: ja neuzklausīsi manu sūdzību un nievāsi savas tiesības, tu nopulgosi savu godu pret tiem, kas nievājuši mani, un tie ir tavi veziri, kas tev saka, ka sievietes ir viltīgas un grib tev laupīt tavas tiesības. Bet es tev rādīšu, ak valdniek, ka vīrieši ir viltīgāki par sievietēm, jo raugi: es tev stāstīšu par sultānā dēlu, kās palicis divatā ar tirgotāja sievu.» Te nu sultāns jautāja: «Un kas ar šiem noticis?» Un verdzene stāstīja:

VERDZENES PIEKTAIS STĀSTS

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka dzīvoja reiz tirgotājs un bija viņš ļoti greizsirdīgs, un viņam bija skaista un jauka sieva. Un lielās bailēs par savu skaisto sievu viņš nedzīvoja ar to pilsētā, bet

aiz pilsētas uzcēla tai pili, un tā bija tālu no visām mājām, un pils bija augsta, un vārti bija neatverami, un aizslēgti tie bija ar stiprām atslēgām. Un, kad nu viņš gāja projām, viņš vārtus aizslēdza un atslēgas paņēma līdzi un uzkāra savā kaklā.

Te kādu dienu tirgotājs bija pilsētā, un pilsētas sultānā dēls bija iznācis staigāt, un pēkšņi tas ieraudzīja pamesto vietu. Un, kad nu ilgi bija lūkojies sultānā dēls, te atmirdzēja augstā pils, un kādā logā tas ieraudzīja grezni ģērbtu sievieti.

Un, kad nu jauneklis to ieraudzīja, viņa prātu mulsināja sievietes daiļums un viņam uznāca dziņa doties pie skaistules, bet viņš to nevarēja. Un viņš pasauca savu kalpu, un tas atnesa -viņam tinti un papīru, un, kad nu sultānā dēls to aprakstīja, stāstīdams par savu mīlestību, viņš papīru piesprauda pie bultas un bultu iemeta pilī. Un tā nokrita pie sievietes kājām, kad viņa staigāja pils dārzā, un viņa sacīja savai verdzenei: «Ej pacel papīru un dod to man!» Un izlasījusi viņa saprata, ka sultānā dēls viņai stāsta par savu mīlestību un savām ilgām, un viņa rakstīja tam atbildi, sacīdama, ka viņas sirdī deg vēl lielāka mHestīlpa nekā jaunekļa krūtīs. Un tad viņa izliecās pils logā un ieraudzīja sultānā dēlu, un, kad viņa nometa tam savu atbildi, viņas ilgas- sāka kvēlot vēl karstākas, un sultānā dēls viņu ieraudzīja un piegāja pie loga, un sacīja: «Nomet man diegu, un, kad piesiešu šo atslēgu, tad velc to augšā!» Un tā nu viņa nometa diegu, un sultānā dēls piesēja atslēgu, un tad viņš aizgāja pie saviem veziriem un teica tiem, cik lielu mīlestību viņa sirdī iededzinājusi šī sieviete un viņam nav vairs spēka bez viņas dzīvot. To dzirdējis, kāds vezirs jautāja: «Un ko tu liksi man paklausīt?» Un sultānā dēls viņam sacīja: «Tev būs mani guldīt lādē un nonest tirgotāja pilī! Un izliecies, ka tā ir tava lāde, un šī sieviete būs mana! Un, kad es būšu ar viņu priecājies vairākas dienas, tu nāksi aiznest savu lādi.» Un vezrrs atbildēja: «Dzirdu un paklausu!»

Un sultānā dēls iegāja savā pilī un iegūlās lādē, un vezirs lādi aizslēdza un aiznesa to uz tirgotāja māju. Bet tirgotājs izgāja pie vezira, noskūpstīja tam roku un jautāja: «Vai mūsu lielajam veziram nav kāda vajadzība, ko mēs būtu laimīgi padarīt?» To dzirdējis, vezirs sacīja: «Es gribu, lai tu šo lādi aiznes tādā vietā, kas tev dārgāka par citām vietām pasaulē!» Un tirgotājs sacīja nesējiem: «Nesiet šo lādi!» Un nesēji lādi aiznesa, un tirgotājs to nolika savā mantu krātuvē. Un, kad nu tirgotājs aizgāja savās gaitās, te viņa sieva piegāja pie lādes un atslēdza to ar atslēgu, kas viņai bija, un no lādes izkāpa jauneklis, tik skaists kā pilnais mēness. Un, jaunekli ieraudzījusi, sieviete apģērba savas greznākās drēbes un ieveda viņu viesu istabā, un septiņas dienas viņi ēda un dzēra, un līksmojās vienos, priekos. Un ikreiz, kad pārnāca viņas vīrs, tā sultānā dēlu iebāza lādē un lādi aizslēdza. Te kādu dienu sultāns meklēja savu dēlu, un vezirs aizsteidzās uz tirgotāja māju un lādi lika aiznest uz sultānā pili.»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka vezirs aizsteidzas uz tirgotāja māju ūn lādi lika aiznest uz sultānā pili. Tad nu tirgot,ijs devas uz savu māju un klaudzināja pie durvīm, un, kad viņa sieva <> d/u dēja, tā sultānā dēlam lika iekāpt lādē, bet prāta mulsumā aizmirsa lādi aizslēgt. Un, kad tirgotājs atveda nesējus un tie dzīrās lādi paceli, tie pieķērās pie lādes vāka, un vāks atvērās, un nesēji tur ieraudzīja sultānā dēlu. Un, kad nu tirgotājs to redzēja un sultānā dēlu pazina, viņš piegāja pie vezira un sacīja: «Nāc un ņem sultānā dēlu, jo mums pār viņu nav varas!» Un vezirs iegāja tirgotāja namā un aizveda sultānā dēlu, un, kad nu visi aizgāja, tirgotājs izšķīrās ar savu sievu un nozvērējās nekad vairs neprecēties.

Un vēl man teikts, ak laimīgais valdniek, ka reiz kāds mācīts vīrs aizgāja tirgū un ieraudzīja kalpu, ko tirgus saucējs izkliedza pārdošanai. Un viņš to nopirka un aizveda uz savu māju, un sacīja savai sievai: «Ak, gādā par viņu, lai tam labi klājas!» Un tā nu kalps dzīvoja mācītā vīra mājā, te kādu dienu vīrs sacīja sievai: «Ej rīt dārzā pastaigāties un iepriecini savu prātu!» Un sieviete atbildēja: «Mīļu prātu!» To dzirdējis, jaunais kalps visu nakti gādāja ēdienus un dzērienus, un viņš sataisīja augļus un saldas maizītes un tad aizsteidzās uz dārzu un ēdienus nolika koka pazarē, un otra koka pavēnī viņš nolika dzērienus. Un, kad pienāca rīts, mācītais vīrs lika kalpam pavadīt savu sievu un līdzi ņemt ēdienu, dzērienus un augļus. Un tā nu mācītā vīra sieva uzkāpa zirgā, un kalps jāja viņai blakus, līdzi viņi nonāca šajā dārzā. Un, kad nu viņi tur iegāja, te ieķērcās krauklis, un kalps atsaucās: «Tev taisnība, kraukli!» Un viņa kundze jautāja: «Vai tu saprati, ko krauklis ķērca?» — «Jā, ak kundze,» viņš atbildēja, un kundze vaicāja: «Ko tad šis teica?» Un kalps sacīja: «Ak kundze, viņš saka, šā koka pazarē esot nolikti ēdieni, tādēļ nāciet un baudiet tos!» To dzirdējusi, viņa kundze teica: «Nu es redzu, tu proti putnu valodu.» Un kalps atbildēja: «Jā.»

Un tā nu jaunā kalpa kundze piegāja pie koka un ieraudzīja jaukus ēdienus, un, kad viņi paēda, te kundzei bija lieli brīnumi, ka viņas kalps prot putnu valodu. Un paēduši viņi staigāja dārzā, te pēkšņi ieķērcās krauklis, un kalps tam sacīja: «Tev taisnība, kraukli!» Bet kalna kundze jautāja: «Ko šis saka?» Un kalps atbildēja: «Ak kundze, viņš saka, šā koka pavēnī esot nolikta ūdens krūze un ūdens esot piesmaržots ar muskusu, un krūzei blakus esot nolikts vecs vīns.» Un tā nu, pie koka piegājusi, viņa visu to ieraudzīja, un lieli bija viņas brīnumi, un liels un varens viņai likās jaunais kalps. Un viņi sēdēja un dzēra, un dzēruši pastaigājās dārzā, te pēkšņi ieķērcās krauklis, un kalps tam uzsauca: «Tev taisnība, kraukli!» Bet kundze jautāja: «Ko krauklis saka?» Un kalps atbildēja: «Viņš saka, te esot nolikti augļi un saldas maizītes.» Un viņi piegāja pie koka un visu to uzgāja, un, augļus un maizītes ēduši, viņi pastaigājās dārzā, te pēkšņi ieķērcās krauklis, un kalps paķēra akmeni un meta to putnam. To redzējusi, kundze jautāja: «Kam tu viņu siti, un ko viņš teica?» Un kalps atbildēja: «Ak kundze, viņš saka vārdus, ko nedrīkstu tev sacīt.» Bet kundze viņam teica: «Saki vien un nekaunies, jo neviens mūs netraucē!» Un kalps atsaucās: «Nē, es nevaru!» Te nu kundze neatlaidās un viņam uzsauca: «Tev jāsaka!» Un tad viņš sacīja: «Krauklis saka, lai savai kundzei es darot to, ko darot viņas vīrs.» To dzirdējusi, kundze sāka jautri smieties, ka pakrita augšpēdu, un viņa iesaucās: «Tas jau nav grūti, un vai es tev to liedzu!»

Tad nu mācītā vīra sieva piegāja pie koka un pavēnī izklāja zīda paklāju, un sauca jauno kalpu. Un, kad viņi sāka kaitēties un mīlināties, te kalpam aiz muguras parādījās viņa kungs, un tas viņu piesauca un jautāja: «Saki, puika, — kas tavai kundzei kaiš un ko viņa te guļ un raud?» Un kalps atbildēja: «Ak kungs, viņa nokrita no koka un nomira, un viņu atkal tev atdeva Allah augstais — lai slava viņa godībai! Un tā nu viņa atlaidās brīdi atpūsties.»

Un, kad nu skaistule ieraudzīja savu vīru, viņa piecēlās un izlikās slima, un, gauzdamās par niknām sāpēm, vaimanāja: «Ak, mana mugura! Ak, mani sāni! Ak, nāciet, mani mīļie, es neesmu vairs dzīvotāja!» Un samulsa prāti viņas vīram, un pasauca viņš kalpu un sacīja tam: «Atved savas kundzes zirgu un sēdini viņu seglos!» Un, kad nu viņa iekāpa seglos, vīrs viņai turēja vienu kāju un kalps turēja otru, •un lielās skumjās vīrs iesaucās: «Lai Allah augstais tevi dziedina un svētī!»

Uņ raugi: tādas, ak valdniek, ir vīriešu viltības! Un lai veziri tevi neatrunā no atmaksas, kas man piederas!» To teikusi, jaunā verdzene sāka raudāt, un, kad sultāns redzēja, ka raud viņa mīļākā verdzene, viņš lika nokaut savu dēlu. Bet viņa pilī iegāja sestais vezirs un noskūpstīja zemi viņa roku starpā, un sacīja: «Lai Allah augstais apskaidro mūsu sultānu! Es kalpoju tev uzticīgi un dodu tev labu padomu: ak, valdniek, aizkavē sava dēla nāvi!»»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka sestais vezirs sultanam deva padomu aizkavēt viņa dēla nāvi. Un sestais vezirs sacīja sultanam: «Tik tiešām, meli ir kā dūmi, bet patiesībai ir stipri pamati. Un patiesības gaisma gaina melu tumsu, un zini, ka liela ir sieviešu viltība. Un teicis ir Allah augstais savā grāmatā: «Tik tiešām, liels ir jūsu viltus!» Un man ir teikts par sievieti, kas viltu vērpusi ar val- stibas augstākajiem kungiem, un par viņas viltu lielāks nav bijis dzirdēts pasaulē.» Te nu sultāns jautāja: «Un kā tas bijis?» Un vezirs stāstīja:

sestā vezira stāsts

«Man teikts, ak valdniek, ka kādai tirgotāja meitai biļ.i vīrs un bieži tas devās pasaulē. Un tā nu reiz viņš aizbrauca uz talu /cmi, un ilgs bija viņa brauciens. Un tirgotāja meita to vairs nciztmcja un iemīlējās skaistā jauneklī, tirgotāja dēlā. Un viņa mīlēja šo jaunekli, un jauneklis mīlēja viņu, un liela un karsta bija viņu mīlestība. Un reiz šis jauneklis saķildojās ar kādu vīru, un tas viņu apsūdzēja pilsētas valijam, un valijs viņu ieslodzīja cietumā. Un to nu izdzirdēja tirgotāja meita, viņa mīļākā, un aptumšojās viņas prāts. Un viņa cēlās un apģērba savas greznākās drēbes, un iegāja valija namā, un viņa to sveicināja un iedeva viņam rakstu zīmi, kurā bija rakstīts: «Tas, ko tu ieslodzīji cietumā, ir mans brālis, un ļaudis, kas pret viņu liecinājuši, ir viltus liecinieki. Un raugi: viņš netaisnīgi ieslodzīts tavā cietumā, un nav man neviena, kas pie manis nāktu un par mani gādātu, un es lūdzu mūsu valdnieka žēlastību, lai viņš laiž to laukā no cietuma.» Un, zīmi izlasījis, valijs uzlūkoja sievieti un viņā iemīlējās, un viņš tai sacīja: «Nāc manā istabā, un es likšu viņu atvest pie tevis un tad sūtīšu viņu uz tavu māju.» To dzirdējusi, sieviete iesaucās: «Ak valdniek, man nav neviena palīga, un es esmu svešiniece un nevaru iet nevienā namā!» Tad nu valijs sacīja: «Es nelaidīšu viņu laukā, līdz nebūsi ienākusi manā mājā un devusi man mīlestības priekus!» To dzirdējusi, sieviete atbildēja: «Ja tāds tavs prāts, tad tev būs jānāk pie manis, un tur tu varēsi sēdēt un gulēt, un atpūsties visu dienu.» Tad nu valijs viņai jautāja: «Kur ir tava māja?» Un viņa teica to valijam.

Un tad nu tirgotāja sieva atstāja valija māju, bet viņa palika valija sirdī. Un viņa aizgāja pie pilsētas kadija un sacīja tam: «Ak kadija kungs, izmeklē manu sūdzību, un Allah augstais algos tavu labo darbu!» To dzirdējis, kadijs jautāja: «Kas tev pāri nodarījis?» Un viņa atbildēja: «Ak kungs, man ir brālis, un cita gādnieka man nav, un viņa dēļ es nāku pie tevis, jo raugi: valijs to ieslodzījis cietumā un pret viņu liecinājuši viltus liecinieki. Un tā nu es nācu tevi lūgt, lai tu par viņu gādā.» Un kadijs uzlūkoja sievieti un viņā iemīlējās, un viņš tai sacīja: «Nāc manā mājā un ej pie verdzenēm, un tur tu varēsi atpūsties, bet mēs sūtīsim pie valija, lai tas izlaiž tavu brāli no cietuma. Un, ja man būtu liela nauda, es dotu to par tavu mīlestību, jo tu mums esi patikusi ar savu daiļo valodu.» Tad nu sieviete iesaucās: «Ja tā dari tu, tad nepelsim citus!» Un kadijs attrauca: «Ja nenāksi mūsu namā, tad ej savu ceļu!» Bet sieviete viņam sacīja: «Ja tā tu gribi, ak varenais, tad manā mājā būs labāk nekā tavā, jo tev ir kalpi un verdzenes un ļaudis te nāk un iet. Es esmu sieviete un tādas lietas nesaprotu, bet, kas darāms, tas jādara.» To dzirdējis, kadijs jautāja: «Un kur ir tava māja?» Un sieviete viņam to sacīja un kadijam nolika tikšanos tai pašā dienā, kad nolikusi bija valijam.

Un tā nu no kadija mājas viņa gāja uz vezira pili un veziram sūdzējās par sava brāļa postu. Un vezirs nu sāka viņu kārdināt un sacīja: «Ja dosi mums mīlestības priekus, mēs tavu brāli izlaidīsim no cietuma.» Bet sieviete atbildēja: «Ja tā tu gribi, tad labāk nāc uz manu māju. Tā labāk noslēps tevi un mani, un tu jau zini, ka sievietes māja ir tīra un spodra.» Tad nu vezirs jautāja: «Kur ir tava māja?» Un sieviete viņam to pateica un nolika viņam tikšanos tai pašā dienā.

Un tad nu viņa devās pie pilsētas sultānā un sūdzējās, un lūdza, lai sultāns izlaiž viņas brāli no cietuma. To dzirdējis, sultāns jautāja: «Bet kas viņu ieslodzīja?» Un sieviete atbildēja: «Viņu ieslodzīja valijs.» Un, kad nu sultāns dzirdēja viņas vārdus, viņa sirdi ķēra mīlestības bulta, un viņš aicināja to savā pilī, kamēr viņš aizsūtīs pie valija un no cietuma izlaidīs viņas brāli. Te sieviete sacīja: «Ak valdniek, tas nebūs tev grūti, un, ja no manis tu gribi to, ko gribi, tad tā ir mana laime. Un, ja tu ienāksi manā mājā, tas būs mans gods, jo raugi: manās sienās atskanēs tavi cēlie soļi, kā saka dziesmas vārdi:

Ak draugi, vai jūs dzirdējuši esat, Ka manā mājā bij tik varens vīrs?»

To dzirdējis, sultāns sacīja: «Mēs paklausīsim tavu pavēli.» Un sieviete viņam nolika tikšanos tai pašā dienā, kad nolikusi bija citiem, un viņa pateica sultanam, kur viņa dzīvo.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka tirgotāja sieva pateica sul- tairam, kur viņa dzīvo, un nolika viņam tikšanos tai pašā dienā, kad bija nolikusi valijam, kadijam un veziram. Un tad nu viņa atstāja sultānā pili un aizgāja pie galdnieka, un sacīja: «Tev jātaisa man skapis ar četrām nodaļām un viena nodaļa jāliek otrai pāri, un katrai jācērt savas durvis. Saki, cik tas maksās, un es tev došu naudu!» Un galdnieks atbildēja: «Četri dināri, bet, ja tu, ak daiļā kundze, dosi man mīlestības priekus, un tos no tevis kāro mana dvēsele, tad skapis nemaksās nekā.» To dzirdējusi, sieviete sacīja: «Ja jau tāds mans liktenis, tad taisi skapim piecas nodaļas ar atslēgām!» Te nu galdnieks atsaucās: «Mīļu prātu!» Un sieviete ar viņu norunāja, ka skapi viņš tai aiznesīs to pašu dienu. Un galdnieks sacīja: «Ak kundze, piesēdies un pagaidi, un savu mantu varēsi ņemt līdzi, bet pats es aiziešu vēlāk.» Un sieviete nu sēdēja pie galdnieka, līdz tas izcirta skapi ar piecām nodaļām, un tad viņa aizgāja uz savu māju un skapi nolika tai vietā, kur sēž viesi. Un viņa paņēma četrus apģērbus un aiznesa tos krāsotājam, un apģērbus tas nokrāsoja katru savā krasa.

Un tad nu sieviete sāka vārīt ēdienus un dzērienus un sagādāja puķes un augļus, un smaržas, un, kad pienāca tikšanas diena, viņa apģērba savas greznākās drēbes un sasmaržojās jaukākajām .smar/ani, un istabu izklāja krāšņākajām segām, un pati apsēdās gaidīt nācējus. Par citiem agrāk atnāca kadijs, un, kad sieviete viņu ieiaud/.ija, la piecēlās un noskūpstīja zemi pie viņa kājām, un viņa iesēdina ja I" gultā un piegūlās tam blakus, un sāka ar viņu kaitēties un ķircināties. Un, kad nu kadijs gribēja baudīt mīlestības priekus, viņa sacīja tam: «Ak kungs, novelc savas drēbes un savu turbānu, uzvelc šo dzelteno kreklu un ietin galvu šai plīvurā, un es atnesīšu ēdienus un dzērienus un došu tev kārotos priekus.» To teikusi, viņa paņēma kadija drēbes un turbānu, un, tiklīdz viņš uzvilka dzelteno kreklu, te pēkšņi pie durvīm kāds klaudzināja. To dzirdējis, kadijs iesaucās: «Kas tur klaudzina pie durvīm?» Un sieviete atbildēja: «Tas ir mans vīrs!» Bet kadijs atjautāja: «Ko nu lai daru un kur lai glābjos?» Un sieviete sacīja: «Ak, nebīsties, es tevi noslēpšu šai skapī.» Tad nu kadijs teica sievietei: «Dari, kā liek tavs prāts!» Un sieviete saņēma viņa roku un lika viņam iekāpt skapī, apakšas nodaļā. Un, kad nu kadijs bija iekāpis, viņa skapi aizslēdza.

Un tirgotāja meita izgāja pie vārtiem, un, vārtus atslēgusi, viņa ieraudzīja valiju. To redzēdama, sieviete noskūpstīja zemi pie viņa kājām un saņēma viņa roku, un viņa lika tam sēsties gultā un sacīja: «Ak kungs, šī vieta ir tava un tava ir šī māja, un es tikai tava verdzene un kalpone. Paliec pie manis visu dienu un nomet savas drēbes, un ģērbies šai sarkanā tērpā, jo raugi: tas ir miega tērps.» Un valija galvu viņa ietina lupatās un paņēma viņa drēbes, un tad viņa iegūlās gultā un sāka ar valiju kaitēties, un valijs kaitējās ar viņu, bet, kad viņš izstiepa roku un dzīrās sievieti tvert, tā pēkšņi iesaucās: «Ak varenais, šī diena ir tava diena, un neviens to nedalīs ar tevi, bet esi žēlīgs un labdarīgs un dod man rakstu zīmi, lai manu brāli izlaiž no cietuma, un tad manai dvēselei būs miers!» To dzirdējis, valijs atsaucās: «Dzirdu un paklausu!» Un viņš rakstīja zīmi savam mantu zinātājam, un tur bija rakstīts: «Tiklīdz šī vēstule būs tavās rokās, tu izlaidīsi no cietuma šo jaunekli! Un visu tev būs darīt, kā piederas, un saviem vārdiem tev nebūs pretoties vēstules nesējam!» Un vēstuli viņš tūdaļ aizdarīja, un sieviete to paņēma un sāka gultā kaitēties ar valiju, te pēkšņi pie durvīm kāds klaudzināja. Un valijs iesaucās: «Kas tur klaudzina?» Bet sieviete atbildēja: «Tas ir mans vīrs!» Te nu valijs jautāja: «Ko nu lai daru?» Un sieviete viņam sacīja: «Kāp šai skapī, un vīru es aizvadīšu un nākšu atpakaļ pie tevis.» Un viņa saņēma valija roku un lika tam gulties otrā nodaļā, un, kad viņa skapi aizslēdza, valijs dzirdēja viņu sarunu.

Tad nu tirgotāja meita izgāja pie vārtiem un vārtus atvēra, un i.iugi: atnācējs bija sultānā vezirs. To redzēdama, sieviete noskūpstīja zemi pie viņa kājām un sacīja: «Ak mans kungs, tu esi mūs pagodinājis, ienākdams mūsu mājā! Lai Allah augstais svētī tavu ienākšanu!» Un viņa iesēdināja to gultā un sacīja: «Novelc savas drēbes un turbānu, un uzvelc šo vieglo kreklu!» Un vezirs noģērba, kas bija viņam mugurā, un sieviete viņu ieģērba zilā kreklā un galvā viņam uzlika sarkanu cepuri, un sacīja: «Ak varenais, lai paliek tavas vezira drēbes, līdz atkal pienāks tām laiks, bet tagad mūsu stundas lai rit jautrās sarunās un miegā!» Un, kad nu vezirs tā apģērbās, sieviete sāka ar viņu kaitēties, bet, kad viņš dzīrās to skaut, viņa neļāvās un sacīja: «Ak kungs, tas nekur nezudīs!» Un, tā nu viņiem tērzējot, pie durvīm kāds klaudzināja, un vezirs jautāja sievietei: «Kas tur klaudzina?» Un viņa atbildēja: «Mans vīrs.» Te nu vezirs iesaucās: «Ko nu lai izgudro?» Un sieviete sacīja: «Celies un paslēpies šai skapī, un, kad aizies mans vīrs, es nākšu pie tevis atpakaļ. Ak nebīsties, mans kungs!» Un tā nu veziru viņa ieguldīja trešajā nodaļā un skapi aizslēdza, un, kad atvēra durvis, viņas acis ieraudzīja pašu sultānu.

Un, sultānu ieraudzījusi, sieviete noskūpstīja zemi pie viņa kājām un saņēma viņa roku, un, sultānā roku saņēmusi, viņa ieveda to istabas vidū un iesēdināja gultā, un viņa sacīja tam: «Ak valdniek, tu esi mūs pagodinājis, un, ja mēs dāvātu tev visu pasauli, tā nebūtu ne tava soļa vērts, ko esi spēris uz mūsu mājas pusi.»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka sieviete sacīja sultanam: «Un, ja mēs dāvātu tev visu pasauli, tā nebūtu ne tava soļa vērts, ko esi spēris uz mūsu mājas pusi.» Un sultāns iesēdās gultā, un sieviete viņam sacīja:«Ak, ļauj man teikt tev vienu vārdu!» To dzirdējis, sultāns atbildēja: «Ak, saki, ko vēlies!» Un viņa sacīja: «Ak valdniek, atpūtie's un novelc savas drēbes un turbānu!» Bet sultānā ģērbs, kas bija viņam mugurā, maksāja tūkstoš dināru, un, kad nu viņš to noģērba, sieviete viņam uzvilka driskainu kreklu, kas nemaksāja vairāk par desmit dirhemiem, un viņa sāka ar to spēlēties un kaitēties. Un to nu visu dzirdēja tie, kas bija ieslēgti skapī, bet runāt viņi nevarēja. Un, kad sultāns dzīrās savu roku apvīt ap sievietes kaklu, viņa sacīja tam: «Ak valdniek, tas nekur nepaliks, un es tev došu, kas ielīksmos tavu prātu.» Un, tā nu viņiem runājoties, kāds klauvēja pie durvīm, un sultāns iesaucās: «Triec viņu prom, un lai viņš aiziet labu prātu, ja ne, es iešu un aizdzīšu to ar varu.» Bet sieviete atbildēja: «Ak valdniek, tā vis nedari, labāk pacieties, un es viņu aizvadīšu ar gudrību.» To dzirdējis, sultāns atjautāja: «Bet ko tad es lai daru?» Un sieviete saņēma viņa roku un ieguldīja viņu ceturtajā nodaļā, un skapi viņa aizslēdza.

Un, kad nu tirgotāja meita atvēra durvis, viņa ieraudzīja galdnieku. Un galdnieks ienāca un viņu sveicināja, un viņa sacīja tam: «Tavs skapis nekur nav liekams!» Bet galdnieks atjautāja: «Ak kundze, kas tad šim kaiš?» Un sieviete teica: «Tam augšiis nodaļa par šauru.» Te nu galdnieks iesaucās: «Ak kundze, tā ii diezgan plata!» Un sieviete viņam sacīja: «Iekāp un tu redzēsi, ka tev Un vietas nebūs.» Bet galdnieks nerimās un atbildēja: «Tur vielas (VI riem, ja vajadzīgs.» To teicis, galdnieks iekāpa skapī, un sieviete viņu ieslēdza augšas nodaļā, un pati viņa piecēlās un paņēma lakstu zīmi, un devās pie valija mantu zinātāja. Un tas nu rakstu izla sīja un noskūpstīja, un jaunekli izlaida no cietuma. Un viņa slas tīja savus nedarbus jauneklim, un tas viņai jautāja: «Bet ko nu darīsim?» Un sieviete atbildēja: «Mums jāatstāj šī pilsēta un jādodas uz citu, jo raugi: te palikt vairs nevaram.» Un tā nu viņi saloci ja mantu saiņus, apkrāva kamieļus un to pašu dienu devās uz citu pilsētu.

Bet tie, kas bija skapī ieslēgti, trīs dienas nonīka neēduši, un, kad nu viņiem bija jādara tas, kas jādara, tad galdnieks uzlaida uz galvas sultanam un sultāns — veziram, un vezirs — valijam, un valijs — kadijam. Un kadijs iekliedzās: «Kas tā par nešķīstību! Vai nav jau gana, kas mūs piemeklējis?» To dzirdējis, valijs atsaucās skaļā balsī: «Lai tevi algo Allah augstais, ak kadij!» Un, viņa balsi dzirdējis, kadijs pazina valiju. Te nu valijs pacēla savu balsi un iesaucās: «Kas tā par nešķīstību!» Un savu balsi pacēla vezirs un sacīja: «Lai tevi algo Allah augstais, ak valij!» Un, viņa balsi dzirdējis, valijs pazina veziru. Un, kad balsi pacēla vezirs, sultāns dzirdēja viņa vārdus un viņu pazina, bet viņš klusēja un slēpa savas gaitas. Te nu vezirs iekliedzās pilnā kaklā: «Lai Allah augstais soda šo sievieti par viņas negantību! Te viņa sasaukusi visus valstības kungus un trūkst tikai paša sultānā!» To dzirdējis, sultāns iesaucās: «Ak, lai klusē tava mēle! Es pirmais iekritu negantnieces tīklos!» Un, vina vārdus dzirdējis, galdnieks jautāja: «Bet ko tad es šai ļaunu darījis? Es izcirtu tai skapi par četriem zelta dināriem un nācu pēc savas maksas, bet šī mani iebaza skapī un skapi aizslēdza!»

Un tā nu viņi sāka triekt un tērzēt, un gainīt sultānā skumīgo prātu. Un atnāca mājas kaimiņi un redzēja, ka māja tukša, un viņi sacīja cits citam: «Mūsu kaimiņiene te bija vēl vakar, bet tagad te ne čiku, ne grabu un visi tā kā miruši. Atlauzīsim vārtus un iesim lūkoties, kas noticis, bet lai tikai to nezina valijs vai sultāns, jo raugi: mūs iespundēs vēl cietumā.» Tad nu ļaudis atlauza vārtus un iegāja mājā, un viņi ieraudzīja koka skapi, bet skapī uzgāja cilvēkus, un badā un slāpēs tie kliedza un vaimanāja. Un atnācējiem bija lieli brīnumi, un tie jautāja cits citam: «Ak ļaudis, vai skapī paslēpies džins?» Te pēkšņi kāds iesaucās: «Iesim salasīsim malku, lai džinu aprij uguns liesmas!» Bet kadijs viņiem uzkliedza: «Ak ļaudis, tā nedariet!»»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka ļaudis dzīrās sanest malku un skapi sadedzināt, bet kadijs tiem uzkliedza: «Ak ļaudis, tā nedariet!» Un ļaudis sacīja cits citam: «Vai tad nav dzirdēts, ka džini maina savu tēlu un runā cilvēku valodā!» To dzirdējis, kadijs noskaitīja lielā Korana pantu un teica ienācējiem: «Ak ļaudis, pienāciet pie skapja, kurā mēs ieslēgti!» Un, kad nu ļaudis piegāja, viņš teica, kas šis tāds esot, un skapī esot vēl citi godavīri. Tad nu ļaudis jautāja kadijam: «Un kas tevi te atveda? Ak, stāsti, kas noticis!» Un kadijs viņiem stāstīja visu no sākuma līdz galam, un viņi atveda galdnieku, un galdnieks atvēra skapi un izlaida kadiju un valiju, un veziru, un sultānu, un beidzot viņš izlaida savu amata brāli, un visi viņi bija tais pašās drēbēs, kādas sieviete tiem apģērba. Un, kad nu viņi izkāpa no skapja un cits citu ieraudzīja, tie sāka jautri smieties un devās meklēt sievieti, bet to vairs neuzgāja. Un tad nu katrs uz savu māju sūtīja pēc jaunām drēbēm, un, kad drēbes atnesa, tie uzposās un izgāja ļaužu pilnās ielās.

Un tā nu redzi, ak valdniek, cik liela bija sievietes viltība un ko viņa darīja šiem ļaudīm.

Un vēl man teikts, ak valdniek, ka bija reiz kāds vīrs un tas savā mūžā gribēja redzēt Godības Nakti. Un kādu nakti viņš ielūkojās debesīs un ieraudzīja eņģeļus, un, kad atvērās debesu vārti, viņš redzēja, ka visa pasaule nometās pīšļos. To redzēdams, viņš teica savai sievai: «Ak sieva, man Allah augstais parādīja Godības Nakti, un bija man nolikts, ka manas lūgšanas būs piepildītas, ja es to redzēšu un noskaitīšu trīs lūgšanas. Ak, saki savu padomu, — ko lai es lūdzos?» To dzirdējusi, sieva teica savu padomu, un viņas padoms bija nelietīgs. Un, kad nu vīra lūgšana bija paklausīta, viņa priekša bija tik' smaga, ka viņš nevarēja vairs stāvēt, un sieva no viņa bēgtin bēga. Un vīrs tai jautāja: «Ko nu lai daru? To lūgties man lika tava kaislība.» Bet sieva iesaucās: «Es tādu negribu!» Tad nu vīrs pacēla galvu pret debesīm un lūdzās: «Ak Allah augstais, atpestī mani no šīs nelaimes!» Un pēkšņi vīram vairs nebija nekā. To redzēdama, sieva viņam uzsauca: «Kur es tevi tādu likšu!» Un vīrs atbildēja: «Redzi nu sava ļaunā nolūka un sava kļūmā padoma sekas! Man bija trīs lūgšanas Allah augstajam, un tās man būtu devušas svētlaimību zemes virsū un viņā pasaulē, bet nu jau divas lūgšanas pagalam un palikusi tikai viena!» Tad nu sieva sacīja: «Ak, lūdz Allah augsto, lai tu būtu, kāds biji!» Un tā nu vīrs lūdza debesu un zemes valdnieku, un raugi: viņš atkal bija, kāds bijis.

Un tā nu, ak valdniek, notika tikai sievietes ļaunā nolūka dēļ. Un

to es tev stāstīju, lai tu redzi, ka sievietēm ir muļķa prāts un padomā tikai ļauns. Ak, neklausi viņu vārdus un neliec nokaut savu dēlu, un neizlej savas sirds asinis. Tu dzēsīsi atmiņu par sevi, kad paša vairs nebūs.»

Un tā nu sultāns vairs nelika nokaut savu dēlu, bet .septītajā dienā viņa pilī iegāja jaunā verdzene, un viņa kliedza vienā kliegšana. Un bija viņa iekūrusi lielu uguni, un sultāns viņai jautāja: «Kam lu la darīji?» Bet viņa atbildēja: «Ja nedosi man atmaksu par savu dēlu, es metīšos uguns liesmās. Man dzīve derdzas, un, iekams nācu pie tevis, es novēlēju savu mantu un izdāļāju savu naudu, un es giil>u mirt, bet tev būs jānožēlo sava negantība, tāpat kā nožēloja sultāns, kas pirtī spīdzināja jaunavu.» Te nu sultāns jautāja: «Un kā tas bija?» Un verdzene stāstīja:

VERDZENES SESTAIS STĀSTS

«Man teikts, ak valdniek, ka bija reiz jaunava un bija šī tikla un bijīga, un, kad viņa iegāja sultānā pilī, tad laime tecēja viņai pa priekšu un viņa atnesa svētību. Bet reiz kā daždien viņa iegāja pilī un apsēdās blakus sultānā sievai, un tā viņai iedeva krelles, kas maksāja tūkstoš dināru, un sacīja: «Ak jaunava, ņem un glabā šīs krelles, līdz es iznākšu no pirts!» Un pirts bija turpat sultānā pilī, un jaunava paņēma krelles un apsēdās valdnieces istabā, un viņa gaidīja, kad valdniece ies pirtī un iznāks atpakaļ, un krelles viņa pabāza zem lūgšanu paklāja un sāka skaitīt lūgšanas. Te nu atlaidās putns un krelles paķēra, un ar knābi tās iebāza pils spraugā, bet sar- .gātāja bija izgājusi un to neredzēja. Un, kad nu sultānā sieva iznāca no pirts, viņa atprasīja savas krelles, bet jaunava tās neatrada un sāka meklēt, un velta bija viņas meklēšana. Tad nu jaunava iesaucās: «Allah vārdā, pie manis neviens nav bijis, un krelles es pabāzu zem lūgšanu paklāja un nezinu, kur tās izputējušas. Varbūt tās paņēmis kāds vergs, kamēr es skaitīju lūgšanu, bet tas zināms tikai Allah augstajam!» Un, kad nu sultāns to dzirdēja, viņš lika savai sievai jaunavu tirdīt ar uguni un šaust viņas miesu.»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka sultāns lika savai sievai jaunavu tirdīt ar uguni un šaust viņas miesu. Un tā nu valdniece viņu tirdīja un spīdzināja, bet sieviete neatzinās un nevienu neapsūdzēja. Un sultāns lika mest viņu cietumā un iekalt važās, un tā nu viņu ieslodzīja cietuma tumsā. Te kādu dienu sultāns sēdēja savā pilī, un visapkārt čaloja strūklakas, un viņa sieva sēdēja tam blakus. Un pēkšņi sultāns ieraudzīja putnu, kas izvilka krelles no pils pakšķa.

To redzēdams, sultāns pasauca verdzeni, un tā nu putnu panāca un krelles tam atņēma. Te sultāns atskārta, ka jaunava ir netaisnīgi sodīta, un viņš gaužām nožēloja savu ļauno darbu. Un viņš lika to atvest savā pilī, un, kad tā atnāca, sultāns skūpstīja viņas galvu un sāka raudāt, un lūgties piedošanu, un viņa dvēsele noskuma par savu negantību. Un viņš lika tai izmaksāt lielu naudu, bet sieviete to atvairīja, un viņa piedeva sultanam un aizgāja, bet savā sirdī zvērēja nemūžam vairs neiet nevienā namā. Un tā nu viņa klīda pa kalniem un lejām un skaitīja lūgšanas Allah augstajam, līdz atnāca nāve.

Un vēl man teikts, ak valdniek, par vīriešu viltu. Un raugi: kādu ziemu divi baloži, tēviņš un mātīte, savā ligzdā bija sakrājuši kviešus un miežus, bet, kad pienāca vasara, graudi sakalta un izputēja. To redzēdams, tēviņš uzsauca mātītei: «Tu tos esi aprijusi!» Bet mātīte dievojās: «Allah vārdā, neko es neesmu apēdusi!» Bet tēviņš neticēja un sāka viņu pērt spārniem un kapāt ar knābi, līdz mātīti nosita. Un, kad nu pienāca saltais laiks un graudi atkal bija, kādi bijuši, te baložu tēviņš atskārta, ka netaisnīgi nokāvis savu sievu. Un tad nu viņš gaužām nožēloja sievas nāvi, bet veltīgas bija viņa nožēlas. Un viņš notupās sievai blakus un raudāja par viņu un bēdājās, un ne viņš vairs ēda, ne vairs dzēra, līdz sasirga un nomira.

Un vēl man teikts, ak valdniek, par vīriešu viltu pret sievietēm, un raugi: šis stāsts būs brīnišķīgāks par visiem citiem.» To dzirdējis, sultāns iesaucās: «Saki, kas tev stāstīts!» Un verdzene stāstīja: «Ak valdniek, reiz bija kāda jaunava, un bija tā sultānā meita, un viņas laikā nebija tai līdzīgas ne daiļumā, ne jaukumā, ne auguma smuidrumā, ne dārgakmeņu spožumā, un nevienai nebija spēka vīriešiem laupīt prātu tā, kā laupīja viņa. Un viņa pati sacīja: «Nav man līdzīgas manā laikā!» Un sultānu dēli steidzās viņu bildināt, bet viņa- tos negribēja, un ad Datma bija jaunavas vārds.

Un jaunava sacīja: «Mani apprecēs tikai tas, kas mani uzveiks srwā kaujā, un, kas mani uzvarēs, pie tā es iešu ar līksmu sirdi! Bet, ja es uzvarēšu viņu, tad ņemšu viņa zirgu un ieroci, un bruņu ģērbu un rakstīšu viņa pierē: «To esmu atlaidusi.» Un sultāna dēli pie viņas nāca no malu malām, no tālām un tuvām zemēm, bet visus viņa uzveica un meta kaunā, un visiem atņēma ieročus un pierē iededzināja kauna zīmi.

Te nu par viņu izdzirdēja kāds persiešu sultānā dēls, vārdā Bach- rams, un, tālu ceļu veicis, viņš nonāca pie daiļās sultānā meitas. Un līdzi viņš atveda naudu un zirgus, un ļaudis, un retākos dārgumus no sultānā mantu krātuvēm. Un nonācis tas viņas tēvam aizsūtīja krāšņu balvu, un sultāns viņam bija laipns un žēlīgs un cēla viņu lielā godā. Un tad nu sultānā dēls pie viņa sūtīja savus vezirus, un tie ziņoja, ka viņu kungs un valdnieks grib precēt viņa meitu. Un viņas tēvs sūtīja ziņu sultānā dēlam un sacīja: «Ak mans bērns, man nav varas pār savu meitu ad Datmu, jo raugi: viņa zvērējusi iet tikai pie tā, kas viņu uzveiks kaujas laukā.» Un sultāna dēls viņam atbildēja: «Es atbraucu no savas pilsētas, to zinādams!» Te nu sultāns sacīja: «Tad rīt tev jādodas ar viņu kaujā.»

Un, kad pienāca rītdiena, sultāns lika meitu aicināt sava pili. Un, dzirdējusi tēva vārdus, viņa saposās uz kauju un apģērba Inuņu dīc bes, un izjāja kaujas laukā, un cīņas priekā iedegās sultcin.i dda dvēsele. To dzirdējuši, no malu malām sanāca ļaudis, un <id Datina izjāja apjozta un aizplīvurota, un sultānā dēls viņai pretim devas shp rās bruņās, un viņa rokās zibēja spoži ieroči. Un tā nu viņi izuu|nja viens otram pretim, un ilgi viņi drasēja un kāvās, un sultānā meita redzēja sava pretinieka varonību un drosmi, ko citi nebija tai rādījuši. Un viņa baiļojās, ka sultānā dēls viņu apkaunos visu ļaužu priekšā, un viņa zināja, ka tas viņu uzveiks, un raugi: viņai prātā iešāvās viltība pret sultānā dēlu. Te pēkšņi viņa atsedza savu seju, un tā staroja spožāka par mēnesi, un, viņu uzlūkojis, sultānā dēls apmulsa, un viņa spēki sagura, un izgaisa viņa drosme. To redzēdama, sultānā meita drāzās viņam pretim un notrieca viņu no segliem. Un sultānā dēls nu bija līdzīgs zvirbulim ērgļa nagos, un viņas vaigs tam apstulboja prātu, un viņš nesaprata, kas to piemeklējis. Un tā nu jaunava paņēma viņa zirgu un ieročus, un drēbes, un viņa pierē ierakstīja savu zīmi un atlaida to. Un, kad sultānā dēls bija atžilbis, viņš vairākas dienas ne ēda, ne dzēra, un skumjas laupīja viņa miegu, un sirdī iekvēlojās mīlestība pret sultānā meitu.

Un tā nu sultānā dēls sūtīja vergus pie sava tēva un rakstīja viņam vēstuli, ka nevar doties atpakaļ uz savu zemi, līdz panācis būs, kas viņam vajadzīgs, jo citādi viņam jāmirst. Un, kad vēstuli izlasīja viņa tēvs, tas noskuma lielās skumjās un gribēja dēlam palīgā sūtīt savus karavīrus, bet veziri viņu pierunāja, lai esot pacietīgs. Un tā nu sultānā dēls savu mērķi gribēja sasniegt ar viltu. Viņš pārģērbās par vārgu sirmgalvi un iegāja sultānā meitas dārzā, un satika tur dārznieku un teica tam: «Es esmu svešinieks no tālām zemēm un jau kopš jaunības protu zemi kopt un sargāt stādus un puķes, un cits neviens to neprot.» Un, viņa vārdus dzirdējis, dārznieks ielīksmojās un ieveda viņu dārzā, un saviem ļaudīm viņš lika rūpēties un gādāt par svešo sirmgalvi. Un tā nu sultānā dēls sāka audzēt kokus un gādāt par augļu svētību. Te kādu dienu dārzā ienāca vergi, un vergiem līdzi bija mūļi, apkrauti ar paklājiem un traukiem. Un, kad sultānā dēls tiem jautāja, ko šie te nākuši, viņš dzirdēja vergu atbildi: «Sai dārzā grib pastaigāties sultānā meita.»

To dzirdējis, sultānā dēls aizsteidzās un atnesa rotas un drēbes, kas viņam bija līdzi no savas zemes, un viņš apsēdās un dažas rotas nolika savā priekšā, bet pats sāka trīcēt un raustīties, jo raugi: viņš izlikās vārgs.»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka persiešu sultānā dēls apsēdās dārzā un savā priekšā nolika krāšņās rotas un greznās drēbes, un pats sāka trīcēt un raustīties, izlikdamies vārgs. Un, kad nu aizritējusi bija stunda, te dārzā ienāca verdzene un einuchi, un viņu vidū staroja sultānā meita, un viņa bija līdzīga mēnesim zvaigžņu pulkā. Un tā viņi staigāja dārzā un plūca augļus, un staigādami ieraudzīja vecu vīru, kas sēdēja koka pavēnī. Un, piegājuši pie vecā vīra — bet tas bija persiešu sultānā dēls — un viņu uzlūkojuši, tie ieraudzīja vārgu veci, kam trīcēja rokas un kājas, bet viņam priekšā zaigoja rotas un dārgakmeņi no sultānā mantu krātuvēm. To redzēdamas, jaunās verdzenes brīnījās un sāka viņu iztaujāt, ko šis darot ar tik greznām rotām, un viņš atbildēja: «Es gribu precēt kādu no jums, un tai piederēs šīs rotas.» Te nu jaunavas sāka par viņu smieties un sacīja: «Ko tu darīsi, kad apprecēsies?» Un sultānā dēls atbildēja: «Es noskūpstīšu savu sievu un tad šķiršos no viņas.» To dzirdējusi, sultānā meita sacīja: «Sī jaunava būs tava sieva!» Un sultānā dēls piecēlās un klupdams un trīcēdams atspiedās pret savu spieķi, un viņš noskūpstīja jauno verdzeni un atdeva tai greznās rotas un krāšņās drēbes. Un jaunava ielīksmojās, un visi sāka smieties par sultānā dēlu, un izsmējušies tie iegāja pilī.

Un, kad nu pienāca otrā diena, verdzenes iegāja dārzā un ieraudzīja sultānā dēlu, un viņš sēdēja tai pašā vietā, un viņa priekšā zaigoja vēl krāšņākas rotas un greznākas drēbes. Un jaunavas piesēdās viņam blakus un jautāja: «Ak sirmgalvi, ko tu dari ar šīm rotām?» Un sultānā dēls atbildēja: «Es gribu precēt kādu no jums tāpat kā vakar, un tai piederēs šīs rotas.» To dzirdējusi, sultānā meita sacīja: «Es dodu tev šo jaunavu!» Un sultānā dēls piecēlās un noskūpstīja jauno verdzeni, un atdeva tai rotas un drēbes, un atkal visi iegāja sultānā pilī.

ifn, kad nu sultānā meita ieraudzīja daiļās rotas un košas drēbes, ko sultānā dēls bija atdevis verdzenēm, viņa klusībā sacīja: «Man pašai patīk šīs rotas, un man lielākas tiesības nekā manām verdzenēm, un tas jau nebūs nekāds ļaunums.» Un, kad atausa rīts, viņa atstāja pili viena, un ģērbusies viņa bija verdzenes drēbēs, un zagdamās viņa piegāja pie vecā vīra un sacīja: «Ak sirmgalvi, es esmu sultānā meita, vai gribi mani precēt?» Un sultānā dēls atsaucās: «Mīļu prātu!» To teicis, viņš sultānā meitai atdeva vēl dārgākas rotas un mirdzošākas drēbes, un tad viņš piecēlās to noskūpstīt, un viņa jutās droša un mierīga. Un, viņai piegājis, sultānā dēls to sagrāba ar niknu sparu un nosvieda zemē, un, kad laupīta bija sultānā meitas jaunavība, viņš iesaucās: «Vai tad tu mani nepazīsti?» Bet sultānā meita jautāja: «Ak, kas tu tāds?» Un sultānā dēls atbildēja: «Es esmu Bachrams, persiešu sultānā dēls. Es pārvērtu savu izskatu un tevis dēļ pametu radus un savu valstību.»

To dzirdējusi, sultānā meita piecēlās, bet viņa neatbildēja tam un neteica ne vārda, un klusībā nodomāja: «Ja es viņu nokaušu, man nebūs nekāds labums.» Un tad viņa savā nodabā sacija: «Man jabēg viņam līdzi uz Persiju, viņa valstību.» Un tā nu viņa salasīja avu naudu un savus dārgakmeņus un visu lika aizvest sultānā dēlam. Un viņa dzina to posties, un viņi norunāja nakti, kad jādodas ceļa Un tā nu viņi sēdās labākajos zirgos un aizjāja, un viņus ietina nakls sega, un nebija vēl atausis rīts, kad viņi jau bija tālās zemēs. U11 viņi jāja, jāja, līdz nonāca persiešu zemē un attapās sultānā — jaunekļa tēva pilsētas tuvumā. Un, kad sultāns izdzirdēja par dēla pārnākšanu, viņš sagaidīja to ar saviem karapulkiem un ielīksmojās lielā prieka.

Un, kad nu aizritējušas bija vairākas dienas, viņš sūtīja krāšņas balvas ad Datmas tēvam un aizrakstīja tam vēstuli, un vēstulē bija ziņots, ka viņa meita dzīvo viņa pilī. Un, kad balvas bija aizvestas jaunavas tēvam, viņš saņēma tās un nesējiem rādīja lielu godu, un priecīgs bija viņa prāts. Un tad nu viņš sarīkoja kuplas dzīres un lika aicināt kadiju un lieciniekus, un viņš uzrakstīja savas meitas un sultānā dēla laulības līgumu. Un viņš apbalvoja sūtņus, kas atnesa persiešu sultānā vēstuli, un aizsūtīja pūru savai meitai, un persiešu sultānā dēls ar viņu dzīvoja, līdz viņus izšķīra nāve.

Tad redzi nu, ak valdniek, kādas ir vīriešu viltības pret sievietēm. Un es neatkāpšos no savām tiesībām, kamēr miršu!»

To dzirdējis, sultāns lika nokaut savu dēlu, te ienāca septītais ve- zirs un noskūpstīja zemi viņa roku starpā, un sacīja: «Ak sultan, nesteidzies, līdz būsi dzirdējis manu padomu! Kas gaida un kavējas, tam cerības piepildās, bet nožēlo tas, kas steidzas. Es redzēju, cik neganta bija šī sieviete, kas gribēja sultānu dzīt briesmās, bet uzticīgs tev ir vergs, ko svētījusi tava žēlastība. Ak valdniek, par sieviešu viltību man teikts ir tas, kas zināms nav nevienam, un es zinu stāstu par vecu sievu un tirgotāja dēlu.» To dzirdējis, sultāns jautāja: «Un kas tur stāstīts?» Un vezirs stāstīja.

SEPTĪTĀ VEZIRA STĀSTS

«Man teikts, ak valdniek, ka kādam tirgotājam reiz bija daudz naudas un bija viņam dēls, un tas bija viņam mīļš un dārgs. Un kādu dienu dēls sacīja savam tēvam: «Ak tēti, es gribu no tevis ko lūgt, un ar to tu ielīksmosi manu sirdi.» Te nu tēvs viņam jautāja: «Un kas tas būs, mans bērns? Es došu tev, ko lūgsi, un kaut tā būtu manu acu gaisma.» Un dēls sacīja: «Es gribu no tevis drusku naudas, un ļauj man tirgotājiem līdzi doties uz Bagdades zemēm, jo raugi: es gribu

t.is redzēt un palūkoties uz kalifu pilīm. Man citu tirgotāju bērni par tām stāstījuši, un nu man pašam gribas tās redzēt savām acīm.» To dzirdējis, jaunekļa tēvs iesaucās: «Ak dēliņ, kas tad paliks mājās, ja tu aizbrauksi?» Bet jauneklis atbildēja: «Ak tēti, es teicu, kas bija man sakāms, un es došos uz Bagdadi, vai nu tu dosi, vai nedosi savu svētību. Jo raugi: manu dvēseli plosa skumjas, un tās man izgaisīs tikai Bagdadē.»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka tirgotāja dēls sacīja savam tēvam: «Manu dvēseli plosa skumjas, un tās man izgaisīs tikai Bagdadē!» Un tad nu tēvs viņam sagādāja preces par trīsdesmit tūkstošiem dināru un laida viņu līdzi tirgotājiem, kuriem viņš uzticējās, un tiem nu viņš lika rūpēties par savu dēlu. Un jaunekļa tēvs pateica ardievas savam dēlam un devās atpakaļ uz savu māju, bet jauneklis aizbrauca savu biedru — tirgotāju pulkā, un viņi brauca, brauca, līdz nonāca Bagdadē, miera mājoklī.

Un, kad nu viņi nonāca Bagdadē, jauneklis aizgāja uz tirgu un salīga sev skaistu namu, un tas mulsināja viņa prātu un žilbināja viņa acis, un raugi: tur vidžināja putni un istabas vērās cita pret citu, un grīdas laistījās krāsaina marmora spulgā, un griesti staroja debesu zilumā. Un, kad vārtniekam viņš jautāja, cik par šo māju mēnesī jāmaksā, tas atbildēja: «Desmit dināri, ak kungs!» Un jauneklis atjautāja: «Vai tu saki patiesību vai tikai smejies par mani?» Bet vārtnieks iesaucās: «Allah vārdā, es saku patiesību. Neviens šai namā nedzīvo ilgāk par vienu vai divām nedēļām.» To dzirdējis, jauneklis jautāja: «Un kas tam par vainu?» Un vārtnieks viņam sacīja: «Ak mans bērns, ikviens, kas šai namā dzīvojis, to atstājis slims vai miris, un tādu slavu tam daudzina visi ļaudis, un neviens tur neiet dzīvot, un tādēļ maksa tam tik maza.» Te nu jauneklim bija lieli brīnumi, un viņš iesaucās: «Šai namā jābūt kādai vainai, kas ļaudīm liek saslimt vai mirt!» Tā nodomājis, viņš piesauca Allah augsto, un viņš to piesauca pret šaitanu, kas nomētāts akmeņiem, un gainīja visas bailes no sava prāta un gāja dzīvot šai namā.

Un tā nu viņš sāka pirkt un pārdot, un aizritējušas jau bija vairākas dienas, bet viņš aizvien vēl dzīvoja šai namā, un viņu nebija vēl piemeklējis tas, par ko stāstīja vārtnieks. Un, kad nu reiz viņš sēdēja pie nama vārtiem, viņam garām aizgāja sirma vecene, un bija tā līdzīga lāsainai čūskai, un viņa teica un slavēja Allah visaugsto, no ceļa aizmēzdama akmeņus un sprunguļus. Te nu vecā sieva ieraudzīja jaunekli, kas sēdēja pie vārtiem, un viņa to uzlūkoja un brīnījās, un jauneklis tai jautāja: «Ak sieva, vai tu mani pazīsti, un vai tu šaubies par mani?» Un, jaunekļa vārdus dzirdējusi, vecene mudīgi pietecēja pie viņa un viņu sveicināja, un jautāja: «Cik ilgi tu jau dzīvo šai namā?» Te jauneklis atbildēja: «Ak vem māte, divus mēnešus.» Un vecene sacīja: «Man tīrais brīnums! Ak bērus, es tevi nepazīstu, un tu nepazīsti mani, un man nav par tevi šaubu, liet es brīnos, ka visi šo māju atstājuši slimi vai beigti, bet tu vel dzīvo laimīgs. Ak bērns, tu tīšu prātu gāz briesmās savu jaunību. Vai lad tu neesi kāpis pils augšā un lūkojies no lieveņa lejā?» To teikusi, veca sieva aizgāja savu ceļu, bet jauneklis atcerējās viņas vārdus un klusībā sacīja: «Es neesmu kāpis pils augšā un nezināju, ka pilī ir lievenis.»

Un tai pašā mirklī jauneklis iegāja pilī un izstaigāja visus kaklus, līdz ieraudzīja mazas durvis, un durvju bultas bija aizaustas zirnekļu tīkliem. Un, durvis ieraudzījis, jauneklis klusībā sacīja: «Varbūt zirneklis šīs durvis aizaudis tikai tādēļ, ka aiz durvīm gaida posts!» Un savā sirdī viņš paļāvās uz Allah vārdiem: «Un saki: viss notiks ta, kā nolicis Allah augstais.»

Un tad nu viņš atvēra durvis un uzkāpa pa mazām, šaurām kāpnēm, un augšā viņš ieraudzīja lieveni. Un tur viņš apsēdās un gribēja atpūsties, un viņš pavērās uz visām pusēm un ieraudzīja greznu telpu. Un tur nu pacēlās augsts lievenis, kas zvīgoja pāri visai Bag- dadei, un lievenī stāvēja jaunava, kas bija līdzīga hurijai. Un jaunava iesvēla viņa sirdi un laupīja viņa prātu, un viņa dvēselē tā pameta Aijuba ciešanas un Jakuba sēras. Un, kad nu jauneklis to ieraudzīja un ilgi viņā ielūkojās, viņš nodomāja: «Varbūt ļaudis saka, ka neviens šai namā nav dzīvojis, bet visi ir sasirguši vai miruši tieši šīs sievietes dēļ. Ak, kaut es zinājis, kur mana pestīšana! Mans prāts ir zudis!»

To teicis, viņš nokāpa lejā un domāja, kas nu būs, un viņš sēdēja mājās, bet miera viņam nebija. Un tā nu viņš izgāja laukā un apsēdās pie vārtiem, un viņš nezināja, kur dēties, te pēkšņi ieraudzīja veco sievu, kas nāca pa -ceļu, teikdama un slavēdama Allah augsto. Un, viņu redzēdams, jauneklis piecēlās un vēlēja viņai mieru, un viņš sveicināja to un sacīja: «Ak vecā māte, es dzīvoju sveiks un vesels, līdz tu man devi padomu atvērt mazās durvis, un es tās atvēru un palūkojos no augšas, un, ko es ieraudzīju, tas apstulboja manu prātu. Un nu es domāju, ka grimšu postā, un zinu, ka mans vienīgais ārsts esi tu.»

Un, jaunekļa vārdus dzirdējusi, vecā sieva sāka smieties un sacīja: «Ak jaunekli, tevi nepiemeklēs ļauns, ja tā būs nolicis Allah augstais!» Un, kad nu viņa jauneklim pateica šos vārdus, viņš iegāja istabā un drīz jau bija atpakaļ, un rokā viņam bija simt dināri. Un viņš sacīja vecajai sievai: «Ņem tos, ak vecā māte, un dari man, kā kungi dara vergiem! Nāc drīzāk man palīgā, un, kad es būšu miris, tad augšāmcelšanās dienā tu tiksi jautāta par manām asinīm.» To dzirdējusi, vecā sieva atbildēja: «Mīļu prātu! Es tikai gribu, mans bērns, lai tu man drusku palīdzi, un, ja man palīdzēsi, tu sasniegsi, ko kāro tavs prāts.» Tad nu jauneklis viņai jautāja: «Un ko tu gribi, ak vecā māte?» Un viņa atbildēja: «Es gribu, lai tu man palīdzi un aizej zīda tirgū, un jautā Abu 1 Fatcha ibn Kaidama tirgotavu, un, kad to atradīsi, tad pasveicini pašu tirgotāju, apsēdies pie viņa durvīm un saki: «Dod man zeltā šūto šķidrautu, kas ir tavā tirgotavā!» Un labāka par šo šķidrautu viņam nav. Tad nopērc to, ak bērns, par visdārgāko maksu un noliec to pie savām kājām, un rit es būšu pie tevis, ja Allah augstais tā būs lēmis.»

To teikusi, vecā sieva aizgāja, bet jauneklis visu nakti valstījās kā uz oglēm. Bet, kad atausa rīts, viņš azotē iebāza tūkstoš dinārus un aizgāja zīda tirgū, un tur viņš jautāja, kur esot Abu 1 Fatcha tirgotava, un kāds tirgus vīrs viņam to pateica. Tur nonācis, jauneklis Abu 1 Fatcha priekšā ieraudzīja vergus un kalpus, un pats viņš bija cienīgā izskatā, un bija viņš bagāts vīrs. Un viņa laime bija pilnīgāka vēl tādēļ, ka viņam piederēja šī sieviete, un tai līdzīgas nav nevienam sultānā dēlam. Un, Abu 1 Fatchu ieraudzījis, jauneklis viņu sveicināja, un tirgotājs atņēma viņa sveicienu un lika viņam sēsties, un jauneklis apsēdās viņam blakus un sacīja: «Ak cienījamais tirgoni, es gribu palūkoties tavā zeltā šūtā šķidrautā.» To dzirdējis, tirgotājs lika vergam atnest zīda saini, un, kad vergs to atnesa, Abu 1 Fatchs to atraisīja un izņēma dažus šķidrautus, un viņu skaistums mulsināja jaunekļa prātu. Un, kad nu viņš ieraudzīja zeltā šūto šķidrautu, viņš nopirka to un tirgotājam samaksāja piecdesmit dinārus. Un līksmu prātu viņš aiznesa to mājās.»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka jauneklis nopirka zeltā šūto šķidrautu un līksmu prātu aiznesa to mājās. Te pēkšņi pienāca vecā sieva, un, kad jauneklis viņu ieraudzīja, tas piecēlās un šķidrautu atdeva viņai, un sieva tam sacīja: «Izrušini oglīti no uguns un atnes to man!» Un jauneklis atnesa viņai ogli, un vecā sieva tai pielika šķidrauta galu un izdedzināja to. Un tad viņa šķidrautu satina, kā tas bija satīts, un paņēma līdzi, un viņa aizgāja uz Abu 1 Fatcha māju. Un, piegājusi pie mājas, viņa klaudzināja pie vārtiem, un, kad sieviete izdzirdēja viņas balsi, tā piecēlās un atvēra viņai vārtus. Bet vecā sieva draudzējās ar šās sievietes māti, un tā viņu pazina, jo raugi: tā bija viņas mātes draudzene. Un sieviete jautāja: «Ak, saki, — kas tev vajadzīgs? Māte jau aizgāja mājās.» Bet vecā sieva atbildēja: «Ak meitiņ, es zinu, ka tavas mātes te nav, un es jau biju pie viņas, bet pie tevis mani atdzina bailes, ka paies lūgšanas laiks. Es gribu tavā mājā nomazgāties, jo raugi: es zinu, ka tu esi tīrīga un spodra ir tava māja.» Un tā nu sieviete ļāva viņai ieiet savā mājā, un vecā sieva viņu sveicināja un vēlēja viņai Allah svētību, un tad viņa paņēma krūzi un nomazgājās, un noskaitīja lūgšanu. Un, lūgšanu noskaitījusi, viņa gāja pie sievietes un sacīja: «Ak meitiņ, tā vieta, kur es skaitīju lūgšanu, nav tīra, jo raugi: tur staigā tavi kalpi. Un palūko, vai es lūgšanu nevarētu noskaitīt citā vietā, jo tā, ko pirmīt skaitīju, ir zudusi.» Tad nu sieviete saņēma viņas roku un sacīja tai: «Ej 1111 skaiti lūgšanu manā gultā, kur sēž mans vīrs!» Un, kad viņa pieveda veco .'.ievu pie savas gultas, tā sāka skaitīt lūgšanu un piesaukt Allah augsto, un zemu locīties. Un, kad nu sieviete viņu neredzēja, tā šķidi <iutn pa bāza zem spilvena. Un, lūgšanu noskaitījusi, vecā sieva vēlēja viņai Allah svētību, un viņa piecēlās un aizgāja.

Un, kad satumsa vakars, te atnāca tirgotājs, šās sievietes vii:;, un apsēdās gultā, un sieviete atnesa viņam ēdienu. Un tirgotājs paēdu, cik gribējās, un nomazgāja rokas, un tad viņš ar elkoņiem iespiedās spilvenos un pēkšņi zem spilvena ieraudzīja šķidrauta galu. Un tirgotājs izvilka šķidrautu un aplūkojis to pazina. Te nu viņam uzmācas aizdomas par savu sievu, un viņš pasauca to un jautāja: «Kur tu ņēmi šo šķidrautu?» Un sieva viņam zvērēja daudzus zvērestus un iesaucās: «Pie manis neviens nav bijis, tikai tu vienīgais!» To dzirdējis, tirgotājs klusēja, bīdamies kauna, un klusībā nodomāja: «Ja es atvēršu šīs durvis, manu kaunu daudzinās visa Bagdadē.» Un šis tirgotājs bija kalifa dzīru brālis, un bija viņam jāklusē, un tā nu viņš neteica sievai ne vārda. Un tirgotājs pasauca sievu un sacīja: «Man teikts, tava māte esot slima un viņai sāpot sirds, un visas sievietes esot pie viņas un par viņu raudot. Un viņa lika aiziet arī tev.» Un tā nu sieviete — un vārds tai bija Machzija — aizgāja pie savas mātes, bet māti ieraudzīja sveiku un veselu. Un, kad brīdi viņa bija sēdējusi, te atnāca nesēji un atnesa viņas mantas no tirgotāja mājas. To redzēdama, māte jautāja: «Ak meitiņ, kas tevi piemeklējis?» Bet sieviete viņai to neteica, un viņas māte sāka gauži raudāt, un sirds viņai noskuma par meitas šķiršanos no vira.

Un, kad aizritējušas bija dažas dienas, te vecā sieva aizgāja pie sievietes, kad viņa bija mājās, un līdzjūtīgi to sveicināja un jautāja: «Kas tev kaiš, ak mīļā meitiņ? Tu apmulsināji manu prātu.» To teikusi, viņa iegāja pie sievietes mātes un jautāja tai: «Ak māsiņ, kas noticis un kas skuķim lēcies ar vīru? Man teikts, šis esot no viņas šķīries. Un kas tad šai par vainu, ka bija jāšķiras?» Un sievietes māte atbildēja: «Varbūt vīrs atnāks atpakaļ, ja dosi savu svētību. Lūdz par viņu, ak māsiņ!» Un tad nu sagāja kopā sieviete un viņas māte, un vecā sieva, un visas sāka risināt valodas, te vecā sieva sacīja: «Ak meitiņ, neraizējies, ja Allah augstais būs nolicis, es tevi atkal savienošu ar tavu vīru.»

Un tad nu vecā sieva aizgāja pie jaunekļa un sacīja tam: «Spodrini savu māju, jo šovakar es tev atvedīšu to sievieti!» Un jauneklis piecēlās un sanesa ēdienus un dzērienus, kas bija vajadzīgi, un viņš apsēdās un sāka gaidīt. Bet vecā sieva aizgāja pie sievietes mātes un teica tai: «Ak māsiņ, mums šovakar būs kāzas, lai nāk tava meita man

Ildzi, lai priecājas un liksmojas, un aizdzen savas raizes, un es tev viņu atvedīšu, kādu aizvedu.» Te sievietes māte piecēlās un apģērba tai greznākās drēbes, un izrotāja to krāšņākām rotām. Un tā nu sieviete aizgāja līdzi vecajai sievai, un māte abas pavadīja līdz vārtiem, un vecenei vēl piekodināja: «Tikai sargies, ka viņu neierauga kāds vīrietis, jo tu jau zini, cik liela viņas vīram vieta kalifa pilī! Nekavējies ilgi un nāc mājās drīz!» Un tā nu vecā sieva viņu aizveda, un abas nonāca pie jaunekļa mājas, un sieviete savā nodabā domāja, ka tas ir kāzu nams. Un, kad nu viņa iegāja mājā un viņu ieveda viesu istabā, te viņu sagaidīja jauneklis un apskāva viņu, un skūpstīja viņai rokas un kājas.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka sieviete iegāja viesu istabā un jauneklis viņu sagaidīja un skūpstīja viņai rokas un kājas. Un sievieti apbūra jaunekļa skaistums un viss šis nams, un visas puķes, un visi ēdieni un dzērieni, kas tur bija, viņai likās tīrais sapnis. Un, viņas mulsumu redzēdama, vecā sieva sacīja: «Allah vārdā, nebīsties, ak meitiņ! Es tepat sēžu tev blakus un nepametīšu tevi ne mirkli. Tu esi laba viņam, un viņš ir labs tev.» Un sieviete apsēdās lielā mulsumā, bet jauneklis tikmēr ar viņu kaitējās un viņu smīdināja jautriem stāstiem un ielīksmoja daiļiem dzejas pantiem, līdz viņas krūtis sāka cilāties viegli un viņas prāts iesila jautrībā. Un viņa ēda un dzēra, un, kad vīns tai likās patīkams, viņa paņēma kokli un sāka dziedāt, un visa viņas dvēsele tiecās uz jaunekļa skaistumu. To redzēdams, jauneklis apreiba bez vīna, un viņa dvēsele tam likās niecīga, un vecā sieva viņus atstāja. Bet rīta ausmā tā atnāca pie viņiem un novēlēja labu rītu, un tad viņa jautāja sievietei: «Ak kundze, vai jauka bija tava nakts?» Un sieviete atbildēja: «Par to bija gādājušas tavas garās rokas un tava savedējas māksla.» Bet vecā sieva viņai uzsauca: «Celies un iesim pie tavas mātes!»

Vecās sievas vārdus dzirdējis, jauneklis tai noskaitīja simt dinārus un sacīja: «Vēl šonakt pamet viņu pie manis!» Un tā nu vecā sieva viņus atstāja un aizgāja pie sievietes mātes un sacīja tai: «Ak, tava meita vēl tev mieru! Jo raugi: līgavas māte lika viņai zvērēt, ka šonakt tā paliks pie viņas.» To dzirdējusi, sievietes māte atbildēja: «Ak māsiņ, aiznes miera vēlējumu viņiem abiem! Ja manai meitai patīk, lai tad viņa paliek tur nakti un lai nu viņa priecājas un nekur nesteidzas, bet es tikai baidos par viņas vīra dusmām.»

Un tā nu vecā sieva jaunās skaistules māti ietina viltus tīklos, un savu viltu viņa vērpa septiņas dienas, un katru dienu tai jauneklis maksāja simt dinārus. Bet, kad septiņas dienas bija pagājušas, te sievietes māte sacīja vecajai sievai: «Ved manu meitu mājās, jo raugi: mana sirds par viņu dreb! Jau pārāk ilgi viņa ir projām, un manā sirdī mostas aizdomas.» Un tā nu, viņas vārdu sakaitināta, vecā sieva aizgāja pie viņas meitas, savā rokā ielika viņas roku, un abas atstāja jaunekli, kad, vīna reibināts, tas gulēja gultā. Un viņas aizgāja pie sievietes mātes, un tā nu savu meitu sagaidīja jautri un laipni, un viņas priekiem nebija gala. Un sievietes māte sacīja: «Ak meitiņ, mana sirds par tevi baiļojās, un bargi es sarāju savu māsu, un mani vārdi viņu skumdināja.» To dzirdējusi, sieviete sacīja savai mātei: «Ak, celies un skūpsti viņai rokas un kājas, jo raugi: viņa man kalpoja labi un darīja visu, ko es gribēju, un, ja tu nedarīsi, ko es lieku, es nebušu vairs tava meita un tu vairs nebūsi mana māte.»

Un tā nu jaunavas māte tūdaļ piecēlās un saderēja mieru ar veco sievu, bet jauneklis, no vīna skurbas atžilbis, vairs neatrada sievieti. Bet viņa prāts bija priecīgs par to, ko viņš bija baudījis. Un tad nu vecā sieva aizgāja pie jaunekļa un viņu sveicināja, un viņam jautāja: «Nu, kā tev patika mana viltība?» Un jauneklis atsaucās: «Tā bija gudra un jauka!» Tad vecā sieva sacīja: «Iesim un izlabosim, ko mēs samaitājām, un dosim sievieti atpakaļ vīram, jo raugi: viņi šķīrās mūsu dēļ.» To dzirdējis, jauneklis jautāja: «Bet ko lai daru?» Un vecā sieva atbildēja: «Tu dosies pie tirgotāja un sveicināsi viņu, un sēdīsies viņam blakus, bet es iešu viņa tirgotavai garām, un, kad mani redzēsi, tad steidzies laukā un sagrāb mani, un velc mani aiz drēbju vīlēm, un lamā mani un biedē, un prasi atpakaļ šķidrautu, un tad saki tirgotājam: «Ak varenais, vai atceries to šķidrautu, ko nopirku no tevis par piecdesmit dināriem? Ak kungs, to plecos uzmeta mana verdzene un izdedzināja tam stūri, un šķidrautu tā atdeva šai vecajai sievai, lai aiznes kādam lāpītājam, un vecā sieva to paņēma un aizgāja, un no tās dienas vairs neesmu viņu redzējis.» Te nu jauneklis atsaucās: «Mīļu prātu!» Un tai pašā stundā un mirklī viņš aizgāja pie tirgotāja un brīdi sēdēja pie tā, te pēkšņi ieraudzīja veco sievu, kas gāja garām, un rokās viņai laistījās lūgšanu krelles, un viņa skaitīja tās.

Un, viņu redzēdams, jauneklis piecēlās kājās un izgāja no tirgotavas, un veco sievu viņš saķēra un sāka to rāt un lamāt, bet viņa atbildēja tam mīlīgi un maigi: «Ak mans bērns, tev viss ir piedodams!» Un sanāca ļaudis un sāka cits citam jautāt: «Kas noticis?» Un jauneklis tiem atbildēja: «Ak ļaudis, es no šā vīra nopirku šķidrautu par piecdesmit dināriem, un mana verdzene to valkāja vienu stundu, un tad viņa apsēdās šķidrautu piekūpināt smaržām, bet nokrita dzirksts un izdedzināja tam malu. Un to mēs atdevām šai vecajai sievai, lai viņa aiznes to salāpīt un atdod mums atpakaļ, un no tās dienas mēs viņu vairs neredzējām.» Te nu vecā sieva sacīja: «Ak ļaudis, šim jauneklim taisnība! Jā, es viņa šķidrautu paņēmu un ienesu kādā mājā, kur eju sērst, un to nu esmu kur aizmirsusi, bet pati nezinu, kur. Un raugi: es esmu nabaga sieva, es baidījos šķidrauta saimnieka un nerādījos viņam acīs.» Un tirgotājs, šīs sievietes vīrs, viņu sarunu dzirdēja no sākuma līdz galam.»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka tirgotājs dzirdēja šo sarunu no sākuma līdz galam. Un, kad nu tirgotājs dzirdēja stāstu, ko izgudroja vecā sieva un jauneklis, viņš piecēlās kājās un iesaucās: «Ak, liels un varens ir Allah augstais! Un es lūdzu, lai Allah piedod manus grēkus un apskaidro manu prātu, kas kritis bija kārdināšanā!» Un tā nu viņš teica un slavēja Allah augsto, jo raugi: tas bija gaismā cēlis patiesību. Un tad viņš piegāja pie vecās sievas un viņai jautāja: «Vai mūsu mājā tu nāc?» Un sieva atbildēja: «Ak bērns, es eju visās mājās un lūdzu žēlastību, un no tās dienas es nevarēju sadzīt tava šķidrauta pēdas.» Bet tirgotājs atkal jautāja: «Un vai mūsu mājā tu esi to meklējusi?» Un sieva sacīja: «Ak kungs, es biju gan un taujāju, bet man atbildēja, ka tirgotājs esot šķīries no mājas saimnieces, un tā es aizgāju un līdz šai dienai neesmu vairs jautājusi nevienam.» Tad nu tirgotājs pievērsās jauneklim un sacīja: «Ļauj viņai iet, šis šķidrauts ir pie manis.»

To teicis, viņš iznesa šķidrautu no savas tirgotavas un lika to salāpīt, un visi Jaudis to redzēja. Un tad nu viņš steidzās pie savas sievas un iedeva tai naudu, un veda viņu atpakaļ savā mājā, un lūdza sievas piedošanu. Viņš teica un slavēja Allah augsto un nezināja, ko darījusi bija vecā sieva. Un tāda nu ir sieviešu viltība, ak augstais valdniek!

Un vēl man teikts, ak valdniek, ka sultāna dēls reiz izgāja staigāt un viņš gāja gar zaļu dārzu, un dārzā zaļoja koki un spulgoja augļi, un dziedāja putni, un mirdzēdami ritēja strauti. Un jauneklim patika šī vieta, un viņš tur apsēdās un no kabatas izvilka žāvētus augļus un sāka tos ēst. Un, tā nu sēdēdams, viņš pēkšņi ieraudzīja lielus dūmus, kas vīdamies cēlās pret debesīm. Un lielas bailes uznāca sultānā dēlam, un viņš piecēlās un uzkāpa kokā, un paslēpās koka zaros. Un, zaros sēdēdams, sultānā dēls redzēja, ka no upes izkāpa efrits un uz galvas tas nesa koka lādi. Un lādi efrits nolika dārzā un atvēra to, un no lādes izkāpa jaunava, kas līdzīga bija skaidrai saulei dzidrās debesīs. Un raugi: šī jaunava bija cilvēka bērns.

. Un jaunavu efrits nosēdināja savā priekšā un ilgi uzlūkoja to, un tad viņš ielika tai klēpī galvu un aizmiga. Bet efrita galvu jaunava nolika uz lādes un pati piecēlās un sāka staigāt, un pēkšņi viņa pacēla acis uz koku, kura zaros sēdēja sultānā dēls. Un, sultānā dēlu ieraudzījusi, viņa māja tam zīmes un sauca viņu lejā, bet lejā tas nekāpa, un jaunava to lūdzās, sacīdama: «Ja nekāpsi lejā un nedosi man to, ko tev teikšu, es modināšu efritu, un viņš tevi nokaus.» To dzirdējis, jauneklis satrūkās un nokāpa lejā, un, kad viņš nokāpa, jaunava sāka skūpstīt viņa rokas un kājas, un visādi viņa to kārdināja un lūdza darīt, ko viņa tam lika. Un, kad nu jauneklis paklausīja viņas lūgumu un deva viņai mīlestības priekus, jaunava viņam sacīja: «Atdod man gredzenu, kas zaigo tavā pirkslāl» Un tā nu jauneklis atdeva viņai gredzenu, un viņa ietina to zīda lakata, bet lakatā jau bija ietīti daudzi gredzeni, un viņu skails bija vai rāk nekā astoņdesmit. Un tur nu jaunava ielika ari sultānā dēlu gredzenu.

To redzēdams, sultānā dēls jautāja: «Ko tu dari ar šiem gredze niem?» Un jaunava atbildēja: «Ak jaunekli, šis efrits mani nolaupīju un aizveda no mana tēva pils, un viņš guldīja mani šai lādē un lādi aizslēdza. Un, lai nu viņš ietu kurp iedams, viņš nes mani lādē uz savas galvas un nevar bez manis dzīvot ne mirkli, jo raugi: viņu plosa nikna greizsirdība, un viņš nejauj man darīt, ko es gribu. Un tā nu es nozvērējos neliegt mīlestības priekus nevienam, ko es redzēšu, un šo gredzenu skaits ir tik liels, cik daudzi vīrieši man palīdzējuši pievilt efritu, jo raugi: kas devis man mīlestības priekus, tam es atņemu gredzenu un iesienu to savā lakatā.» Un, kad nu aizritēja ilgāks brīdis, viņa sacīja: «Ak jaunekli, ej savu ceļu, bet es sagaidīšu citu, jo efrits tik drīz vēl nemodīsies.»

Un sultānā dēls negribēja ticēt jaunavas stāstam, un viņš aizgāja savu ceļu, līdz nonāca sava tēva pilī. Bet sultāns nezināja par jaunavas viltību ar viņa dēlu. Un, kad nu sultāns dzirdēja, ka viņa dēla gredzens pazudis, viņš lika jaunekli nokaut. Un viņš cēlās un iegāja savā pilī, bet veziri viņu atrunāja no dēla nokaušanas. Te kādu nakti sultāns lika aicināt savus vezirus, un tie visi sanāca, un sultāns piecēlās un visiem pateicās, ka tie viņu atrunājuši no dēla nokaušanas. Un veziriem pateicās ari sultānā dēls, un viņš sacīja tiem: «Cik jaukas bija jūsu domas, kas manam tēvam lika saudzēt manu dvēseli, un es jums atmaksāšu ar labu, ja tā būs lēmis Allah augstais.»

Un tad nu jauneklis veziriem stāstīja, kā bija nozudis viņa gredzens, un veziri viņam vēlēja ilgu mūžu un lielu godību, un, tā nu vēlējuši, viņi atstāja sultānā pili. Tad redzi nu, ak valdniek, cik liela ir sieviešu viltība un ko viņas dara vīriešiem.»

Tā nu sultāns vairs negribēja nokaut savu dēlu, bet, kad pienāca rīts, un tā bija astotā diena, viņš iesēdās savā valdnieka krēslā un pie viņa atnāca dēls un noskūpstīja zemi sultānā roku starpā. Un sul- tana dēls sāka runāt skaistā valodā un cildināja savu tēvu un viņa vezirus un galminiekus, un visiem pateicās un visus slavēja un cii dināja. Un klāt tur bija emiri un zinību vīri, un karavadoņi, un diži kungi, un tie nu visi brīnījās par sultānā dēla skaidro valodu un jauko runas mākslu. Un, kad nu sultāns to dzirdēja, viņš ielīksmojās lielā

priekā, un viņš lika aicināt savu dēlu, un, kad tas atnāca, viņš noskūpstīja to acu starpā un lika aicināt sava dēla audzinātāju as Sindi- badu. Un, kad tas ienāca, sultāns viņam jautāja, ko viņa dēls šīs septiņas dienas klusējis.

To dzirdējis, as Sindibads teica sultanam: «Ak augstais valdniek, tā bija viņa svētība, ka viņš nerunāja. Jo raugi: mani nomāca bailes, ka viņu nokaus šai laikā, un to es zināju kopš viņa dzimšanas dienas un lasīju to zvaigznēs. Bet nu viss Jaunums no viņa novērsies, un tā ir tava laime, ak augstais valdniek!» Te nu sultāns ielīksmojās un jautāja saviem veziriem: «Ja es būtu nokāvis savu dēlu, kam tad būtu uzkrauts grēks: man vai verdzenei, vai as Sindibadam?» To dzirdējuši, visi klusēja un neviens neatbildēja. Tad piecēlās sultānā dēla audzinātājs un sacīja jauneklim: «Atbildi tu, ak mans bērns!»»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka vecais as Sindibads sacīja sultānā dēlam: «Atbildi tu, ak mans bērns!» Un tad nu sultānā dēls stāstīja:

STĀSTS PAR VERDZENI UN PIENU

«Man teikts, ka kādam tirgotājam reiz bija viesis un saimnieks sūtīja savu verdzeni tirgū nopirkt pienu, un verdzene lika pieliet krūzi un steidzās atpakaj uz kunga māju. Un, kad nu viņa gāja pa ceļu, tai pāri aizlidoja vanags, un nagos tas nesa čūsku. Un vanaga nagi čūsku sažņaudza tik stipri, ka tai tecēja asinis, un viena lāse iepilēja piena krūzē, bet verdzene to nezināja. Un, kad nu viņa atnāca mājā, te kungs paņēma krūzi un dzēra pienu, un viņam līdzi dzēra viesis, un piens vēl nebija vēderā sarūdzis, te viņi jau nomira. Tad redzi nu, ak valdniek, kas te vainīgs un kam te uzvelts grēks!» To dzirdējis, kāds sacīja: «Vainīgi tie, kas pienu dzēra.» Un cits kāds sacīja: «Vainīga ir verdzene, kas krūzi neapsedza.» Te nu piecēlās as Sindibads un jautāja sultānā dēlam: «Ak mans bērns, ko teiksi tu?» Un sultāna dēls atbildēja: «Es teikšu, ka maldās šie ļaudis, jo raugi: ne verdzene bija vainīga( ne viņas kungs, ne viņa viesis, bet notecējis bija šo ļaužu laiks, un viņu nāve bija nolikta.» To dzirdot, visiem bija lieli brīnumi, un viņi pacēla savas balsis, vēlēdami laimi un svētību sultānā dēlam. Un viņi sacīja tam: «Ak varenais, tavai atbildei nav līdzīgas visā pasaulē, un tu esi mācīts vīrs sava laika gudrāko vīru pulkā.» Un, viņu vārdus dzirdējis, sultānā dēls atbildēja: «Es neesmu mācīts vīrs, un, tik tiešām, par mani gudrāks ir aklais sirmgalvis un trīs vai pieci gadi vecs bērns.» Te visi iesaucās: «Ak, stāsti mums par šiem, kas gudrāki par tevi!» Un sultānā dēls stāstīja:

STĀSTS PAR TIRGONI UN AKLO SIRMGALVI

«Man teikts, ka bija reiz kāds tirgonis un bija viņam pulka naudas, un viņš ceļoja no vienas zemes malas uz otru. Un tā nu reiz viņam uznāca dziņa doties uz kādu zemi, un viņš jautāja ļaudīm, kas bija no tās atbraukuši: «Ar kādām precēm tur visvairāk var nopelnīt?» IJn tic viņam atbildēja: «Ar sandaļu koku, jo tas tur dārgi maks.i.» Un pai visu savu naudu tirgonis sapirka sandaļu koku un devās uz pit.Hu tālajā zemē. Un, kad nu viņš tur nonāca, un tas jau bija pret novakai i, viņš pēkšņi ieraudzīja vecu sievu, kas dzina aunu baru. Un, tirgoni redzēdama, viņa tam jautāja: «Ak vīrs, kas tu tāds būsi?» Un tirgonis atbildēja: «Es esmu tirgonis no svešas zemes.» To dzirdējusi, veca sieva sacīja: «Tad sargies šās pilsētas ļaužu, jo tie ir viltnieki un zagļi, un svešiniekus tie krāpj un apēd visu, kas tiem ir, Ak, klausi manu padomu!»

To teikusi, vecā sieva viņu atstāja, un, kad atausa rīts, te tirgoni satika kāds pilsētas vīrs, un tas viņu sveicināja un jautāja: «Ak kungs, no kurienes tu nāc?» Un tirgonis viņam atbildēja, no kuras pilsētas šis atbraucis, bet vīrs vēl jautāja: «Un kādas preces tu atvedis?» Un tirgonis atbildēja: «Sandaļu koku. Man sacīja, par to jūs maksājot lielu naudu.» To dzirdējis, vīrs teica tirgonim: «Ak, gauži maldījies, kas devis tādu padomu. Ar sandaļu koku mēs kurinām katlus, un pie mums tas nav dārgāks par malku.» Un, kad nu tirgonis dzirdēja šā vīra vārdus, viņš noskuma savā sirdī, un vīram viņš ticēja un neticēja. Un tirgonis bija apmeties kādā pilsētas chanā un sandaļu koku dedzināja malkas vietā, un, kad nu pilsētas vīrs to redzēja, tas viņam jautāja: «Vai nepārdosi man šo koku, un lai tava dvēsele prasa cik prasīdama.» Un tirgonis atbildēja: «Es pārdošu to mīļu prātu.» Un tā nu pilsētas vīrs viņa kokus aiznesa savā mājā, bet tirgonis cerēja iegūt tik daudz zelta gabalu, cik sandaļu koku viņš pārdos.

Bet, kad pienāca rīts, tirgonis devās staigāt pilsētas ielās, un viņš satika citu vīru, kam bija tikai viena acs. Un šis vīrs nu tirgonim uzplijās un sacīja: «Manu aci izsiti tu, un es tevi vaļā nelaidīšu!» To dzirdējis, tirgonis sāka liegties, un viņš iesaucās: «Tāds joks tev neizdosies!» Te viņus apstāja ļaudis, un tie nu lūdza greizaci, lai tas gaida līdz rītam, jo rīt tirgonis par viņa aci samaksās. Un, kad nu tirgonim radās galvinieks, tad ļaudis viņu palaida un viņš aizgāja. Bet viņam bija saplīsusi pastala, kad greizacis viņu staipīja pa zemi, un viņš apstājās pie kurpnieka un atdeva tam pastalu, sacīdams: «Salāpi manu pastalu, un es tev došu, kas tev patiks!» To teicis, viņš aizgāja un ieraudzīja ļaudis, kas sēdēja un spēlēja, un, bēdu un rūpju mākts, viņš piesēdās tiem blakus, un tie nu viņu aicināja spēlēt, un viņš spēlēja ar tiem. Un, kad tie viņu piekrāpa un lika viņam izraudzīties

vai nu izdzert jūru, vai atdot visu savu naudu, tad tirgonis piecēlās un sacīja: «Pagaidiet līdz rītam!» Un tā nu viņš tos atstāja un rājās par savu vieglo prātu, un viņš nezināja, kāds liktenis viņu gaida. Un viņš apsēdās kādā vietā, un viņu nomāca raizes un bēdas, te pēkšņi viņam garām gāja tā pati vecā sieva. Tā uzlūkoja tirgoni un viņam jautāja: «Vai pilsētas ļaudis tev pāri darījuši? Es redzu, tu esi noraizējies un noskumis ir tavs prāts.»

Un tirgonis tai stāstīja, kas viņu piemeklējis, un viņš stāstīja tai visu no sākuma līdz galam. Un vecā sieva jautāja: «Kas tad tevi tik neganti piekrāpis? Sandaļu koks pie mums maksā desmit dināri par mēru. Bet es tev došu padomu, un varbūt tavai dvēselei būs glābiņš. Steidzies pie pilsētas vārtiem, jo raugi: tur sēž akls šeichs, un tas ir vecs un gudrs vīrs un daudz viņš pieredzējis savā mūžā. Pie viņa iet visi un jautā padomu, ja kāds ko iecerējis, un viņa padoms nes svētību, jo viņam zināmas visas viltības un visas blēdības. Un zini: viņš ir liels gudrinieks, un naktī pie viņa sanāk citi gudrinieki. Ej pie viņa un paslēpies no saviem ienaidniekiem, un tu dzirdēsi viņu sarunu, bet pats paliksi neredzams. Un viņš tiem stāstīs par uzvarētājiem un uzvarētiem, un varbūt tu dzirdēsi kādu gudrību, kas tevi atpestīs no taviem ienaidniekiem.»»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja.

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka vecā sieva sacīja tirgonim: «Ej vakarā pie vecā gudrinieka un paslēpies, un varbūt tu dzirdēsi kādu gudrību, kas tevi atpestīs no taviem ienaidniekiem.» Un tā un tirgonis aizgāja, uz kurieni viņu sūtīja vecā sieva, un viņš paslēpās un ieraudzīja gudro šeiehu, un piesēdās viņa tuvumā. Un, ne par lāgu nebija aizritējusi vēl stunda, te sanāca ļaudis, pie viņa meklēdami taisnību. Un tie nu viņu sveicināja un sasēdās ap viņu, un pēkšņi tirgonis ieraudzīja četrus savus ienaidniekus. Un šeichs viņiem atnesa ēdienu, un paēduši tie šeieham stāstīja, kas todien viņus piemeklējis, un to stāstīja arī vīrs, kas bija nopircis sandaļu koku. Un viņš stāstīja, ka sandaļu koku nopircis par smiekla naudu un pirkums bijis tāds, ka pārdevējs varot piepildīt mēru, ar ko pats gribot. To dzirdējis, šeichs sacīja: «Tavs pretinieks tevi uzveicis.» Bet gudrinieks atbildēja: «Un kā tad šis mani uzveicis?» Un šeichs viņam atbildēja: «Ja viņš tev sacīs: «Es ņemšu pilnu mēru zelta vai sudraba,» — vai tu viņam dosi?» Bet gudrinieks atsaucās: «Došu un būšu vēl pelnījis!» Un šeichs jautāja: «Bet, ja viņš tev sacīs: «Es ņemšu pilnu mēru blusu, pusi tēviņu un pusi mātīšu,» — ko tad tu darīsi?» Un tā nu gudrinieks saprata, ka viņš ir uzveikts.

To dzirdējis, piecēlās vīrs ar vienu aci un sacīja: «Ak šeich, es šodien satiku vīru ar zilām acīm, un tas bija svešinieks, un es sāku ar viņu ķildu teicu tam: «Tu izsiti man aci!» Un tikmēr es viņu nepametu, līdz ļaužu pūlis man galvoja, ka viņš nāks pie manis atpakaļ un samaksās par manu aci.» Te nu šeichs sacīja: «Ja viņš gribēs tevi uzveikt, viņš uzveiks droši.» Bet greizacis jautāja: «Kā tad šis mani uzveiks?» Un šeichs atbildēja: «Viņš tev sacīs: «Izrauj savu aci, un es izraušu savu, un tad abas acis nosvērsim, un, ja mana būs līdzīgo tavai, tad tev būs taisnība!» Un tu būsi viņam parādā par viņa aci un paliksi akls, bet viņš būs redzīgs ar otru aci.» Un tā nu greizacis saprata, ka tirgotājs viņu uzveiks.

Tad piecēlās kurpnieks un sacīja: «Ak šeich, es šodien satiku vun, kas atnesa man savu pastalu un sacīja: «Salāpi to!» Un es viņam jautāju: «Vai tu man samaksāsi?» Un šis man atbildēja: «Salāpi pus talu, un es tev došu, ko pats gribēsi.» Bet es neņemšu nekā un gn bēšu tikai visu viņa naudu.» Tad nu šeichs sacīja: «Ja viņš gribēs paņemt savu pastalu un nedot tev neko, viņš paņems to un tu nedabūsi neko.» Bet kurpnieks jautāja: «Kā tad tā?» Un šeichs "atbildēja: «Viņš tev sacīs: sultānā ienaidnieki ir iznīcināti, viņa pretiniekiem nav spēka, un neskaitāmi ir viņa bērni un palīgi — un vai tu esi mierā vai neesi? Un, ja tu atbildēsi: «Es esmu mierā,» — viņš paņems savu pastalu un aizies, bet, ja teiksi: «Nē,» — viņš paņems savu pastalu un iesitis tev vaigā, un belzīs tev pa pakausi.» Un tā nu kurpnieks saprata, ka viņš būs uzveikts.

Un tad nu piecēlās vīrs, kas bija ar tirgoni spēlējis, un sacīja: «Ak šeich, es satiku kādu vīru un sāku ar viņu spēlēt, un spēli viņš zaudēja, un es tam sacīju: «Ja izdzersi šo jūru, es došu tev visu savu naudu, bet, ja neizdzersi, tad atdosi tu man savu naudu.» To dzirdējis, šeichs sacīja: «Ja viņš gribēs tevi uzvarēt, viņš uzvarēs.» Bet spēlmanis jautāja: «Kā tad šis uzvarēs?» Un šeichs atbildēja: «Viņš tev sacīs: «Paņem rokā jūras kaklu un dod to man, un es to izdzeršu,» — bet tu to nevarēsi, un raugi: viņš būs uzvarējis.»

To visu dzirdējis, tirgotājs saprata, kā nu viņam jāaizstāvas pret saviem ienaidniekiem. Un tad nu visi šeichu atstāja, un tirgotājs gāja uz savu māju, un, kad atmirdzēja rīta gaisma, pie viņa atnāca vīrs, kas bija ar viņu spēlējis, un tirgotājs tam sacīja: «Padod man jūras kaklu, un es to izdzeršu!» Un viņš to nevarēja, un tirgotājs viņu uzveica, un tas izpirkās ar simt dināriem un aizgāja. Tad atnāca kurpnieks un prasīja to, kas viņam patiks, un tirgotājs sacīja: «Sultāns uzvarējis savus ienaidniekus un iznīcinājis savus pretiniekus, un neskaitāmi ir viņa bērni, — un vai tu esi mierā vai neesi?» Te nu kurpnieks atbildēja: «Jā, es esmu mierā.» Un tirgotājs paņēma savu pastalu un nemaksājis aizgāja. Un tad atnāca greizacis un prasīja maksu par savu aci, bet tirgotājs viņam sacīja: «Izrauj savu aci, un es izraušu savu, un tad tev būs taisnība un tu vari ņemt maksu par savu aci!» Tad nu greizacis atbildēja: «Pagaidi kādu laiku!» Un viņš salīga ar tirgotāju par simt dināriem un aizgāja. Un tad nu pie tirgotāja atnāca sandaļu

pircējs un viņam sacīja: «Se tev maksa par taviem sandaļu kokiem!» To dzirdējis, tirgotājs jautāja: «Ko tu man dosi?» Un pircējs atbildēja: «Mēs norunājām, ka sandaļu mēru tu dosi pret citu mēru. Ja gribi, tad ņem pilnu mēru zelta vai sudraba!» Tad nu tirgotājs sacīja: «Es ņemšu tikai pilnu mēru blusu: pusi tēviņu un pusi mātīšu.» Un pircējs atbildēja: «Ak, to es nevaru!» Un tā nu tirgotājs bija viņu uzveicis, un pircējs ar viņu salīga par simt dināriem, bet sandaļu koku viņš atdeva tirgotājam. Un tas nu savu koku pārdeva, par kādu maksu gribēja. Un tā nu tirgotājs nopelnīja naudu un atstāja šo pilsētu, un viņš aizbrauca uz savu zemi.»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka tirgotājs pārdeva savu sandaļu koku un nopelnīja brangu naudu, un viņš aizbrauca uz savu pilsētu.

STĀSTS PAR MAZU BERNU

Un sultāna dēls sacīja: «Reiz bija kāds vīrs, un tas bija palaidnis; un mīlēja sievietes. Un viņš dzirdēja, ka citā pilsētā dzīvo daiļa un jauka sieviete, un viņš devās uz šo pilsētu un līdzi veda krāšņu balvu. Un, pilsētā nonācis, viņš aizrakstīja sievietei vēstuli, un vēstulē viņš rakstīja, cik stipra kaislība dedzina viņa sirdi un cik lielas ilgas māc viņa dvēseli, un viņš rakstīja, ka mīlestība šim likusi atbraukt pie viņas. Un tā nu sieviete izlasīja vēstuli un ļāva viņam nākt savā mājā, un, kad viņš aizgāja, te sieviete piecēlās un viņu sagaidīja ar lielu cieņu. Un viņa noskūpstīja tam rokas un mieloja viņu tādiem ēdieniem un dzērieniem, ka labākus vairs nevarēja kārot. Bet sievietei bija triju gadu vecs bērns, un viņa to pameta un steidzās vārīt ēdienus. Un vīrietis viņai sacīja: «Nāc iesim gultā!» Un sieviete atbildēja: «Mans bērns tepat sēž un mūs uzlūko.» Bet vīrietis sacīja: «Viņš ir mazs un neko nesaprot, un viņam nav vēl valodas.» Un Sieviete atbildēja: «Ja tu zinātu, cik viņš gudrs, tu tā nerunātu.»

Un, kad nu mazais puika redzēja, ka risi katlā jau pārsprāguši, viņš sāka gauži raudāt, un māte viņam jautāja: «Ak, ko tu raudi, mans bērns?» Un puisēns atbildēja: «Dod man rīsus un aplej tos ar sviestu!» Un māte viņam deva rīsus un aplēja tos ar sviestu, un puisēns tos apēda un atkal sāka raudāt. Te nu māte viņam jautāja: «Ak, ko tu raudi, bērns?» Un puisēns atbildēja: «Ak māmiņ, iemet rīsos cukuru!» To dzirdējis, vīrietis iekaisa dusmās un iesaucās: «Ak nelaimīgais puika!» Bet puisēns viņam atbildēja: «Tu esi nelaimīgāks par visiem,, jo raugi: tu brauc no vienas pilsētas uz otru un dzenies netiklības. Bet es raudāju tikai tādēļ, ka acī man iebira gruzis, un to es izdzinu

ar asarām, un tad es apēdu rīsus ar sviestu un cukuru, un nu man ii labi. Un saki nu, — kurš no mums ir nelaimīgāks?»

To dzirdējis, vīrietis sakaunējās mazā bērna vārdu, un viņu apskaidroja spēks no augstumiem. Un tai pašā stundā, tai paša kli

vīrietis kļuva tikls un godīgs, un viņš nedzinās vairs per sievietes Un tā nu viņš devās atpakaļ uz savu pilsētu un nožēloja savu k|umigi> gaitu, un drīz viņš'nomira.»

STĀSTS PAR BĒRNU UN DĀRZA VĀRTNIECI

Un sultānā dēls vēl sacīja: «Man teikts, ak valdniek, ka četri tii goņi salika kopā tūkstoš dinārus un visu naudu sabāza vienā maka. un devās preces pirkt. Un ceļā viņi ieraudzīja krāšņu dārzu un iegāja pa vārtiem, bet naudas maku atstāja vārtniecei. Un, dārzā iegājuši, viņi staigāja un sāka ēst un dzert, un līksmoties. Te viens no viņiem sacīja: «Man ir jaukas smaržas, nāciet, izmazgāsim galvu šai strautā un piesmaržosim savas drēbes!» Un otrs teica: «Mums būs vajadzīgas matu sukas.» To dzirdējis, trešais sacīja ceturtajam: «Pavaicā vārtniecei, vai viņai nav matu sukas!» Un tā nu viens no viņiem aizgāja pie vārtnieces un uzsauca tai: «Atdod naudas maku!» Bet vārtniece atbildēja: «To es tev atdošu, kad būsiet atnākuši visi vai kad tavi draugi būs man likuši to atdot.» Bet citi tirgoņi sēdēja tādā vietā, ka vārtniece viņus redzēja un dzirdēja viņu sarunu. Tad nu tirgonis sacīja saviem draugiem: «Viņa negrib man dot neko.» Un tie viņai uzkliedza: «Dod viņam, ko viņš prasa!» To dzirdējusi, vārtniece atdeva tirgonim naudas maku, un tas nu maku paķēra un aizskrēja. Un, redzēdami, ka viņu draugs vairs atpakaļ nenāca, tirgoņi aizgāja pie vārtnieces un jautāja tai: «Kādēļ tu nedevi viņam matu suku?» Un vārtniece atbildēja: «Viņš prasīja tikai naudas maku, un to es viņam nedevu, iekams paši to ļāvāt, un tā jūsu draugs paņēma maku un aizgāja savu ceļu.»

Un dzirdējuši, ko sacīja vārtniece, tirgoņi sāka pliķēt savas sejas un plēst savus matus, un viņi sagrāba vārtnieci un sacīja tai: «Mēs ļāvām dot tikai matu suku!» Bet vārtniece atbildēja: «Matu suku viņš man neprasīja.» Un tā nu tirgoņi apsūdzēja vārtnieci kadijam un stāstīja tam visu, kas noticis, un kadijs nosprieda, ka vārtniecei jāatdod naudas maks un ka viņa ir visu tirgoņu parādniece.»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka kadija spriedums vārtniecei lika atdot naudas maku un samaksāt parādu tirgoņiem. Un, spriedumu dzirdējusi, vārtniece samulsa savā prātā un aizgāja, neredzēdama ceļu. Un ceļā viņu satika puisēns, kam bija pieci gadi, un, redzēdams viņas apmulsumu, tas jautāja: «Ak māmuļa, kas tev kaiš?» Bet viņa

tam neatbildēja, jo raugi: vārtniece to niecināja viņa gadu dēļ. Un puisēns savus vārdus atkārtoja vēl otru un trešu lāgu, un vārtniece viņam stāstīja: «Pie manis dārzā ienāca četri vīri un atstāja man savu naudas maku ar tūkstoš dināriem, bet piesacīja, ka to es varu atdot tikai, visiem redzot. Un tad nu viņi iegāja dārzā, bet viens atnāca atpakaļ un man uzsauca: «Atdod maku!» Un es viņam sacīju: «Es atdošu, kad atnāks tavi draugi.» Bet viņš sacīja: «Draugi man atļāva.» Un, kad nu es maku šim neatdevu, viņš teica saviem draugiem: «Viņa nedod man neko.» Un viņa draugi man uzsauca: «Dod, ko viņš prasa!» Un viņi visi turpat tuvumā bija, un maku es atdevu, un viņu draugs to paķēra un aizdevās savu ceļu. Bet, kad nu draugi nevarēja viņu sagaidīt, tie atnāca pie manis un jautāja: «Ko tu nedod viņam matu suku?» Un es atbildēju: «Viņš prasīja man naudas maku.» Un tā nu viņi mani sagrāba un aizveda pie kadija, un kadijs man nosprieda atdot viņiem naudas maku.»

To dzirdējis, puisēns sacīja: «Dod man dirhemu, lai varu nopirkt saldumus, un es tev teikšu, kur tava pestīšana.» Un vārtniece viņam iedeva dirhemu un jautāja: «Ko tu man sacīsi?» Un puisēns viņai atbildēja: «Ej atpakaļ pie kadija un saki tam, ka tev bija noruna maku atdot tikai visiem četriem!» Un tā nu vārtniece devās atpakaļ pie kadija un teica tam, ko viņai bija sacījis puisēns. Tad nu kadijs lika aicināt tirgoņus un viņiem jautāja: «Vai tāda bija jūsu noruna?» Un tirgoņi atbildēja: «Jā.» To dzirdējis, kadijs sacīja: «Atvediet pie manis savu draugu un ņemiet savu maku!» Un tā nu vārtniece izkūlās sveikā un aizgāja savu ceļu.»

Un, kad nu jaunekļa vārdus bija dzirdējis sultāns un dzirdējuši bija veziri un visi, kas tur bija, tie sacīja sultanam: «Ak mūsu valdniek, tavs dēls ir pārāks par visiem sava laika ļaudīm.» Un jauneklim un sultanam viņi vēlēja Allah svētību, un sultāns spieda pie krūtīm savu dēlu un noskūpstīja to acu starpā, un viņam jautāja, kas šim bijis ar jauno verdzeni. Un sultānā dēls nu zvērēja Allah un viņa cēlā pravieša vārdā, ka verdzene viņu kārdinājusi, bet viņš to atraidījis un teicies viņu sūdzēt savam tēvam. To dzirdējis, sultāns ticēja sava dēla dārdiem un sacīja: «Ak mans dēls, tiesā viņu tu, un, ja gribi, nokauj viņu vai dari, kā liek tavs prāts.» Un jauneklis sacīja sultanam, savam tēvam: «Es likšu viņu izdzīt no pilsētas.»

Un tā nu sultānā dēls ar savu tēvu un māti dzīvoja mierā un priekā, un jauka bija viņu dzīve, līdz atnāca visu prieku Galētāja un visu pulku Izšķīrēja. Un tas nu ir gals tam stāstam, kas mums stāstīts par sultānu un viņa dēlu, un par jauno verdzeni un septiņiem veziriem.

PASAKA PAR MELNKOKA ZIRGU

Un vēl man teikts, ak laimīgais valdniek, ka senos, tālos laikos reiz dzīvoja Persijas sultāns, vārdā Saburs, un bija viņš liels un varens valdnieks. Un piederēja viņam dažādi dārgumi, un bija viņš gudrs un redzīgs savā garā. Un bija viņam cēla dvēsele un laipns prāts, un viņa roka nepiekusa dāvāt žēlastību. Un nekad viņš neatraidīja tos, kas lūdza viņa palīdzību un kam tā bija vajadzīga. Viņš viesmīlīgi atvēra savas durvis katram, kas lūdza patvērumu, un cilvēkus ar salauztām sirdīm viņš prata mierināt ar lēnprātīgiem un laipniem vārdiem. Un labs un žēlīgs viņš bija nabagiem, un neviens svešinieks velti neklaudzināja pie viņa pils vārtiem. Bet viņa bargā taisnība nepazina žēlastību pret varmākām un patiesības pulgotājiem. Tāds nu bija šis sultāns.

Un sultanam Saburam bija trīs meitas, un viņas staroja kā trīs mēneši pie skaidrām debesīm un zaigoja kā trīs brīnišķīgi ziedi labi . koptā dārzā. Un bija viņam dēls kā dzidrākais debesu spīdeklis, un vārds tam bija Kamars al Akmars.

Ik gadus sultāns rīkoja divus svētkus savai tautai, un vienus viņš rīkoja ziedoņa sākumā, un tie bija Nuruza svētki, bet otrus rudenī, un tie nu bija Michrgana svētki. Un svētku dienās viņš lika atvērt visas durvis un izdajāja naudu, un apžēloja ļaudis, un iecēla un paaugstināja savus karavadoņus un galminiekus. Un tā nu no visām viņa plašās valstības malām sanāca ļaudis sveikt savu valdnieku un viņa prātu ielīksmot dažādām balvām, un tie viņam dāvāja vergus un verdzenes, un einuchus.

Un tā nu notika, ka ziedoņa svētkos sultāns sēdēja savā valdnieka krēslā. Bet viņa cēlajām īpašībām vēl pieskaitāma bija liela zinību mīlestība, un par citām zinībām mīļāka tam bija ģeometrija un astronomija, un tā nu viņš bija licis svētkos aicināt arī zinību vīrus. Un, kad viņš sēdēja savā valdnieka krēslā, pie viņa ienāca trīs zinību vīri, un raugi: tie bija visnoslēpumaināko zinību un smalkāko mākslu pratēji, un Allah augstais bija viņiem devis brīnišķīgas spējas daiļi veidot cilvēka miesu un izprast noslēpumus, kas mirstīgam prātam bija liegti. Un sultānā galvaspilsētā šie zinību vīri bija ienākuši no trijām zemēm, un katram bija sava valoda. Un pirmajam vārds bija Gandijs, otrajam — Rumijs, un trešajam, kas nācis bija no Persijas nomales, vārds bija Aijams.

Un tā nu pirmais zinību vīrs piegāja pie valdnieka krēsla, nometās pie sultānā kājām un noskūpstīja zemi viņa roku starpā. Un, sultanam novēlējis prieku un laimi šai svētku dienā, tas pasniedza viņam brīnišķīgu balvu, un raugi: tā bija zelta statuja, ko izrotāja zeltā kalti dārgakmeņi, un statujai rokā bija zelta taure. To redzēdams, sultāns Saburs viņam jautāja: «Ak, saki, cēlais vīrs, — kāds labums no šās statujas?» Un viņš atbildēja: «Ak valdniek, šim zelta cilvēkam ir derīgas un brīnišķīgas īpašības. Ja noliksi to pie savas pilsētas vārtiem, tas stāvēs tur kā sargs, un, ja pilsētai tuvosies ienaidnieks, viņš redzēs to jau iztālēm un pūtīs savu tauri, un ienaidnieks sastings bailēs un pēkšņi būs beigts.» To dzirdējis, sultāns brīnījās un sacīja: «Allah vārdā, ak cēlais vīrs, ja tu runā patiesību, tad došu tev visu, ko kāro tavs prāts!»

Tad nu pie sultānā piegāja otrais zinību vīrs, kam vārds bija Rumijs, un viņš noskūpstīja zemi pie sultānā kājām un sniedza viņam lielu sudraba bļodu, un bļodā pacēlās sudraba pāvs, un pāvam apkārt bija vēl divdesmit četri sudraba pāvi. Un sultāns Saburs tos uzlūkoja lielā brīnumā un jautāja Rumijam: «Ak, saki, cēlais vīrs, — kāds labums no šiem pāviem?» Un zinību vīrs atbildēja: «Ak valdniek, šā pāva labums ir tas, ka, katrai dienas vai nakts stundai aizritot, tas piesit savu knābi vienam no divdesmit četriem pāviem, un, spārnus sizdams, viņš nomin to, un tā mēs redzam, kā aizrit stundas. Bet, kad pagājis mēnesis, pāvs atver savu knābi un viņa rīklē atspīd jaunais mēnesis!» Te nu sultanam atkal bija lieli brīnumi, un viņš iesaucās: «Allah vārdā, ja tu runā patiesību, es došu tev visu, ko kāro tavs prāts!»

Un trešais pie valdnieka krēsla piegāja Persijas zinību vīrs. Viņš noskūpstīja zemi sultānā roku starpā, un pēc ierastiem sveicieniem un vēlējumiem viņš sultanam deva ziloņkaulā un melnkoka izdrāztu zirgu. Un melnkoks bija tik tumšs un rets, kādu sultāns vēl nebija redzējis, un izrotāts tas bija zeltā kaltiem dārgakmeņiem. Un bija Min zirgam brīnišķīgi segli un kāpšļi, un glezni iemaukti, un raugi: t.idi bija tikai sultānu zirgiem. To redzot, sultānā Sabūra brīnumiem vairs nebija gala, un viņš jautāja persietim: «Un kāds gan labums no tava zirga?» Un persietis atbildēja: «Ak valdniek, šis zirgs savu jātnieku aiznes gaisā zibeņātrumā, un tas lido, kurp viņa jātnieks kāro. Un vienā dienā tas jāj tik lielu tālumu, ko vienkāršs zirgs var noskriet tikai gadā.» Un tā nu, visu triju brīnumu mulsināts, sultāns teica persietim: «Allah vārdā — un lai slavēts ir viņa vārds mūžīgi mūžam! — ja tavi vārdi ir patiesi, es došu tev visu, ko kāro tavs prāts, un došu tev vēl vairāk!»

Tad nu sultāns lika trīs dienas pārbaudīt šo triju balvu brīnišķīgās īpašības, un zinību vīri tās visādi rīkoja un kustināja. Un tiešām notika, ka zelta vīrs pūta savu zelta tauri un pāvs sita knābi un nomina citus pāvus, bet persiešu zinību vīrs uzkāpa melnkoka zirgā un uzlidoja gaisā.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa sacīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka persiešu zinību vīrs, kam vārds bija Aijams, uzkāpa melnkoka zirgā un uzlidoja gaisā, un kā zibens šautra tas gaisā izlocīja plašu loku un atkal bija turpat, kur bijis.

Un, kad nu sultāns Saburs bija to visu redzējis, viņš sastinga brīnumā, un tad viņš ielīksmojās tik lielā priekā, ka gandrīz pats uzkāpa zirgā, lai uzlidotu gaisā. Un viņš sacīja zinību vīriem: «Ak cēlie zinību vīri, nu es redzēju, ka jūsu vārdi ir paliesi, un man nu jāpilda savs solījums. Sakiet, ko kāro jūsu prāts, un uz pēdām jums viss būs dots!» To dzirdējuši, zinību vīri atbildēja: «Ja nu mēs esam iepriecinājuši mūsu sultānā prātu un viņam patikušas mūsu balvas, un viņš mums ļāvis lūgt, ko kāro mūsu prāts, tad lūdzam dot mums katram sultānā meitu par sievu, jo raugi: mēs gribam būt viņa meitu vīri! Un valstības mieru un kārtību tas nevarēs satricināt. Un, lai nu būtu kā būdams, bet pasaulē nav tāda sultānā, kas neturētu vārdu!» Tad nu sultāns atsaucās: «Jums tūdaļ būs dots, ko kāro jūsu prāts!» Un tā nu sultāns lika atsaukt kadiju un lieciniekus, un lika viņš noslēgt triju zinību vīru laulības līgumus ar viņa trijām meitām. Un tas tad nu ir viss!

Bet notika, ka tai pašā laikā visas trīs sultānā meitas turpat sēdēja un viņus šķīra tikai aizkari, un sultānā vārdus viņas dzirdēja. Un jaunākā māsa sāka aplūkot zinību vīru, kam bija kļūt viņas vīram, un raugi: viņas acis skatīja vecu, sirmu vīru, un bija tam vismaz simt gadu, ja vēl ne vairāk, un bija viņam balti mati, un to pašu vairs nebija daudz, un galva viņam trīcēja un uzacis bija izkritušas, un ausis nokarājās sasprēgājušas, un asā bārda bija nokrāsota, un acis bija greizas un sarkanas, vaigi dzelteni un nošļukuši, un viss viņš bija vienās baku rētās, un viņa deguns bija līdzīgs resnam un melnam badidžanam un seja bija savīstīta kā kurpnieka skotele, zobi izspiedās kā meža kuilim un lūpas trīcēja un nokarājās. Un tā nu vecais vīrs viņai derdzās, un bija tas visneglītākais un kroplākais sava laika cilvēks. Un kā gan viņš citāds varēja būt ar savu tukšo muti, no kuras rēgojās tikai reti ilkņi, kas vērta to līdzīgu baigam efritam, no kura bīstas mazi bērni un kuru redzot vistas sāk izmisumā kladzināt un meklēt savu kūti.

Bet sultānā jaunākā meita bija sava laika daiļākā jaunava, maiga un lunkana kā gacele un liegāka par klusāko vēsmu, un daiļāka par pilnu mēneši. Un tik tiešām viņa bija radīta mīlestības priekiem! Kad viņa gāja, viņas līganā un vieglā gaita mulsināja šmaugāko zaru kokā, un, kad viņa skrēja, viņas gleznos soļus apskauda visvieglākā gacele, un bija viņa pārāka par savām māsām daiļumā un miesas baltumā, un lēnprātībā. Un tāda nu viņa bija.

Un, kad nu viņa ieraudzīja zinību vīru, ko liktenis bija viņai lēmis, viņa satrūkās un ieskrēja savā istabā, un viņa pakrita uz grīdas un plosīja savas drēbes, skrāpēja vaigus un raudāja, un vaimanāja lielās bēdās. Un tieši tobrīd no medībām pārradās viņas brālis Kamars al Akmars, kas viņu mīlēja vairāk par citām māsām. Un, viņas vaimanas un raudas dzirdējis, valdnieka dēls iegāja savas māsas istabā un jautāja viņai: «Ak, saki, māsa, — kas noticis un kas tev kaiš? Ak, saki man visu un neslēp neko!» Un, krūtis sizdama, viņa iesaucās: «Ak mans vienīgais brāli, ak mīļais brāli, es neslēpšu tev neko. Un zini: es gribu atstāt tēva pili, un, ja tavs tēvs mani dos par sievu šim derglim, es aizbēgšu, un kaut viņš nedotu man maizes riecienu! Jo Allah augstais mani nepametīs!»

Viņas vārdus dzirdējis, princis Kamars al Akmars teica savai māsai: «Bet saki, māsa, — ko nozīmē tava valoda un kas mulsina tavu prātu un skumdina tavu sirdi?» Un viņa atbildēja: «Ak mans vienīgais brāli, tavs tēvs mani apsolīja vecam zinību vīram, un tas ir burvis, kas tēvam par balvu atvedis melnkoka zirgu un apbūris to, un piekrāpis ar savu viltību! Bet es neiešu pie šā dergļa un labāk tad miršu!»

To dzirdējis, brālis viņu mierināja un glāstīja, un tad steidzās pie tēva un sacīja tam: «Ak, saki tēvs, — kas tas par burvi, kam esi apsolījis manu jaunāko māsu par sievu? Un kas tā par ērmīgu balvu, kuras dēļ manai māsai jānes šis bēdu slogs? Ak tēvs, tas nedrīkst notikt, jo raugi: tas būtu netaisnīgi!» Bet persiešu zinību vīrs turpat stāvēja un sultānā dēla vārdus dzirdēja, un tie nu viņu saniknoja un apstulboja viņa prātu.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka sultānā dēla vārdi snnik noja persiešu zinību vīru un apstulboja viņa prātu. Un sultan:; al bildēja: «Ak Kamar al Akmar, mans dēls, ja tu zinātu, kādu ziigu man dāvājis šis zinību vīrs, tu nebrīnītos un tava dvēsele neiekaistu dusmās!» To teicis, sultāns ar savu dēlu izgāja pils pagalmā un vci giem lika atvest melnkoka zirgu. Un, kad nu sultānā dēls to ierau dzija, viņš ielīksmojās lielā priekā, jo zirgs viņam gaužām patika. Un bija viņš varens jātnieks un uzlēca zirgam mugurā, ielika kāju kāpšjos un piespēra piešus. Bet zirgs nekustējās ne akls. To redzēdams, sultāns teica zinību vīram: «Ej un paraugies, ko nekustas tavs zirgs, un palīdzi manam dēlam, un es došu tev visu, ko kāros tavs prāts!» Un tad nu persietis, kam bija lielas dusmas, ka valdnieka dēls bija pretojies viņa laulībai, piegāja pie zirga, kurā tas sēdēja, un teica Kamaram al Akmaram: «Palūko, kur seglos ir zelta vītenis, tad pagriez to, un zirgs tevi uznesis gaisā.» Un valdnieka dēls pagrieza vlteni, un pēkšņi zirgs uzlidoja debesu mākoņos, un tas lidoja putna vieglumā un uzskrēja lielos augstumos un lidoja, lidoja, līdz neviens to vairs neredzēja.

Un tā nu sultāns redzēja, ka viņa dēls izgaisa mākoņos, un viņa dvēsele iedegās nemierā. Un viņš sacīja persiešu zinību vīram: «Ak cēlais vīrs, gādā, lai mans dēls nāk atpakaļ!» Bet persietis atbildēja: «Ak augstais valdniek, es nevaru darīt neko, un savu dēlu tu redzēsi tikai augšāmcelšanās dienā! Jo raugi: tavs dēls man neļāva izskaidrot visu un viņš klausīja tikai savu lepnību, un vīteni, kas ir seglos, viņš pagrieza par ātru.» Un, zinību vīra vārdus dzirdējis, sultāns Saburs iekaisa piktumā un saviem vergiem lika dauzīt to rungām un iemest tumšākā cietumā, un pats viņš norāva no galvas savu valdnieka kroni, sita savu seju un plēsa savu bārdu. Un tad viņš iegāja pilī un aizslēgtas tika visas durvis, un pilī raudāja un vaimanāja viņš pats un viņa sieva, un visas trīs meitas, un vaimanāja visi kalpi un visi ļaudis pilsētā un sultānā pilī. Un tā nu prieki pārvērtās par bēdām, un laime pārvērtās par izmisumu.

Bet valdnieka dēls tikai lidoja un lidoja aizvien augstāk, un viņš uzlidoja gandrīz līdz pašai saulei. Un tad viņš atskārta, cik lielas briesmas un cik baiga nāve viņu gaida debesu augstumos. Un viņš samulsa savā prātā un nožēloja," ka bija kāpis zirgam mugurā, un savā dvēselē viņš sacīja: «Tik tiešām, zinību vīrs grib mani postā dzīt ar viltu, un viņš to dara manas jaunākās māsas dēļ! Ak, pasaulē ir tikai viena vara, un tā ir Allah vara!» Un tad nu pēkšņi viņam iešāvās prātā: «Jāpameklē, vai seglos nav vēl cits vītenis, kas palīdzēs man nolaisties zemē!» Un sultānā dēls bija gudrs un atjautīgs, un viņš sāka aplūkot zirga locekļus, un pēkšņi viņš ieraudzīja tādu kā gaiļa galvu zirga labajā, plecā, un tādu pašu gaiļa galvu viņš ieraudzija kreisajā plecā. Un, kad nu viņš pagrieza to, kas bija labajā plecā, zirgs viņu aiznesa vēl straujāk un cēlās vēl augstāk gaisā. Tad nu valdnieka dēls palaida vīteni un pagrieza otru, kas bija kreisajā plecā, un pēkšņi zirgs sāka kustēties lēnāk un laisties lejup. Te pēkšņi zirgs apstājās gaisā, tad ar joni drāzās lejup un atkal laidās lēni, un, jo tuvāk nāca zemei, jo lēnāk laidās burvju zirgs. Un tā nu beidzot zirgs viegli atsitās pret zemi, un jātnieks priecājās par savu glābiņu.

Un, kad nu valdnieka dēls redzēja un zināja, kur slēpts viņa glābiņš, viņš ielīksmojās lielā priekā un pateicās Allah augstajam, kas viņu izglāba no nāves. Un viņš grieza drīz vienu vīteni, drīz otru un iemauktus raustīja gan pa kreisi, gan pa labi, un zirgu dzina te uz priekšu, te atpakaļ, te augšup, te lejup, kur vien pašam patika. Un drīz tas skrēja kā zibens šautra, drīz līgoja lēni kā šūpodamies, un beidzot viņš zirgu vadīja, kā gribēja. Un tad nu-atkal viņš pacēlās gaisā, bet jāja tik viegli un lēni, ka savas acis varēja mielot ar brīnišķīgām ainām, kas bija redzamas lejā. Un tā viņš varēja priecāties par debesu un zemes brīnumiem, un sirds viņam gavilēja, redzot dažādas zemes un pilsētas, ko savu mūžu nebija redzējušas viņa acis. Un pēkšņi viņš ieraudzīja krāšņu pilsētu ar slaidi izkārtotiem namiem, un tā zvīgoja zaļā, jautrā zemes malā, kur ziedēja koki un sudraboja upes, un zaļoja pļavas, un pļavās kūvējās jautras gaceles.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka pļavās kūvējās jautras gaceles. Bet valdnieka dēls Kamars al Akmars bija ziņkārīgs savā prātā, un klusībā viņš iesaucās: «Ak, ja es zinātu, kā sauc šo pilsētu un šo zemi un vai tur gaiss ir silts vai salts!» Un viņš lidoja ap skaisto pilsētu, un lidoja no vienas puses uz otru un skatīja brīnišķīgas ainas. Tikmēr diena jau gāja uz galu un saule jau grima, un valdnieka dēls klusībā sacīja: «Allah vārdā, man labāku vietu neuziet, kur pārgulēt nakti! Es nakti palikšu šai pilsētā, bet rīta ausmā došos uz savu zemi pie saviem radiem un draugiem. Un viņiem stāstīšu, un stāstīšu savam tēvam, kas mani piemeklējis un ko redzējušas manas acis!» Un tā nu viņš sāka meklēt drošu vietu pats sev un savam zirgam. Un, kamēr nu tā bija, viņš pilsētas vidū ieraudzīja staltu pili, kas zaigodama pacēlās gaisā. Un pili ietvēra plata siena ar augstiem, izrobotiem torņiem, un to apsargāja četrdesmit melnie vergi spīdīgās bruņās, un rokās viņiem laistījās pīķi, šķēpi un bultas. To redzēdams, valdnieka dēls iesaucās: «Tik tiešām, tā ir jauka vieta!» Un tā nu viņš pagrieza vīteni un zirgs lēni laidās lejup kā noguris putns, un beidzot tas nolaidās uz pils jumta. Te nu Kamars al Akmars iesaucās: «Lai slavēts Allah augstais!» Un viņš nokāpa no zirga un staigāja tam apkārt, un, zirgu aplūkojis, sacija: «Allah vārdā, tik tiešām, kas tevi izdrāzis, ir varens virs! Un, ja nu Allah augstais atliks man nolemto stundu un sveiku mani aizvedis mana dzimtenē, un ļaus man satikties ar tēvu un radiem, es darīšu tikai labu šim gudrajam vīram un būšu viņam žēlīgs!»

Un tā nu viņš sēdēja uz pils jumta, līdz redzēja, ka visi ļaudis jau aizmiguši. Te viņu sāka plosīt izsalkums un slāpes, jo raugi: viņš nebija ne ēdis, ne dzēris, kopš bija atstājis savu tēvu. Un klusībā viņš sacīja: «Tik krāšņā pilī droši vien nebūs ēdiena trūkums!» Un, zirgu pametis uz jumta, viņš aizgāja meklēt ēdienu. Te pēkšņi viņš ieraudzīja kāpnes un nokāpa lejā, un tur nu viņa priekšā izplētās pagalms, un tas bija izlikts marmora un dzidra alabastra plāksnēm, ko nakts tumsā apvizēja mēnesnīca. Un skaistā pils viņu ielīksmoja lielā priekā, bet velti viņš raudzījās pa labi un pa kreisi, jo neredzēja nevienu dzīvu cilvēku un visā pilī nedzirdēja nekādu trokšņu. Un tā nu viņš mulsumā apstājās un nejaudāja, uz kuru pusi doties, un savā dvēselē viņš sacīja: «Labāk būs, ja kāpšu atpakaļ uz jumta un nakti pārgulēšu pie sava zirga. Bet, kad atausīs rīts un atspīdēs pirmie saules stari, es kāpšu zirgā un došos prom!»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Kamars al Akmars savā dvēselē sacīja: «Labāk būs, ja kāpšu atpakaļ uz jumta un nakti pārgulēšu pie sava zirga, bet, kad atausīs rīts, es kāpšu zirgā un došos prom!» Un, tā nu stāvēdams un savai dvēselei sacīdams tādus vārdus, viņš pilī ieraudzīja gaismu un piegāja palūkoties, kas tur redzams. Un viņš ieraudzīja, ka gaismu met pie harēma durvīm nolikta lāpa, un nolikta tā bija melna einueha galvgalī. Un melnais einuehs gulēja un skaļi krāca, un bija tas līdzīgs efritam, kas klausa Suleimanam vai kādam no melno džinu cilts. Un einuehs bija izstiepies uz paklāja, kas šķērsām bija izklāts pašās durvīs un ceļu traucēja labāk par koka celmu un par sētnieka solu. Un lāpas gaismā spoži laistījās viņa šķēpa rokturis, un pār viņa galvu pie granita pīlara karājās barības maiss.

Un, baisīgo nēģeri redzēdams, Kamars al Akmars sastinga šausmās un izdvesa: «Tikai Allah augstais ir mans patvērums! Ak debesu un zemes valdniek vienīgais, tu mani jau glābi no drošas nāves, glāb mani vēl un atpestī mani no ļauna, kas mani var piemeklēt šai pilī!» To sacījis, viņš izstiepa roku un paņēma melnā einueha barības maisu, tad atstāja istabu un atsēja maisu, un tur nu viņš atrada vislabākos ēdienus. Un tā nu viņš sāka mieloties un apēda visu, kas maisā bija. Un, stiprinājis savus spēkus, viņš piegāja pie strūklakas, kas laistījās pagalma vidū, un tīrais un saldais ūdens nu remdēja viņa skaudīgās slāpes. Un tad viņš gāja atpakaļ pie einueha un pakāra maisu, kur tas bija, un viņš izvilka melnā verga šķēpu no maksts un apjoza to pie saviem sāniem. Bet einuehs gulēja cietu miegu un krāca, kā bija krācis. Un tā nu viņš aizgāja, nezinādams, ko liktenis glabā savā pūrā.

Tad nu viņš iegāja pašā pili un nonāca līdz otrajām durvīm, un durvis aizklāja samta aizkars. Un, aizkaru pacēlis, viņš ieraudzīja platu gultu no baltākā ziloņkaula, un gulta bija izrotāta spožām pērlēm un rubiniem, un citiem dārgakmeņiem, un uz grīdas tur gulēja četras jaunas verdzenes. Un klusi viņš piegāja pie gultas, gribēdams redzēt, kas tur guļ, un ieraudzīja brīnišķīgi daiļu jaunavu. Un jaunavas augums bija līdzīgs alifa burtam, un garie mati viņu apņēma kā zīda krekls. Un viņa bija tik skaista, ka līdzīgs tai bija mēness, kas uzlec austrumos. Un viņas piere bija kā balta roze un vaigi kā maigas un sārtas anemones, un abu vaigu gleznā mirdzumā liegi ēnojās divas laimes zīmītes, katrā vaigā viena, un bija viņa tāda, kā saka dzejnieks:

Ne vārda teikusi, tā nāca naktī, Kā mēness starodama debess tumsā. Ak daiļā! Līdzīgu tev nav šai saulē Ne dailes spožumā, ne gaismas zaigā! Kad acis ieraudzīja to, es saucu: «Lai slavēts, kas no asinīm to tvirtis!» No laužu acīm slēpt es viņu gribu, — Ak Allah, sargā savu roku darbu!

Un raugi: tā bija šās pilsētas sultānā meita, un tēvs viņu mīlēja lielā mīlestībā un uzcēlis viņai bija šo pili. Un ikreiz, kad skumjas žņaudza sultānā meitas krūtis, viņa nāca te ar savām verdzenēm un palika dažas dienas, un bieži viņa palika vēl ilgāk, tad gāja atpakaļ uz tēva pili. Un notika, ka tovakar viņa bija atnākusi jautri izpriecāties. Un, redzēdams tik piemīlīgu daiļumu, jaunais princis Kamars al Akmars brīnījās un samulsa savā prātā, un gandrīz pakrita nemaņā. Un, kad nu viņš attapās, viņš piegāja pie jaunavas, kas saldi gulēja, un laimes līksmē un mīlestības kaislībā viņam trīcēja visas miesas, un viņš noskūpstīja tai labo vaigu. Te pēkšņi jaunava atmodās un lielas, platas atvērās viņas acis, un, redzēdama Kamaru al Akmaru, kas stāvēja viņas galvgalī, viņa iesaucās: «Kas tu tāds un no kurienes nācis?» Un viņš atbildēja: «Ak kundze, es esmu tavs vergs un iemīlējies esmu tavās acīs!» To dzirdējusi, viņa jautāja: «Un kas tevi šurp atveda?» Un viņš atbildēja: «Ak kundze, manu soļu gaitu vadījis Allah augstais un mans liktenis, un mana laime!» Viņa vārdus dzirdējusi un ieraudzījusi viņa skaistumu, sultānā meita Samzennachara, jo tāds bija viņas vārds, neiztrūcinājās, bet mierīgi jautāja sultānā dēlam: «Varbūt tu esi tas, kas vakar mani bildinājis manam tēvam, bet mans tēvs tevi atraidījis, sacīdams: «Tavs izskats ir nejauks.» Bet, ja tas esi tu, tad, Allah vārdā, mans tēvs ir melojis, teikdams tādus vārdus, un tavs daiļums pamet ēnā mani, ak kungs!» Te nu Samzennachara piegāja pie jaunekļa, kas staroja kā gaišais mēness, un viņa to apkampa un noskūpstīja. Un jauneklis noskūpstīja viņu, un abi noreiba savas jaunības un sava daiļuma priekā. Un tā nu viņi ilgi apskāvās un glāsti jās un teica viens otram tūkstoš mīļas aplamības, un viņi spēlējās un glāstījās te maigi, te nerātni, te pārgalvīgi.

Un, kad nu viņi tā kaitējās, pēkšņi pamodās verdzenes un, snvu kundzi redzēdamas jaunā prinča skaujās, iesaucās: «Ak kundze, kas ir šis jauneklis, kas pie tevis guļ?» Un viņa atbildēja: «Es nezinu! hs pamodos un viņu ieraudzīju sev blakus. Un man liekas, tas būs lus pats, kas vakar mani bildināja!» To dzirdējušas, verdzenes samulsa un uztraukumā kliedza: «Lai Allah augstais tev žēlīgs, ak kundze! Tas nav tas vīrs, kas vakar tevi bildināja, jo raugi: tas bija vecs un derdzīgs, bet šis jauneklis ir skaists un mīlīgs un droši vien viņš augstas kārtas. Bet tas, ko aizdzina tavs tēvs, nav cienīgs šim par vergu būt!» Tad nu verdzenes piecēlās un gāja modināt melno einuehu, kas gulēja durvju spraugā. Un einuehs briesmīgi satrūkās, kad verdzenes viņam jautāja: «Tu esi pils un harēma sargs, bet kā esi ielaidis pie mums vīrieti, kad visas gulējām?»

To dzirdējis, einuehs pietrūkās un tvēra savu šķēpu, bet neatrada to pie jostas un, bailēs trīcēdams, piecēlās, un piegāja pie aizkara. Un, kad nu viņš aizkaru pacēla, viņš savu kundzi ieraudzīja gultā un kundzei blakus jaunekli, kura daiļums apžilbināja viņa acis, un viņš iesaucās: «Ak mans kungs, vai esi cilvēks vai džins?» To dzirdējis, Kamars al Akmars iesaucās: «Vai tev, ak nicinātais vergs, kā vari tu Hosroju sultānā dēlu sajaukt ar nekrietniem džiniem un efritiem?» To sacīdams, viņš iedegās dusmās kā ievainots lauva un satvēra savu šķēpu, un tad iesaucās: «Es esmu sultānā meitas vīrs, viņš deva man savu meitu par sievu un lika man nakti iet pie viņas!» Un, viņa vārdus dzirdējis, einuehs sacīja: «Ak mans kungs, ja tiešām esi cilvēks, kā pats saki, tad mūsu jaunā kundze ir tava daiļuma cienīga un tu esi viņas cienīgs vairāk par visiem sultāniem un sultānu dēliem!» Tad nu einuehs aizsteidzās pie sultānā, un viņš kliedza skaļā balsī un plosīja savas drēbes, un bēra pīšļus uz savas galvas. Un, kad sultāns dzirdēja viņa kliedzienu, tas jautāja viņam: «Ak, saki, — kāds posts tevi piemeklējis? Saki dri'z, jo tu sabiedēji manu dvēseli. Stāsti, un lai tavi vārdi nav gari!» Un einuehs atbildēja: «Ak valdniek, steidzies glābt savu meitu, jo savā varā to guvis pats šaitans sultānā dēla izskatā! Skriesim un nokausim to!» Bet, einueha vārdus dzirdējis, sultāns iekaisa negantās dusmās un gandrīz nosita einuehu pašu. Te pēkšņi sultāns iesaucās: «Kā tu drīkstēji nolaist acis no manas meitas, kad biju tev licis viņu sargāt dienu un nakti? Un kā tu drīkstēji pie viņas laist džinus un efritus?» Un tad nu sultāns steidzās uz pili, kur bija viņa meitas istabas, un viņu sagaidīja verdzenes, kas stāvēja bālas un bailēs drebēja. Un sultāns viņām jautāja: «Kas piemeklējis manu meitu?» Un verdzenes atbildēja: «Ak augstais valdniek, mēs nezinām, kas noticis, kad gulējām miegā, bet, kad atmodāmies, mēs kundzes gultā ieraudzījām jaunekli, kas līdzīgs pilnam mēnesim! Un savu mūžu mēs nebijām redzējušas tik daiļu vaigu, un viņš ar mūsu kundzi klusi un mierīgi tērzēja. Un, kad nu mēs viņam jautājām, kas šis tāds un no kurienes nācis, viņš sacīja, ka tu šim devis savu meitu par sievu. Un vairāk mēs nezinām neko un nevaram tev sacīt, vai viņš džins vai cilvēks. Bet tīru sirdi mēs tev liecinām, ka viņš ir nevainīgs un laipns, un nevienam nedara ļaunu.»

Un, kad nu sultāns bija šos vārdus dzirdējis, viņa nemiers izgaisa, un lēni lēni viņš pacēla aizkaru un ieraudzīja, ka jaunais princis sēž pie viņa meitas un viņi abi klusi un mīlīgi tērzē. Un skaists bija jaunekļa vaigs, un viņš staroja kā pilnais mēness. To redzējis, sultāns iekvēlojās greizsirdībā pret savu meitu, un viņu dzina bailes par meitas godu. Un tā nu ar joni viņš pacēla aizkaru un iedrāzās savas meitas istabā, un viņa rokā zibēja pacelts šķēps, un viņš metās tiem virsū kā saniknota gūla. Un, sultānu ieraudzījis, jauneklis jautāja viņa meitai: «Vai tas tavs tēvs?» Un viņa atbildēja: «Jā.»» Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka jaunais Kamars al Akmars jautāja sultāna meitai: «Vai tas tavs tēvs?» Un viņa atbildēja: «Jā.» Tad nu jauneklis pietrūkās kājās un sagrāba savu šķēpu, un viņš uzkliedza .sultanam tik briesmīgā balsī, ka tas apstulba un satrūkās. Un niknās dusmās viņš jau pacēla šķēpu un dzirās sultānu nokaut, bet sultāns atskārta, ka ienaidnieks par viņu stiprāks un straujāks, un šķēpu viņš iebāza makstī un stāvēja, un, kad jauneklis piegāja pie viņa, tas jautāja tam laipni un mīlīgi: «Ak jaunekli, vai esi cilvēks vai džins?» Un tas nu atbildēja: «Allah vārdā, ja es necienītu tavas tiesības tāpat kā savas un ja dārgs man nebūtu tavas meitas gods, es būtu izlējis tavas asinis! Kā tu vari mani sajaukt ar džiniem un šaitaniem, ja esmu es Hosroju sultānā dēls, to pašu sultānu, kas pīšļos būtu satriekuši tavu godību un varu un tavu valstību izputinājuši kā nieku, un laupījuši tev visu tavu slavu un godu, un mantu!» Un, viņa vārdus dzirdējis, sultāns bijāja jauno princi un baiļojās par savu dzīvību. Un viņš jautāja tam: «Ja esi sultānā dēls, tad saki, — kā tu bez manas ziņas iekļuvi manā pilī un apkaunoji manu cieņu, un aptraipīji manas meitas godu? Tu sakies esot viņas vīrs, un tu saki, es viņu devis tev par sievu, bet zini: es esmu licis nokaut daudzus sultānus un sultānu dēlus, kas nākuši viņu bildināt!» Un, savas niknās runas satraukts, sultāns turpināja: «Kas tevi glābs no mana niknuma? Ja es saukšu savus vergus un kalpus un likšu tevi nokaut, viņi nokaus tevi uz pēdām. Kas tevi glābs no manas varas?»

Un, sultānā vārdus dzirdējis, Kamars al Akmars atbildēja: «Tik tiešām, es brīnos par tevi un tavu īso prātu! Vai tiešām tu savai meitai gribi labāku vīru par mani? Un vai esi redzējis par mani drošāku un stiprāku savā varā, un vai kādam ir lielāki kaiapulki un lielākas zemes nekā man?» Un sultāns atbildēja: «Allah vārdā, ne! Met es gribētu, ak jaunekli, lai manu meitu tu preci, kadijjem un liecinie kiem redzot, un es jums došu savu svētību, bet slepena laulība ap kauno manu godu!» Te nu Kamars al Akmars iesaucās: «Ak valdniek, cik skaisti tavi vārdi! Bet, ak, ja atnāks tavi vergi un kalpi, un kara vīri un mani nokaus, kā pats sacīji, tad apkaunojis būsi pats sevi un savu godu, un valstību un tava tauta tev ne lāgā ticēs, ne lāga neticēs! Un tā nu man liekas, ak valdniek, ka labāk būtu, ja tu klausītu manu padomu!» Un sultāns sacīja: «Ak, saki savu vārdu!» Un tad nu Kamars al Akmars viņam teica: «Tad uzklausi, ak valdniek, ko tev teikšu: vai nu tu nāksi ar mani divkaujā un tas, kas savu pretinieku uzvarēs, pacelsies augstākā godā un tam būs lielākas tiesības uz visu valstību, vai ari šonakt mani atstāsi pie savas meitas! Bet, kad atausīs rīts, tu sūtīsi pret mani savus jātniekus un kājniekus, un vergus. Bet saki, — cik liels ir viņu pulks?» Un sultāns atbildēja: «Viņu skaits ir četrdesmit tūkstoši jātnieku, un vergus es neskaitu un neskaitu savu vergu kalpus un viņu tuviniekus, bet viņu pulks būs tikpat liels!» To dzirdējis, Kamars al Akmars sacīja: «Kad ausīs diena, tad sūti viņus pret mani!»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Kamars al Akmars sacīja sultanam: «Kad ausīs diena, tad sūti viņus pret mani un saki tiem: «Šis vīrs grib precēt manu meitu, un viņš grib cīnīties ar jums visiem, un visus jūs viņš uzvarēs, un jūs nevarēsiet viņam neko padarīt!» Un tad Jauj man spēkoties ar viņiem, un, ja tie mani nokaus, tavu noslēpumu necels gaismā neviens un tavs gods būs glābts, bet, ja veikšu es, tad tev būs atrast tādu meitas vīru, kas būtu man līdzīgs un ar ko varētu dižoties visslavenākie sultāni!» Un, jaunā prinča vārdus dzirdējis, sultāns paklausīja viņa padomu, bet viņa vārdus šķita lielīgus un nezināja, kādēļ jauneklis grib doties tādās briesmās un cīnīties ar visiem karapulkiem. Un savā dvēselē viņš ticēja, ka jauneklis kritīs tik nevienlīdzīgā cīņā un viņa noslēpums būs sargāts un gods būs glābts.

Un tad nu viņi brīdi sēdēja un tērzēja, un sultāns pasauca vecāko einuehu un lika tam uz pēdām doties pie vezira, lai tas pulcē visus karavīrus un dod tiem ieročus, un sēdina tos zirgos. Un einuehs aizsteidzās pie vezira un teica tam, ko sultāns bija licis. Un tad nu vezirs saaicināja karavadoņus un valstības dižvīrus un lika kāpt tiem zirgos un ietērpties bruņās. Un tā nu ar viņiem notika. Bet sultāns vēl brīdi palika pie jaunā prinča un tērzēja ar to, jo raugi: viņam patika jaunekļa runas un prāts, un skaistums.

Un, tā nu viņiem tērzējot, pēkšņi atausa rīts, un sultāns piecēlās un devās savā divanā, un visiem karavīriem lika sēsties zirgos. Un vergiem viņš lika no sultānā kūtīm izvest skaistāko zirgu un apseglot to jaunajam princim, bet tas iesaucās: «Ak valdniek, es nekāpšu zirgā, līdz nebūšu redzējis tavus karapulkus!» Un sultāns atbildēja: «Lai notiek tavs prāts!» Tad nu sultāns devās uz meidanu, un jaunais princis gāja viņam pa priekšu, un viņi nonāca klajā laukumā, kur izkārtoti bija sultānā karapulki, un jaunais princis varēja redzēt, cik lieli un labi tie bija. Un tad nu sultāns pievērsās saviem karapulkiem un uzsauca: «Ak mani karavīri, pie manis atnācis šis jauneklis un grib precēt manu meitu! Un savu mūžu es neesmu redzējis par viņu skaistāku un savā sirdī stiprāku, un dusmās varenāku vīru. Un viņš solās uzveikt jūs viens pats, un, kaut jūs būtu simt tūkstoši, jūs būtu viņam tikai nieks. Un, kad sāksies jūsu cīņa, tad uz šķēpu un pīķu galiem celiet viņu gaisā, un tā būs viņam krietna mācība, jo raugi: viņš sācis lielu darbu!» Un tad nu sultāns teica jauneklim: «Ak mans dēls, te nu viņi ir, un rādi mums savu drosmi!» Bet jauneklis atbildēja: «Ak valdniek, tu neesi man taisnīgs. Kā lai cīnos ar viņiem visiem, ja esmu kājnieks, bet viņi zirgos?» Un sultāns iesaucās: «Es liku kāpt tev zirgā, bet tu jau nekāpi! Še tev mani zirgi, izraugies, kuru gribi!» Bet jaunais princis atbildēja: «Es negribu tavu zirgu un kāpšu mugurā tikai tam, ar kuru atjāju šai pilsētā!» To dzirdējis, sultāns jautāja: «Un kur tad ir tavs zirgs?» Un Kamars al Akmars atbildēja: «Mans zirgs ir augstāk par tavu pili.» Tad nu sultāns iesaucās: «Kā tavi vārdi saprotami?» Un jauneklis atbildēja: «Uz tavas pils jumta.» To dzirdējis, sultāns viņu uzlūkoja un iesaucās: «Nu es redzu, tu esi prātā jucis! Ak vai tev! Kā tad zirgs var būt uz jumta? Bet tūdaļ redzēsim, kur tava patiesība, kur tavi meli.» Tad sultāns pievērsās savam karavadonim un sacīja: «Steidzies manā pilī un atved, ko atradīsi uz jumta!» Un ļaudis brīnījās par jaunekļa vārdiem un jautāja cits citam: «Bet kā gan zirgs varēs nokāpt no jumta? Tik tiešām, tādu brīnumu mēs neesam redzējuši savu mūžu!»

Un tā nu karavadonis, ko sultāns bija sūtījis savā pilī, uzkāpa uz jumta un redzēja, ka zirgs tur stāv, un skaistāku zirgu viņš nebija vēl redzējis. Un viņš piegāja tam tuvāk un sāka to aplūkot, un redzēja, ka zirgs izdrāzts no melnkoka un ziloņkaula. Un karavadonim līdzi uzkāpa daži galminieki, un, tādu zirgu redzēdami, tie sāka smieties un sacīja cits citam: «Allah vārdā, tas pats būs tas zirgs, par kuru jauneklis stāstīja! Nu redzam, ka viņš ir ļauno garu apsēsts. Bet mums jāizdibina skaidrība. Un varbūt viņam ir liela sūtība, varbūt vēl lielāka, nekā mums liekas, un jauneklis tiešām ir augstas kārtas vīrs!»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa,

un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka sultānā galminieki, redzēdami Kamara al Akmara zirgu, sāka smieties un sacīja: «Un varbūt jauneklis ir augstas kārtas vīrs!» Un tad nu viņi zirgu pacel.i uz r<> kām un tikmēr nesa, kamēr aiznesa to sultanam un nolika l<> viņa priekšā. Un melnkoka zirgu apstāja ļaudis un brīnījās pai viņa kur. tumu un seglu un pajūga spožumu. Un zirgs patika arī pašam :.ulia nam, un viņa brīnumiem un priekiem nebija gala. Un viņš jauta ja Kamaram al Akmaram: «Ak jaunekli, vai tas tavs zirgs?» Un jauneklis atbildēja: «Jā, ak valdniek, tas ir mans zirgs, un drīz tu redzēsi, kādus brīnumus tas rādīs.» Te nu sultāns viņam sacīja: «Tad sēdies savam zirgam mugurā!» Bet jauneklis atbildēja: «Es kāpšu viņā tikai tad, kad visi ļaudis un tavi karavīri aizies.» Un sultāns lika saviem karavīriem, kas bija apstājuši zirgu, atvirzīties bultas skrējiena tālumā. Bet jaunais princis iesaucās: «Ak valdniek, skaties labi! Es uzlēkšu savā zirgā un auļiem drāzīšos virsū taviem karapulkiem un aizdzīšu tos pa labi un pa kreisi, un viņu sirdis pārsprāgs izbailēs!» Tad nu sultāns atsaucās: «Dari, ko gribi, un netaupi viņus, jo viņi netaupīs tevi!» Un tā nu jaunais princis piegāja pie sava zirga, viegli pieķērās zirga kaklam un straujā lēcienā bija seglos. Un karavīri izkārtojās viņam pretim un sacīja cits citam: «Kad jauneklis piejās pie mūsu rindām, uzdursim viņu uz savu pīķu un šķēpu galiem!» Te pēkšņi kāds iesaucās: «Allah vārdā, man viņa žēl! Kā lai nokaujam tik skaistu jaunekli, kam seja tik daiļa un augums tik slaids!» Un iesaucās vēl cita balss: «Allah vārdā, tikai nelgas var ticēt, ka mēs tik viegli viņu uzveiksim! Tik lielu darbu viņš sācis tikai tādēļ, ka pazīst savas dvēseles cēlumu un tic savai uzvarai!»

Un, kad nu jaunais princis iekāpa seglos un pagrieza vīteni, kas zirgu cēla gaisā, te visu acis raudzījās uz viņu, jo visi gribēja redzēt, ko šis darīs. Un zirgs sāka tramdīties un kārpīties, un pēkšņi tas samī- ņājās un salīgojās no vienas puses uz otru, un princis viņu jādelēja tik viegli, kā jādelē vislabākos sultānā zirgus. Te pēkšņi zirga iekšas piepūtās un sāni notrīcēja, un zirgs kā bulta uzšāvās gaisā un uzlidoja ar visu jātnieku. To redzēdams, sultāns brīnījās un brīnīdamies gandrīz pats uzskrēja gaisā. Un, kad nu zirgs cēlās aizvien augstāk, viņš uzkliedza saviem karavadoņiem: «Ak, ķeriet to rokā, iekams nav aizlidojis!» Bet veziri un karavadoņi atsaucās: «Ak valdniek, vai tad cilvēks var panākt putnu, ko nes spārni? Tas nav cilvēks, tas ir varens burvis vai efrits, no kura tevi glābis Allah augstais! Lai slava un pateicība Allah augstajam, kas glābis tevi un tavus karapulkus!» Un lielā satraukumā sultāns iegāja savā pilī, un, pilī iegājis, viņš steidzās pie savas meitas un stāstīja tai, kas meidanā noticis ar jauno princi. Bet, dzirdējusi, ka princis aizjājis gaisā, sultānā meita tik ļoti noskuma un tik gauži raudāja un plosījās izmisumā, ka pēkšņi viņa sasirga un karsonī gulēja savos spilvenos. Tādu viņu redzēdams, tēvs apkampa un šūpoja to savās rokās, piespieda pie savām krūtīm un noskūpstīja viņu acu starpā, sacīdams: «Ak mana meita, slavē Allah augsto —- lai mūžam teikts ir viņa vārds! — un pateicies, ka viņš mūs pestījis no ļauna burvja un melkuļa!»

Un sultāns atkal viņai stāstīja, kas noticis meidanā, un stāstīja, kā jaunais princis uzlidojis gaisā. Un, lai nu viņš sacīja ko sacīdams un lai viņš mierināja savu meitu kā mierinādams, bet sultānā meita nedzirdēja, ko teica viņas tēvs. Un viņa raudāja aizvien gaužāk un vaimanāja aizvien skaļāk, tad klusībā sacīja: «Allah vārdā, es negribu ne ēst, ne dzert, līdz Allah augstais mani savienos ar viņu! Es tikai rau- dāšu un izmisumā plēsīšu savus matus!» To redzēdams, sultāns, jaunavas tēvs, pats noskuma, un bēdas plosīja viņa sirdi, un visa pasaule satumsa viņa acīs. Un, tiklīdz viņš maigi uzrunāja savu meitu, viņas. mīlestība iedegās aizvien gaišākās liesmās.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Samzennacharas — sultānā meitas mīlestība uz jauno princi iedegās aizvien gaišākās liesmās. Un tā nu notika ar sultānu un viņa meitu Samzennacharu! Bet jaunais princis Kamars al Akmars tikmēr lidoja gaisa augstumos un zirga galvu pagrieza uz savas dzimtenes pusi, un viņš atcerējās sultānā meitas mīlīgo daiļumu. Un viņš sāka domāt par jaunu tikšanos ar sultānā meitu, bet tā viņam likās gaužām grūta, kaut sultānā galminiekiem viņš bija jautājis, kā sauc šo pilsētu un šās pilsētas sultānā meitu. Un tā nu bija Sanas pilsēta, un bija tā Al Jemenas galvaspilsēta. Un tad nu jaunais princis dzina savu zirgu aizvien ātrāk un tuvojās sava tēva pilsētai. Un, gaisā novilcis plašu loku, viņš jāja tieši uz sava tēva pili. Un viņš nolaidās uz pils jumta un atstāja tur zirgu, un, lejā nokāpis, iegāja pie sultānā, sava tēva. Un tur nu viņš redzēja visapkārt izkaisītus pelnus un citas sēru zīmes un nodomāja, ka miris kāds no viņa tuviniekiem. Un, iegājis istabā, kur sanākuši bija visi tuvinieki, viņš ieraudzīja tēvu un māti un māsas, un raugi: tie visi bija sēru drēbēs, un viņu sejas bija dzeltenas un skumīgas, un tie visi bēdājās par viņu. Un, kad nu sultāns viņu ieraudzīja, tas piecēlās un viņu apkampa un spieda pie savām krūtīm, un lieli bija viņu tikšanās prieki. Bet māte un māsas raudāja vienā laidā un nebeidza viņu skūpstīt, un laimes līksmē viņas lēkāja un dejoja.

Un, kad nu nemiers bija izgaisis, te sākās taujāšana par visu, kas viņu piemeklējis, un stāstīja viņš visu no sākuma līdz galam. To dzirdējis, sultāns iesaucās: «Lai slavēts Allah augstais par tavu glābiņu, ak manu acu spirgtums, ak manas sirds gaisma!» Un viņš sarīkoja lielus svētkus savai tautai, un visi līksmoja septiņas dienas. Un viņš izdaļāja naudu un apžēloja cietumniekus, un visās ielās skanēja taures un staroja ziedi, Un tad nu sava dēla pavadībā sultāns apbraukāja visu pilsētu, un tauta priecājās, atkal redzēdama jauno princi, jo raugi: visi to šķita jau zudušu.

Bet, kad svētki bija beigušies, Kamars al Akmars jautāja savam tēvam, kur palicis persiešu zinību vīrs, kas izdrāzis bija zirgu. Un viņš sacīja: «Ak mans tēvs, kāds liktenis viņu piemeklējis?» Un sultāns atbildēja: «Lai Allah augstais laupa savu svētību šim vīram un nolād bridi, kad es to ieraudzīju! Jo tikai viņa dēļ mums bija jašķiias no tevis, ak mans dēls! Un no tās dienas, kad tu aizjāji, viņš ieslod/il:; tumšā cietumā.» Bet, paklausīdams dēla lūgumu, sultāns lika persicli izlaist no cietuma un atvest viņu savā pilī. Un, kad nu zinību vīrs nostājās sultānā vaiga priekšā, jaunais princis viņam dāvāja goda drēbes un rādīja tam lielu žēlastību un augstu godu, bet savu meitu sultāns viņam nedeva par sievu. Te nu zinību vīrs iedegās negantās dusmās un nožēloja, ka jaunajam princim ļāvis sēsties savā zirgā. Un tā nu viņš saprata, ka zirga noslēpums ir gaismā celts. Tad sultāns teica savam dēlam: «Labāk būs, mans dēls, ja tu vairs netuvosies burvju zirgam un no šās dienas nekad vairs nekāpsi tam mugurā, jo tev nav zināmi viņa noslēpumi un tu vari gauži maldīties.»

Un tad nu jaunais princis stāstīja savam tēvam, kas viņam gadījies ar Sanas sultānu un viņa meitu un kā viņam laimējies izbēgt no pilsētas valdnieka dusmām. Un sultāns sacīja: «Ak mans dēls, ja Sanas sultanam būtu bijis lemts tevi nokaut, viņš būtu tevi nokāvis, bet tava stunda vēl nav pienākusi.» Bet jaunā prinča sirds nejutās laimīga dzīrēs un priekos, ko gādāja viņa tēvs, un tā skuma un ilgojās pēc sultānā — Sanas valdnieka meitas, un par to viņš domāja ēzdams un dzerdams. Un tā nu sultāns, jaunā prinča tēvs, lika aicināt savas verdzenes, kas skaisti dziedāja un tikpat skaisti spēlēja kokli, un verdzenes spēlēja un dziedāja visjaukākās dziesmas. Un viena paņēma kokli un nolika to savā klēpī, kā māte pie savām krūtīm glauzdama bērnu, un, stīgas strinkšķinādama, viņa dziedāja šādu dziesmu:

«Par tevi, mīļais, saldās atmiņas No sirds, kas mīlē, nedzēsīs ne laiks. Ne sāpju bultas, ko met šķiršanās! Lai dienas skrien, lai neziņā zūd laiks, Bet manā sirdī mūžam nezudīs Pēc tevis ilgas manas, mana mīla! Es savā mīlas kvēlē gribu mirt, Un mīlā augšāmcelsies dvēsle mana!»

Un, kad nu princis bija dziesmu dzirdējis, viņa sirdī iedegās vēl karstākas ilgas un skumjas un nožēlas plosīja viņa prātu, un kaislība uzvandīja viņa iekšas. Un, nevarēdams remdēt savu mīlestību, viņš tūdaļ cēlās un uzkāpa uz pils jumta. Un, neklausīdams tēva padomu, jaunais princis uzlēca melnkoka zirgā un pagrieza vīteni, un zirgs viņu aiznesa pa gaisu gaisiem un ielaidās pašos debesu mākoņos. Un citu rītu sultāns velti savā pilī meklēja dēlu un nekur to neuzgāja. Un, uz jumta uzkāpis, viņš sastinga šausmās, jo raugi: zirga tur vairs nebija. Un tad nu sultāns koda pirkstus un bēdājās par savu dēlu, un viņš lādējās un sodījās, ka burvju zirgu nebija sadauzījis drumstalās. Un klusībā viņš sacīja: «Allah vārdā, ja manam dēlam būs lemts vēl pārnākt, es sadauzīšu zirgu un manā sirdī būs miers par savu dēlu!» To sacījis, viņš nokāpa pilī un atkal raudāja un vaimanāja. Un tas nu ir viss, kas notika ar sultānu.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka sultāns nokāpa pilī un atkal raudāja un vaimanāja. Un tas ir viss, kas notika ar sultānu. Bet Kamars al Akmars, viņa dēls, tikmēr lidoja gaisā, līdz nonāca Sanas pilsētā. Un viņš nolaidās tai pašā vietā, kur bija nolaidies pirmo reizi, un viņš gāja, klusi zagdamies, līdz piegāja pie sultānā meitas durvīm, bet nebija tur ne sultānā meitas, ne viņas verdzeņu, ne einueha, kas viņu apsargāja. Un tā nu sadrūma viņa prāts un noskuma viņa sirds. Un tad viņš staigāja un meklēja sultānā meitu, un atrada un uzgāja to citā istabā. Pie durvīm kā daždien gulēja einuehs, un viņš pārkāpa tam pāri un klusi piezagās pie aizkara, un, iekams to pacēla, viņš sāka vērīgi klausīties. Un viņš dzirdēja, ka viņa mīļā gauži raudāja un skaitīja sērīgus pantus, bet verdzenes viņu mierināja, sacīdamas: «Ak mūsu kundze, ko tu raudi par tādu, kas droši vien par tevi neraud!» Bet viņa atbildēja: «Ak neprašas, ko jūs čalojat? Vai tiešām jums liekas, ka jauneklis, ko es mīlu un par ko es raudu, ir tāds, kas aizmirst un ko aizmirst var citi?» Un atkal viņa raudāja un vaimanāja, un viņa raudāja tik gauži, ka pakrita nemaņā.

Te nu jaunais princis juta, ka viņa sirds salūst gabalos un aknas pārsprāgst. Un, nekavēdamies vairs ne mirkli, viņš pacēla aizkaru un iegāja sultānā meitas istabā. Tur nu viņa gulēja mīkstos spilvenos, un viņas drēbes bija tikai pašas mati un spalvu vēdeklis. Un viņam . likās, ka sulana meita bija iesnaudusies, un viņš piegāja un liegi pieskārās tai. Un, kad nu viņš izrunāja savu sveicienu, sultānā meita izdzirdēja viņa vārdus un atvēra acis, un viņa ieraudzīja to nolīkušu pie savas pieres un saklausīja viņa skumīgo čukstu: «Ko tu raudi un vaimanā?» To dzirdējusi, sultānā meita pietrūkās un savām rokām apvija viņa kaklu, un viņa skūpstīja to un kļāva pie savām krūtīm. Un viņa atsaucās: «Es raudu, tevi mīlēdama, un vaimanāju, no tevis šķirta, ak manu acu gaisma!» Bet jaunais princis atbildēja: «Ak mana kundze, ko lai es daru? Es visu laiku skumu par tevi!» To dzirdējusi, viņa sacīja: «Bet es tik ļoti ilgojos pēc tevis, un, ja vēl ilgāk tu nebūtu nācis, es būtu skumjās nomirusi!» Te nu princis viņai jautāja: «Ak mīļā, ko tu domā par notikumu ar tavu tēvu un par to, ko viņš man darīja? Allah vārdā, ja es nemīlētu tevi, ak Jaužu kārdinātāja, ko apskauž zeme un saule, un mēness, es būtu viņu nokāvis par mācību visiem, kas būtu to redzējuši! Bet, tevi mīlēdams, es mīlu ari viņu!» To dzirdējusi, viņa iesaucās: «Bet kā tu varēji mani atstāt, un vai tad mana dzīve ir salda bez tevis?» Un princis viņai jautāja: «Ja mani mīli, tad saki, — vai mani klausīsi un liksi vērā manus padomus?» Un sultānā meita atbildēja: «Saki, ko gribi, es tev paklausīšu, lai tu man liksi ko likdams, un nepretošos tev nemūžam!» Un tad nu viņš iesaucās: «Bet nu dod man ēst un dzert, jo esmu izsalcis un slāpes žņaudz manu rīkli! Un, kad es būšu paēdis un padzēris, tad parunāsim!»

To dzirdējusi, sultānā meita lika verdzenēm atnest ēdienus un dzērienus, un tā nu viņi abi ēda un dzēra, un tērzēja, līdz nakts jau gāja uz galu. Un, kad rītos svīda gaisma, Kamars al Akmars dzīrās prom, jo raugi: viņš gribēja aiziet, iekams pamodies būs einuehs. Bet Samzennachara viņam jautāja: «Kurp gribi doties?» Un viņš atbildēja: «Uz savu tēva māju! Bet Allah vārdā, es būšu atpakaļ pie tevis, tiklīdz aizritējušas būs septiņas dienas!» Un, jaunā prinča vārdus dzirdējusi, sultānā meita lēja gaužas asaras un iesaucās: «Visvarenā Allah vārdā es tevi lūdzu, ved mani līdzi un ved mani, kurp gribi, jo briesmīgas ir šķiršanās sāpes!» Un tad nu viņa vaigs atstaroja priekā, un viņš atsaucās: «Tad nāc man līdzi uz manu zemi un manu valstību!» Un viņa atbildēja: «Mīļu prātu!» Un viņš tai uzsauca: «Tad celies un iesim!»

Un tā nu sultānā meita tūdaļ piecēlās un atvēra savu lādi, un lādē bija greznas drēbes un dārgas lietas. Un viņa izrotājās pērlēm un gredzeniem, rokassprādzēm un brīnišķīgiem dārgakmeņiem. Un Kamars al Akmars saņēma viņas roku un lika viņai zvērēt Allah vārdā. Un tad nu viņi uzkāpa uz pils jumta, un princis uzlēca savā zirgā un viņu nosēdināja aiz sevis, un viņš piesēja to stiprām saitēm. Tad nu viņš pagrieza vīteni zirga plecā, un raugi: zirgs uzlidoja gaisā, aiznesdams viņus abus. To redzēdamas, verdzenes sāka tik skaļi kliegt un vaimanāt, ka pilī pamodās pats sultāns, jaunavas tēvs, un pamodās arī viņas māte. Un, ne lāgā apģērbušies, tie uzskrēja uz jumta. Un sultāns pacēla savas acis gaisos un ieraudzīja melnkoka zirgu, kas abus nesa pa gaisu gaisiem. Un liels nu bija sultānā nemiers un apmulsums, un pēkšņi viņš iekliedzās un sacīja: «Ak sultānā dēls, es tevi lūdzu Allah vārdā, žēlo mani un žēlo manu veco sievu, un nešķir mūs no mīļās meitas!» Bet jaunais princis viņam neatsaucās, un pēkšņi tam iešāvās prātā, vai jaunava neskumst par šķiršanos no tēva un mātes, un viņš tai jautāja: «Ak mans prieks un greznība, ak manu acu gaisma, saki, — vai negribi atpakaļ pie tēva un mātes?» Bet viņa atbildēja: «Allah vārdā, ak kungs, es negribu atpakaļ! Es gribu būt pie tevis, un lai tu būtu kur būdams! Jo mana mīlestība mani novērš no visa, un tā mani novērš arī no tēva un mātes.»

Un, sultānā meitas vārdus dzirdējis, jaunais princis ielīksmojās liela priekā un zirgu palaida pilnos auļos, bet jaunava neiztrūcinājās un nesamulsa. Un tā nu viņi lidoja, līdz ieraudzīja zaļu pļavu, un pļavas vidū ritēja strauts ar dzidru ūdeni. Un tur viņi nolaidās un ēda, dzēra un atpūtās, un jaunais princis atkal uzlēca zirgā un sultānā meitu piesēja pie sevis, un atkal viņi aizlaidās. Un tā nu viņi lidoja, līdz jaunais princis nolaidās sultānā Sabūra — sava tēva pilsētā. Un viņa priekiem vairs nebija gala. Un princim uznāca karsta dziņa sultānā meitai rādīt savas varas mājokli un sava tēva valstību un viņai teikt, ka sultānā Sabūra — viņa tēva valstība ir lielāka par viņas tēva valstību. Un tā nu viņi nonāca krāšņā dārzā, kur pastaigāties gāja viņa tēvs, un viņš ieveda to klusā lapenē, kas celta bija sultānā Sabūra — viņa tēva atpūtai. Un, melnkoka zirgu atstājis pie lapenes durvīm, viņš lika jaunavai savu zirgu sargāt. Un viņš sacīja tai: «Es tevi atstāšu te īsu brīdi un steigšos pateikt savam tēvam, ka esmu atkal mājās. Bet nenovērs acis no zirga! Un drīz pie tevis atnāks mans sūtnis, un tas tevi ievedīs pilī, ko pats esmu uzcēlis tev vienīgajai!» Tādus vārdus dzirdējusi, sultānā meita ielīksmojās un sacīja: «Ak mīļais, dari, kā gribi!»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka sultānā meita ielīksmojās un sacīja: «Ak mīļais, dari, kā gribi!»

Un pēkšņi viņa saprata, ka pilsētā viņa ieies visā godībā un greznībā, kā piederas viņas augstajai kārtai. Un tā nu princis viņu atstāja un aizgāja, un tikmēr gāja, līdz nonāca pilsētā un ieraudzīja savu tēvu. Un, kad nu sultāns Saburs savu dēlu pazina, viņš lielā priekā gandrīz nomira, un, kad bija to apkampis un Allah vārdā novēlējis tam mieru, viņš rāja savu dēlu, kas skumdinājis bija tēvu un māti, jo raugi: tie abi jau bija stāvējuši uz nāves sliekšņa. Un tad nu princis teica savam tēvam: «Ak, atmini, tēvs, ko esmu atvedis līdzi!» Bet sultāns atbildēja: «Allah vārdā, es nevaru atminēt!» Un princis sacīja: «Tad zini, tēvs, ka atvedis esmu pašu Sanas sultānā meitu, daiļāko par visām Persijas un Arabijas jaunavām! Un es atstāju viņu pie pilsētas vārtiem mūsu dārzā un nācu tev sacīt, lai tu sapulcē savus galminiekus un dodies viņu sagaidīt un rādīt viņai savu varu un savus miesassargus un karapulkus.» To dzirdējis, sultāns iesaucās: «Mīļu prātu, ak mans dēls, jo man ir prieks tevi ielīksmot!»

Un tai pašā brīdī viņš saviem ļaudīm lika izgreznot pilsētu un devās jaunavu sagaidīt. Un savus jātniekus viņš ieģērba zeltā šūtās drēbēs un pats izgreznojās vislielākā spožumā. Un tā nu viņš jāja pa priekšu saviem karavīriem, galminiekiem un kalpiem, un gaisā līksmi plandījās gaiši karogi. Un viņi jāja pa visu pilsētu, un ļaudis gavilēja, un muzikanti spēlēja, un bungas rībēja, un sultānā pēdās skrēja sievas un bērni, un vienkāršā tauta.

Bet Kamars al Akmars, jaunais princis, atvēra savas lādes un no savas pils iznesa greznas rotas un krāšņas drēbes, un visu, kas glabājās sultānā mantu krātuvēs. Un Sanas sultānā meitai viņš ierīkoja lepnas istabas, ko izrotāja zaļa, dzeltena un sarkana zīda brokāts. Un istabas vidū zeltā un dārgakmeņu vizmā zaigoja jaunās valdnieces goda kiesls, kas pacēlās uz nestuvēm, un nestuvēm pāri bija apjumts zelta izšūts zīda jumols. Un ap nestuvēm viņš lika sēsties jaunām verdzenēm, un tās bija indiešu, rumiešu un abesiņu skaistules. Bet pie paša goda krēsla stāvēja četras baltās verdzenes, un tās vēdināja lielus un kuplus brīnišķīgu putnu spalvu vēdekļus. Līdz jostai kaili nēģeri savas nes tuves pacēla uz saviem pleciem un gājienam līdzi nesa tās uz daizu, un viņiem pēdās skrēja ļaužu pūlis, līksmi klaigādams un saukādams. Un jaunās verdzenes un visi ļaudis, kas drūzmējās apkārt, sauca skaļās balsīs: «Lu, lu!»

Bet Kamaram al Akmaram nebija pacietības jāt lēnajam gājienam līdzi, un viņš aizauļoja īsāko ceļu un ātrāk par citiem nonāca dārzā, un iegāja lapenē, kur pametis bija Sanas sultānā meitu. Un viņš meklēja, meklēja to, bet neatrada ne sultānā meitu, ne koka zirgu. Te nu viņš sāka izmisumā dauzīt savu seju un plosīt savas drēbes, un prāta apmulsumā viņš skraidīja dārzā kā neprātīgs. Un skriedams viņš vaimanāja un pilnā kaklā sauca sultānā meitas vārdu. Bet, kad viņš atžilba un kad noskaidrojās viņa prāts, viņš klusībā jautāja: «Ak, kā gan viņa izdibinājusi zirga noslēpumu, ja neesmu viņai teicis ne vārda? Varbūt persiešu zinību vīrs, kas zirgu izdrāzis, būs viņai uzbrucis un viņu nolaupījis, atriebdamies manam tēvam?» Tad nu jaunais princis saaicināja visus dārza sargus un jautāja, kas gājis tiem garām, un viņš iesaucās: «Vai esat redzējuši, kā dārzā kāds gājis jums garām? Bet sakiet taisnību, ja ne, es likšu nocirst jums galvas!» To dzirdējuši, dārza sargi sastinga šausmās un visi vienā balsī atsaucās: «Allah vārdā, mēs neesam dārzā redzējuši citu nevienu kā persiešu zinību vīru, jo raugi: viņš bija nācis lasīt dziedniecības zāles.» To dzirdējis, jaunais princis skaidri zināja, ka jaunavu nolaupījis persiešu zinību vīrs, un viņa izmisumam nebija robežu.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka jaunā prinča izmisumam vairs nebija robežu. Satraukts un savā prātā samulsis viņš steidzās pretim sultānā gājienam un, piejājis pie tēva, sacīja tam: «Ak tēvs, dodies atpakaļ savā pilī un liec atpakaļ iet saviem karapulkiem un saviem pavadoņiem! Es būšu mājās tikai tad, kad noskaidrošu ļauno darbu!» Un, dzirdēdams dēla vārdus un redzēdams viņa nelokāmo gribu, sultāns sāka gauži raudāt un vaimanāt un, sizdams savas krūtis, teica dēlam: «Ak mans dēls, jel klusini savas dusmas un bēdas un nāc mums līdzi uz pili! Un, kura sultānā meitu tu gribēsi par sievu, to es tev došu!» Bet Kamars al Akmars nelika vērā tēva vārdus un nedzirdēja viņa lūgšanas. Un, tēvam pateicis ardievas, jaunais princis aizjāja, bet sultāns devās atpakaļ savā pili, un viņš vaimanāja vienā vaimanāšanā. Un tā nu viņa prieki pārvērtās par skumjām un lielām bēdām. Un tas bija viss, kas stāstāms par tiem!

Bet ar burvi un sultānā meitu notika tā. Kad liktenis bija lēmis, ka jaunais princis dārza lapenē atstāja sultānā meitu un aizsteidzās uz sava tēva pili, dārzā ienāca persiešu zinību vīrs. Un viņš no tiesas lasīja tur derīgas zāles, te pēkšņi sajuta muskusa smaržu, kas bija pielijuši šai vietā. Un tā nu, gaisu ošņādams, viņš gāja uz to pusi, no kuras nāca brīnišķīgā smarža. Bet smarža kūpēja no princeses, un tā nu piekūpēja viss dārzs. Un viņš gāja, līdz nonāca pie lapenes, un tur viņš ieraudzīja savu roku darbu — melnkoka zirgu! To redzot, viņa sirds iesila priekā, jo raugi: viņš visu laiku bija skumis par savu zirgu un nebija ne ēdis, ne dzēris, ne gulējis. Un viņš piegāja pie zirga un aplūkoja to no visām pusēm, un, redzēdams, ka visas dajas tam veselas, viņš dzīrās kāpt seglos un aizlaisties, bet klusībā sacīja: «Bet es gribu redzēt, ko jaunais princis te atvedis un ko viņš atstājis pie zirga.» To teicis, viņš iegāja lapenē un ieraudzīja sultānā meitu, kas laiski vā}ājās dīvānā, un bija tā līdzīga saules mirdzumam dzidrās debesīs. Un, viņu ieraudzījis, zinību vīrs atskārta, ka tā ir augstas kārtas jaunava un princis to atvedis melnkoka zirgā un pametis šai lapenē, bet pats devies pilsētā sarīkot viņai krāšņu sagaidīšanu.

Tad nu zinību vīrs piegāja pie jaunavas un noskūpstīja zemi viņas roku starpā, un jaunava pacēla acis pret viņu un redzēja, ka viņa izskats ir derdzīgs un viņa seja ir riebīga. To redzēdama, viņa aizvēra acis un jautāja: «Ak, saki, — kas tu tāds?» Un zinību vīrs atbildēja: «Ak kundze, es esmu jaunā prinča Kamara al Akmara sūtnis. Viņš sūtīja mani pie tevis un lika tevi aizvest citā dārzā šās pašas pilsētas tuvumā. Un tam nu tā jābūt, ak mana kundze, jo jaunā prinča māte šodien ir slima, bet viņas sirds ir priecīga par tevi, un viņa pirmā grib tevi redzēt. Un, lai nu viņai nebūtu jāiet garais ceļš, es tevi vedīšu, kur viņai tuvāk.» To dzirdējusi, sultānā meita jautāja: «Bet kur tad princis?» Un zinību vīrs atbildēja: «Viņš ir pilsētā pie sultānā, sava tēva, un drīz jau būs pie tevis. Un viņam līdzi nāks karapulki un krāšņi izgreznoti pavadoņi!» Un tad nu viņa jautāja: «Ak saki, — vai tad princim nebija citu sūtņu, ka viņš sūtījis tevi?» Te nu zinību vīrs sāka smieties par viņas vārdiem, un raustīdamās raustījās viņa dzeltenā, krunkainā seja, un viņš atbildēja: «Allah vārdā, ak kundze, visā pilī nav par mani derdzīgāka mameluka! Bet lai mans riebīgais izskats tevi nemaldina, jo raugi: mana daba ir citāda. Ja tu pārbaudītu, ko es varu, un ja es tev dotu, ko esmu devis jaunajam princim, tu mani slavētu un teiktu visu mūžu! Un tik tiešām, es esmu to pelnījis. Bet tieši mani princis izraudzījās tādēļ, ka baisīgs ir mans izskats un riebīga ir mana seja, jo raugi: viņš ir greizsirdīgs un tevi mīl! Bet mameluku un jaunu nēģeru, un einuehu vai kalpu viņam ir pilna pils. Un tie ir cits par citu skaistāki un jaunāki.» Kad sultānā meita bija dzirdējusi persieša vārdus, tie neapmulsināja viņas prātu un viņu tiem ticēja. Un tad nu viņa piecēlās, ielika savu glezno roku pei.siešu zinību vīra rokā un sacīja: «Ak mans tēvs, kā tu mani aizvedīsi*"»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusu, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka sultānā meita jautāju pei siešu zinību vīram: «Ak mans tēvs, kā tu mani aizvedīsi?» Un zinību vīrs viņai atbildēja: «Ak mana kundze, tu aizjāsi tai pašā zirgā, kuru atjāji.» Bet viņa atsaucās: «Bet viena es nevaru viņā jāt.» Te nu pei sietis pavīpsnāja un atskārta, ka no šā brīža sultānā meita ir viņa varā, un viņš sacīja: «Es pats jāšu līdzi!» To sacījis, viņš uzlēca zirgā un sultānā meitu nosēdināja aiz sevis un piesēja to stiprām saitēm. Bet viņa nezināja, kāds liktenis viņu gaida. Tad nu persietis pagrieza vīteni un zirga iekšas piepūtās, un tas notrīcēja un sakustējās, un ar joni pacēlās gaisā, un tas nu aizlaidās kā putns. Un tā nu viņi lidoja augstumos, līdz tālu lejā palika pilsēta un dārzi.

Izbailēs trīcēdama, sultānā meita iesaucās: «Kur tad nu paliek, ko tu man teici par jauno princi? Kādēļ tu neklausi, ko licis tavs kungs?» Bet zinību vīrs atbildēja: «Mans kungs, kas tad ir mans kungs?» Un viņa atkliedza: «Tavs kungs ir sultānā dēls!» Un viņš jautāja: «Kāda sultānā?» — «Es nezinu!» viņa atbildēja. To dzirdējis, persiešu burvis sāka smieties un sacīja: «Ja tu te runā par jauno Kamaru al Akmaru, tad zini: tas ir nožēlojams puika un nelietis, un lai Allah augstais aptumšo viņa prātu!» Tad nu sultānā meita iesaucās: «Ak vai! Tu ļaunā bārda! Kā drīksti pulgot savu kungu un neklausīt, ko viņš licis!» Bet persietis atbildēja: «Viņš nav mans kungs! Un vai tu zini, kas es tāds?» Un sultānā meita atbildēja: «Nē, par tevi es zinu tikai to, ko pats man sacīji!» Te nu viņš atkal pavīpsnāja un teica: «Mans stāsts bija tikai viltīgas lamatas tev un jaunajam princim. Jo zini: šis nelietis nozaga manu zirgu, kurā tu sēdi, un viņš nolaupīja manu roku darbu. Un ilgi viņš dedzināja manu sirdi un lika skumt un bēdāties par manu zirgu. Bet nu jūs abi esat manā varā, un nu es dedzinu šā zagļa sirdi, kā viņš dedzināja manu! Un varas pār šo zirgu viņam nebūs vairs nemūžam! Bet mierini savu dvēseli un nožāvē savas acis, un es tev došu vairāk laba nekā jaunais nelga. Es esmu varens un bagāts, un devīgs, un mani kalpi un vergi tev klausīs kā savai pavēlniecei, un es ģērbšu tevi greznākās drēbēs un izrotāšu retākiem dārgakmeņiem, un es klausīšu visu, ko tu man liksi. Un viss jau būs darīts, iekams būsi to teikusi!»

Tādus vārdus dzirdējusi, sultānā meita sita savu seju un iekliedzās: «Ak vai! Es esmu zaudējusi savu mīļāko, un tēvs un māte ir zaudējuši mani!» Un tā nu viņa lēja gaužas asaras par to, kas bija viņu piemeklējis, bet persietis savu zirgu dzina uz rumiešu zemi. Un viņš jāja, jāja, līdz nolaidās zaļā pļavā, kur tecēja strauti un zaļoja koki. Un šī pļava bija pilsētas tuvumā, un pilsētā bija sultāns, varens valdnieks. Un notika, ka tieši todien sultāns bija izjājis medībās un jāja pļavai garām. Un tā nu viņš pļavā ieraudzīja persiešu zinību vīru, kas stāvēja pie zirga, un blakus tam bija jaunava. Un, nepaguva persietis ne atjēgties, te sultānā vergi viņu sagrāba, un viņam līdzi tie sagrāba jaunavu un zirgu un noveda tos sultānā vaiga priekšā.

Un, kad nu sultāns ieraudzīja persieša riebīgo izskatu un baisīgo seju un redzēja jaunavas burvīgo daiļumu, viņš jautāja tai: «Ak mana kundze, kādas saites tevi sien ar šo veco dergli?» Bet viņas vietā steigšus atbildēja persietis: «Ak kungs, tā ir mana sieva un mana tēvoča meita.» Bet sultānā meita viņu teica negantu meli un iesaucās: «Allah vārdā, ak augstais valdniek, es viņu nepazīstu un viņš nav mans vīrs, viņš ir burvis, kas mani nolaupīja ar varu un viltu!» Un, kad nu sultāns viņas vārdus dzirdēja, viņš saviem vergiem lika persieti nopērt . rungām, un tie nu viņu sita tik centīgi, ka viņš gandrīz izlaida garu. Tad sultāns lika viņu aiznest uz pilsētu un iemest cietumā. Un tā nu ar viņu bija darīts. Un sultānā meitu un zirgu viņš aizveda sev līdzi, bet zirga noslēpums viņam nebija zināms. Un tas nu ir viss par persiešu zinību vīru un sultānā meitu.

Bet, kad jāstāsta par jauno princi Kamaru al Akmaru, tad zini: viņš apoērba ceļa drēbes un paņēma naudu un ēdienu un devās ceļā, un sirds viņam bija skumīga, un samulsis bija viņa prāts. Un tā nu viņš gāja un gāja un dzina pēdas sultānā meitai, un klīda no zemes uz zemi un no pilsētas un pilsētu, un visur viņš taujāja par melnkoka zirgu, un visi par viņu brīnījās un lielus šķita viņa vārdus.

Un ilgi viņš gāja un taujāja, bet velti bija viņa meklējumi, un viņš nedzirdēja neko par jaunavu un zirgu. Un tad nu viņš devās uz sultānā meitas tēva pilsētu un jautāja, vai viņa nav atpakaļ sava tēva mājā. Bet neviens nebija par viņu dzirdējis un nezināja, kas viņu piemeklējis, un par viņas tēvu tam stāstīja, ka veco sultānu satriekušas bēdas. Un tā nu jaunais princis Kamars al Akmars traucās atpakaļ un devās uz rumiešu zemi, un meklēja tur jaunavas pēdas un taujāja par melnkoka zirgu. Un viņš taujāja visur, kur vien gāja un kur vien apmetās.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka princis Kamars al Akmars taujāja visur, kur vien viņš gāja un kur vien apmetās. Un notika, ka viņš apmetās kādā chanā un redzēja tur tirgoņus, kas pulciņā sēdēja un tērzēja. Un viņš piesēdās tiem tuvumā un dzirdēja, ka viens no tiem sacīja: «Ak mani draugi, manas acis nesen redzēja brīnumu, par kuru lielāka nav pasaulē.» Un citi viņam jautāja: «Un kas tas bija?»

Un viņš atbildēja: «Es biju kādā zemē un savas preces pārdevu kādā pilsētā, — un viņš nosauca tās pilsētas vārdu, kurā bija sultāna meita, — un tur nu es dzirdēju, ka pilsētas ļaudis cits citam stāstīja dīvainu notikumu. Un tie stāstīja, ka pilsētas sultāns kādu dienu izjājis medībās un viņam līdzi jājuši viņa pavadoņi un galminieki. Un, kad tie iejājuši ielejā un no turienes zaļā pļavā, sultāns iei.nidzijis vecu dergli un blakus tam sēdējusi daiļa jaunava, un jaunavai blokus bijis melnkoka un ziloņkaula zirgs. Un vecais vīrs bijis baisigs suv.i izskatā, bet jaunava bijusi daiļa un mīlīga, un viņa starojusi dmg akmeņu mirdzumā. Bet ziloņkaula zirgs bijis tīrais brīnums, un sk.ūs tāka zirga neesot visā pasaulē.» To dzirdējuši, visi iesaucās: «Un ko tad sultāns šiem darīja?» Un tirgonis atbildēja: «Kad sultāns vecajam jautājis, kas esot šī daiļā jaunava, tas teicis to savu sievu un sava tēvoča meitu, bet jaunava šo teikusi negantu meli, un sultāns to šim atņēmis un pašam licis noskūt galvu un iemest viņu cietumā. Bet par melnkoka zirgu es nezinu neko.»

Un, kad nu Kamars al Akmars bija dzirdējis tirgoņa vārdus, viņš piegāja pie tā un klusi izjautāja pilsētas un viņas sultānā vārdu. Un, zinādams, kā sauc sultānu un viņa pilsētu, jaunais princis ielīksmojās lielā priekā, un, kad atausa rīts, viņš devās ceļā un gāja, gāja, līdz nonāca šai pilsētā. Bet, kad nu viņš dzīrās ieiet pilsētas vārtos, te vārtu sargi viņu sagrāba un gribēja vest pie sultānā, lai tas šo iztaujā, ko nācis viņa pilsētā un kādu amatu šis prot. Jo raugi: tāds bija šās pilsētas sultānā ieradums.-Bet princis ienāca pilsētā, kad satumsis jau bija vakars, un tas bija laiks, kad ieeja pie sultānā nebija atļauta. Un tā nu vārtu sargi viņu sagrāba un veda uz cietumu. Bet, redzēdami jaunā prinča daiļumu, tie negribēja mest viņu cietumā un atstāja savā pulkā. Un, kad nu atnesa viņiem ēst un dzert, Kamars al Akmars paēda un padzēra, cik gribējās, un tad viņi sāka triekt un tērzēt un jautāja princim: «Ak, saki, jaunekli, — no kuras malas nākdams?» Un Kamars al Akmars atbildēja: «Es nāku no Persijas, no Hosroju zemes.» To dzirdējuši, sargi sāka smieties, un kāds iesaucās: «Ak, tad esi hosrojietis! Es esmu dzirdējis, kā ļaudis stāsta, un esmu redzējis, kā tie dzīvo, bet neesmu ne dzirdējis, ne redzējis tādu meli, kāds ir tavs tautas brālis, kas sēž mūsu cietumā!» Un cits vēl sacīja: «Tik tiešām, ka Allah augstais ir pasaules valdnieks, es esmu redzējis daudzus cilvēkus un dzirdējis viņu runas un stāstus, bet tādu ērmu, kāds sēž mūsu cietumā, es nebiju redzējis!» Un vēl kāds sacīja: «Allah vārdā, es neesmu redzējis tik baisīgu izskatu un tik riebīgu vaigu!» To dzirdējis, Kamars al Akmars jautāja: «Ko tad šis jums samelojis?» Un cietuma sargi atbildēja: «Viņš daudzina sevi par zinību vīru un gudru ārstu. Mūsu sultāns to ieraudzījis, jādams medībās, un viņam līdzi bijusi neminami daiļa jaunava un melnkoka zirgs. Un daiļā jaunava nu dzīvo pie mūsu sultānā, un viņš to kaislīgi mīlējis un gribējis to precēt, bet šai aptumšojies prāts! Un, ja nu šis virs būtu gudrs ārsts, par kādu dēvējās, viņš droši vien būtu varējis to dziedināt. Un sultāns jau visu gadu šķiež milzīgu naudu, viņu dziedinādams, un maksā ārstiem un zvaigžņu lasītājiem, bet velti visi pūliņi! Un melnkoka zirgs ir noglabāts sultānā mantu krātuvē. Bet vecais riebeklis, kas bija viņai līdzi, sēž mūsu cietumā, un, kad satumst nakts, viņš raud un vaimanā, un ltfupa mums miegu.»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka cietuma sargi stāstīja jaunajam princim par persiešu zinību vīru, kas sēdēja viņu cietumā, un par to, ka naktīs viņš raud un vaimanā, un laupa viņiem miegu.

To dzirdējis, Kamars al Akmars klusībā iesaucās: «Allah vārdā, nu esmu sadzinis pēdas! Nu tikai jāizdomā, kā labāk savu mērķi lai sasniedzu!» Bet cietumniekiem laiks jau bija gulēt iet, un tie nu princi ieveda cietumā un aizslēdza durvis. Un tad viņš dzirdēja, ka persiešu zinību vīrs raudāja un sevi rāja, un gaudās par savu likteni, persiešu mēlē sacīdams: «Ak vai, ka postā iedzinu sevi un jauno princi un nolaupīju jaunavu, bet nepanācu neko! Un tāds liktenis mani piemeklējis tikai tādēļ, ka ļauni bija mani nolūki un es meklēju, ko neesmu pelnījis un kas nav lemts tādam, kāds esmu es. Un, kas meklē to, kas nav tam lemts, tas nonāk tur, kur esmu nonācis es.» Un, kad nu princis izdzirdēja persieša vārdus, viņš atbildēja tam persiešu mēlē, sacīdams: «Vai tu vēl ilgi raudāsi un gaudosi? Un vai tu domā, ka tevi piemeklējis tik liels posts, kāds citu nav piemeklējis?» Un, jaunā prinča vārdus dzirdējis, persietis iesila laipnībā un sāka viņam gausties par savu neveiksmi un savu postu. Un, tā nu triecot un tērzējot, viņiem aizritēja nakts. Bet citu rītu atnāca sargi un jauno princi aizveda pie sava sultānā, un sacīja tam: «Ak kungs un valdniek, šis jauneklis ienāca pilsētā vakar, bet viņš ienāca tik vēlā stundā, ka nevarējām vest to pie tevis!» Un tad nu sultāns sāka princi iztaujāt un vaicāja tam: «No kādas zemes tu nākdams un kāds tavs vārds un amats, un ko tu meklē šai pilsētā?» Un Kamars al Akmars atbildēja: «Persiešu mēlē mans vārds ir Hardže, un mana zeme ir Persija, un esmu es zinību vīrs un protu dziedināt, kas jukuši prātā. Un tādēļ es dodos no vienas zemes uz otru un no pilsētas uz pilsētu un visur rādu savu mākslu un krāju jaunas zinības. Un, kad es redzu slimnieku, es dziedinu to, bet nedaru tā, kā dara zvaigžņu lasītāji. Es nestiepju savu turbānu platumā un savas piedurknes garumā, un savā padusē nenēsāju grāmatu kaudzes, un es nemelnoju savus plakstiņus un kaklā nevalkāju tūkstoš resnu zīļu krelles, un slimniekus es dziedinu, nemuldēdams dīvainus vārclus noslēpumainā valodā un nepūzdams tiem sejā un nekozdams tiem ausīs! Un raugi: tāds ir mans amats, ak augstais valdniek!»

Un, jaunā prinča vārdus dzirdējis, sultāns ielīksmojās un sacīja: «Ak cienīgais zinību vīrs, tu esi pie mums nācis īstā laikā!» Un sultāns viņam stāstīja par daiļās jaunavas kaiti un teica tam: «Ja tu to dziedināsi un izdziedināsi viņas trakumu, es došu tev visu, ko prasīsi!» To dzirdējis, Kamars al Akmars iesaucās: «Lai Allah svētība un žēlastība tev, mūsu kungam un valdniekam! Bet tev nu jāstāsta man viss, ko esi redzējis un ko zini par viņas kaiti, jo raugi: man jāzina, cik ilgi viņa jau trako un kā tu viņu atradi un viņai līdzi veco persieti un koka zirgu.» Un tad nu sultāns viņam stāstīja visu no sākuma līdz galam un sacīja: «Vecais persietis sēž cietumā.» Bet jaunais princis jautāja: «Ak, saki, laimīgais valdniek, — kur tu liki zirgu, kas bija viņai līdzi?» Un sultāns atbildēja: «Tas noglabāts manās mantu krātuvēs.» Un tad nu Kamars al Akmars klusībā sacīja: «Vispirms man jāredz un jāaplūko zirgs, un, ja tas nebūs samaitāts un tam nebūs noticis ļauns, tad piepildījies būs viss, ko gribu. Bet, ja redzēšu, ka tas vairs nekustas, es izgudrošu jaunu viltību, lai atpestītu savu dvēseli!» Un tad nu viņš pievērsās sultanam un sacīja: «Ak valdniek, man jāredz šis zirgs, jo raugi: zirgu apraudzījis, es varbūt atradīšu līdzekli, ar ko varēšu dziedināt jaunavu.» To dzirdējis, sultāns atbildēja: «Mīļu prātu.»

Un sultāns piecēlās, saņēma jaunā prinča roku un aizveda to tur, kur noglabāts bija koka zirgs. Un tad nu princis apskatīja un pārbaudīja savu zirgu un redzēja, ka tas ir vesels un ļauns nav tam gadījies. Un princis ielīksmojās lielā priekā un iesaucās: «Lai Allah žēlastība sultanam, mūsu kungam! Un nu es iešu pie jaunavas un lūkošu, kas viņai kaiš. Un es lūgšu Allah augsto, lai viņa būtu dziedināta no manas rokas. Un, ja tāds būs Allah prāts, tad viņa būs vesela ar šā zirga palīdzību!» Un sargiem viņš lika cītīgi apsargāt koka zirgu un pats kopā ar sultānu gāja uz sultānā meitas istabu. Viņas istabā iegājis, jaunais princis redzēja, ka Samzennachara lauzīja rokas un kā daždien valstījās pa grīdu, sita savas krūtis un plosīja drēbes. Un princis tūdaļ redzēja, ka viņa tikai izliekas un neprātā viņu nav dzinis ne džins, ne cilvēks. Un'viņš saprata, ka skaidrs ir sultānā meitas prāts un viņa trakoja, lai neviens viņai netuvotos.

Un, tādu viņu redzēdams, Kamars al Akmars piegāja pie viņas un sacīja: «Ak triju pasauļu kārdinātāja, lai zūd tavas mokas un ciešanas!» Un viņš uzrunāja to maigiem vārdiem un ļāvās viņai pazīstams. Un, kad nu sultānā meita viņu pazina, viņa izkliedza skaļu prieka saucienu un pakrita nemaņā. Bet sultanam likās, ka viņa pakritusi lielās bailēs no ārsta. Te nu jaunais princis viņu atžilbināja un, pielicis savas lūpas pie viņas auss, klusi čukstēja: «Ak Samzennachara, ak siržu kārdinātāja, ak manu acu gaisma, sargi savu dzīvību un manu un gādā, lai neizlīst ne tavas, ne manas asinis, un esi izturīga un pacietīga! Tik tiešām, te ir vieta, kur vajadzīga gudrība un prāta viltība, lai mēs

izkļūtu no varmācīgā sultānā spailēm. Un mūsu viltība būs tā, ka es lešu pie sultānā un sacīšu: «Ak valdniek, viņā iemetušies džini, un tā ir viņas kaite.» Un tad es likšu salauzt tavas važas, jo tikai tad no tevis izskries ļaunais gars, un es būšu tevi dziedinājis. Un, kad pie tevis ienāks sultāns, saki viņam laipnus un labus vārdus, lai viņš redz, ka esmu tevi dziedinājis ar savu noslēpumaino varu. Un raugi: tad piepildīsies viss, ko gribam!» To dzirdējusi, jaunava iesaucās: «Dzirdu un paklausu!»

Tad nu Kamars al Akmars viņu atstāja un piegāja pie sultānā, un jautrs un priecīgs viņš sacīja tam: «Ak laimīgais valdniek, tev liktenis ir labvēlīgs, jo tas man deva līdzekli pret viņas kaiti, un tā ir tava laime, ka esmu šo jaunavu dziedinājis. Tad nu celies un ej pie viņas, un saki viņai klusus un laipnus vārdus, un soli viņai, kas ielīksmos viņas prātu, jo raugi: tad piepildīsies viss, ko gribi no viņas!»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Kamars al Akmars sacīja sultanam: «Tad piepildīsies viss, ko gribi no viņas!» Un tad nu sultāns piegāja pie jaunavas, un, sultānu ieraudzījusi, viņa tūdaļ piecēlās un noskūpstīja zemi viņa roku starpā, un sacīja: «Ak augstais valdniek, tavu kalponi mulsina gods, ko šodien esi viņai rādījis, ienākdams pie viņas!» To redzot, sultanam bija lieli prieki, un visām verdzenēm un visiem einuchiem viņš lika jaunavu gādīgi aptecēt un vest to hamamā, un izraudzīties viņai krāšņākās drēbes un greznākās rotas. Un verdzenes un einuchi iegāja pie sultānā meitas un locīja savus ceļus pie viņas kājām, un viņu sveicienu tā atņēma mīlīgā balsi un lēnprātīgiem vārdiem. Un tie nu viņu ieģērba valdnieces drēbēs un viņas kaklu izrotāja dārgakmeņu krellēm. Un verdzenes viņu ieveda hamamā un mazgāja viņu un aptecēja, un no hamama viņu ieveda atpakaļ istabās, un tur nu viņa staroja kā mēness četrpadsmitajā dienā. Pie sultānā piegājusi, tā noskūpstīja zemi viņa roku starpā, un sultāns ielīksmojās, un viņa dvēsele atplauka. Un viņš sacīja jaunajam princim: «Ak gudrais ārst un lielais prātniek, zini, ka viss, kas manā pilī staro laimes priekā, ir tikai tavu roku darbs. Un lai nu Allah augstais vairo tavas • dziedinošās dvesmas svētību!» Un jaunais princis atbildēja: «Ak valdniek, viņa būs pilnīgi dziedināta un viņas laime piepildīsies, ja tu ar saviem miesassargiem un karapulkiem tūdaļ dosies uz to vietu, kur viņu uzgāji. Un ved sev līdzi arī viņu un liec tur aizvest koka zirgu, jo raugi: tas ir viens no paša Eblisa džiniem, un tas iemeties viņā un laupījis viņai prātu. Un tur es ļauno garu apvārdošu un nokaušu, un tas viņu atstās uz visu mūžu. Bet, ja nolādēto džinu nenokaušu, tas katra mēneša sākumā nāks atpakaļ un viņas dziedināšana būs jāsāk no gala.» Te nu sultāns iesaucās: «Lai notiek viss pēc tava prāta!»

Un sultāns saviem kalpiem lika zirgu aizvest pļavā, kur viņš bija uzgājis jaunavu. Un kalpi nu aizveda turp zirgu un persiešu zinību vīru. Bet sultāns pats un viņa karapulki sakāpa zirgos, un viņa zirgā jāja ari daiļā jaunava. Un ļaudis nezināja, kas sultanam padomu. Bet, kad nu visi bija nonākuši pļavā, jaunais princis lika jaunavu un koka zirgu aizvest tālu no paša sultānā un viņa karapulkiem, lai tiem nebūtu redzama ne jaunava, ne zirgs. Un, kad nu tas bija padari I., j.ntti.iifi princis sacīja rumiešu sultanam: «Un nu ar tavu žēlīgo atļauju es sākšu kvēpināt un skaitīt burvības vārdus un nosvēpēšu ļauno garu, lai tun nekad vairs nepiemeklē daiļo jaunavu! Un tad es kāpšu melnkok.i zirgā un jaunavu sēdināšu aiz sevis, un, kad tas būs darīts, tu redzēsi, ka zirgs sāks gorīties uz visām pusēm un pēkšņi ieskriesies un apst.'i sies tavu roku starpā. Un tu redzēsi, ka džins ir mūsu varā. Un tad ar jaunavu tu varēsi darīt, ko gribi!»

Un, prinča vārdus dzirdējis, sultāns ielīksmojās un viņa līksmībai nebija gala. Bet jaunais princis tikmēr uzkāpa zirgā un sultānā meitu nosēdināja aiz sevis, un piesēja to stiprām saitēm, un sultāns un viņa karavīri to visu redzēja un skatīja to savām acīm. Tad nu Kamars al Akmars pagrieza vīteni, un zirgs ar joni uzskrēja gaisā un aiznesa viņus abus. Un karavīri tikmēr blenza, līdz jaunais princis un sultānā meita izgaisa debesu augstumos. Un rumiešu sultāns, neko neno- ģizdams, pļavā stāvēja un gaidīja, kad zirgs nāks atpakaļ, bet velti viņš bija gaidījis. Un viņu plosīja nožēlas, un viņš gaudās par šķiršanos no daiļās jaunavas. Un tad nu viņš saviem karapulkiem lika doties atpakaļ uz pilsētu.

Te nu sultāns atcerējās derdzīgo veci, kas sēdēja cietumā, un lika to aicināt pie sevis. Un sultāns sacīja: «Ak vecais nodevēj, kā tu drīkstēji man slēpt šā burvju zirga noslēpumu? Tas nolaupīja man ārstu, kas dziedināja daiļo jaunavu, un pašu ārstu un jaunavu tas uznesa gaisā. Un kas nu zina, kāds būs viņu liktenis! Un tev, vecais nelieti, būs jāsamaksā arī par greznajām drēbēm un visiem dārgakmeņiem, ar kuriem liku viņu izgreznot, kad viņa iznāca no hamama! Un uz pēdām es likšu nocirst tev galvu!» Un tā nu, paklausīdams sultānā mājienu, pienāca šķēpnesis un ar vienu cirtienu pāršķēla persieti pušu.

Bet jaunais princis Kamars al Akmars un sultānā meita Samzennachara tikmēr lidoja pa gaisu gaisiem, līdz laimīgi nonāca sultānā Sabūra galvaspilsētā un nolaidās uz pašā pils jumta. Un, jaunavu ievedis sava tēva pilī, princis aizsteidzās pie tēva un mātes un aiznesa tiem priecīgo ziņu, ka viņš atkal mājās un viņam līdzi sultānā meita. Un iegāja viņš istabā, kur asarās mirka sultāns, viņa tēvs, un viņa māte un trīs māsas. Un, visus apskaudams, viņš vēlēja tiem mieru un laimi. Un, jauno princi redzot, visi ielīksmojās lielā priekā un no sirds visiem novēlās bēdu slogs. Un, svinēdams sava dēla un Sanas sultānā meitas pārnākšanu, sultāns Sabūra savas pilsētas ļaudīm sarīkoja krāšņus svētkus, un tie nu ilga visu mēnesi. Bet Kamars al Akmars līgoja laimē ar savu jauno sievu. Un tā nu viņiem aizritēja ilgas un daudzas svētītas naktis.

Un, lai nu dvēselei būtu miers, tad sultāns Saburs lika sadauzīt koka zirgu un pats savām rokām izjauca un sadragāja zirga iekšas. Bet rumiešu sultāns, savā pilsētā pārradies, skumīgs un bēdīgs ieslēdzās pilī, un veziri un valstības kungi gāja vinu mierināt, sacīdami: «Tas vīrs, kas nolaupīja jaunavu, ir burvis, un lai slavēts Allah augstais, kas tevi glābis no viņa varas!» Un tā nu viņi sultānu nepameta, līdz viņa prāts bija aizmirsis daiļo jaunavu.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka rumiešu sultānu nepameta viņa valstības veziri un kungi, līdz viņa prāts bija aizmirsis daiļo jaunavu.

Un tad nu Kamars al Akmars aizrakstīja vēstuli jaunavas tēvam, Sanas sultanam, un vēstulē viņš izstāstīja visu, kas bija viņus piemeklējis, un ziņoja, ka apprecējis viņa meitu un viņa ir laimīga. Un savu vēstuli viņš aizsūtīja ar ziņnesi, un ziņnesi pavadīja ļaudis, kas nesa krāšņas balvas un retus dārgumus. Un, kad nu ziņnesis nonāca jaunavas tēva pilsētā, kas bija Jemena, viņš pasniedza tam vēstuli un visas balvas. Un, vēstuli izlasījis, sultāns ielīksmojās un balvas pieņēma, un rādīja ziņnesim lielu godu. Un tad viņš sataisīja brīnišķīgas balvas savam meitasvīram, sultānā Sabūra dēlam, un tas pats ziņnesis tās aizveda.

Un tā nu ziņnesis pārradās pie jaunā prinča un stāstīja tam, ka sultāns, jaunavas tēvs, bijis priecīgs savā sirdī, kad dzirdējis, ka viņa meita ir sveika un vesela. Un priecīgs bija arī daiļais princis Kamars al Akmars, jo viņu plosīja grūtas domas, vai Sanas sultāns nerājas par savu meitu un viņas vīru. Un tā nu Kamars al Akmars ik gadus rakstīja vēstules savam sievastēvam un sūtīja viņam dārgas balvas. Un vē'tules viņš rakstīja un balvas sūtīja līdz Sanas sultānā nāvei.

Un, kad nu nomira arī sultāns Saburs, viņa tēvs, viņš mantoja sultānā valstību. Un viņa valdības laika pirmais darbs bija tas, ka savu jaunāko māsu viņš izprecināja jaunajam Jemenas sultanam. Un savu valstību viņš valdīja gudri, un taisnīgs viņš bija pret saviem pavalstniekiem un veda tos pa Allah ceļiem. Un tā nu viņš iekaroja zemju zemes, un uzticīgi viņam bija šo zemju ļaudis. Un ar savu sievu Sam- zennacharu viņš dzīvoja laimīgu un saldu dzīvi, līdz atnāca visu baudu Galētāja un visu pulku Izšķīrēja, un piļu un būdiņu Postītāja, un kapu Racēja.

Un lai nu slavēts dzīvais un nemirstīgais, kas savās rokās tur redzamās un neredzamās pasaules!»

PASAKA PAR ALI BABU UN ČETRDESMIT LAUPĪTAJIEM

Un Sechrezada stāstīja sultanam Sachriaram: «Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka sen jau aizgājušos laikos un tālās, senās dienās kādā Pērsijas pilsētā, kas līdzīga bija citām pilsētām, reiz dzīvoja divi brāļi un vienam vārds bija Kasims un otram — Ali Baba. Un lai nu slavēts Allah augstais, kura priekšā izlīdzinās visi vārdi un kurš visas dvēseles redz viņu kailumā un visus nodomus viņu dziļumā! Un slavēts lai ir likteņu valdnieks visvarenais!

Un, kad nu Kasima un Ali Babas tēvs, kas bija vienkāršs nabaga vīrs, iegāja svētlaimības pasaulē, abi brāļi viņa mantojumu izdalīja uz pusēm. Bet drīz viņi visu apēda, un kādu dienu viņiem nebija vairs nekā un pāri nebija palikusi ne maizes vai siera smarža. Jo raugi: tāda ir jaunības neprātība, kas aizmirst gudro vīru padomus!

Te nu vecākais brālis Kasims redzēja, ka viņu gaida bada nāve, un viņš sāka meklēt labākas dienas. Un Kasims bija viltīgs un atjautīgs jauneklis, un viņš iepazinās ar nelietīgu savedēju — lai izput visi ļaunie gari! Un savedēja redzēja, ka viņš ir stiprs un veselīgs, un saprecināja to ar jaunavu, kurai bija jauks dzīvoklis un laba maize, un ražena veselība. Un bija viņa skaista un strādīga, un krietna bija viņas daba. Un lai slavēts Allah augstais, kas viņu radījis! Un tā nu par visiem priekiem, ko viņš deva savai sievai, tā atdeva viņam labi ierīkotu tirgotavu pašā tirgus vidū. Jo raugi: tāds bija viņa liktenis un tas bija zīmēts viņa pierē. Tā nu bija ar viņu.

Bet, kad jāstāsta par Ali Babu, tad zini: viņam nebija patmīlības un viņš bija bikls un kautrīgs. Un bija viņš pieticīgs, un viņa acis nepazina skaudību, un savu dzīvi viņš sāka nabadzībā un sūrā darbā. Un dzīvoja viņš tik taupīgi, ka varēja iekrāt drusku naudas, jo grūtā dzīve bija viņu skolojusi. Un par savu naudu viņš nopirka ēzeli un vēlāk divus, un beidzot trīs ēzeļus. Un tā nu ik dienas viņš veda tos mežā un sakrāva tiem mugurā malku un žagarus, kas senāk viņam bija jānes savos plecos.

Un tā nu, kā daždien triju ēzeļu saimnieku, citi nabaga malkas cirtēji cienīja un bijāja Ali Babu, un viens no tiem šķita augstu godu, ka savu meitu varēja dot viņam par sievu. Un, kad nu atnāca kadijs un liecinieki, tie laulības līgumā ierakstīja Ali Babas trīs ēzeļus, un ierakstīja viņi visu pūru un izpirkuma naudu par jaunavu, bet nabaga jaunava savam vīram nedeva neko, jo raugi: viņa bija nabaga meita. Bet neziņā zūd visa nabadzība vai bagātība, un mūžīgs ir tikai Allah visvarenais!

Un tā nu Ali Babas laulība ar malkas cirtēja meitu bija svētīta bērniem, un viņu bērni bija skaisti kā pilni mēneši, un teica tie sava radītāja slavu. Un visa viņa dzimta godīgi pārtika ar to, ko viņš nopelnīja, pilsētā pārdevis malku un žagarus. Un vairāk par šo kluso labklājību viņš nekāroja no sava radītāja. Te kādu dienu, kas bija līdzīga citām dienām, kad Ali Baba cirta malku neskartā biezoknī un ar cirvi kapāja kokus un viņa ēzeļi, savu nastu gaidīdami, turpat tuvumā ganījās, mežā atskanēja Ali Babas likteņa balsis. Bet Ali Babam nebija jausmas, ka viņa liktenis jau ilgus gadus vērpa savus pavedienus. Te pēkšņi Ali Baba mežā izdzirdēja dobju dunoņu, un tā skanēja tālumā un nāca aizvien tuvāk. Un viņš pielika ausi pie zemes un saklausīja daudzu zirgu pakavu dimu, un tā dimdēja aizvien stiprāk un varenāk. Un, kā daždien miermīlīgs vīrs, kas vairījās no visādām dēkām, Ali Baba satraucās lielā nemierā, jo raugi: viņš bija viens un tuvumā bija tikai trīs viņa ēzeļi. Un viņa prāts tam sacīja, ka labāk būs uzrāpties liela un resna koka galotnē, no kurienes viņš pārskatīja visu mežu. Un tur nu, zaru paslēpts, viņš varēja novērot visu, kas mežā notiek. Un prātīgi viņš bija darījis! Jo raugi: tiklīdz viņš paslēpās kokā, te ieraudzīja vareni bruņotu jātnieku pulku, un tie nu auļoja tieši uz to pusi, kur bija viņš. Un viņu niknās sejas un zvērojošās acis, un viņu bārdas, kas bargi izšķīrās uz abām pusēm un plandījās kā asinskārīga kraukļa spārni, viņam rādīja, ka tie ir laupītāji un baisīgi slepkavas. Un Ali Baba nebija maldījies.

Un, kad nu tie uzjāja klinšainā paugurā, kur paslēpies bija Ali Baba, pats neredzams, bet visu redzēdams, laupītāji nolēca no saviem zirgiem, paklausīdami sava pavēlnieka mājienam. Un viņu pavēlnieks bija briesmīgs vīrs milzeņa augumā. Un laupītāji izjūdza savus zirgus un no zirgu mugurām nocēla miežu maisus, kas bija piesieti pie srg liem, un tos nu viņi uzkāra zirgiem kaklā un pašus zirgus piesēju pie kokiem. Un tad nu no segliem viņi nosēja tarbas un uzmauca sev kaklā. Bet tarbas bija loti smagas, un laupītāji tās nesa salīkuši, tin Ali Baba, kokā sēdēdams, varēja tos saskaitīt, un viņš saskaitīja četr desmit laupītājus. Un nebija viņu ne vairāk, ne mazāk.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Ali Baba saskaitīja četrdesmit laupītājus, un nebija viņu ne vairāk, ne mazāk. Un, tā nu apkrauti, tie tuvojās lielas klints pakājei un izkārtojās rindās. Un laupītāju pavēlnieks no saviem pleciem nocēla tarbu un nolika to zemē, un pēkšņi viņš pagriezās pret klinti un skaļā balsī sauca neredzamam spēkam:

«Sezam, atveries!»

Un tūdaļ pašķīrās klints, un laupītāju virsnieks atkāpās un palaida garām savus ļaudis. Un, kad nu visi ļaudis bija iegājuši klints spraugā, viņš pacēla savu tarbu un uzmauca to plecos, un viņš aizgāja savu ļaužu pēdās. Un atkal viņš uzsauca valdonīgā balsī: «Sezam, aizveries!»

Un klints siena atkal aizvērās, un neviens nebūtu varējis atminēt, ka atvēruši to bija laupītāja burvju vārdi. To redzēdams, Ali Baba brīnījās savā dvēselē un klusībā sacīja: «Ja tie ar savu burvību tikai neceļ gaismā manu patvērumu un manu garumu neiedzen manā platumā!» Un viņš baidījās pakustēties, un viņu plosīja nemiers un raizes par ēzeļiem, kas meža biezoknī mierīgi ganījās.

Un tā nu Ali Baba zināja, ka dobjā dima, kas bija līdzīga tālām pērkona graujām, bija četrdesmit laupītāju tuvošanās zīme. Un klints siena atkal pašķīrās, un četrdesmit laupītāji iznāca atpakaļ, un visiem pa priekšu gāja viņu virsnieks. Un katram rokā bija tukša tarba, un gāja viņi atpakaļ pie saviem zirgiem un ielēca seglos, un pie segliem piesēja tukšās tarbas. Te pēkšņi viņu virsnieks pievērsās alas spraugai un skaļi sauca burvju vārdus: «Sezam, aizveries!»

Un tā nu abas klinšu malas atkal savienojās un nepameta redzamas pēdas. Un visi aizjāja to pašu ceļu, ko bija atjājuši, un Ali Baba vairs neredzēja viņu spīdīgās acis un izplukušās bārdas. Tā nu notika ar četrdesmit laupītājiem. Bet Ali Babu nepameta viņa skaidrais prāts, ko citām balvām līdzi viņam bija devis Allah augstais, bet viņu nomāca raizes par saviem ēzeļiem. Un, paslēptuvē sēdēdams, Ali Baba klusībā sacīja: «Ja nu briesmīgie laupītāji savā alā ko aizmirsuši un dodas atpakaļ savās pēdās, tad esmu viņu varā. Un tad tu, Ali Baba, redzēsi, kas jācieš nabagam, ja tas stājas ceļā tik vareniem vīriem!» Un, tā nu gudrodams, Ali Baba lūkojās, līdz baigie jātnieki izgaisa tālumā. Un aizritēja vēl brīdis pēc brīža, līdz nebija tie vairs redzami, un no koka viņš nokāpa tikai tad, kad mežā atkal bija klusums. Un, zemē nokāpis, viņš bikli raudzījās uz visām pusēm un bailīgi cilāja kājas no zara uz zaru.

Un, zemē nokāpis, Ali Baba piegāja pie laupītāju klints, un soļus viņš spēra uz pirkstu galiem un aizturēja elpu. Un tā nu vispirms viņš gribēja aplūkot savus ēzeļus un apmierināt sirdi, jo raugi: tie bija maizes devēji viņa bērniem, bet viņa dvēselē iedegās neklusi- nāma ziņkārība par to, ko viņš bija redzējis un dzirdējis. Un raugi: tas bija viņa liktenis, kas viņu dzina šai dēkā.

Un tā nu Ali Baba piegāja pie klints un aplūkoja to no augšas līdz lejai, bet redzēja, ka klints ir pavisam gluda un tur nav nevienas spraugas, ne tik platas, ka varētu adatu iedurt. Un klusībā viņš sacīja: «Bet četrdesmit laupītāji te iegāja, un to es redzēju pats savām acīm! Allah vārdā! Ej nu zini, vai alā tie nav iegājuši ar burvju vārdiem, kas man nav zināmi, bet pirmos vārdus es dzirdēju!» Un viņš nodomāja: «Allah vārdā, es skaidri atceros tos burvju vārdus, kas alu atvēra un aizvēra! Kā būtu, ja es palūkotu, ja es gribētu izdibināt, vai manām lūpām ir tas pats spēks, kas likts milzīgā laupītāja lūpās!» Un te nu Ali Babu sauca viņa likteņa balss, un viņš aizmirsa savu lēnprātību un pagriezās pret klinti, un sauca:

«Sezam, atveries!»

Un, kaut viņš burvju vārdus izrunāja vārgā un nedrošā balsī, klints tomēr pašķīrās un atvēra plašu eju. Un lielās bailēs Ali Baba dzīrās jau bēgt, bet liktenis viņu apturēja un lika ielūkoties alā. Tur nu viņa acis neskatīja tumšas alas baismu, tās ieplētās brīnumā un ieraudzīja platu gaiteni, kas viņu ieveda lielā, spraišļotā telpā. Un šī telpa bija izcirsta tai pašā klintī, un gaisma tur iespīdēja no augšas. Un tā nu viņš iegāja slepenajā vietā, un sākumā tur nebija nekādu briesmu. Un viņš mierināja savu dvēseli, sacīdams: «Ir tikai viens patvērums un spēks, un tas ir Allah augstais!» Un šie vārdi viņu stiprināja, un alā viņš iegāja bez bailēm, te pēkšņi klints sprauga klusi aizvērās, bet viņa prāts bija mierīgs, kaut nekāds lielais varonis viņš nebija. Un tā nu viņš nodomāja, ka ar šiem burvju vārdiem viņš varēs atvērt visas durvis.

Un tā viņš mierīgi gāja un redzēja, ka visas sienas līdz pat augstākajiem spraišļiem apkrautas ar greznām precēm. Un bija tur zīda un brokātā audumi un dažādu ēdienu maisi, un milzīgas lādes, līdz malām pilnas ar sudraba naudu, un vēl citās lādēs laistījās zelta stieņi un dināri. Bet visas bagātības, kas bija te savāktas, nevarēja sakraut lādēs un sabāzt maisos, un tā nu visa zeme bija piekrauta zelta un dārgakmeņu kaudzēm. Un, tiklīdz kāja spēra soli, tā uzmina dārgakmenim vai iekāpa zelta kaudzē. Un Ali Babam bija lieli brīnumi, jo raugi: viņš savu mūžu nebija redzējis īstu zeltu un nebija baudījis zelta smaržu. Un, redzēdams neskaitāmos dārgumus, no kuriem vis niecīgākais varēja greznot katra sultānā pili, viņš klusībā sacīja: «Si ala droši vien ir daudzu laupītāju paaudžu patvērums, un visas sis mantas nav sakrātas gados, bet gadu simteņos, un droši vien tās kia juši jau Babilonijas laupītāji.»

Un, kad nu Ali Baba jau bija attapies no brīnumiem, viņš nodo māja: «Ak Ali Baba, nu tu redzi, kā noskaidrojies tava likteņa vaigs! Un no taviem ēzeļiem un taviem žagariem tas iemetis tevi zelta bedrē, kādu būs redzējis tikai Suleimans! Ak laimes svētītais malkas cirtēj, tev pirmā laimes brīdī liktenis devis burvju vārdus un viņu spēku, un tu esi atvēris klinti un brīnišķīgo alu, kurā laistās visas zemes bagātības! Ak, liela ir Allah žēlastība, jo tā tev devusi šīs bagātības, ko zagļu un laupītāju paaudzes te sakrājušas. Un, ja nu liktenis to visu tev devis, tad tavai dzimtai vairs nebūs dzīvot trūkumā un salaupīto zeltu tev būs lietā likt!»

Un, tā nu domādams, Ali Baba noliecās pie ēdienu maisa, un maisu viņš izkratīja un piebēra zelta dināriem, bet citus dārgumus viņš pameta. Un zelta maisu viņš uzkrāva mugurā un aiznesa gaiteņa galā. Un atkal viņš iegāja spraišļotajā telpā un tāpat piebēra vēl otru un vēl trešu maisu, un tā viņš piebēra vēl daudzus maisus, cik vien varēja panest viņa ēzeļi. Un tad viņš pagriezās pret alas spraugu un skaļi uzsauca: «Sezam, atveries!» Un akmens durvis tūdaļ atvērās visā platumā, un Ali Baba aizsteidzās pie saviem ēzeļiem un aizveda tos pie alas. Un tā nu viņš apkrāva tos maisiem un maisus apsedza ar koku zariem. Un, apkrāvis savus ēzeļus, viņš izrunāja burvju vārdus, un klints siena tūdaļ aizvērās.

Tad nu Ali Baba sāka dzīt savus ēzeļus, kas nesa zelta maisus, un viņš skubināja tos varenā balsī, bet neteica vairs lāstus un rājienus kā daždien, soļodams viņu pēdās. Bet, ja nu Ali Baba savus ēzeļus lamāja tāpat kā visi ēzeļu dzinēji, tad ziniet: viņš negribēja tos sāpināt, jo viņš tos mīlēja kā savus bērnus, bet viņš tikai gribēja, lai ēzeļi klausa viņa skubinājumus. Bet šoreiz viņš būtu bijis netaisns, ja savus ēzeļus būtu lamājis, jo raugi: tie nesa tik daudz zelta, cik nebija ne sultanam. Un, ēzeļus saudzēdams un necirzdams tiem ar pātagu, Ali Baba gāja viņu pēdās līdz pašai pilsētai.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad satumsa nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Ali Baba, savus ēzeļus saudzēdams, gāja viņu pēdās līdz pašai pilsētai. Un tā nu Ali Baba piegāja pie savas mājas un redzēja, ka vārti aizcirsti ar lielu koka bultu.

To redzēdams, viņš klusībā sacīja: «Kā būtu, ja es izsauktu burvju vārdus?» Un pēkšņi viņš uzsauca: «Sēžam, atveries!» Un tai pašā mirklī bulta atsprāga un vārti atvērās visā platumā. Un, nevienam vārda neteicis, Ali Baba iegāja savas mazās mājiņas pagalmā un iedzina tur ēzeļus. Un, pagriezies pret vārtiem, viņš atkal uzsauca: «Sezam, aizveries!» Un vārti pagriezās savās virās un klusi aizvērās, un bulta aizkrita. Un tā nu Ali Baba redzēja, ka viņa rokās likts brīnišķīgs noslēpums, un tas viņam maksāja tikai mazas bailes, redzot četrdesmit laupītāju un viņu virsnieka baisīgos vaigus.

Bet, kad nu Ali Babas sieva savā pagalmā ieraudzīja ēzeļus un viņu pašu, tā piesteidzās pie viņa, sasita rokas un iesaucās: «Ak, saki, vīrs, — kā tu atvēri vārtus, kad es pati biju tos aizbultējusi? Lai svētī mūs Allah miers! Un ko tu šai laimes dienā atvedi savos pilnajos maisos, kas ir tik smagi, ka savu mūžu neesmu tādus redzējusi?» Un Ali Baba atbildēja: «Ak sieva, šos maisus mums sūtījis Allah augstais! Un labāk netaujā par vārtiem un par bultām, bet palīdzi ienest maisus mājā!» Un tā nu Ali Babas sieva klusināja savu ziņkārību un palīdzēja vīram maisus uzcelt plecos un citu pēc cita ienest mājā. Un, tiklīdz viņa aplūkoja maisus, viņa juta, ka tie piebāzti ar naudu, bet nodomāja, ka droši vien tur būs veci vara naudas gabali. Un tā nu viņa nezināja patiesību, un viņas dvēsele iedegās nemierā. Un beidzot viņa nosprieda, ka vīrs būs sadraudzējies ar zagļiem vai citiem blēžiem, un nolēma viņam jautāt, kur šis ņēmis tik smagus naudas maisus. Un, kad nu maisi bija sanesti mājā, viņa nevarēja vairs ilgāk nociesties un sāka sist savus vaigus un plosīt savas drēbes. Un pēkšņi viņa iekliedzās: «Ak vai mums! Ak, mūsu bērnu posts un karātavas!»

Un, sievas vaimanas un gaudas dzirdēdams, Ali Baba iekaisa dusmās un uzbrēca sievai: «Ak nolādētā, ko tu gaudo? Un ko tu brēc pēc soda, ko pelnījuši zagļi?» To dzirdējusi, viņa sacīja: «Ak mana tēvoča dēls, šie naudas maisi mūsu mājā ienesuši nelaimi! Ak, lūdzams, krauj tos ēzeļiem mugurā un ved prom no mūsu sētas. Jo manai dvēselei miera nebūs, kamēr tie būs mājā!» Te nu viņš iesaucās: «Lai Allah augstais izdeldē visas sievietes, jo raugi: viņš nav devis tām prāta! Ak mana tēvoča meita, tu droši vien domā, ka naudas maisi ir zagti! Nu, tad atmosties un izžāvē savas acis, jo maisus sūtījis mums Allah augstais, kas šodien mežā lika piepildīties manam liktenim! Un es tev stāstīšu, kas mani piemeklēja, bet negaidi ne vārda no manām lūpām, iekams maisus atvēršu un tu redzēsi, kas tur iekšā!»

Un tā nu Ali Baba izbēra visus maisus, un zelta naudas ripas aizskrēja uz visām pusēm, un malkas cirtēja nabadzīgajā istabā atmirdzēja zvaigžņu tūkstoši. Un, savā dvēselē gavilēdams, Ali Baba redzēja, ka viņa sieva bija gluži apžilbuši. Un viņš iesēdās zelta kaudzē, ievilka kājas un sacīja: «Tad nu uzklausi mani, ak sieva!» Un viņš stāstīja tai visu no sākuma līdz galam, un neteikts nepalika nekas.

Kad nu Ali Babas sieva to bija dzirdējusi, te bailes izgaisa viņas sirdī un dvēsele līgoja lielā priekā, un jautrā garā viņa iesaucis: «Ak piena diena, ak baltā diena! Lai slavēts Allah augstais, kas devis mums labklājību un par labu griezis jaunus darbus, ko darījuši <Vli desmit laupītāji! Ak, esi slavēts, devīgais un taisnais gādnieki»

Un tā nu viņa apsēdās pie zelta kaudzes un dzīrās skaitīt zrlla dinārus. Te pēkšņi Ali Baba sāka smieties un sacīja: «Kā tu vai i tu visu saskaitīt, ak nabadzīte? Labāk celies un palīdzi man izrakt bedn, un zeltu sabērsim bedrē un izdzēsīsim visas pēdas. Un, ja tā nedarīsim, mēs tikai iededzināsim savu kaimiņu skaudību!» Bet Ali Babas sievai patika kārtība, un viņa gribēja saskaitīt visu bagātību, kas bija no debesīm nokritusi šai svētajā dienā. Un viņa atbildēja: «Tev taisnība, es nevaru visu zeltu saskaitīt, bet nevaru to arī aiznest, iekams nezinu, cik lieli un smagi tavi zelta maisi. Un tā nu es tevi lūdzu, ak mana tēvoča dēls, pagaidi vēl, līdz aiziešu pie kaimiņiem un paņemšu koka mēru. Un tikmēr tu varēsi rakt savu bedri. Un tā nu mēs varēsim tērēt, cik vajadzīgs būs pašiem un mūsu bērniem.»

Un Ali Baba gan neatzina sievas nodomu, bet pretoties viņai negribēja, jo viņu prieki bija lieli. Un viņš sacīja sievai: «Lai notiek tavs prāts! Bet ej un nāc drīz atpakaļ, un sargies izpļāpāt mūsu noslēpumu vai izrunāt lieku vārdu!»

Un Ali Babas sieva devās meklēt mēru, un viņa nodomāja, ka to viņai aizdos Kasima, Ali Babas brāļasieva. Un viņa aizgāja pie Ka- sima sievas, un tā bija bagāta un uzpūtīga, un nekad tā nebija pie sava galda aicinājusi ne nabaga Ali Babu, ne viņa sievu. Un nekad nebija sūtījusi saldumus Ali Babas bērniem, kad tiem bija mājās svētki. Un viņa nebija tiem pirkusi ne turku zirņu sauju, ko dod vislielākie nabagi citu nabagu bērniem. Un tā nu, Kasima sievu apsveikusi, viņa lūdza tai aizdot koka mēru, un pēc brītiņa šī atnesīšot to atpakaļ.

To dzirdējusi, Kasima sieva brīnījās, jo raugi: viņa zināja, ka Ali Baba un viņa sieva ir nabagi. Un viņa nevarēja saprast, ko šie darīs ar koka mēru, jo tādu mantu lietoja tikai lielie zemes kungi, bet citi ļaudis graudus vai sēklas pirka tikai no sīkiem labības tirgoņiem. Citreiz viņa būtu to atraidījusi un izdomājusi šādu vai tādu iemeslu, bet šoreiz viņas ziņkārība iedegās tik liela, ka nevarēja to klusināt. Un viņa sacīja Ali Babas sievai: «Lai Allah augstais vairo saVu svētību pār jums! Bet kādu mēru tu gribi, ak Achmada māte, lielo vai mazo?» Un tā viņai atbildēja: «Ak mana kundze, labāk mazo!» Un tā nu Kasima sieva aizgāja sameklēt mēru.

Un velti šī sieva nebija pelnījusi savedējas slavu, — lai Allah augstais laupa savu žēlastību tādām sievietēm un izdeldē viņu sugu!

Jo raugi: gribēdama zināt, kādus graudus mēris nabaga radi, viņa izgudroja blēdību. Un tādas ir visas netiklu sievu meitas. Viņa aizsteidzās un dabūja taukus, un notriepa ar tiem mēra dibenu, bet drīz jau bija atpakaļ pie savas radinieces un lūdza piedošanu par nokavējumu. Un mēru viņa iedeva Ali Babas sievai, kura izrunāja neskaitāmus pateicības vārdus un steidzās atpakaļ uz māju. Un mēru viņa nolika uz zelta kaudzes, piebēra to un ar roku nolīdzināja, un tad ar ogli uzvilka melnas švīkas uz sienas. Un švīkas rādīja, cik lāgus viņa mēru piebērusi un izbērusi. Un, kad nu darbu viņa bija beigusi, te ienāca Ali Baba, kas bija izracis bedri, un sieva viņam parādīja melnās švīkas sienā un pati trīcēja laimes līksmē. Un zeltu viņa lika aprakt bedrē, bet pati aizsteidzās pie Kasima sievas un aiznesa tai mēru. Bet nabadzītei nebija jausmas, ka mēra dibenā bija pielipis zelta dinārs, jo raugi: šis dibens bija notriepts ar taukiem. Un tā nu viņa aiznesa mēru bagātajai radiniecei, ko Kasimam bija pārdevusi nelietīgā savedēja, un viņa tai pateicās un sacīja: «Ak mana kundze, es mēru atnesu tev laikā, lai arī citreiz man atvērtos tava labā sirds.» To teikusi, viņa aizgāja savu ceļu. Un tā nu bija ar Ali Baba sievu.

Bet, tiklīdz Ali Babas sieva, pagrieza muguru, te Kasima sieva aplūkoja mēra dibenu. Un gala nebija viņas brīnumiem, kad viņa ieraudzīja tauku kārtai pielipušu zelta dināru, nevis pupu vai mieža graudu. Un dzeltena kā safrans nobālēja viņas seja un acis satumsa. To redzot, viņas sirdī iedegās nikna skaudība. Un pēkšņi viņa iekliedzās: «Lai drupās sagrūst viņu būda! Kur gan šie nabagi rāvuši tik daudz zelta, ka var to svērt un mērīt?» Un, niknumā nevarēdama sagaidīt, kad mājās pārnāks vīrs, viņa sūtīja pie tā savu kalponi. Un kalpone aizskrēja uz Kasima tirgotavu un lika tam steigties mājās. Un, kad nu Kasims aizelsies pārkāpa mājas slieksni, te sieva viņu sagaidīja skaļām vaimanām. Un viņa kliedza un vaimanāja tik neganti, it kā vīru būtu pieķērusi laulības pārkāpumā.

Un, neļaudama vīram ne attapties, viņa piegrūda tam pie deguna zelta dināru un iesaucās: «Vai tu redzi? Un tas bija pielipis tikai mēra dibenam! Un tu domā, ka esi bagāts, un tu priecājies, ka katru dienu vari pirkt un pārdot, un tu tici, ka tavam brālim pieder tikai trīs ēzeļi! Nu, tad klausies un brīnies: šis badmira, šis malkas cirtējs, šis nieka Ali Baba zeltu mēro siekiem, bet tu to skaiti tikai pirkstiem! Allah vārdā, viņš to bārsta no viena sieka otrā kā pupas vai auzas!»

Un, tā nu kliegdama un sodīdamās, viņa stāstīja vīram par savu viltību, kas gaismā cēlusi Ali Babas bagātību. Un viņa sacīja: «Bet tas vēl nav viss! Tev jāatrod viņa bagātības avots, tev jāizdibina, kur tavs nabaga brālis, šis sasodītais liekulis, smeļ savu zeltu!» Un, sievas vārdus dzirdējis, Kasims vairs nešaubījās par sava brāļa laimi. Bet viņa sirds neiesila priekā, ka viņa tēva un mātes dēls nu atpestīts no trūkuma. Viņš iedegās negantā skaudībā un juta, ka dusmās pārsprāgs viņa žults pūslis. Un tūdaļ viņš cēlās un aizskrēja pie sava brāļa, jo raugi: viņš savām acīm gribēja redzēt, kas bija redzams.

Un Ali Babu viņš satika ar lāpstu rokā, jo tas nupat bija beidzis aprakt savu zeltu. Un viņš piegāja, savu brāli ne sveicinājis, ne vārdā nosaucis, un sacīja tam: «Ak tāds tu esi, lielais ēzeļu tēvs!» liti IhuIis viņam nebija vairs brālis, kopš viņš bija apprecējis bagātu sievu, un viņš to nicināja. Un vēl viņš sacīja: «Tu gribi slēpt mums patiesību un kaisīt smiltis acīs! Labi! Tad, rādies visiem pliks un nabag ; un 1/ liecies, cik gribi, bet es zinu, ka savā utu perēklī tu zeltu mēro sie kiem un bārsti to kā pupas un auzas!»

Tādus vārdus dzirdējis, Ali Baba satrūkās, un viņam uzmācās bailes. Viņš nebija skaudīgs un nebija mantkārīgs, bet viņu baidīja brāļa un viņa sievas piktums un skaudība. Un viņš teica Kasimam: «Lai svētī tevi Allah augstais! Es nezinu, kā tavi vārdi saprotami. Bet saki man skaidri, un es tev atbildēšu patiesi un godīgi, un es nepieminēšu ar ļaunu, ka nu jau gadi pagājuši, kopš savu seju esi novērsis no manis un maniem bērniem un esi aizmirsis, ka abiem mums viens tēvs un viena māte!»

Te nu uzpūtīgais Kasims atsaucās: «Es te nerunāju par tēvu un māti, ak Ali Baba! Bet ko tu izliecies par muļķi un slapsties? Jo raugi: es zinu, kas tev no manis slēpjams!» Un, parādījis viņam zelta dināru, kas bija vēl aplipis ar taukiem, viņš aizdomīgi uzlūkoja brāli un jautāja: «Cik zelta sieku tu slēp savā būdā? Un kur tu zagi tik daudz zelta? Nu, saki un atbildi, ak mūsu mājas kauns!» To teicis, Kasims izstāstīja, kā viņa sieva aptriepusi sieka dibenu un atradusi pielipušo dināru.

Un, brāļa vārdus dzirdējis, Ali Baba saprata, ka viņa noslēpums ir gaismā celts. Un viņš negribēja, ka brālis vēl ilgāk viņu tincina, un, nerādīdams ne pārsteiguma, ne dusmu zīmes, viņš sacīja: «Ak mans brāli, devīgs un žēlsirdīgs ir Allah augstais! Viņš sūta mums savas balvas, iekams mūsu sirdis tās kāro! Lai slavēts Allah mūžu mūžos!» Un tā nu viņš brālim izstāstīja, kas bija noticis mežā, un viņš stāstīja tam visu no sākuma līdz galam, bet burvju vārdus viņam nepateica. Un pēkšņi viņš iesaucās: «Ak mans brāli, mēs esam viena tēva un vienas mātes dēli! Un viss, kas pieder man, pieder arī tev, un es došu tev pusi zelta, ko atvedu no laupītāju alas. Ak, esi žēlīgs un neatraidi to!» Bet Kasima mantkārība bija tikpat liela, cik liela bija viņa nelietība, un viņš atbildēja: «Jā, brāli, tā ir labi, un to es saprotu! Bet es gribu zināt, kā es pats varu aiziet pie laupītāju klints. Un es tev saku: labāk neslēp man neko, jo citādi es nodošu tevi tiesai. Un tiesa tevi sodīs kā laupītāju līdzgaitnieku. Un raugi: tu būsi tikai zaudējis!»

Te nu labsirdīgais Ali Baba atcerējās savu sievu un bērnus, un viņu baidīja brāļa nodevību. Bet vairāk nekā bailes no ļaunā brāļa viņu dzina paša labā daba, un viņš pateica brālim burvju vārdus, kas durvis atvēra un aizvēra. Un tā nu Kasims viņu atstāja un neteica viņam ne pateicības vārdu. Un Kasims savā prātā nodomāja visas laupītāju bagātības iegūt sev.

Un citu rītu, kad saule vēl nebija lēkusi, viņš aizsteidzās uz mežu. Pa priekšu viņš dzina desmit mūļus, un tie bija apkrauti lielām lādēm, jo raugi: viņš cerēja tās piekraut ar zeltu. Un otrā gājienā viņš gribēja doties ar lielāku mūļu skaitu, un, ja būtu vajadzīgs, ar vislielāko kamieļu karavanu. Un viņš darīja visu, kā bija teicis Ali Baba, kas savā labsirdībā bija piedāvājies viņu pavadīt. Un viņš būtu savu brāli pavadījis, ja viņu nebūtu biedējušas Kasima un viņa sievas negantās acis.

Un tā nu Kasims nonāca pie laupītāju klints, un viņš pazina to citu klinšu pulkā, jo raugi: tā bija gluda un kaila un tai virsū auga koks. Un viņš izstiepa rokas pret klinti un iesaucās: «Sezam, atveries!» Un tai pašā mirklī klints pāršķēlās pušu. Un Kasims, savus mūļus piesējis pie kokiem, iegāja alā, un ala tūdaļ aizvērās, tiklīdz viņš izrunāja otrus burvības vārdus. Bet vēl viņš nezināja, kas viņu tur gaidīja! Un viņa acis žilbināja zelta kaudzes un dārgakmeņu gubas, un visas neskaitāmās bagātības. Un vēl jo lielāka viņa dvēselē iedegās dziņa iegūt visus šos dārgumus. Bet viņš redzēja, ka to visu nevar aizvest ne vislielākā kamieļu karavana, un to būtu varējuši tikai visi kamieļi, kas savas kājas cilā no Ķīnas līdz Iranai. Un klusībā viņš nodomāja sarīkot īstu godības gājienu, bet šoreiz pieticīgi sabēra zeltu tik lielā maisu skaitā, cik varēja aiznest desmit mūļi. Un, maisus piebēris, viņš devās atpakaļ pie vārtiem un uzsauca: «Miezi, atveries!» Jo Kasima prāts bija samulsis un viņa gars bija apstulbis no visa, ko viņa acis skatīja, un viņš bija aizmirsis minamos vārdus. Un tā nu viņam nebija vairs cerību.

Un vairāki lāgi viņš atkārtoja: «Miezi, atveries! Miezi, atveries!» Bet klints, kā bija aizvērta, tā palika. Tad nu viņš uzsauca: «Auza, atveries!» Bet klinšu siena nepakustējās. Un viņš iesaucās: «Pupa, atveries!» Bet klintī nepaspīdēja ne šaurākā šķirbiņa. To redzot, Kasi- mam jau zuda pacietība, un viņš sauca un kliedza vienā laidā: «Zirni, atveries! Kviesi, atveries! Griķi, atveries! Rīs, atveries!» Bet klints vārti neatvērās vis. Un lielās bailēs nu Kasims atskārta, ka viņš ir ieslēgts klinšu sienās un ka zuduši burvības vārdi. Un viņš nostājās pie mēmās klints un sauca vārdā visus graudus un visas sēklas, kādas vien pasaules sējējs izkaisījis zemes virsū. Bet klints siena nekustējās, jo Ali Babas necienīgais brālis visu sēklu skaitā bija aizmirsis tikai vienu, un tieši tai bija dots burvju spēks, un raugi: tas bija noslēpumainais sezams.

Un tā nu notiek mūžīgi, un agri vai vēlu, bet drīzāk agri nekā vēlu, liktenis aptumšo ļaunu cilvēku atmiņu un laupa tiem redzi un dzirdi, jo taisnīgs ir Allah prāts! Un Muhameds, Allah pravietis — lai viņu svētī mūžīgs miers! — ir sacījis par ļauniem ļaudīm: «Un Allah augstais tiem laupīs savu skaidrību un pametīs tos tumsā, Un raugi: aklie un kurlie, un mēmie vairs nevarēs atgriezties savās pēdās!» Un vēl ir teicis lielais sūtnis — lai Allah žēlastība ar viņu! un teicis viņš to par ļaunām dvēselēm: «Tiem ausis aizslēgtas ar Allah zīmogu, un acis tiem aizsietas, un sataisītas tiem ir briesmīgas mokas!»

Un tā nu ļaunais Kasims, necerējis tādu likstu, saģida, ka binvju vārdi viņam zuduši. Un gan viņš centās tos atcerēties un pūlējas vi siem spēkiem, bet velti bija viņa pūliņi. Un tad nu viņš ļāva va|u bailēm un niknumam, un viņš pameta zelta maisus un sāka skraidīt uz visām pusēm un meklēt izeju. Bet visapkārt pacēlās tikai gludas un mēmas klinšu sienas. Un viņa lūpas putoja asinīs kā saniknotam meža zvēram, un izmisumā viņš koda pirkstus. Bet tas vēl nebija viss viņa sods, jo raugi: viņam bija jāmirst. Un nāve nekavējās nākt.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka tas vēl nebija viss Kasima sods, jo raugi: viņam bija jāmirst. Un tā nu pašā dienvidū kā daždien pie savas alas atnāca četrdesmit laupītāji. Un viņi ieraudzīja pie kokiem piesietus desmit mūļus, un tie bija apkrauti lielām lādēm. Un, paklausīdami sava virsnieka pavēli, viņi izrāva šķēpus un aizauļoja pie alas vārtiem. Tur nu viņi nolēca no zirgiem un apstaigāja visu klinti, meklēdami vīru, kam piederēja mūļi. Bet velti bija viņu meklējumi, un viņu virsnieks nolēma doties alā. Un viņš izstiepa savu šķēpu pret neredzamiem vārtiem un izrunāja burvju vārdus. Te pēkšņi klints siena pāršķēlās un vārti atvērās.

Un Kasims dzirdēja zirgu pakavu dimu un laupītāju dusmu kliedzienus, un viņš vairs nešaubījās par savu nāvi. Bet dārga viņam bija sava dvēsele, un viņš gribēja to glābt. Un tā nu viņš ielīda kaktā un sataisījās izlēkt no tā, tiklīdz pienāks glābiņa brīdis. Te pēkšņi viņš izdzirdēja burvju vārdus: «Sezam, atveries!» Tos dzirdējis, viņš nolādēja savu īso atmiņu, un, tiklīdz vārti atvērās, viņš nodūra galvu kā auns un skrēja laukā. Bet viņš skrēja kā apstulbis un neko neredzēja, un skriedams pagrūda četrdesmit laupītāju virsnieku, kas turpat izstiepās garšļaukus. Bet krītot šis milzis norāva zemē pašu Ka- simu, un ar vienu roku tas sagrāba Kasima galvu, ar otru roku sakampa viņa jozmeni. Un, tiklīdz laupītāji to redzēja, viņi steidzās palīgā savam virsniekam. Un tie grāba, kas bija no Kasima grābjams, un, kur cirta viņu šķēps, tur atlēca roka vai kāja, vai galva. Un tā nu Kasims vienā mirklī bija sacirsts gabalos, un viņš izlaida garu, iekams paguva attapties. Jo raugi: tāds liktenis bija viņam nolemts. Un tas nu ir viss par Kasimu.

Bet laupītāji, noslaucījuši savus šķēpus, iegāja alā un pie vārtiem ieraudzīja maisus, ko Kasims bija piebēris ar zeltu. Un maisus viņi sabēra tais pašās kaudzēs, no kurām tie bija piebērti, un steigā viņi neredzēja, ko aiznesis bija Ali Baba. Un tad nu laupītāji sasēdās visi kopā un sprieda un gudroja par dīvaino notikumu. Bet viņi nezināja, ka pēdas tiem sadzinis Ali Baba, un viņi nevarēja saprast, kā gan alā varējis nonākt dzīvs cilvēks. Un, nevarēdami to saprast, viņi nesprieda vairs, jo atbildes viņiem nebija. Un tā nu viņi nolika savu jauno laupījumu un brīdi atpūtās, un atkal viņi atstāja alu un sakāpa zirgos, un devās laupīt karavanas. Jo raugi, tie bija vīri, kas rīkojās, bet velti neprātoja. Bet lai nu viņi paliek, un par viņiem stāstīsim, kad pienākusi būs viņu kārta.

Un tā nu Kasima sieva, šī nolādētā maita, savu vīru bija iedzinusi nāvē. Bet tādu galu viņš pelnījis bija pats! Un, Kasimu gaidīdama un nešaubīdamās, ka viņš pārnāks sveiks un vesels, un atvedīs lielu bagātību, viņa bija uzklājusi galdu, lai svinētu šo laimes brīdi. Bet, redzēdama, ka satumst jau nakts un Kasima vēl ne jutin nejūt, viņa satraucās lielā nemierā. Ne jau nu viņa tik loti mīlēja savu vīru, bet viņš deva tai priekus un baudas. Kad nu viņas nemiers auga augumā, viņa nolēma doties pie Ali Babas. Un tā nu viņa pārkāpa tās mājas slieksni, kuram nebija vēl soli pāri spērusi. Un viņas seja bija pārvērsta, un viņa sacīja Ali Babam: «Lai miers ar tevi, ak mana vīra izredzētais brāli! Brāļiem jādzīvo kā brāļiem, un draugiem jāsatiekas kā draugiem. Es nācu pie tevis meklēt mieru savai dvēselei, jo raugi: man lielas bažas par tavu brāli. Tu jau zini: viņš aizgāja uz mežu, un nakts jau pienākusi, bet vēl nav pārnācis. Allah vārdā, ak labais vīrabrāli, steidzies raudzīt, kas viņu mežā piemeklējis!»

Un Ali Baba, kam dvēsele bija smalka un jūtīga, iesila līdzcietībā, un viņš sacīja Kasima sievai: «Lai Allah augstais novērš ļaunu no tava vīra galvas, ak mana māsa! Ja Kasims būtu klausījis manu brāļa padomu un ņēmis mani līdzi, viss būtu bijis labi. Bet nebaiļojies lieki, jo viņš būs nogudrojis mājās doties tumsā, lai ļaudis neredz viņa pārnākšanu.» Un Kasima sievai viņa vārdi likās ticami, kaut paša Kasima vairs nebija, un bija tikai seši Kasima gabali: divas rokas un divas kājas, viducis un galva. Un laupītāji viņa sacirstos locekļus bija sametuši pie pašiem alas vārtiem, jo raugi: ar savu baisīgo izskatu un neganto smaku tiem bija baidīt katru, kas iedrošinātos pārkāpt aizliegto slieksni.

Un tā nu Ali Baba cik varēdams nomierināja savu brāļasievu un iestāstīja tai, ka meklēšana nakts tumsā būs veltīga. Un nakti viņš lika tai pārgulēt savā mājā, un Ali Babas sieva viņu guldīja savā gultā. Un rīta ausmā Ali Baba teicās doties uz mežu. Un, tiklīdz svīda dienas gaisma, te labais un krietnais Ali Baba jau bija savas mājas pagalmā pie saviem ēzeļiem. Un, nomierinājis Kasima sievu un savai sievai licis par viņu gādāt, lai tai netrūkst nekā, Ali Baba devās ceļā.

Un tā nu viņš nonāca pie klints, bet Kasima mūļus neredzēja. Un samulsa viņa prāts un dvēselē iekrita aizdomas, ka meža notikusi nelaime. Bet lieli bija viņa brīnumi, jo visā mežā viņš nebija redzējis nevienu cilvēku. Te pēkšņi viņš ieraudzīja, ka zemi pie laupītāju klints vārtiem krāsoja asinis, un nemiers nu plēsa viņa dvēseli. Tad nu viņš izrunāja burvju vārdus, un ala atvērās.

Bet, alā iedams, viņš ieraudzīja Kasima sacirstos locekļus, un bailes sāka trīcēt viņa ceļi. To redzēdams, viņš pakrita nemaņā. Bet l>ia|u jūtas lika uzveikt nemieru un bailes, un viņš steidzās pildīt savu pēdējo pienākumu pret brāli. Jo raugi: viņa brālis bija musulmanis un tā paša tēva, tās pašas mātes dēls. Un tā nu turpat alā viņš paņēma divus lielus maisus un maisos sabāza sava brāļa sacirstos gabalus, un viduci viņš iebāza vienā, bet galvu un četrus locekļus otrā maisā. Tos viņš nu uzkrāva saviem ēzeļiem mugurā un sakapāja žagarus, un apsedza ar tiem maisus. Un klusībā viņš nolēma līdzi aizvest dažus zelta maisus, lai ēzeļiem nebūtu mājās jāiet tukšā. Un, tāpat kā pirmo reizi, viņš zelta maisus uzkrāva ēzeļu mugurā un apklāja tos ar zariem. Un klinšu vārtiem viņš lika aizvērties un devās atpakaļ uz pilsētu. Bet savā dvēselē viņš bija noskumis un raudāja par brāļa skumīgo galu.

Un, savas mājas pagalmā nonācis, Ali Baba pasauca Mardžanu, savu verdzeni, un lika tai nojūgt ēzeļus. Un Mardžana bija jauna meitene, ko Ali Baba savā mājā bija ievedis, kad tā vēl bija maziņa. Un Ali Baba un viņa sieva tp audzināja un par viņu gādāja kā par savu bērnu. Un viņu mājā tā uzauga un palīdzēja audžumātei, un raiti ritēja viņas darbi. Un bija viņa skaista un lēnprātīga, bet atjautīgs bija viņas gars, un viņas prāts nesās uz visādām izdomām, un viegli viņa atšķetināja visgrūtākos likteņa režģus.

Un, pagalmā iegājusi, viņa noskūpstīja rokas savam audžutēvam un sveicināja viņu kā daždien, kad viņš pārnāca mājās. Un Ali Baba viņai sacīja: «Ak Mardžana, mana meita, tev šodien būs man rādīt savu smalko prātu un padevību, un savu pateicību!» To sacījis, viņš Mardžanai stāstīja par sava brāļa kļūmīgo galu un tad vēl teica: «Un sešos gabalos sacirsts nu viņš ir maisā, kas uzkrauts trešā ēzeļa mugurā. Un, kamēr es iešu pateikt bēdu ziņu nabaga atraitnei, tev jāizgudro, kā viņu apraksim zemē, it kā viņš būtu miris dabiskā nāvē. Un tev jāgādā, lai neviens par to nevar šaubīties!» Un viņa atsaucās: «Dzirdu un paklausu!» Un, ļaudams viņai visu izdomāt, Ali Baba aizgāja pie Kasima atraitnes.

Un, kad nu Ali Baba pie viņas iegāja, viņa seja izskatījās tāda, ka Kasima sieva sāka izlikdamās gaudot un vaimanāt. Un bija viņa sataisījusies plēst sev vaigus un klaidā palaist savus matus un saplosīt drēbes, bet Ali Baba prata visu pasacīt tik piesardzīgi, ka drīz jau klusināja viņas vaimanas, jo raugi: tās būtu varējušas mulsināt kaimiņus un satraukt visu apkaimi. Un, iekams viņa apsvēra, vai savas gaudas izvaimanāt vai klusināt, Ali Baba jau iesaucās: «Allah augstais ir devīgs un žēlsirdīgs, un viņš man devis bagātību, un tā ir lielāka, nekā man vajadzīgs. Un, ja lielajās bēdās tevi var kas mierināt, tad bagātību, ko man sūtījis Allah augstais, es pieskaitīšu tai, kas tev jau dota. Un raugi: no šās dienas tu vari nākt manā mājā par manu otru sievu. Un manu bērnu māte būs tev mīla un laba māsa. Un tā nu visi mēs dzīvosim mierā un pieminēsim nelaiķa labos tikumus.» To teicis, Ali Baba apklusa un gaidīja atbildi. Un tā nu notika, ka Allah augstais apskaidroja sirdi tai, ko pārdevusi bija savedēja, un viņš to atpestīja no Jauniem tikumiem. Jo raugi: visvarens ir Allah augstais! Un viņa saprata Ali Babas labo sirdi un cēlo prātu un bija mierā kļūt par viņa otru sievu. Un laulība ar krietno goda vīru viņu pārvērta par jauku un labu sievieti. Un tas nu ir viss par viņu! Bet Ali Baba, klusinājis viņas vaimanas un pasargājis savu noslēpumu, jauno sievu pameta vecās sievas ziņā un aizgāja pie Mardžanas.

Te nu viņš redzēja, ka Mardžana bijusi laukā un nāca atpakaļ mājās. Jo raugi: viņa nezaudēja laiku un izgudroja visu, kas bija vajadzīgs lielajās grūtībās. Viņa aizgāja pie zāļu tirgotāja, kas dzīvoja turpat kaimiņos, un lūdza viņam zāles, kas dziedē nāvīgas kaites. Un zāļu tirgotājs viņai pārdeva pretindi, un viņa samaksāja tam naudu, bet tirgotājs jautāja, kas viņas kunga namā esot slims. Un Mardžana nopūtās un atbildēja: «Ak, lielas ir mūsu bēdas! Nikna kaite apsēdusi mana kunga brāli, un viņš ir atvests mūsu mājā, kur viņam būs labāka kopšana. Bet nevienam nav jēgas par viņa kaiti! Viņš nekustas, un viņa seja ir dzeltena kā safrans, un viņš ir kurls un akls, un mēms! Ak, kaut šīs zāles varējušas raisīt viņa stingumu!» To teikusi, viņa aiznesa zāles, kas viņas kunga brālim Kasimam vairs nevarēja līdzēt. Un tā nu viņa aizgāja pie Ali Babas, sava kunga.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Mardžana aizgāja pie Ali Babas, sava kunga. Un viņa tam stāstīja, ko nodomājusi darīt. Un viņam bija lieli brīnumi par jaunās verdzenes smalko prātu, un viņš cildināja Mardžanas gudro nodomu.

Un, kad nu atausa rīts, gudrā Mardžana aizgāja pie tā paša zāļu pārdevēja un asarām acīs un nopūtām lūpās lūdza tam zāles, ko iedot mirējam. Un viņa aizgāja un sacīja: «Ak, bēdas, bēdas! Ja tavas zāles nelīdzēs, tad viss pagalam!» Bet visiem kaimiņiem viņa bija palaidusi ziņu, ka nav vairs glābiņa Kasimam, Ali Babas brālim. Un tā nu citu rītu, kad svīda gaismiņa, visus apkaimes ļaudis satrauca žēli izmisuma kliedzieni. Un viņi saprata, ka vaimanā Kasima sieva un Kasima brāļasieva, un jaunā verdzene Mardžana, un visas Ali Babas radinieces. Un raugi: viņas vaimanāja par Kasima nāvi. Bet Mardžana rīkojās, kā bija nodomājusi savā gudrajā prātā. Un klusībā viņa sacīja: «Ak mīļā meitiņ, tu neesi vēl galā! Tev nedabiskā nāve jāpārvērš dabiskā un tādēļ vēl jānovērš vislielākās briesmas. Un nevienam nebūs redzēt, ka nelaiķis sašķelts sešos gabalos! Jo citādi krūze nepaliks bez plaisām!»

Ne mirkli nekavējusies, viņa aizskrēja pie vecā kurpnieka, kas viņu nepazina. Un viņa to sveicināja un rokā tam ielika zelta dināru, un sacīja: «Ak Mustaf, krietnais šeich, šodien mums vajadzīga tava roka!» Un vecais kurpnieks, jautrs un priecīgs vīrs, tūdaļ alsuu< as: «Ak, svētīti ir tavi skaidrie soļi manā namā! Ak mēness vaigs, ak mana kundze, saki savu vajadzību, un es tev atbildēšu!» Un Mardžana sacīja: «Ak Mustaf, mans tēvoci, celies un nāc manās pēdas I Bet, ja gribi, lai viss būtu labi, tad paņem visu, kas vajadzīgs ādas šūšanai!» Un, kad nu viss tā bija darīts, viņa aizsēja tam acis un sacīja: «Tāds ir mans noteikums, citādi es nevaru!» Bet kurpnieks atbildēja: «Vai tikai tu, ak jaunā meiča, par vienu dināru man neliksi aizmirst senču ticību vai dzīsi mani noziegumā?» Bet viņa attrauca: «Ak, nepiemini ļaunu, krietnais šeich! Un lai skaidras ir tavas domas! Nāc un nešaubies, jo tev būs tikai kas jāaizšuj!» To teikusi, viņa ielika tam rokā otru zelta dināru, un tas nu skubināja vecā kurpnieka soļus, un viņš aizgāja Mardžanas pēdās.

Un tā nu Mardžana saņēma vecā kurpnieka roku un aizsietām acīm viņu ieveda Ali Babas nama pagrabā. Tur viņa atsēja tam acis un parādīja Kasima sakapātās atliekas, kas bija noliktas katra savā vietā, un viņa sacīja tam: «Nu tu redzi: tev tikai jāsašuj šie seši gabali, un tādēļ es tevi atvedu.» Bet, kad nu kurpnieks izbailēs atsprāga, te gudrā Mardžana viņa rokā ielika vēl vienu zelta gabalu un apsolīja vēl vairāk, ja šis drīzāk beigs savu darbu. Un tā nu vecais kurpnieks sāka savu darbu. Un, kad nu tas bija galā, Mardžana atkal aizsēja viņa acis un iedeva viņam apsolīto maksu, un viņa to aizveda līdz pašām viņa durvīm un tur viņu pameta. Un viņa steidzās atpakaļ un vienā laidā atskatījās, jo raugi: viņa baidījās, vai kurpnieks nenāk viņas pēdās. Un pārnākusi viņa nomazgāja sašūto Kasimu un apkvēpināja to ar vīraku un smaržām. Un viņa ietina to līķautā, un Ali Baba viņai palīdzēja. Tad nu ļaudīm viņa lika atnest nestuves un labi tiem samaksāja, bet tuvumā tos nelaida. Un Kasimu viņa guldīja šķirstā un šķirstu apklāja ar drēbi, un visu laiku viņai palīdzēja Ali Baba.

Un beidzot atnāca imams un citi mošejas svētnieki, un četri kaimiņi nestuves uzcēla savos plecos. Tad nu sākās bēru gājiens, un tam pa priekšu gāja imams, un viņu pavadīja Korana lasītāji. Bet nesēja pēdās gāja Mardžana, asaras liedama un vaimanādama, un visā spēkā dauzīdama sev krūtis, un plēsdama matus. Bet pašās beigās gāja Ali Baba un citi kaimiņi, un tie nu cits citam palīdzēja nest šķirstu. Un tā nu viņi gāja, līdz nonāca kapsētā. Un bērēs bija saskrējušas visas apkaimes sievas, un tās vaimanāja un brēca, un visas ielas skanēja no viņu gaudām. Un tā nu Kasima nāvi ietina noslēpums, un bērēs nevienam nemodās aizdomas. Un tas nu ir viss par Kasimu.

Bet četrdesmit laupītāji visu mēnesi nenāca uz savu alu, jo raugi: viņus baidīja sacirstā Kasima trūdi, ko viņi pameta pavārtē. Un, kad beidzot viņi iegāja alā, viņiem bija lieli brīnumi, jo tur vairs nebija ne Kasima pēdu, ne viņa gara. Un tā nu viņiem uzmācās lielas bažas, un viņu virsnieks sacīja: «Ak vīri, mūsu alas noslēpums ir gaismā celts! Un, ja mēs nepratīsim to sargāt, tad vējā būs visas bagātības, ko ar lielām pūlēm esam sakrājuši mēs paši un mūsu senči. Un raugi: tās nolaupīs nokautā zagļa līdzgaitnieks. Mums nebūs kavēties, un mums jānokauj otrais zaglis! Un tā nu es redzu, ka vienam no jums, kam drošāks prāts un gaišāka galva, jāiet uz pilsētu, pārģērbtam par kalenderu. Un tur viņam jāatrod, vai ļaudis nedaudzina to, ko mēs sacirtām sešos gabalos, un jāizdibina, kur dzīvoja šis vīrs. Bet mums jābūt piesardzīgiem, jo raugi: lieks vārds var visus iedzīt postā. Un tas, kas to darīs, būs pelnījis nāvi, ja savu darbu veiks vieglprātīgi!» To dzirdējis, kāds laupītājs iesaucās: «Es iešu un to darīšu!» Tad nu laupītāju virsnieks viņu svētīja, un viņu slavēja visi viņa biedri. Un tā viņš pārģērbās par kalenderu un aizgāja uz pilsētu.

Un, kad nu viņš iegāja pilsētā, visi nami un visas tirgotavas bija vēl ciet, un tikai kurpnieks Mustafs bija atvēris savas durvis. Un Mustafs paņēma īlenu un dzīrās lāpīt dzeltenas ādas kurpi. Te pēkšņi viņš pacēla acis un ieraudzīja kalenderu, kas stāvēja un aplūkoja viņa darbu. Un tas nu pienāca un viņu sveicināja, un Mustafs atņēma viņa sveicienu. Un kalenderam bija brīnumi, ka tik lielā vecumā kurpniekam vēl bija laba redze un veikli pirksti. Un vecais kurpnieks jutās glaimots un lepni atbildēja: «Allah vārdā, ak šeich, es varu diegu ievērt adatā kā nieku! Un tikpat viegli es tumšā pagrabā varu sašūt mironi, kas sacirsts sešos gabalos!» To dzirdējis, laupītājs ielīksmojās lielā priekā un gandrīz pakrita nemaņā. Un tas nu pateicās savam liktenim, kas viņu tik drīz bija novedis pie mērķa. Un viņš izlikās gaužām izbrīnīts un jautāja: «Ak veiklais vīrs, tu vari sašūt mironi, kas sakapāts sešos gabalos? Kā tavi vārdi saprotami? Vai šai zemē tāds ieradums, ka miroņus sacērt sešos gabalos un tad šuj tos kopā? Vai to dara, lai redzētu, kas mironim iekšā?» To dzirdējis, Mustafs sāka smieties un atbildēja: «Allah vārdā, tāda ieraduma te gan nav! Bet es zinu, ko es zinu, un, ko es zinu, to nezinās neviens! Un tur nu man ir daudzi iemesli un cits par citu svarīgāks! Bet šorīt mana mēle ir īsa un tā neklausa manai atmiņai!» Te nu kalenders sāka smieties, un vai nu viņš smējās par kurpnieka vārdiem, vai gribēdams tam patikt.

Tad nu laupītājs mānījās, it kā viņš gribētu spiest tam roku, un ielika tam saujā zelta dināru. Un viņš tam sacīja: «Ak valodīgo ļaužu dēls, lai Allah mani sargā bāzt degunu, kur nav mana daļa! Bet raugi: es esmu ziņkārīgs svešinieks un gribu tev ko lūgt. Ak, esi man laipns

un žēlīgs un saki to māju, kuras pagrabā tu sašuvi mironi!» Te nu vecais kurpnieks atbildēja: «Kā lai tev to pasaku, ak kalenderu virsniek, ja pats to nezinu? Jo raugi: manas acis bija aizsietas, kad jauna burve mani veda un lika steigties lielā ātrumā. Bet to es zinu, k.i l.ilu šī vieta nebija. Bet, ja man atkal aizsietu acis, es droši ir/ielu no māju, jo iedams ceļā samanīju dažas zīmes. Un zini, ak gudrais kalender, ka cilvēks ar saviem pirkstiem redz tāpat kā ar savām acim, ja tikai viņa āda nav tik bieza kā krokodila mugura. Un daudzi, kuriem es apaunu cienījamās kājas, ir akli, bet totiesu jo redzīgāki ar tām acīm, kas viņu pirkstu galos. Un par viņiem daudz aklāks ir sasodit.us bārdskuvis, kas katru piektdienu sagraiza manu ādu. Lai Allah aug stais viņam to atmaksā!»»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka vecais kurpnieks sacīja kalenderam: «Lai Allah augstais viņam to atmaksā!» To dzirdējis, kalenders iesaucās: «Ak, svētītas lai ir krūtis, kas tevi zīdījušas! Un lai vēl ilgi tu varētu diegu ievērt adatā un apaut cienījamas kājas, ak gudrais šeich! Vai tad es liku meklēt to māju, kuras pagrabā notiek tik dīvainas lietas! Tu jau pats man stāstīji!» Te nu Mustafs piecēlās, un kalenders aizsēja viņa acis un izveda viņu uz ielas. Un tā nu laupītājs aizgāja kurpniekam blakus, un viņi gāja līdz pašai Ali Babas mājai. Te pēkšņi Mustafs apstājās un iesaucās: «Tepat jau ir tā vieta! Es pazīstu šo māju pēc ēzeļu mēslu smakas un akmens, pret ko es paklupu!» To dzirdot, laupītāja priekiem nebija gala, un, iekams viņš atsēja kurpnieka acis, viņš ar krītu uzvilka zīmi uz mājas vārtiem. Un tad nu viņš atsēja Mustafa acis, ielika tam saujā zelta dināru un aizgāja. Un aiziedams viņš apsolījās kurpes pirkt tikai no viņa, un to viņš apsolīja līdz sava mūža galam. Tad nu viņš aizsteidzās pa ceļu un ieskrēja mežā, un visu ziņoja četrdesmit laupītāju virsniekam. Bet viņš nezināja, ka skrēja savā postā, jo raugi: viņa galva drīz noripoja no pleciem.

Un notika, ka gudrā un gādīgā Mardžana bija aizgājusi tirgū un pārnākusi viņa ieraudzīja balto zīmi uz mājas vārtiem. To nu viņa vērīgi aplūkoja un nodomāja savā dvēselē: «Šī zīme pati nav parādījusies. Un roka, kas to uzvilkusi, droši vien ir ienaidnieka roka. Un ļaunais nodoms tādēļ jānovērš!» Un tā nu viņa aizsteidzās un atnesa krīta gabalu, un tādu pašu zīmi uzvilka uz visu māju vārtiem savā ielā. Un ikreiz, kad viņa vilka balto zīmi, savā dvēselē viņa uzrunāja laupītāju, kas bija vilcis pirmo zīmi: «Pieci manas labās rokas pirksti uz tavu kreiso aci, un pieci manas kreisās rokas pirksti uz tavu labo aci!» Jo raugi: viņa zināja, ka tie ir varenākie burvju vārdi, kas varēja novērst neredzamus spēkus.

Un, klausīdami savam ziņnesim, laupītāji otrā dienā ienāca pilsētā

un gribēja nopostīt apzīmēto māju. Bet lieli bija viņu brīnumi un apmulsa viņu prāts, kad visus vārtus tie ieraudzīja apzīmētus ar vienu zīmi. To redzējuši, viņi steidzās atpakaļ uz savu alu. Un, atkal kopā sagājuši, viņi izvilka vidū savu ziņnesi un nocirta tam galvu. Jo raugi: tas bija sods par viņa vieglprātību.

Bet laupītāju atriebība iedegās vēl sīvāka, un atkal viens pieteicās meklēt vainīgo. Un laupītāju virsnieks viņu svētīja, un viņš iegāja pilsētā un sāka valodas ar Mustafu. Un tam nu viņš lika sevi aizvest uz māju, kuras pagrabā tas sašuvis mironi. Un uz vārtiem tas uzvilka sarkanu zīmi, bet tā bija maza un gandrīz neredzama. Un tad nu viņš devās atpakaļ uz laupītāju alu. Bet, kad laupītāji, savu biedru vadīti, iegāja Ali Babas ielā, tie visus vārtus ieraudzīja apzīmētus ar sarkanu zīmi. Un visas zīmes bija uzvilktas vienā un tai pašā vietā. Bet gudrajai Mardžanai bija radušās aizdomas, un viņa bija modrīga dienu un nakti. Un, kad nu laupītāji nonāca pie savas alas, tie nocirta galvu savam pavadonim, tāpat kā nocirta to pirmajam. Bet velti viņi dzina pēdas vainīgajam un zaudēja tikai divus drošākos vīrus savā pulkā. Te nu laupītāju virsnieks brīdi domāja, tad pacēla galvu un sacīja: «Nu man jāpaļaujas tikai uz sevi!» To teicis, viņš devās uz pilsētu viens.

Un viņš nedarīja tā kā citi. Kad Mustafs viņam parādīja Ali Babas māju, viņš nevilka ne baltu, ne sarkanu, ne zilu zīmi uz vārtiem, bet vērīgi to aplūkoja un ietvēra savā atmiņā. Bet tā nu gan bija, ka no citām kaimiņu mājām tā neatšķīrās. Un, visu izpētījis, viņš devās atpakaļ mežā. Un tur viņš sapulcēja trīsdesmit septiņus laupītājus, kas bija palikuši dzīvi, un sacīja tiem: «Vainīgais nu ir rokā, un es zinu viņa māiu. Un Allah vārdā: viņa sods būs briesmīgs sods! Bet nu ejiet, zēni, un steigšus man atnesiet trīsdesmit astoņas lielas krūzes no dedzināta māla! Un tās lai ir ar platu kaklu un resnu viduci. Bet visām krūzēm jābūt tukšām, un tikai vienā ielejiet olivu eļļu! Bet raugieties, lai nevienai nebūtu plaisas! Un tad steigšus nāciet atpakaļ!» Un laupītāji bija ieraduši uz pēdām paklausīt sava virsnieka pavēles, un viņi atsaucās: «Dzirdam un paklausām!» Un tā nu viņi aizjāja podu tirgū un jāšus aizveda trīsdesmit astoņas krūzes.

Tad nu laupītāju virsnieks viņiem uzsauca: «Noģērbiet savas drēbes un visi salieniet krūzēs! Un līdzi ņemiet tikai ieroci, kurpes un turbānu!» Un trīsdesmit septiņi laupītāji salīda lielajās krūzēs, un krūzes sakrāva zirgiem mugurā. Un katram zirgam mugurā bija divas krūzes — viena labajā, otra kreisajā pusē. Un tā nu viņi salīkuši tupēja lielajās krūzēs kā cālis olā divdesmitajā dienā. Un vienā rokā viņi turēja šķēpu un otrā dunci, bet kurpes bija noliktas krūzes dibenā.

Kad nu visi laupītāji bija salīduši krūzēs, viņu virsnieks piegāja un visus aplūkoja, un krūzēm galus viņš aizsedza ar palmu lapām. Un, lai gājējiem nebūtu aizdomu par to, kas krūzēs iekšā, viņš visām krūzēm ārpusi notriepa ar olivu eļļu. Un, kad viss bija darīts, laupī- tēju virsnieks pārģērbās par eļļas tirgoni un dzina savus zirgus uz pilsētu.

Un Allah augstais bija viņam lēmis laimīgu ceļu, un novakarē viņš tuvojās Ali Babas mājai. Un likās, ka visas grūtības izgaist pašas no sevis, jo raugi: viņam pat nebija jāklauvē pie vārtiem. Un t.i nu notika, ka Ali Baba sēdēja uz savas mājas sliekšņa un spiidzinujus pirms vakara lūgšanas.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Ali Baba sēdēja uz savas mājas sliekšņa un spirdzinājās pirms vakara lūgšanas. Te nu laupītāju virsnieks apturēja zirgus un piegāja pie Ali Babas, un viņš to sveicināja un sacīja: «Ak mans kungs, tavs vergs ir eļļas tirgonis! Un raugi: viņš nezina, kur nakti pārgulēt, jo sveša viņam šī pilsēta. Un tā nu viņš liek cerību uz tavu cēlo sirdi un viesmīlīgo prātu! Allah vārdā, dod līdz rītam patvērumu tavam vergam un viņa lopiem, un mēs apmetīsimies tavā pagalmā!»

To dzirdējis, Ali Baba atcerējās tos laikus, kad pats bija nabags. Un tā nu viņa sirds iesila žēlumā par svešinieku. Un nebija viņam aizdomu, ka šis vīrs ir laupītāju virsnieks, ko nesen viņš redzēja un dzirdēja mežā. Un svešiniekam par godu viņš piecēlās un sacīja: «Ak mans brāli, lai mana māja dod tev atpūtu un lai tev te ērti un labi! Un lai svētīta tava ienākšana!» To teicis, viņš saņēma laupītāju virsnieka roku un ieveda to savā pagalmā. Un laupītāju virsnieks tur ieveda visus savus zirgus. Un tad nu viņš pasauca Mardžanu un jauno vergu un lika tiem palīdzēt Allah sūtītajam viesim. Un tie nu palīdzēja nocelt krūzes no zirgu mugurām un pašus zirgus pabarot. Un krūzes viņi nolika pagalma dibenā un zirgus piesēja pie sienas, un katram zirgam kaklā bija piesieta auzu un miežu tarba.

Un Ali Baba, kā daždien laipns un pakalpīgs vīrs, atkal saņēma sava viesa roku un ieveda viņu savā mājā. Un viņš to sēdināja goda vietā un pats piesēdās tam blakus, un viņi ēda un dzēra, un tērzēja. Un, kad nu abi bija paēduši un padzēruši, un pateikušies Allah augstajam par viņa žēlastību, te Ali Baba, negribēdams traucēt savu viesi, aizgāja. Un aiziedams viņš sacīja: «Ak mans kungs, šī māja ir tava māja, un viss, kas ir šai mājā, pieder tev!»

Bet, kad nu Ali Baba bija izgājis, te eļļas tirgonis, kas īstenībā bija laupītāju virsnieks, viņu pasauca un sacīja: «Allah vārdā, ak mans kungs, parādi man to vietu savā cienījamā namā, kur varu izkratīt savas iekšas!» Un Ali Baba to parādīja, un tā bija mājas stūrī blakus tai vietai, kur bija saliktas krūzes. To parādījis, Ali Baba tūdaļ aizgāja, jo raugi: viņš negribēja apgrūtināt savu viesi. Tad nu laupītāju virsnieks piegāja pie katras krūzes, pieliecās pie tās un klusi čukstēja: «Klausies! Tiklīdz tu dzirdēsi akmeņa piesitienu krūzei, kurā tupi.

tūdaļ lec laukā un steidzies pie manis!» Un pamācījis, kas katram vīram darāms, viņš iegāja atpakaļ namā. Un Mardžana, kas viņu gaidīja pie virtuves durvīm, ieveda viņu istabā un pati aizgāja. Un lai nu, darbu sākot, prāts būtu žirgtāks, viņš steigšus izstiepās savā gultā un gribēja aizmigt līdz pusnaktij. Un nepagāja necik ilgi, te viņš jau krāca kā veļas sievas katls.

Un tad nu notika tas, kam bija jānotiek. Kad Mardžana virtuvē mazgāja traukus, te pēkšņi nodzisa lampa, jo tai pietrūka eļļas. Tāds traucēklis sadusmoja Mardžanu, un viņa pasauca Abdalachu, Ali Babas jauno vergu. Un viņa teica tam, ka mājās pietrūcis eļļas, un jautāja, ko nu lai darot. Bet Abdalachs sāka smieties un iesaucās: «Lai Allah augstais mierina tavu prātu, ak Mardžana, mana māsa! Kā tu vari sacīt, ka mājās pietrūcis eļļas, ja mūsu pagalmā pie sienām noliktas trīsdesmit astoņas krūzes ar olivu eļļu! Un, ja smarža neviļ, tad tā ir vislabākā eļļa. Ak mana māsa, manas acis šovakar vairs nepazīst ņipro un atjautīgo Mardžanu!» Un vēl viņš sacīja: «Es iešu gulēt, ak mana māsa, jo rīta ausmā man jāceļas un ar mūsu kungu jāiet hamamā!» To teicis, viņš atstāja Mardžanu un iegāja savā istabā. Un viņa istaba bija turpat blakus eļļas tirgoņa istabai, un, tiklīdz viņš apgūlās, viņš sāka krākt kā bifelis.

Tad nu notika, ka Abdalacha vārdi Mardžanu sapukoja. Un viņa paņēma eļļas trauku un izgāja pagalmā, un traukā viņa gribēja ieliet eļļu. Un viņa piegāja pie pirmās lielās krūzes un krūzes kaklā iebāza trauku. Un pēkšņi ieplētās viņas acis un sažņaudzās rīkle, un notrīcēja visas iekšas. Jo raugi: krūzē viņa neiesmēla vis eļļu, bet tā atsitās pret ko cietu. Un tūdaļ tur kas sakustējās, un Mardžana ieraudzīja cilvēka galvu, un galva sāka runāt un sacīja: «Allah vārdā, mūsu virsnieks vis nemet akmeni, bet virsū gāž visu klinti! Nu, tad iesim, jo ir jau laiks!» Un tā nu viņš izbāza galvu un dzīrās līst no krūzes laukā. Un tā nu tas bija! Kurš gan, krūzē cerējis iesmelt eļļu, bet eļļas vietā ieraudzījis dzīvu cilvēku, nebūtu domājis, ka viņa gals jau klāt? Un tā nodomāja arī jaunā Mardžana. Un pirmajā mirklī iztrūcināta viņa nevarēja gainīt briesmīgās domas: «Nu es esmu pagalam! Un pagalam visi mājinieki!» Bet bailēs un uztraukumā viņa atguva drosmi un savu skaidro galvu. Un viņa vis nekliedza un nevaimanāja, bet pieliecās pie krūzes un sacīja: «Vēl ne, vēl nav laiks, ak puisi! Tavs virsnieks vēl guļ, un pagaidi, kad viņš modīsies!» Jo raugi: Mardžanas atjautīgais prāts pēkšņi bija visu atminējis. Un tā nu viņa gribēja aplūkot arī citas krūzes, un briesmas viņu vairs nebaidīja. Un viņa piegāja pie katras krūzes un piedūrās pie katras galvas, ko laupītājs tūdaļ izbāza, un katrai galvai viņa sacīja: «Vēl drusku pacieties!» Tā nu viņa saskaitīja trīsdesmit septiņas bārdainas laupītāju galvas. Un viņa redzēja, ka eļļa ielieta tikai vienā krūzē, un tā bija trīsdesmit astotā. Un tūdaļ viņa pielēja savu krūzi un aizskrēja iedegt lampu, jo raugi: viņa paredzēja briesmas un steidzās tās novērst.

Tad nu viņa zem veļas katla sakūra uguni un visu katlu pielēja ar eļļu, un trīsdesmit astotā krūze pagalmā nu bija tukša. Un, kad uguns sāka kurties, tas iekvēlojās spožās liesmās, un eļļa sāka vaidies. Un Mardžana ienesa spaini no ēzeļu kūts un spaini pielēja ai veidošu eļļu, un tad viņa piegāja pie pirmās krūzes, un galvai, kas no las izlīda, viņa uzgāza briesmīgo viru. Un tā nu laupītājs bija sadedzinuls, un viņš nepaguva ne iekliegties. Un Mardžanas drošā roka aplēja visus, kas tupēja krūzēs, un tie visi bija beigti. Jo raugi: neviens nevar glal» ties no sava likteņa, kaut viņš būtu ielīdis krūzē ar septiņām sienām.

Un, savu varoņdarbu veikusi, Mardžana nodzēsa uguni un krūzes apsedza ar palmu lapām, un iegāja atpakaļ virtuvē. Tur nu viņa nopūta lampu un palika tumsā, un gaidīja, kas nu būs. Un, nosēdusies sarga vietā, viņa negaidīja vairs ilgi. Jo raugi: pašā pusnaktī eļļas tirgonis atmodās un izkāra galvu logā, kas vērās uz pagalmu. Un, neredzēdams ne gaismas stariņu un nedzirdēdams ne klusāko troksni, viņš nodomāja, ka visa māja guļ. Un tad nu viņš sāka krūzes apmētāt ar akmeņiem, ko bija sabāzis kabatās. Un acs viņam bija skaidra, un roka viņam bija droša, un katrs akmentiņš ķēra savu mērķi. Un savām ausīm viņš dzirdēja, ka akmeņi atsitās pret krūzēm. Un tā viņš brīdi gaidīja un cerēja, ka tūdaļ ieraudzīs savus vīrus ar asajiem ieročiem. Bet notika, ka nekustējās neviens.

Un tad nu viņš atģidās, ka visi būs aizmiguši savās krūzēs, un meta jaunus akmeņus. Bet galvas nerādījās, un nekustējās neviens. Te laupītāju virsnieks iekaisa dusmās par savu ļaužu miegainību. Un piegāja viņš pie krūzēm, klusībā sacīdams: «Ak nelietīgie suņi! Kur tādi liekami!» Un, tiklīdz piegājis, viņš tūdaļ atsprāga, jo nāsīs iesitās verdošas eļļas un degošas miesas smaka. Un viņš piegāja atkal un krūzēm pielika roku, un viņa roka sajuta, ka krūzes ir karstas kā cepļa sienas. Tad nu viņš paņēma salmu kūlīti un aizdedzināja to, un ielūkojās krūzēs. Un pēkšņi viņš ieraudzīja, ka visi viņa ļaudis degdami kūp un tiem nav vairs dzīvības.

To redzēdams, laupītāju virsnieks atskārta, cik briesmīgā nāvē miruši viņa trīsdesmit septiņi gaitnieki. Tad nu ar pēkšņu joni viņš uzlēca uz pagalma žoga un otrā pusē nolēca uz ielas un laidās lapās, cik ātri vien kājas nesa. Un tā nu nakts tumsā viņš skrēja vienā skriešanā.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad satumsa nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka laupītāju virsnieks nakts tumsā skrēja vienā skriešanā. Un, savā alā nonācis, viņš ļāva vaļu baigām atriebības domām. Un tā nu šoreiz notika ar laupītāju virsnieku.

Bet Mardžana, izglābusi sava kunga māju un dzīvību un visus, kas viņa mājā dzīvoja, redzēja, ka briesmas nu ir galā. Un viņa redzēja, ka viltus tirgonis ir aizbēdzis, un mierīgi viņa gaidīja, kad atausīs diena. Un, kad iesārtojās rīta blāzma, Mardžana modināja Ali Babu, savu kungu. Un, kad nu viņš atmodās, viņš domāja, ka tūdaj jāiet hamamā. Bet Mardžana viņu pieveda pie krūzēm un sacīja: «Ak mans kungs, pieej pie pirmās krūzes un ieskaties!» Un, kad nu Ali Baba ielūkojās krūzē, viņš sastinga šausmās. Un Mardžana viņam izstāstīja, kas noticis, un viņa stāstīja visu no sākuma līdz galam. Un stāstīja viņa arī par baltajām un sarkanajām zīmēm, par kurām agrāk nebija teikusi ne vārda. Un Mardžanas — savas jaunās verdzenes stāstu dzirdējis, Ali Baba sāka uztraukumā raudāt. Tad pēkšņi viņš iesila priekā par savu glābiņu un jaunavu kļāva pie savas sirds, un sacīja tai: «Ak cēlā jaunava, lai svētīta ir māte, kas tevi radījusi! Tu neesi velti ēdusi maizi mūsu mājā! Tu esi mums meita un manu bērnu mātes meita! Un no šās dienas tu būsi pirmā manā namā un būsi tu vecākā manu bērnu pulkā!» Un tā nu viņš cildināja Mardžanu un pateicās par viņas lielo modrību un gudrību.

Un tad nu Ali Baba sāka aprakt laupītājus, un Mardžana un Abda- Iachs, jaunais vergs, viņam palīdzēja. Un viņš nolēma tos aprakt turpat dārzā lielā bedrē un nekādas bēres tiem nerīkot, lai neredzētu kaimiņi. Un tā nu bija uzveikta šī nolādētā suga, un uzveikta tā bija uz visiem laikiem.

Un Ali Babas nams nu dažas dienas līgoja priekā un jautrībā. Un visi cits citam stāstīja par brīnišķīgo notikumu un pateicās Allah augstajam par savu glābiņu. Un Mardžana nu pacēlās vēl lielākā cieņā, un Ali Baba nezināja, kādiem vārdiem teikt tai savu mīlestību. Un to nezināja arī abas viņa sievas un viņa bērni. Te kādu dienu Ali Babas vecākais dēls, kas vadīja Kasima veikalu, pārnāca no tirgus un sacīja savam tēvam: «Ak mans tēvs, es nezinu, kā pateikties savam kaimiņam, tirgotājam Huseinam! Tikai nesen viņš ierīkojās mūsu tirgū, un mani viņš pagodina katru dienu. Un pieci lāgi jau esmu bijis pie viņa ciemos, bet savā mājā aicinājis to neesmu. Un tā nu, ak tēvs, es gribētu viņu pacienāt un pateikties viņam ar greznām dzīrēm. Jo nebūtu labi vēl ilgāk pamest novārtā viņa lielo laipnību!» To dzirdējis, Ali Baba atbildēja: «Ak mans dēls, tas ir katra cilvēka pienākums. Un tev tas bija jāzina jau agrāk. Un tā nu raugi: rīt ir piektdiena, un tā ir mūsu atpūtas diena, un tad nu aicini savu kaimiņu vakariņās! Un, ja viņš atsakās, tad nebīsties to vešus atvest, jo mēs viņu pamielosim cienīgi. Un tā tu būsi godam atmaksājis viņa devību.»

Un tā nu otrā dienā pēc lūgšanas Ali Babas dēls apciemoja Huseinu, savu kaimiņu. Un viņi abi gāja pastaigāties. Un savu soļu gaitu viņš virzīja uz to pusi pilsētā, kur bija viņa māja, un viņam līdzi nāca laipnais kaimiņš. Un Ali Baba viņu sagaidīja uz mājas sliekšņa, un visa viņa seja smaidīja. Un, kad nu viņš bija to apsveicis un tas bija atņēmis viņa sveicienus, viņš pateicās Huseinam par lielo laipnību pret viņa dēlu. Un viņš lūdza to savā namā atpūsties un paēst vakariņas. Un Ali Baba sacīja sava dēla kaimiņam: «Lai es darītu ko darīdams, ēs nevarēšu atmaksāt tavu labo sirdi. Bet mūsu viesmīlību tu neatraidīsi.» To dzirdējis, Huseins atbildēja: «Allah vārdā, <ik mans kungs, es zinu, cik liela ir tava viesmīlība! Bet kā lai to pieņemu, ja esmu solījies neēst sālītus ēdienus? Jo raugi: sāls nekad nav bijis manā ēdienā!» Tad nu Ali Baba sacīja: «Ak svētītais viesi, man sa- kāms tikai vārds, un ēdiens būs bez sāls!» Un viņš nelikās miei.i, līdz tirgotājs iegāja viņa mājā. Un tūdaj viņš steidzās pasacīt Mardžanai, lai ēdienā tā neber sāli un bez sāls lai ir visi cepumi un pildījumi. Bet Mardžanai nu bija lieli brīnumi par tādu viesi, kas neēda sālītus ēdienus, un viņa sāka par to spriest un gudrot. Un tūdaļ viņa ieskrēja virtuvē pie nēģerietes un teica tai Ali Babas — viņu kunga dīvaino pavēli.

Kad nu visi ēdieni bija sarīkoti, Mardžana tos salika uz paplātēm un ienesa istabā, un Abdalachs, jaunais vergs, viņai palīdzēja. Bet viņai bija ziņkārīga daba, un lāgiem viņa zagšus uzlūkoja sava kunga viesi, kam nepatika sāls. Un, kad vakariņas bija paēstas, Mardžana aizgāja un savam kungam ļāva mierīgi tērzēt ar dīvaino viesi. Bet nepagāja necik ilgi, te jaunā verdzene atkal bija istabā. Un Ali Babam nu bija lieli brīnumi, jo raugi: viņa bija apģērbusi dejotājas drēbes. Un viņas pieri greznoja krāšņa zelta rota un kaklā laistījās dzintara krelles, un viduci apjoza zelta gredzenu josta, bet rokas un kājas mirdzēja zelta sprādžu spožumā, un pie sprādzēm karājās visādi trizuļi un zvārguļi. Un, kā daždien dejotājai, pie jostas tai karājās duncis ar nefrita rokturi un garu spalu. Un tas nu bija smails un asi trīts. Un viņas acis, kas bija līdzīgas iemīlējušās gaceles acīm, spulgoja lielas un platas, un bija tās apvilktas ar melnu loku līdz pašiem deniņiem. Un, tā nu uzposta un izgreznota, viņa nāca līgodamās un viegli gorīdamās, bet augumu viņa nesa taisni, un krūtis bija izslietas. Un viņas pēdās ienāca jaunais vergs Abdalachs, un kreisajā rokā tam zaigoja zvārguļu sietiņš. Un sietiņu viņš piesita vienmērīgi un lēni, un viņa piesitieni bija saskaņā ar dejotājas soļiem. Un tā nu viņa nostājās sava kunga priekšā un vijīgi palocījās, bet neļāva viņam atjēgties no lielā izbrīna, jo raugi: viņa pēkšņi apcirtās un ar savām uzacīm māja zīmi jaunajam vergam. Un viņas soļi ņirbēja aizvien lielākā straujumā, un viņa dejoja kā putns.

Un tā viņa dejoja un nemekusa, un tik skaistas dejas nebija redzētas ne sultānu pilīs. Un viņa dejoja tā, kā dejot varēja tikai Dauds, mazais gans, lielā Saula priekšā, kas sēdēja, drūmu skumju nomākts. Un viņa griezās plīvura dejā un šķidrautu dejā, un spieķa dejā. Un viņa dejoja jūdu un grieķu, abesiņu un persiešu, un beduinu dejas, un viņas soļi ritēja tik viegli, un viņas dejas bija tik jaukas, un tā varēja dejot tikai Suleimana mīļākā!

Un, kad nu viņa nodejoja visas dejas un viņas kunga, un viņas kunga dēla, un viņas kunga viesa sirdis saistīja viņas soļu ņirboņa, un visas acis bija viņas burvīgā auguma gūstā, te viņa sāka vīties un locīties ar dunci rokā. Un pēkšņi viņa izrāva zeltītu ieroci no sudraba maksts, un, satraukdama prātus ar sava auguma lokanību un savu kustību daiļumu, viņa slīdēja uz priekšu, un aizvien straujākas risa zvārguļu sietiņa skaņas. Un slaida un lunkana, kvēla un neprātīga viņa biedēja ar savu dunci, un likās, ka nes viņu neredzami spārni. Un drīz viņas duncis baidīja neredzamus ienaidniekus gaisā, drīz viņa to pagrieza pret savām jaunavīgajām krūtīm. To redzot, skatītāji šausmās iekliedzās, jo raugi: tik tuvu dejotājas sirdij nozibēja nāvīgais asmens. Bet skaņas līgoja aizvien gausākas, un zvārguļu šķindoņa lēni apklusa un izgaisa. Un pēkšņi Mardžana apstājās, un krūtis viņai cilājās kā jūras bangas.

Te nu viņa pievērsās Abdalacham, jaunajam vergam, un, kad ar uzacīm viņa māja tam zīmi, tas aizmeta viņai zvārguļu sietiņu. Un viņa to saķēra gaisā un izstiepa to trijiem skatītājiem kā kausu, kurā jāmet nauda. Un to viņa darīja, kā daždien dejotāja. Gan Ali Babu kaitināja viņa verdzenes pārgalvība, bet viņš to algoja par viņas burvību un viņas mākslu, un raugi: viņš sietiņā iemeta zelta dināru. Un Mardžana viņam pateicās, zemu locīdamās un smaidīdama, un sietiņu sniedza Ali Babas dēlam. Un tas nu bija tikpat devīgs kā viņa tēvs. Un, visu laiku sietiņu turēdama kreisajā rokā, viņa sniedza to viesim, kam nepatika sālītie ēdieni. Un Huseins jau izvilka naudas maku un dzīrās izņemt dažas sudraba naudas un dot tās dejotājai, te pēkšņi Mardžana atsprāga divus soļus atpakaļ un uzklupa viņam kā meža kaķe. Un līdz pašam spalam viņa iedūra tam sirdī dunci, ko turēja labajā rokā. Un Huseins, kam acis pēkšņi izvalbījās, atvēra muti un atkal to aizvēra, un, kad viņš izgārdza vārgu nopūtu, viņš noslīdēja uz paklāja. Un galva viņam noslīdēja pa priekšu, tad saļima kājas, un tā nu viņš sastinga bez dvašas.

To redzot, Ali Baba un viņa dēls šausmās un dusmās pieskrēja pie Mardžanas, un lielā uztraukumā tā slaucīja asiņaino nazi savā zīda šķidrautā. Un viņi nodomāja, ka Mardžana sajukusi prātā vai viņu krata drudža murgi, un tie satvēra viņas rokas, gribēdami izraut ieroci. Bet viņa tiem sacīja mierīgā balsī: «Ak mani kungi, lai slavēts Allah augstais, jo raugi: viņš jaunas, vārgas meitenes rokai lika atriebties jūsu ienaidnieku virsniekam! Un raugieties, vai šis mironis nav eļļas tirgonis un laupītāju virsnieks!» To teikusi, viņa atrāva miroņa drēbes, un zem garās bārdas un greznajām drēbēm visi nu redzēja savu ienaidnieku, kas bija zvērējis viņus izdeldēt.

Un, kad nu Ali Baba pazina Huseinu, eļļas tirgoni un laupītāju virsnieku, viņš atskārta, ka otru lāgu par viņa paša un viņa dzimtas glābiņu tam jāpateicas jaunajai Mardžanai. Un viņš spieda to pie savām krūtīm un noskūpstīja to acu starpā, un viņa acīs zaigoja asaras. Un viņš sacīja: «Ak Mardžana, mana meita, nāc un dari manu laimi pilnīgu! Nāc manā dzimtā manam dēlam par sievu, jo viņš ir jauks un skaists jauneklis!» Un Mardžana noskūpstīja Ali Balias roku un atsaucās: «Pār manu galvu un pār manām acīm!» Un tu nu Mui džanas un Ali Babas dēla kāzas aizritēja vienos priekos un lielu jaut rībā. Bet laupītāju virsnieku viņi slepus apraka tai paša bedre, kas bija kapa vieta viņa laupītājiem. Un lai nu Allah lāsts pai viņu!»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad satumsa nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka laupītāju virsnieku viņi ap raka turpat, kur citus laupītājus. Un lai nu Allah lāsts pār viņu! Di» pēc sava dēla kāzām Ali Baba klausīja visus Mardžanas padomus un lika vērā viņas spriedumus. Un, viņas padomu klausīdams, Ali Baba kādu laiku negāja uz laupītāju alu, jo viņam bija bail satikt tur divus laupītājus, kuru liktenis viņam nebija zināms. Bet tie, ak laimīgais valdniek, bija tie paši, kurus lika nonāvēt viņu virsnieks. Un, kad aizritējis bija gads, viņa dvēseli atkal auklēja miers un viņš nolēma doties uz alu. Un viņam nu līdzi devās viņa dēls un attapīgā Mardžana. Un visu ceļu Mardžana skatījās un lūkojās, un kad viņi nonāca pie klints, te Mardžana redzēja, ka šaurā taka aizaugusi ar lielu zāli un bieziem krūmiem. Un zemē nebija redzamas ne cilvēka kāju, ne zirga pakavu pēdas. Un tā nu viņi nosprieda, ka te jau ilgi neviens nav bijis. Un viņa sacīja Ali Babam: «Ak mans tēvoci, te briesmu vairs nav! Un alā mēs varam iet bez bailēm.»

Tad nu Ali Baba izstiepa roku pret klinti un izrunāja burvju vārdus:

«Sezam, atveries!»

Un tāpat kā senāk klints siena atvērās, it kā to būtu atgrūduši neredzami kalpi. Un tā atvēra brīvu ceļu Ali Babam un viņa dēlam, un jaunajai Mardžanai. Tad nu Ali Baba redzēja, ka nekas nebija pārvērties, kopš pēdējo reizi viņš bija alā. Un lepnā priekā viņš rādīja Mardžanai un viņas vīram visu teiksmaino bagātību, kas nu piederēja viņam vienīgajam.

Un, kad nu viņi bija apskatījuši visu, kas alā bija, viņi piebēra trīs maisus ar zeltu un dārgakmeņiem. Un, kad Ali Baba izrunāja burvju vārdus un klints atkal aizvērās, viņi devās uz māju.

Un tā nu viņi visi dzīvoja miera laimē, un jauka bija viņu dzīve, un pieticīgi un gudri viņi lietoja visu, ko devis bija lielais un devīgais gādnieks. Un tā nu Ali Baba, nabaga malkas cirtējs un triju ēzeļu saimnieks, pacēlās savas pilsētas bagātākā un cienījamākā vīra slavā. Un slavēts lai ir tas, kas dod bez skaita tiem, kam lēnprātīgs gars!

PASAKA PAR SINDBADU, JŪRAS BRAUCĒJU

Un vēl teikts, ak laimīgais valdniek, ka visu ticīgo pavēlnieka kalifa Karuna al Rašida laikos Bagdadē reiz dzīvoja kāds vīrs un vārds tam bija Sindbads, nastu nesējs. Un bija viņš nabags un dienišķo maizi nopelnīja, par maksu uz savas galvas nesdams smagas kravas. Un notika, ka reiz viņš nesa tādu kravu un laiks tai dienā bija karsts. Un nogura Sindbads un nosvīda nesdams, bet tveice dedzināja aizvien skaudīgāk. Un tā nu viņš gāja gar kāda tirgoņa sētas vārtieim, un vārtu priekša bija noslaucīta un nolaistīta, un gaiss tur bija tīrs un rēns. Un pie vārtiem viņš ieraudzīja platu solu un uz sola nolika savu kravu, un tur nu viņš gribēja atpūsties un ieelpot dzestro gaisu.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka nesējam, kad viņš kravu nolika uz sola un gribēja atpūsties un ieelpot dzestru gaisu, no vārtiem uzpūta liega vēsma un maigas smaržas, un nesējs tās nu baudīja, apsēdies uz sola malas. Un tirgoņa namā viņš izdzirdēja stīgu strink-

šķēšanu un jauku dziedāšanu, un tā nu satrauca viņa prātu. Un dzirdēja viņš skaistu pantu lasīšanu un putnu balsis, kas sasaucās un dažādās balsīs un mēlēs slavēja Allah visaugsto. Un dziedāja tur ūbelītes un persiešu lakstīgalas, un strazdi, un vienkāršas lakstīgalas, meža baloži un dziedātājas irbes. Te nu nesējs brīnījās savā dvēsele un ielīksmojās lielā priekā, un piegāja pie vārtiem. Un viņš ieraudzīju lielu dārzu un dārzā kalpus un vergus, un tādas lietas, kas redzamus tikai sultānu un valdnieku galmos. Un maigās vēsmas viņam nāsis putu jauku ēdienu un dzērienu saldās smaržas. Un, acis pacēlis pret debe sīm, viņš iesaucās: «Ak, slava tev, pasaules radītājam un visas svētības devējam! Tu savas balvas dāvā katram, kam gribi, un tavām balvām nav skaita! Ak Allah augstais, es lūdzu, piedod man visus grēkus un visus manus trūkumus! Ak Allah, kas tev var pretoties, kad savu tiesu esi jau spriedis, un neviens tev nejautā, ko tu dari, jo tavs spēks un tava vara ir visās lietās! Ak, slava, slava tev! Tu bagātībā pacel, kuru gribi, tu nabadzībā nogāz, kuru gribi, tu slavā cel un kaunā gremdē, kuru gribi! Cik augsts un liels tu esi, un cik stipra ir tava vara, un cik varena tava gudrība! Tu savu žēlastību dāvā, kam gribi no saviem vergiem, un raugi: šā nama saimnieks dzīvo laimes svētībā un bauda saldas smaržas, gardus ēdienus un brīnišķīgus dzērienus! Tu saviem vergiem esi lēmis tādu tiesu, kādu nolicis tavs prāts, un viens pagurst grūtā darbā, bet citi līgo vienos priekos, viens dzīvo, laimē reibdams, bet citi nīkst pazemībā un nabadzībā kā es!»

Un, roku pielicis pie vaiga, nesējs skajā balsī skaitīja dziesmas vārdus:

«Cik daudz ir nelaimīgo, miers kam svešs Un sveša koka ēnā atpūta! Man katra diena jaunas mokas nes, Un smagāks katru brīdi aug mans slogs. Bet citi līgo vienā laimes līksmē Un vienu dienu nenes manu slogu! Tie bauda dzīvi, labi ēd un dzer Un slavā paceļas, un staro priekā! No vienas lāses visi saulē laisti, Es līdzīgs citiem, līdzīgi tie man! Un tomēr dažādi mēs visi esam, Kā vīns un etiķis tik dažādi! Es tādēļ nekurnu un saku klaji: Tu soģis gudrs un taisna tava tiesa!»

Un, kad nu Sindbads bija pantus noskaitījis, viņš dzīrās pacelt savu kravu un aiziet, te pēkšņi pa vārtiem iznāca kalps. Un tas nu bija jauns vergs ar skaistu vaigu un smuidru augumu, un ģērbies tas bija greznās drēbēs. Viņš satvēra nesēja roku un sacīja tam: «Nāc iekšā parunāt ar manu kungu, jo viņš tevi sauc!» To dzirdējis, nesējs gan negribēja iet kalpa pēdās, bet atsacīties nevarēja. Un, savu kravu pametis pie vārtnieka, viņš iegāja vergam līdzi un ieraudzīja krāšņu māju. Un šī māja staroja laipnības un godības spožumā. Un, ielūkojies lielā viesu istabā, viņš redzēja tur cēlus kungus un augstas kārtas brīvļaudis. Un istabā laistījās dažādas puķes un smaržās kūpēja stādi un augļi, un viņa acs tur ieraudzīja brīnišķīgus ēdienus un smalkus vīnus. Un bija tur jaukas spēles jautrībai un saldām skaņām. Un spēles bija noliktas klēpī .daiļām verdzenēm, un tās sēdēja katra savā vietā, ko katrai ļāva viņas kārta. Un istabas vidū sēdēja cienījams un dižciltīgs vīrs, un vaigos tam jau sudraboja balti mati, un skaists bija viņa vaigs un izskats dižens un cēls. To redzēdams, Sindbads sastinga brīnumā un klusībā viņš iesaucās: «Allah vārdā, es esmu ienācis para- dizes dārzos vai sultānā pilī!» Un viņš darīja visu, ko prasīja pieklājības likumi, un visiem viņš vēlēja mieru un svētību. Un, noskūpstījis zemi viņu priekšā, Sindbads apstājās un godbijīgi nodūra galvu.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Sindbads, noskūpstījis zemi pie viņu kājām, apstājās un godbijīgi nodūra galvu. Un nama kungs ļāva viņam sēsties, un viņš apsēdās. Tad nu kungs viņu piesauca pie sevis un lika sēsties sev blakus, un viņš to drošināja, sacīdams, «Lai miers ar tevi!» Un viņš lika nesējam dot. gardus ēdienus, labākos un smalkākos, kas vien tur bija. Un, pieminējis Allah vārdu, Sindbads sāka mieloties, un viņš mielojās, līdz vairāk nevarēja. Tad nu viņš iesaucās: «Lai slavēts Allah mūžīgi mūžam!» Un viņš nomazgāja rokas un viesiem pateicās par viņu laipnību. Un nama kungs sacīja: «Esi sveicināts šai namā! Un svētīta lai ir tava diena! Bet, ak mans viesi, saki, — kāds tavs vārds un amats?» To dzirdējis, Sindbads atbildēja: «Ak kungs, mans vārds ir Sindbads, un par maksu es uz galvas nesu svešas mantas.» Te nu nama kungs pasmaidīja un sacīja: «Ak nesēj, zini: mans vārds ir tāds pats kā tev un esmu es Sindbads, jūras braucējs. Bet es, ak nesēj, gribētu dzirdēt pantus, ko tu skaitīji pie maniem vārtiem.» Un nesējs apmulsa un iesaucās: «Allah vārdā, nesodi mani bargi par manu neprātību! Jo raugi: darbs un trūkums cilvēku dara nelaipnu un pārgalvīgu!» Un Sindbads, jūras braucējs, teica nesējam: «Nemulsti un nekaunies par saviem pantiem, jo nu tu esi mans brālis! Bet steidzies skaitīt jaukos pantus, ko es dzirdēju, kad tu tos skaitīji pie maniem vārtiem. Jo raugi: dzejas daiļums apbūra manu prātu.» Tad nu nesējs nama kungam noskaitīja savus pantus, un tie gaužām patika Sindbadam, jūras braucējam.

Un, kad nu nesējs bija beidzis, jūras braucējs viņam sacīja: «Ak nesēj, zini: arī mana dzīve bijusi brīnišķīga! Un es stāstīšu tev visu, kas mani piemeklējis, iekams varēju līgot tai laimē un sēdēt tai vietā, kur tavas acis mani redz. Un tu redzēsi, ka manu laimi kalis sūrs darbs un briesmas un nelaimes ir bijušas manā ceļā. Ak, grūts bijis mans darbs, un lieli bijuši mani pārbaudījumi! Un esmu es devies septiņos

jūras braucienos, un par katru braucienu es varu stāstīt brīnišķīgu stāstu, kas mulsina cilvēka prātu. Bet viss, ko stāstīšu tev un saviem cienījamiem viesiem, mani piemeklējis tikai tādēļ, ka tāds bijis mana likteņa lēmums. Un no tā, kas katram lemts, neviens nav iZbēdzis un nav atradis patvērumu nekur.

SINDBADA PIRMAIS STĀSTS, UN TAS IR VIŅA PIRMAIS BRAUCIENS

Ak cēlie ļaudis un tu, ak cienījamais nesēj, kam tāds pats vārds kā man, tad ziniet: mans tēvs bija bagāts tirgonis un bija viņam pulka naudas un neskaitāmas bagātības. Bet tēvs mans nomira, kad biju vēl bērns, un viņš atstāja man naudu un zemi, un krāšņus ciematus. Un, kad nu es uzaugu liels, es visam pieliku savu roku, un raugi: es sāku ēst labus ēdienus un dzert jaukus dzērienus. Un es sadraudzējos ar cēliem jaunekļiem un staigāju skaistās drēbēs, un pacienāju savus biedrus un draugus. Un man likās, ka tā būs mūžīgi un svētītai dzīvei nebūs gala. Un tā nu es dzīvoju ilgi, līdz attapos savā vieglprātībā un ņēmos prātā. Bet nu es redzēju, ka naudas man vairs nav un zaudēts ir viss, kas man reiz bija. Tad nu es satrūkos un apmulsu un no prāta man neizdzisa stāsts, ko dzirdējis biju no sava tēva. Un tas bija stāsts par mūsu kungu Suleimanu ibn Daudu (lai miers viņiem abiem!). Un, atkārtodams mūsu kunga vārdus, tēvs man sacīja: «Trīs lietas ir pasaulē, un tās ir labākas par trijām citām lietām: par dzimšanas dienu labāka ir nāves diena, un dzīvs suns ic labāks par beigtu lauvu, un labāks par nabadzību ir kaps.» Un tā nu es cēlos un savācu visu, kas man bija palicis, un visu pārdevu un pārdevu vēl savu zemi un visu, ko vadīja manas rokas, un ievācu trīs tūkstošus dināru. Un man uznāca dziņa doties pasaulē un redzēt tālas un svešas zemes, un es atcerējos dzejnieka vārdus:

Cik liels tavs darbs, tik aunstu, celsies pats; Kas tiecas augstumos, miegs bēg no tā. īsts pērļu zvejnieks droši dzelmē kāpj, Par pērlēm gūst viņš bagātību, varu! Kas meklē augstumus ar vieglām pūlēm, Nīks veltās cerībās līdz pašai nāvei!

Kur visi tie, kas lielus darbus veica? Kas bija tie, kā cīnījās, kā cieta? Laiks piemin tos, kas pametuši pēdas, Bet paši viņi krīt un aiziet nāvē!

Un, nolēmis doties pasaulē, es nopirku preces un dažādas mantas, kas vajadzīgas ceļā, un sāku domāt par jūru. Un mana dvēsele ielīksmojās par tāliem jūras braucieniem. Un tā nu Bagdadē es iekāpu

kuģi un citiem tirgotājiem līdzi izkāpu Basras pilsētā. Un no Basras mūsu kuģi dzina buras, un braucām mēs dienu, braucām nakti, un mūsu kuģis traucās garām daudzām salām. Un brauca tas no vienas jūras otrā un no viena krasta pie otra. Un visur, kur izkāpām krastā, mēs pārdevām un pirkām, un mainījām savas preces. Un reiz, kad dažas dienas bijām braukuši, bet krastus neredzējām, mēs ieraudzījām salu, kas zaļoja un laistījās kā paradīzes dārzs. Un kuģa kapteinis piebrauca pie salas krasta un izmeta enkuru, un nolaida kāpnes. Un tā nu visi, kas kuģī bija, laimīgi izkāpa krastā. Un tirgoņi ierīkoja ceptuvi un iekūra uguni, un tie cepa un vārīja ēdienu, mazgāja veļu un darīja dažādus darbus. Bet citi staigāja un atpūtās no tālā brauciena, un es biju to vīru pulkā, kas staigāja krāšņajā salā un priecājās par jauko dabu, bet neaizmirsa arī ēst un dzert.

Un tā nu mēs sākām ēst un dzert, un priecāties, un spēlēties, te pēkšņi sadrebēja visa sala, un grūdiens bija tik stiprs, ka uzsvieda mūs gaisā vairākas pēdas. Un tai pašā mirklī mēs kuģa galā ieraudzījām savu kapteini, kas, rokas vicinādams, kliedza un sauca briesmīgā balsī: «Ak mierīgie jūras braucēji, steidzieties atpakaļ savā kuģī! Metiet savas mantas un skrieniet, glābiet savu dzīvību un savas dvēseles! Bēdziet, kamēr neesat zuduši postā! Jo raugi: sala, kurā mēs esam, nav sala, tā ir milzīga valzivs, un šai jūrā tā dzīvo no seniem, tāliem laikiem! Un jūras smiltis tā sanesusi lielās kaudzēs, un smiltīs aug koki un zaļo zāle. Un, kad jūs iekūrāt uguni, tā sajuta karstumu un sāka kustēties! Ak ļaudis, glābieties, jo valzivs ieraus jūs jūrā un dzelmē jūs zudīsiet uz mūžīgiem laikiem! Ak, glābiet savas dvēseles, iekams posts nav pazudinājis jūs!»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, negribēdama veltīgi valkāt sultānā atļauju, bet, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka jūras braucēji izdzirdēja kapteiņa vārdus un tūdaļ steidzās un saskrēja kuģī, un pameta savas mantas un drēbes, un traukus. Un daži iekāpa kuģī, bet citi nepaguva, un ērmīgā sala pēkšņi nodrebēja un iegrima jūras dzelmē ar visu, kas bija uz tās. Un aizvērās viļņi krācošā jūrā, kas vēla un svaidīja niknas bangas. Un es nu biju to nelaimīgo braucēju pulkā, kas salā aizkavējās un nogrima dzelmē. Bet Allah augstais mani izglāba un neļāva man noslīkt, jo raugi: viņš jūrā iemeta izdrāztu koka sili, kādā ļaudis mazgā veļu. Un es nu pieķēros pie siles un uzrausos jāšus uz tās, un spēku man deva dzīves saldums. Un ūdenī es spēros abām kājām kā airiem, un viļņi mani šūpoja, mētādami no vienas puses uz otru. Bet kapteinis palaida buras un aizbrauca ar visiem tiem, kas bija paguvuši iekāpt kuģī, un acis viņš nepameta uz slīcējiem. Un es raudzījos uz kuģi, līdz tas nebija vairs saskatāms, bet satumsa nakts, un es redzēju, ka man jāzūd postā.

Un tā nu es ar jūras dzelmi kāvos dienu, kāvos nakti, un palīga man nāca vējš un viļņi. Te mana sile atsitās pret klinšainu salas krastu, un salā auga vīteņaini koki, un koku zari mirka jūrā. Un es pieķēros pie augsta zara un turējos, līdz izrāpos salas krastā. Un, savu miesu apraudzījis, es redzēju, ka manas kājas bija satūkušas un zivis bija miesā izkodušas lielus robus, bet es nejutu sāpes, jo lielas bija manas bēdas un bailes. Un vēl lielāks bija mans nogurums. Un ta nu es atlaidos zemē un gulēju kā mironis, un nemaņas stingumā sabiju visu dienu. Te pēkšņi atspīdēja saule, kas sildīja manu miesu, un es pam<> dos salā un redzēju, ka manas kājas vēl bija satūkušas un visi locekļi bija kā stinguši, un atkal es pakritu zemē. Un, noskumis par savu 'kļūmīgo likstu, es līdu līšus un rāpos uz ceļiem, meklēdams sev barību. Un beidzot es nonācu auglīgā ielejā, kur zaļoja koki un čaloja strauti ar dzidru ūdeni. Un ēdu as šo koku augļus un dzēru šo avotu ūdeni. Un tā nu es atpūtos vairākas dienas un naktis, un mana dvēsele atspirga un atausa mans gars, un atkal stipri bija mani locekļi. Un tā es staigāju salas krastā un domāju, un brīnījos par visu krāšņumu, ko radījis Allah visaugstais. Un no koku zariem es izdrāzu sev zizli un atspiedos pret to, kad nogura manas kājas.

Un tā nu es dzīvoju, te kādu dienu, krastā staigādams, tālumā ieraudzīju baisīgu nezvēru. Un, savu uztraukumu nomācis, es devos uz priekšu, līdz nonācu pie dīvainā rēga, te pēkšņi ieraudzīju milzīgu zirgu ērmīgā izskatā, un tas bija piesiets pie staba pašā jūras krastā. Un zirgs bija tik skaists, ka man uznāca dziņa pieiet tam tuvāk, te zirgs izkliedza briesmīgu kliedzienu, un es sastingu izbailēs, kā pie zemes piekalts. Un, kad nu es dzīros atpakaļ, te pēkšņi no zemes izlīda cilvēks un uzrēca man baigā balsī, un, lieliem soļiem nākdams manās pēdās, viņš jautāja: «Kas esi tāds, no kurienes tu nācis, un ko tu te meklē šai vietā?» Un es atbildēju: «Ak, zini, mans kungs: es esmu svešinieks un braucu kuģī, un sāku slīkt, un tāpat klājās citiem kuģa braucējiem. Bet Allah augstais man deva koka sili, un es uzrāpos tai virsū, un viļņi mani izmeta šai salā.» To dzirdējis, tas satvēra manu roku un sacīja: «Nāc man līdzi!»

Un tā es gāju viņam līdzi, un viņš ieveda mani pazemes alā, un mēs iegājām lielā istabā, un istabas vidū viņš iesēdināja mani goda vietā un atnesa man dažādus ēdienus. Kā daždien izsalcis, es kāri ēdu, līdz vairāk nevarēju, un mana dvēsele atspirga un atpūtās. Un tad nu šis cilvēks jautāja, kas mani piemeklējis, un es stāstīju viņam visu no sākuma līdz galam, un viņam bija lieli brīnumi. Un, savu stāstu beidzis, es iesaucos: «Allah vārdā, ak mans kungs, nesodi mani par jautājumu, ko tev teikšu! Es tev sacīju patiesību par to, kas mani piemeklējis, bet nu gribu zināt, kas tu tāds un ko tu nīksti šai pazemes alā, un ko tu šo zirgu piesējis jūras krastā?» Bet viņš atbildēja: «Ak, zini: šai salā mēs esam daudzi un izklīduši uz visām pusēm. Jo raugi: mēs esam sultānā Al Michrdžana zirgu puiši, un mums jāsargā viņa zirgi. Un ikreiz, kad ataust jaunais mēness, mēs atvedam šurp tīrasiņu ķēves un piesienam tās krastā, bet paši ielienam pazemes alā, lai neviens mūs neredz. Un tad nu ķēves ar savu smaku izvilina jūras ērzeļus, un tie iznāk un raugās uz visām pusēm, un, nevienu neredzējuši, drāžas virsū ķēvēm. Un, kad tie darījuši savu darāmo, tie ķēves grib vest sev līdzi, bet tās ir piesietas un nevar aiziet. Tad nu jūras ērzeļi sāk skaļi zviegt un ķēves tie sit ar savām galvām un kājām, un tie zviedz aizvien lielākā skaļumā. Un viņu zviegšana mums rāda, ka viņu darbs ir galā, un mēs izlienam no alas un kliegdami skrējām tiem virsū. Un, no mūsu kliedzieniem bīdamies, tie gāžas atkal jūrā, bet mūsu kunga un pavēlnieka ķēvēm atlec kumeļi. Un tie ir tik brīnišķīgi skaisti, ka par tiem maksā zelta maisu, jo līdzīgu nav visā pasaulē. Un tieši šodien mēs gaidām jūras ērzeļus, un, ja nu tā būs lēmis Allah augstais, es ņemšu tevi līdzi un vedīšu tevi pie sultānā Al Michrdžana.»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka sultānā Al Michrdžana zirgu puisis teica Sindbadam, jūras braucējam: «Es ņemšu tevi līdzi un vedīšu pie sultānā Al Michrdžana, un rādīšu tev mūsu zemi. Un zini: ja tu nebūtu saticis mūs, neviena dzīva dvēsele tevi nebūtu redzējusi šai salā un tu būtu skumjās nomiris. Un neviens tad nezinātu, kas tevi piemeklējis. Lai slavēts Allah, kas lēmis bija mums satikties, jo es tev atdošu dzīvību un aizvedīšu atpakaļ tavā zemē.»

To dzirdējis, es pateicos zirgu puisim par viņa žēlastību, un, mums tērzējot, no ūdens izskrēja jūras ērzelis un skaļi iezviedzās. Un, kad darīts bija, kam bija jānotiek, tas gribēja ķēvi aizvest līdzi, bet raugi: tā bija piesieta, un tā spārdījās un zviedza. Te nu zirgu puisis satvēra savu šķēpu un ādas vairogu un skriešus izskrēja no pazemes alas, un viņš sauca saviem biedriem: «Nāciet ārā, ērzelis atskrējis!» To sacīdams, viņš sita šķēpu pret vairogu. Un saskrēja ļaužu bars ar šķēpiem, un, kliedzienu iztrūcināts, ērzelis aizauļoja savu ceļu un iedrāzās jūrā kā meža vērsis, un izgaisa viļņos. Tad nu zirgu puisis brīdi sēdēja, līdz sanāca viņa biedri, un katrs veda savu ķēvi. Mani ieraudzījuši, tie jautāja, kā es nokļuvis šai salā, un es viņiem stāstīju to pašu, ko pirmajam zirgu puisim. Un tā nu šie ļaudis piesēdās man tuvāk un nolika ēdienus un dzērienus, un viņi ēda paši un mieloja mani, un es ēdu un dzēru viņiem līdzi. Tad viņi piecēlās un sakāpa zirgos, un mani tie uzsēdināja skaistā zirgā.

Un tā mēs visi aizjājām un jājām dienu, jājām nakti, līdz nonācām sultānā Al Michrdžana pilsētā. Un, kad nu zirgu puiši iegāja pie sultānā un stāstīja tam manu dēku, sultāns lika mani aicināt pie sevis. Un viņi ieveda mani sultānā pilī, un es vēlēju sultanam mieru, un to pašu viņš vēlēja man un apsveica mani ar svinīgu cieņu. Un, kad nu sultāns lika man stāstīt, ko es izcietis, es stāstīju viņam visu, no sakuma līdz galam un neizlaidu nenieka. To dzirde?jis, sultāns brīnījās un sacīja: «Allah vārdā, ak mans bērns, tu esi ieguvis vairāk neka savu glābiņu. Un, ja nu Allah augstais nebūtu tev lēmis ilgu mūžu, tu būtu nobeidzies savā postā un savās mokās. Bet lai slavēts Allah, kas tevi glābis!»

Un tā nu viņš sacīja man daudzus laipnus vārdus un bija man žēlīgs un labvēlīgs. Un, rādīdams man savu uzticību, viņš iecēla mani par savas salas ostu zinātāju un lika man pierakstīt visus kuģus, kas piebrauca krastā un aizbrauca. Tā nu es dzīvoju sultānā tuvumu un darīju, ko viņš man lika. Un sultāns mani apveltīja daudzām balvām un katru dienu mani izšķērdīgi algoja. Un viņš lika mani ieģērbt skaistās un krāšņās drēbēs, un viņa uzticība un labvēlība bija tik liela, ka visi viņa valstības ļaužu lūgumi un visas viņu vajadzības nonāca manās rokās, un tā nu šiem ļaudīm es nesu svētību un labklājību. Un tā es pie viņa dzīvoju ilgi, bet, tiklīdz gāju pa jūras krastu, man uznāca ilgas pēc dzimtenes, un es jautāju visiem tirgoņiem un jiiras braucējiem, vai tie nav bijuši Bagdadē un vai tie nezina, kurā debesu pusē tā rodama, jo raugi: es cerēju, ka gadīsies kāds, kas varēs man stāstīt par Bagdadi, miera mājokli, un aizvedis mani dzimtenē. Bet neviens nebija dzirdējis par Bagdadi, un neviens nezināja, kas uz turieni brauc. Un tā nu es samulsu savā prātā, un svešums mani plosīja. Un, dzīvodams šai salā, es pieredzēju brīnišķīgas lietas.

Un tā nu reiz kā daždien es iegāju pie sultānā Al Michrdžana un pie viņa ieraudzīju indiešu baru. Es vēlēju tiem mieru, un man viņi vēlēja to pašu, sacīdami: «Lai miers ar tevi!» Un es tiem lūdzu, lai stāsta par savu zemi.»

Te Šechrezada ieraudzīja rīta gaismu un negribēja vairs velti valkāt sultāna atļauju, bet, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Sindbads, jūras braucējs, sacīja: «Un indiešiem es lūdzu, lai tie stāsta par savu zemi. Un tie nu stāstīja, ka Indijā dzīvo daudzas ļaužu kārtas, un godājamākā no tām ir šakiritu — cēlu un taisnīgu ļaužu kārta, kas nevienu nepazemo un nevienam neuzmāc savu varu, un ir vēl tīri un skaidri cilvēki, dēvēti par brachmaņiem, un tie ir ļaudis, kas nedzer vīnu, bet dzīvo un dzīvi bauda lēnprātīgi un jautri, un viņi klausās muziķu, un viņiem ir kamieļi, zirgi un lopi. Un viņi stāstīja, ka indiešu tauta sašķirota septiņdesmit divās kārtās un šīs kārtas dzīvo šķiru dzīvi. To dzirdot, man bija lieli brīnumi. Un sultānā Al Michrdžana valstībā es redzēju kādu salu citu salu pulkā, un sauca to par Kasilu. Un katru nakti tur skanēja cimbalas un bungas, un šo salu pazinēji un ceļinieki man stāstīja, ka ļaudis tur dzīvo cēlu domu pasaulē un tiem ir pareizi dzīves uzskati. Un reiz šās tālās zemes jūrā es ieraudzīju lielu zivi, un tā bija divi simti olekšu gara, un es redzēju vēl tādu zivi, kas bija līdzīga pūcei. Un tā nu, ak mani kungi, šai braucienā es redzēju daudzus brīnumus, bet, ja es sāktu tos stāstīt, manam stāstam būtu vajadzīgs ilgs laiks.

Un tā nu šajās salās es dzīvoju ilgi un skatīju, kas tur bija. Te reiz, kā daždien jūras krastā stāvēdams un rokā turēdams zizli, es redzēju, ka ostā iebrauca liels kuģis ar daudziem tirgoņiem. Un, kad nu kuģis iebrauca pilsētas ostā, kapteinis nolaida buras, un kuģis piebrauca pie paša krasta un izmeta kāpnes, un matroži nesa krastā visu, kas kuģī bija, bet es stāvēju un visu pierakstīju. Un es jautāju kuģa kapteinim: «Vai tavā kuģī vēl nav kas palicis?» Bet viņš atbildēja: «Jā, mans kungs, kuģa dibenā vēl palika dažas preces, jo viņu saimnieks noslīka jūrā pie kādas salas. Un tā nu viņa preces mums jāsargā, bet mums gan gribētos tās pārdot un naudu aizvest viņa tuviniekiem Bagdadē, miera mājoklī.» To dzirdējis, es iesaucos lielā uztraukumā: «Kā sauc šo preču saimnieku, ak kapteini?» Un viņš atbildēja: «Viņa vārds ir Sindbads, jūras braucējs.» Un, kapteiņa vārdus dzirdējis, es ielūkojos viņa sejā un viņu pazinu, un tad iekliedzos lielā priekā un sacīju: «Ak, zini, kapteini: šo preču saimnieks esmu es! Es esmu Sindbads, jūras braucējs, kas citiem tirgotājiem līdzi nokāpa no kuģa kādā salā, kas bija zivs mugurā. Un, kad nu zivs sāka kustēties un tu mūs sauci kuģī, tad kuģī iekāpa tie, kas iekāpa, bet citi noslīka. Un raugi: es biju slīcēju pulkā, bet Allah augstais glāba manu dzīvību, jūrā iemezdams platu sili. Un es uzrāpos silei virsū un savām kājām īros kā ar irkļiem, un vējš un viļņi mani dzina, līdz es nonācu šai salā un izkāpu krastā. Un tā nu ar Allah palīgu es satiku sultānā Al Michrdžana zirgu puišus, un tie mani atveda šai pilsētā. Un viņi aizveda mani pie sultānā Al Michrdžana, un sultanam es stāstīju visu no sākuma līdz galam. Un viņš bija man žēlīgs un mani iecēla par ostas zinātāju savā pilsētā. Un tā nu es viņam kalpoju, un sultāns man ir laipns un žēlīgs. Bet šīs preces, ko ved tavs kuģis, ir manas preces, un tā ir mana manta.»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Sindbads, jūras braucējs, sacīja kuģa kapteinim: «Šīs preces, ko ved tavs kuģis, ir manas preces, un tā ir mana manta.» Un, manus vārdus dzirdējis, kapteinis iesaucās: «Ir tikai viena vara pasaulē, un tā ir Allah augstā vara! Bet nav vairs šās zemes ļaudīm ne goda, ne sirds!» Te nu es attraucu: «Ak kapteini, kam tu tā runā?» Un kapteinis atbildēja: «Tu, viltniek, dzirdēji, ka manā kuģī ir preces, kuru saimnieks noslīcis, un nu gribi tās nolaupīt! Mēs paši savām acīm redzējām, ka Sindbads, jūras braucējs, noslīka un viņam līdzi noslīka citi tirgoņi, un glābiņa nebija nevienam. Un kā tev nav kauna melot, ka šo preču saimnieks esi tu?» Un es atbildēju: «Ak kapteini, uzklausi mani un saproti manus vārdus, un manu taisnību tu redzēsi pats savām acīm, jo meli tiešam ir blēžu un liekuļu tiesa.»

Tad nu es kapteinim stāstīju visu, kas bija mani piemeklējis, kops abi izbraucām no Bagdades un nokļuvām salā, kur daudzi noslīka. Un vēl es viņam stāstīju dažus notikumus, ko zināja tikai viņš un es. Te nu kapteinis un tirgoņi vairs nešaubījās par manu taisnību, un visi mani pazina un priecājās par manu glābiņu. Un viņi sacīja: «Allah vārdā, mēs nevarējām ticēt, ka tu būsi izglābies, bet Allah augstais tev devis jaunu dzīvību!»

Un kapteinis man atdeva visas manas mantas, un es redzēju, ka uz. tām bija rakstīts mans vārds un pazudis nebija nekas. Un preces es tūdaļ liku aiznest tirgū un lielāko tiesu pārdevu ar lielu peļņu. Bet no saviem saiņiem es izņēmu skaistākās un dārgākās lietas, un kuģa ļaudis nāca manās pēdās un nesa tās sultanam Al Michrdžanam par balvu. Tad nu es sultanam sacīju, ka tas ir tas pats kuģis, kurā es braucu, un stāstīju viņam, ka neviena no manām mantām nav zudusi un ka arī šī balva ir vesta tai pašā kuģī. Te nu sultanam bija lieli brīnumi, un viņš redzēja, ka viss ir taisnība, ko biju viņam stāstījis. Un sultāns iemīļoja mani lielā mīlestībā un negribēja palikt man parādā, un, pateikdamies par manu balvu, viņš dāvāja man daudzas skaistas lietas.

Un tā nu es pārdevu savus saiņus un nopelnīju lielu naudu. Un sultānā Al Michrdžana pilsētā es sapirku preces un dažādas lietas, un, kad nu tirgoņi dzīrās doties ceļā, es sakrāvu kuģī visu, kas man bija, un aizgāju pie sultānā pateikties par viņa žēlastību un viņa labdarību. Un es lūdzu, lai viņš ļauj man doties atpakaļ uz manu zemi pie mīļiem tuviniekiem. Un sultāns teica man ardievas un dāvāja man dārgas lietas, un tās es nepārdevu, bet glabāju kā dārgu piemiņu. Un tā nu es no viņa atvadījos un iekāpu kuģī, un mēs devāmies ceļā ar Allah svētību. Un laime skrēja mums pa priekšu, un liktenis bija mums vēlīgs, un mēs' braucām nakti, braucām dienu, līdz sveiki un veseli nonācām Basras pilsētā. Bet, ilgi tur nepalikuši, mēs braucām pa upi, un sirds mana priecājās par glābiņu un par dzimteni.

Tad nu es devos uz Bagdadi, uz miera mājokli, un līdzi vedu daudzus preču saiņus, kas maksājuši bija lielu naudu. Un tur es nonācu savā ielā un iegāju savā mājā, un sanāca tur visi mani radi un draugi. Un es nopirku sev daudzus kalpus un vergus un skaistas verdzenes, un to nu man bija liels pulks. Un nopirku es zemi un mājas, un mana bagātība nu bija lielāka, nekā bijusi. Un atkal man bija jauku draugu un mīļu biedru pulks, un mēs dzīvojām jautri un laimīgi. Un es aizmirsu visu, ko biju izčietis, un aizmirsu svešumu un grūtības, un visas ceļa briesmas. Un es baudīju, kas patika manai dvēselei, un priecājos

un ēdu dārgus ēdienus, un dzēru brīnišķīgus dzērienus. Un tā es dzīvoju ilgi. Un raugi: tāds ir mans pirmais brauciens! Bet rīt, ja Allah augstais tā būs lēmis, es stāstīšu jums, ak mani viesi, par savu otro braucienu.»

Te nu Sindbads, jūras braucējs, aicināja otru Sindbadu, nesēju, vakariņās un lika tam izmaksāt tūkstoš dināru, un sacīja tam: «Tu iepriecini manu prātu ar savu pazemību un lēnprātību.» Un nesējs atsaucās: «Lai mūžīgs prieks ir tavā sirdī un tavā mājā, ak mans kungs!» Un tā nu nesējs pateicās un paņēma, ko Sindbads, jūras braucējs, bija viņam dāvājis, un viņš aizgāja, domādams par cilvēku gaitām. Un visu nakti viņš domāja par to, ko bija redzējis un dzirdējis. Un tā nu šonakt viņš gulēja savā mājā, bet citu rītu steidzās pie jūras braucēja un, viņa mājā iegājis, vēlēja tam mieru un Allah svētību. Un tas nu viņu laipni sagaidīja, sacīdams: «Lai draudzība tevi nenomāc un Allah pašķir tavus ceļus!» To teicis, jūras braucējs, nosēdināja nesēju sev blakus, un, kad sanāca citi viņa draugi, tie sasēdās ap galdautu, uz kura kūpēja jēra cepetis un zeltaini cāļi, un riekstu un vīnogu mīklas lodītes. Un tā nu viņi ēda un dzēra un savas ausis mieloja ar saldām skaņām, un dziedot un tērzējot laiks aizritēja vienā līksmībā.

Un, kad nu visas skaņas apklusa, Sindbads, jūras braucējs, stāstīja par savu otro braucienu.

SINDBADA OTRAIS STĀSTS, UN TAS IR VIŅA OTRAIS BRAUCIENS

«Ak brāļi, ziniet: es dzīvoju laimīgāko un saldāko dzīvi un baudīju tīrākos priekus, kā vakar jums jau stāstīju, te reiz manai dvēselei uznāca dziņa redzēt tālas zemes un salas un vaļu ļaut savai ziņkārībai, bet nepalaist arī izdevību tirgoties.»»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Sindbads, jūras braucējs, sacīja saviem draugiem: «Un tā nu es nolēmu doties pasaulē un par lielu naudu tirgū sapirku dažādas preces, kas bija vedamas uz svešām zemēm. Un tās es sasēju lielos saiņos un aiznesu uz krastu, un krastā drīz jau ieraudzīju skaistu, jaunu kuģi ar stiprām burām un kuģī daudz ļaužu. Un citiem pazīstamiem tirgotajiem līdzi es ienesu kuģī savus saiņus, un tai pašā dienā mēs devāmies ceļā. Un mūsu brauciens ritēja laimīgi, un braucām mēs no vienas jūras otrā un no vienas salas pie otras. Un, kur vien piebraucām, tur satikām tirgoņus un valstību kungus, pircējus un pārdevējus. Un pirkām mēs un pārdevām, un mainījām preces, un paši krietni pelnījām. Un tā nu mums

labi veicās, līdz likteņa roka mūs aizveda skaistā salā, kur auga koki ar ietekušiem augļiem un smaržoja puķes, un dziedāja putni, un burbuļoja skaidri strauti, bet nebija tur ne cilvēku, kas pavardā pūta uguni, ne cilvēku mājokļu.

Un kapteinis paklausīja mūsu lūgumu un pieveda mūs salas krastā. TJn tā nu visi izkāpa salā un aplūkoja kokus, kas tur auga, un klau sījās putnu dziesmas, kas slavēja Allah augsto, pasaules vienīgo vaid nieku. Un, brīnīdamies par Allah varenību, salā izkāpu es arī, un Iz kāpa visi citi, kas kuģī brauca. Un tur nu es apsēdos pie dzidra sliuuta koku pavēnī. Un līdzi man bija paņemti ēdieni, un es apsēdos un sāku ēst, ko Allah bija devis. Un liegas vēsmas tur mīlīgi zuzēja, un visa pasaule likās bez mākoņiem un ēnām. Un, maurā atlaidies, es iegrimu snaudā un atpūtos, un ieelpoju mīlīgos vējus un saldas smaržas. Bet atmodies es salā neredzēju ne cilvēku, ne džinu, un palicis biju viens. Bet kuģis ar visiem ceļabiedriem bija aizbraucis, un nevienam nebija prātā ienācis par mani, un tā nu viņi mani pameta. Un velti es raudzījos pa kreisi un pa labi, un visā salā redzēju un satiku tikai pats sevi. Te mani nomāca tik lielas skumjas, par kurām lielāku vairs pasaulē nav, un raizēs un bēdās man gandrīz pārsprāga žults pūslis. Bet līdzi man nebija nekā, ar ko Allah augstais svētījis dzīvi šai pasaulē: ne ēdienu, ne dzērienu, un biju es viens, un mana dvēsele bija nogurusi. Un mani plosīja izmisums, un klusībā es sacīju: «Vai krūze vienmēr paliks sveika? Ja es iekūlos pirmoreiz un satiku ļaudis, kas mani aizveda no salas, tad šoreiz tā vis nebūs un nenāks neviens, kas mani aizvedīs pie cilvēkiem!»

Tad nu es sāku gauži raudāt un vaimanāt, un sevi žēlot, un manu dvēseli nomāca lielas bēdas. Un klusībā es sāku rāties par to, ko biju darījis, un ka biju devies grūtā braucienā. Jo raugi: kas man kaitēja savā mājā un savā zemē, kur dzīvot varēju laimē un pieticībā un kur man bija jauki ēdieni un dzērieni, un skaistas drēbes, un kur man netrūka ne naudas, ne mantas? Un gauži es nožēloju, ka atstājis biju Bagdadi, miera mājokli, un pēc visām grūtībām pirmā braucienā, kas gandrīz iedzina mani nāvē, atkal biju devies jūras briesmās. Tā domādams, es pēkšņi iesaucos: «Tik tiešām mēs visi piederam Allah visvarenajam un ejam pie viņa atpakaļ!» Un todien es biju kā prātā jucis.

Un, kad nu es redzēju, ka visas manas gaudas ir veltīgas, es paļāvos savam liktenim. Es piecēlos un sāku staigāt pa salu, un, bīdamies meža zvēru vai nezināmu ienaidnieku, es nevarēju vairs sēdēt uz vietas un uzkāpu augstā kokā. Un, kokā uzkāpis, es raudzījos uz visām pusēm, bet redzēju tikai debesis un jūru, un kokus, un putnus, un salas, un smiltis. Un, kad nu ielūkojos vērīgāk, es šķitu apvāršņa malā ieraudzījis milzīgu, baltu rēgu. To redzēdams, es nokāpu no koka un lēni gāju uz rēga pusi, un tikmēr gāju, līdz ieraudzīju lielu, baltu jumolu. Un jumols zvlgoja pret debesīm un laistījās žilbinoši balts un augsts. Tad nu es piegāju pie jumola un staigāju tam apkārt, bet durvju tam nebija, un man trūka spēka un drosmes jumolā uzkāpt, jo tas bija gluds un slidens. Un ar kāju es ievilku smiltīs zīmi, un no tās vietas sāku iet apkārt jumolam un skaitīju soļus. Un apgājis es redzēju, ka jumola platums ir piecdesmit lieli soļi. Un es sāku gudrot viltību, kas man palīdzētu ieiet jumolā, bet sāka tumst jau vakars un sārtoties saules riets. Te pēkšņi saule nozuda un diena pārvērtās par melnu nakti. Sākumā man likās, ka saulei priekšā aizgājis biezs mākonis, kaut bija vasaras vidus, un man bija lieli brīnumi. Tā nu es pacēlu galvu un ieraudzīju lielu putnu ar platiem spārniem. Un putns lidoja gaisā, aizsegdams sauli, un visu salu tas pielēja ar melnu tumsu. Te maniem brīnumiem vairs nebija gala, un es atcerējos kādu stāstu, ko manās jaunības dienās bija stāstījuši jūrnieki un pasaules braucēji.»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Sindbada, jūras braucēja, brīnumiem vairs nebija gala, un viņš atcerējās kādu stāstu, ko viņam bija stāstījuši jūrnieki un pasaules braucēji. Un Sindbads sacīja: «Tie stāstīja, ka tālās salās dzīvo milzīgs putns, vārdā ruchs, un savus mazuļus tas baro ar ziloņa gaļu. Un tā nu es nolēmu, ka putns, ko es redzēju, ir tas pats ruchs un baltais jumols, pie kura es stāvēju, ir rucha ola. Un es brīnījos par to, ko Allah augstais bija radījis. Un, kad nu es redzēju, ka tieši tā tas bija, te putns nolaidās uz jumola un apņēma to saviem spārniem, un kājas izstiepa gar zemi, un tūdaļ aizmiga. (Lai slavēts tas, kas neguļ!) To redzēdams, es piecēlos un atritināju savu turbānu, tad saliku to divās kārtās un noviju milzīgi resnu virvi. Un ar šo virvi es apsēju savu jozmeni un abus galus apmetu ap putna kājām, un cieši savilku cilpu. Un tad nu klusībā sacīju: «Gan lielais putns laidīsies prom un aiznesīs mani, kur dzīvo cilvēki un staro pilsētas. Un, lai tas nestu mani kurp nesdams, visur būs labāk nekā šajā salā, kur esmu gluži viens!» Un gan es visādi kustējos, bet putns to nejuta, it kā es būtu sīks kukainītis vai maza skudriņa, kas rāpo zālē.

Tā nu nakts man aizritēja bez miega, jo raugi: es baidījos, ka aiz- migšu un putns mani aiznesīs miegā. Bet, kad sāka sārtoties rīta blāzma un atausa diena, lielais putns nolaidās no savas olas un izkliedza baisīgu kliedzienu, un aiznesa mani gaisā. Un putns cēlās aizvien augstāk, un es šķitu ielidojis debesu mākoņos. Te pēkšņi tas nolaidās tik lielā ātrumā, ka es vairs nejutu savu smagumu, un tas notupās augstā un klinšainā vietā. Un, tiklīdz manas kājas skāra zemi, es lielās bailēs atsēju virvi, bet veltas bija manas bailes, jo putns mani neredzēja un nebija mani jutis. Un tā nu, bailēs trīcēdams, es nosējos no putna kājas un sāku staigāt jaunajā vietā. Te pēkšņi putns

kaut ko paķēra savos nagos un uzlidoja debesu augstumos. Un es raudzījos, ko putns bija sagrābis, un ieraudzīju milzīgu čūsku, un putns to aiznesa uz jūras pusi.

Tā staigādams, es pēkšņi apstājos un pavēros visapkārt, un pēkšņi sastingu šausmās. Es redzēju, ka putns mani nometis uz augstas klints, no kuras lejā rēgojās dziļa un plata ieleja. Un pašā galā klinšu kiauja iesniedzās debesu tālumos, un neviens nevarēja saskatīt, cik augstu tā sniedzās, un nevienam nebija spēka uzkāpt galotnē. To redzēdams, es sāku sevi rāt un izmisumā iesaucos: «Ak, labāk būtu palii is lai pašā salā! Tā bija daudz jaukāka par šo tuksnesi, un tur es vai eju ēst augļus un saldu ūdeni dzert no skaidriem strautiem, bet te ir tikai kailas klintis un nav ne koku, ne augļu, ne strautu. Ir tikai viens patvērums un spēks, un tas ir Allah augstais! Un, tiklīdz no viena posta esmu laukā, te krītu citā, un tas ir vēl lielāks un briesmīgāks!»

Un es piecēlos un, sevi drošinādams, aizgāju pa ieleju, un es redzēju, ka zemes te nav, bet visur laistās dimanta akmeņi, ar kuriem griež dzelzi un dārgakmeņus. Un tas ir ciets un sauss, un to nevar skaldīt ne tērauds, ne krams, un neviens nevar atšķelt tam ne šķembeli, un to var tikai ar svina akmeni. Un tā nu es lūkojos dimanta klintīs, un mana ziņkārība auga augumā. Te pēkšņi es apstājos, kā pie zemes piekalts, jo tas, ko ieraudzīju, bija briesmīgāks par visu, ko manas acis bija skatījušas. Un es redzēju, ka dimantu klintīs ložņā klinšu sargi, un tās bija melnas čūskas. Un čūskas bija tik resnas kā palmas un tik lielas, ka būtu varējušas aprīt visu ziloni. Un tieši tobrīd tās vilkās atpakaļ savās alās, no kurām izlīda tikai nakts tumsā, bet dienas gaismā atkal paslēpās, jo raugi: tās baidījās, ka milzīgais . ruchs vai ērglis tās aiznesīs un saplosīs.

Un tā nu es paliku šai ielejā un gaužām nožēloju, ko biju darījis, un klusībā sacīju: «Allah vārdā, es neesmu pelnījis likteņa žēlastību un tīšu prātu dzinies savā postā!» Un diena jau slīga uz rietu, un es staigāju un meklēju vietu, kur pārgulēt nakti. Un, bīdamies no čūskām un visādiem mošķiem, es biju aizmirsis par ēšanu un dzeršanu. Te pēkšņi turpat tuvumā es ieraudzīju alu un, tuvāk piegājis, redzēju, ka ieeja tur ļoti šaura, bet cilvēks ielīst varēja. Un tā nu es ielīdu alā un ejai priekšā aizvēlu lielu akmeni. Tad, sevi mierinādams, sacīju: «Nu esmu drošībā. Bet, kad atausīs diena, es iešu laukā un redzēšu, ko liktenis man atkal sūtījis.» Un, kad nu ielūkojos alā un meklēju vietu, kur atlaisties, es ieraudzīju milzīgu čūsku, kas alas vidū saritinājusies perēja savas olas. To redzot, mani kratīja šermuļi un es trīcēju kā sausa lapa. Un es pacēlu galvu un paļāvos Allah augstajam. Un visu nakti man nenāca miegs, un, kad blāzmojās jau rīts, es novēlu akmeni no ejas un izlīdu no alas. Un biju es gluži kā noreibis un nevarēju noturēties kājās, jo bezmiegs, izsalkums un nemitīgās bailes bija laupījušas man spēkus.

Un tā es atkal staigāju pa ieleju, te pēkšņi pie manām kājām nokrita liels gaļas gabals. To redzēdams, es mirkli sastingu, tad soli atsprāgu un pacēlu galvu, gribēdams redzēt, kas tīkojis mani nokaut.. Bet es neredzēju nevienu, un man bija lieli brīnumi, te pēkšņi man prātā iešāvās stāsts, ko sen jau biju dzirdējis no pasaules gājējiem un dimanta meklētājiem. Tie stāstīja, ka dimanta kalnos esot lielas briesmas un neviens nevarot piekļūt šim akmenim. Bet tirgoņi, kas dimantu pārdod, tomēr izgudrojuši viltību un dārgakmeņus atrodot. Tie nokāvuši aunus un gaļu sagriezuši gabalos, un metuši to ielejā, un gaļas gabali tur nokrituši mīksti, un dimanti iespiedušies gaļā. Tad gaļas gabalus tirgoņi pametuši lejā līdz dienvidum, un dienvidū tur nolaidušies putni, ērgļi un vanagi, un satvēruši tos nagos un uznesusi kalnā. To redzēdami, tirgoņi un dimanta meklētāji kliegdami drāzu- šies putniem virsū, un putni bailēs gaļu pametuši, bet dimanta meklētāji no tās izlasījuši dārgos akmeņus. Un tā nu gaļu tie pametuši putniem un zvēriem, bet dimantus aizveduši savā zemē. Un tikai ar tādu viltību varot nokļūt pie dimanta klintīm.»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Sindbads, jūras braucējs, saviem draugiem izstāstīja visu, kas bija viņu piemeklējis dimanta kalnos. Un viņš sacīja tiem, ka tikai ar viltu varot nokļūt pie dimanta klintīm. Un tad viņš turpināja: «Un tā nu, gaļas gabalu ieraudzījis, es atcerējos stāstu un piegāju pie nomestā gabala, un no tā es izlasīju daudzus akmeņus un bāzu tos azotē un kabatās. Un es lasīju akmeņus un bāzu azotē un aiz jostas, un turbānā, un visās drēbēs. Te pēkšņi ieraudzīju citu gaļas gabalu, atritināju savu turbānu un atgūlos augšpēdu, un gaļas gabalu uzliku uz savām krūtīm, un piesēju to ar sava turbānā galiem. Un raugi: no augstumiem nolaidās ērglis, iecirta nagus gaļas gabalā un uznesa to gaisos. Un tā nu ērglis mani nesa, līdz nolaidās kalna galotnē, kur bija viņa ligzda. Tur nu ērglis būtu sācis knābāt gaļu un manu miesu un barot mazuļus, bet pēkšņi atskanēja skaļš un briesmīgs kliedziens, un kalna galā nograndīja dīvains rībiens. To dzirdot, ērglis satrūkās un uzlidoja gaisā, un es atraisījos un stāvēju uz savām kājām, bet manas drēbes bija vienās asinīs. Un dimanta meklētājs, kas ērglim uzkliedza, tūdaļ piesteidzās pie gaļas gabala un ieraudzīja mani, bet, mani redzēdams, viņš samulsa un neteica ne vārda. Tad nu viņš pieliecās pie gaļas gabala un cilāja to un grozīja, bet dimantus neuzgāja. Un, savas garās rokas pacēlis pret debesīm, viņš kliedza un vaimanāja: «Ak, kāda neveiksme! Ir tikai viens patvērums un spēks, un tas ir Allah augstais! Lai Allah mani pasargā no šaitana, no ļaunā gara!» Un savās bēdās viņš lauzīja rokas un sacīja: «Ak, bēdas, bēdas, tās nožņaugs manu dvēseli!»

To redzēdams, es piegāju pie viņa un vēlēju tam mieru, bet viņš neatņēma manu sveicienu un niknumā iesaucās: «Kas tu tāds esi, un ko tu nāc šai vietā?» Bet es atbildēju: «Nebīsties, ak godājamais tirgoni, es esmu labu ļaužu un biju tāds pats tirgonis ka tu, bet liktenis man bija lēmis briesmīgas dēkas. Un stāsts par to, kā es nokļuvu šai kalnā, ir brīnišķīgs, un to es tūdaļ tev stāstīšu. Ak, nebīsties, no manām rokām nāks tev svētība! Sai baisīgajā ielejā, kur ielūkojušu s nav cilvēka acs, es salasīju daudzus dimantus un došu tev tik, cik lev būs gana, un tā būs tava peļņa, ko tu nekad nebūtu varējis cerel. Tādēļ neskumsti un nebīsties!» Te nu dimanta meklētājs ielīksmoju:, lielā priekā un pateicās man, sacīdams: «Ak mans kungs, lai Allah sve tība un žalastība ar tevi! Ar vienu tādu dimanta akmeni es varu dzi vot laimīgi līdz savu dienu galam! Un tādus dimantus es savu mūžu neesmu redzējis ne sultānā galmā!» Un atkal viņš man pateicās un vēlēja mieru un svētību, un tad pasauca citus tirgotājus. Un tie nu vēlēja man mieru un priecājās par manu glābiņu. Bet es viņiem stāstīju, ko biju izcietis savā braucienā un kā biju nokļuvis šai ielejā. Un tam, kam piederēja gaļas gabals, ko es biju piesējis pie savām krūtīm, es atdevu daudz no tā, kas man bija, un viņš ielīksmojās un pateicībā vēlēja man Allah svētību. Un tirgoņi sacīja: «Allah vārdā, viņš lēmis tev jaunu dzīvi!» Neviens, kas nonācis šai vietā pirms tevis, vēl nav glābies, bet lai slavēts Allah, kas tevi pestījis!» Un, redzēdami, ka nogurums un slāpes, un izsalkums plosa manu miesu, viņi deva man ēst un dzert un ieveda mani teltī, un visu dienu un nakti viņi sargāja manu miegu.

Un, kad nu atausa diena, mēs cēlāmies un gājām pa kalnu, un no kalna ielūkojāmies ielejā un redzējām tur čūsku mudžekli. Un tā nu mēs gājām, gājām, līdz nonācām dārzā, kas ziedēja lielā un skaistā salā. Un dārzā auga kampara koki, un katra koka pavēnī bija patvērums simt vīriem. Un, ja nu kāds grib iegūt kamparu, tas koka galotnē izurbj robu un satecina traukā sulu, kas tek no koka. Un raugi: tie ir kampara sveķi, un tie sabiezē kā līme, un, kad nu kokam sula iztecējusi, tas nokalst un to sacērt malkā.

Un šai salā es redzēju briesmīgu dzīvnieku, ko dēvē al karkadanu, un tas tur ganās, tāpat kā mūsu zemē ganās govis un bifeļi. Bet šie dzīvnieki ir lielāki par kamieļiem, un tie ēd zaļu zāli. Un galvas vidū tam ir liels un resns rags desmit olekšu garumā un ragā redzams cilvēka attēls. Un šis rags ir tik stiprs, ka karkadans spēkojas ar ziloni un uzveic to, un, ragu iegrūdis tam iekšā, paceļ ziloni gaisā, līdz tas izlaiž garu. Un beigtā ziloņa tauki ietek karkadanam acīs, un tas nobeidzas aklumā. Un tad nu pie abiem līķiem nolaižas baisīgais putns ruchs un aiznes tos savā ligzdā.

Un vēl šai salā es redzēju dažādas bifeļu sugas, kurām līdzīgu nav mūsu zemē. Un tur nu mēs kādu laiku dzīvojām un atpūtāmies spirgtā gaisā. Un par maniem dimantiem tirgoņi man deva preces ūn dažādas mantas, un zelta un sudraba dinārus. Un tā nu mēs gājām, skatīdami svešas zemes un priecādamies par visu Allah radību. Un gājām mēs no z<>mes uz zemi, no pilsētas uz pilsētu, no salas uz salu un pirkām tin pārdevām dažādas mantas, līdz beidzot nonācām Basras pilsētā. Un, dažas dienas tur dzīvojuši, braucām pa upi un iebraucām Bagdadē, miera mājoklī.»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Sindbads, jūras braucējs, nonāca Bagdadē, miera mājoklī, un devās uz savu ielu un iegāja savā mājā. Un līdzi viņš nesa daudzus dimanta akmeņus, un bija viņam nauda un manta, un dažādas preces. Viņš satikās ar saviem radiem un draugiem, un visiem izdāļāja balvas un neaizmirsa nevienu. Un, visus apbalvojis, viņš sāka labi ēst un dzert, un ģērbties labās drēbēs, un sadzīvot ar jaukiem cilvēkiem. Un tā nu drīz viņš aizmirsa visu, ko bija izcietis un pieredzējis. Un dzīvoja viņš jautru dzīvi, ar gaišu prātu un izslietām krūtīm, un laiku viņš palaida rotaļās un priekos. Un katrs, kas bija dzirdējis, ka Sindbads jau pārbraucis no tālā svešuma, nāca pie viņa un jautāja par dzīvi svešās zemēs un par tāliem braucieniem. Un Sindbads viņiem stāstīja, ko bija redzējis un izcietis. Un visiem bija lieli brīnumi par viņa brauciena grūtībām un briesmām un visi priecājās par viņa glābiņu. Tas nu bija tas, ko Sindbads pieredzēja savā otrajā braucienā. Un tad viņš sacīja saviem draugiem: «Bet rit, mans draugs, ja tāds būs Allah prāts, tu nāksi pie manis un es stāstīšu tev par savu trešo braucienu.»

Un, kad nu Sindbads, jūras braucējs, bija beidzis savu stāstu nesējam, visi brīnījās par to un vergi nesa viesiem ēdienus un dzērienus. Un viņš lika nesējam izmaksāt simt zelta gabalus, un nesējs paņēma tos un aizgāja savu ceļu, brīnīdamies par Sindbada, jūras braucēja, dēkām. Un viņš slavēja to un savā mājā lūdza par viņu Allah augsto. Bet, kad atausa rīts un atspīdēja un zaigot sāka dienas gaisma, Sindbads, nastu nesējs, piecēlās un noskaitīja rīta lūgšanu, un atkal viņš gāja uz Sindbada, jūras braucēja, māju, jo raugi: tā viņš bija tam licis. Un viņš iegāja pie tā un novēlēja labu rītu, un jūras braucējs viņam sacīja: «Esi sveicināts manā mājā!» Un tā nu viņi sēdēja abi kopā, līdz sanāca citi draugi. Un, kad viņi bija ēduši, dzēruši un līksmojušies, spēlējuši un dziedājuši, Sindbads, jūras braucējs, sāka stāstu par savu trešo braucienu.

SINDBADA TREŠAIS STĀSTS, UN TAS IR VIŅA TREŠAIS BRAUCIENS

«Ak, ziniet, brāļi, un klausieties stāstu par manu trešo braucienu, un tas būs brīnišķīgāks par tiem, ko esat jau dzirdējuši. Bet Allah augstais labāk par mums visiem zina, kas apslēpts visās lietās, un viņš ir gudrāks par mums visiem. Un raugi: sen aizgājušos laikos es pārrados no sava otrā brauciena un dzīvoju vienā jautrībā, un priecājos par savu labklājību. Es iedzīvojos lielā naudā, kā vakar stāsti ju, un Allah augstais man atlīdzināja visu, ko biju zaudējis. Un Bagdadē es nodzīvoju priekā un laimē, un jautrībā, un pārticībā. Bet man,ii dvēselei uznāca dziņa doties pasaulē, un tā tiecās tirgoties un pelnīt naudu, jo raugi: dvēsele cilvēku dīda uz ļaunu. Un tā nu es nolēmu savā prātā un sapirku daudzas preces, kas bija derīgas jūras brau- cienā. Un es sasēju tās lielā sainī un aizbraucu no Bagdades uz liasias pilsētu.

Un tā es nonācu upes krastā un ieraudzīju lielu kuģi, un kuģī bija daudz tirgoņu un pasaules braucēju. Un visi tie bija krietni vīri, ui> bija tie ticīgi, taisnīgi un cēlsirdīgi. Un viņiem līdzi es iekāpu šai kuģī, un aizbraucām mēs ar Allah svētību un palīdzību un cerējām, ka laime skries mūsu kuģim pa priekšu. Un braucām mēs no vienas jūras otrā un no vienas salas pie otras, un braucām no pilsētas uz pilsētu, un katrā vietā, kur izkāpām, mēs gājām staigāt un pārdevām savas preces un pirkām'jaunas, un dzīvojām jautri un priecīgi. Te kādu dienu mūsu kuģis šūpojās trakojošā jūrā, kur vandījās un kūlās augstas bangas, un kapteinis, kuģa galā stāvēdams un lūkodamies bangu brāzmā, pēkšņi sāka dauzīt savu seju un nolaida kuģa buras, un izmeta enkuru. Un plēsa viņš savu bārdu un lupatās saplosīja savas drēbes, un mūsu ausīs atskanēja viņa briesmīgais kliedziens. To dzirdējuši, mēs jautājām: «Ak kapteini, kas noticis?» Un viņš atsaucās: «Ak, ziniet, mierīgie jūras braucēji, ka pretvējš mūs pārspējis un nodzinis no ceļa jūras vidū. Un liktenis, mums ļaunu vēlēdams, mūsu kuģi atdzinis pie pinkaino pērtiķu kalna. Un raugi: tie ir pērtiķiem līdzīgi cilvēki, un neviens, kas nonācis šai vietā, nav glābies, un mana sirds jūt, ka mūsu gals ir klāt.»

Un, kapteinis vēl nebija paguvis izrunāt, te mūsu kuģi no visām pusēm apsēda pērtiķi, un viņu skaits bija tik liels, ka šķita līdzīgs siseņu baram, kas pieplaka kuģim un zemei. Un mēs trīcējām bailēs, ka viņu lielais skaits mūs nožņaugs, jo skaits ir stiprāks par tikumu, un mums nebija drosmes tos sist vai aizdzīt. Un bailes mums bija arī par to, ka viņi nolaupīs mūsu mantu un preces. Un tā nu viņi mācās mums virsū no visām pusēm. Un bija tie derdzīgi savā izskatā, un viņu miesu sedza melnas un pinkainas spalvas, un neviens nesaprata vinu valodu, un neviens par viņiem nezināja neko. Un bija viņi baigāki par balsīgākiem ērmiem, un, cilvēkus redzēdami, tie apstulba un samulsa. Un acis tiem bija dzeltenas un sejas gluži melnas, bet augumā tie bija mazi, un no zemes tie pacēlās tikai četras pēdas.

Un pērtiķi uzrāpās uz kuģa tauvām un sakoda tās zobiem, un kuģis sašķiebās uz sāniem, un vēja brāzma to pēkšņi piegrūda pie pērtiķu kalna. Un, kad nu kuģis šūpojās pašā krastā, pērtiķi sagrāba visus braucējus un nolaupīja kuģi ar visām mantām, un aizgāja savu ceļu. Tā nu mēs palikām svešā salā, un kuģis nozuda, un mēs nezinājām, uz kuru pusi tas aizbraucis.

Tā nu mēs dzīvojām šai salā un ēdām augļus un ogas, kas tur auga, un dzērām skaidru ūdeni no upēm, kas tecēja salā. Te pēkšņi mūsu acis saskatīja lielu māju pašā salas vidū. Un, iedami uz mājas pusi, mēs pēkšņi ieraudzījām, ka tā ir krāšņa pils ar stipriem pīlāriem un augstām sienām. Un pils vārti ar divviru durvīm bija pamesti vaļā, un durvis bija darinātas no tīra melnkoka. Un, kad nu vārti bija vaļā un neviens tos nesargāja, mēs iegājām pilī un ieraudzījām plašu telpu, un tā bija līdzīga lielam, plašam pagalmam. Un visapkārt tur bija augstas durvis, bet pašā vidū pacēlās augsts sols, un pie sola bija nolikti virtuves trauki, un ap traukiem mētājās kauli. Un daži kauli jau bija izbalojuši, bet citi vēl bija jauni, un tādēļ tur bija nejauka smaka, kas stipri kairināja mūsu nāsis. Bet mēs neredzējām tur nevienu, un mums nu bija lieli brīnumi. Un tā mēs brīdi sēdējām pils pagalmā, bet nogurums un bailes māca mūsu locekļus. Tad nu mēs nogūlāmies un aizmigām, un gulējām no saules lēkta līdz pašam rietam. Un, kad nu norietēja saule, pēkšņi nodrebēja visa zeme, un gaisā atskanēja briesmīgs dimdiens, un tas likās līdzīgs pērkona graujam. Te izbailēs mēs redzējām no pils iznākušu milzīgu ērmu cilvēka izskatā, un bija tas gluži melns un liels, un līdzīgs milzīgai palmai. Viņa acis zvēroja kā degoša ēze, viņa zobi bija kā meža kuiļa ilkņi un mute milzīga, kā aka, un lūpas kā kamielim, un abas ausis, kas bija līdzīgas milzīgiem akmeņiem, uzgūlās viņa platajiem pleciem, un viņa roku nagi bija līki kā lauvas nagi. Tādu briesmoni redzēdami, mēs izgaisām no pasaules, un mūsu šausmas un izbailes auga augumā, un savās bailēs un bēdās mēs sastingām kā miroņi.»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Sindbads, jūras braucējs, ieraudzījis baisīgo ērmu, pēkšņi sastinga izbailēs, un šausmas kratīja viņa draugus. Un Sindbads turpināja: «Un tā nu briesmonis iesēdās augstajā solā un mierīgi mūs uzlūkoja savām baisīgajām acīm. Te pēkšņi tas piecēlās un pienāca pie mums, un no visiem maniem draugiem tas izraudzījās tieši mani. Un tas sagrāba manu roku un pacēla mani no zemes un sāka mani spaidīt un grozīt uz visām pusēm, un viņa rokā es biju kā pēdējais nieks. Un tas spaidīja un lūkoja mani, kā miesnieks spaida kaujamu aunu. Un, redzēdams, ka esmu novārdzis bēdās un tālā ceļa grūtībās un ka mana miesa izdēdējusi, tas palaida mani un sagrāba citu manu ceļabiedru un sāka to spaidīt un grozīt tāpat kā mani. Un viņš palaida to arī un tikmēr mūs valstīja un grozīja, līdz viņa rokas sagrāba kuģa kapteini. Bet mūsu kapteinis bija resns un plēsīgs vīrs, un viņa rokās bija varens spēks, un tas nu gaužām patika baigajam ērmam. Tas kapteini sagrāba, kā miesnieks sagrābj savu upuri, un viņš nometa to zemē un uzmina viņa kaklam savu kāju, un salauza viņam sprandu. Un tad nu tas atnesa lielu, gani iesmu un iesmā uzdūra mūsu kapteini. Tad briesmonis sakūla uguni un uguns liesmās iekāra iesmu, kurā bija uzdurts kapteinis, un tikmēr to grozīja uz oglēm, līdz kapteinis bija sacepis. Un, iesmu noņēmis n<> ugunskura, viņš nolika to savā priekšā un kapteini saplēsa, ka cilvēks saplēš mazu cāli. Un tā nu viņš saviem nagiem to plēsa un rija, līdz visu gaļu bija apēdis un visus kaulus aplaizījis, pāri nepaniezd.inis nenieka. Un, kapteiņa kaulus iemetis kaktā, šausmu vīrs brīdi sedeļa, tad pakrita solā un aizmiga. Un viņš sāka krākt, un viņa krāciens bija līdzīgs aizkauta lopa gārdzienam. Un tā tas gulēja līdz pašam rītam, un, kad atmirdzēja dienas gaisma, briesmonis piecēlās un aizgāja savu ceļu. Un, redzēdami, ka briesmīgais ērms jau lielā gabalā, mes sākām risināt valodas un raudāt par savu kļūmo likteni, sacīdami: «Ak, labāk būtu bijis, ja mēs būtu noslīkuši jūrā vai pērtiķi būtu mūs aprijuši! Bet šausmīgi redzēt, kā dzīvu cilvēku cepina uz oglēm! Allah vārdā, tā ir nejauka un derdzīga nāve, bet, ko gribējis Allah prāts, tam jānotiek! Ir tikai viena vara pasaulē, un tā ir Allah augstā vara! Mēs nomirsim savās skumjās un bēdās, un nevienam nebūs zināms par mūsu likteni, un nav mums glābiņa no posta vietas!»

Un tad nu mēs cēlāmies un izgājām salā apraudzīties, vai nav kāda vieta, kur varētu paslēpties, un vai nav kāds ceļš, pa kuru varētu aizbēgt. Un nāve mums likās tik viegla, bet bailes, ka mūsu miesu necepina uz oglēm, auga aizvien lielākas. Bet tādu vietu mēs neuzgājām, kur būtu varējuši patverties. Un, kad nu sāka tumst jau vakars, mēs lielās bailēs gājām atpakaļ uz pili. Kad bijām bridi sēdējuši, te pēkšņi nodrebēja visa zeme un atkal atnāca melnais šausmu vīrs. Un atkal viņš sāka mūs spaidīt un valstīt un tikmēr grozīja, līdz viens viņam atkal patika. Tad nu viņš sagrāba to un darīja tāpat kā ar kuģa kapteini: viņš izcepa un apēda to, un aizmiga solā, un sagulēja visu nakti, gārgdams kā aizkauts lops. Bet, kad atspīdēja dienas gaisma, tas piecēlās un aizgāja savu ceļu, un kā daždien mūs pameta. Un mēs sagājām visi vienā pulciņā un sacījām cits citam: «Allah vārdā, iesim un lēksim jūrā, jo slīkonim vieglāka nāve nekā iesmā cepinātam un aprītam! Ak, briesmīga ir tāda nāve!»

Te pēkšņi kāds iesaucās: «Uzklausiet manus vārdus, ak draugi! Lūkosim ar viltu nokaut briesmoni, un mēs būsim brīvi no visām raizēm un atpestīsim visus musulmaņus no melnā šausmu vīra žņaugiem!» To dzirdējis, es iesaucos: «Ak brāļi, ja gribam nokaut melno ērmu, tad celsimies un salasīsim baļķus, kas izkaisīti krastā, un sanesīsim tos kopā un sasiesim plostu, kas būtu līdzīgs kuģim. Un ar to mēs varēsim aizbraukt no šīs nolādētās salas, kad pasauli būsim pestījuši no baisīgā musulmaņu rijēja! Mēs varēsim piebraukt pie citas salas un krastā gaidīt Allah žēlastību, jo raugi: varbūt mums garām brauks kāds kuģis un aizvedīs mūs dzimtenē! Bet, ja briesmoni nokaut nevarēsim, tad bēgsim un lēksim jūrā, un kaut mēs jūrā noslīktu! Vismaz mūs necepinās uz oglēm un neaprīs. Un, ja mēs glābsimies, tad glābsimies, bet ja noslīksim, tad nebūsim miruši mocekļu nāvē!» To dzirdējuši, visi iesaucās: «Allah vārdā, tā būs labi un pareizi!»

Un tā nu mēs norunājām un sākām rīkoties. Mēs sanesām baļķus un uzcēlām kuģi, un piesējām to jūras krastā, tad kuģī sanesām dažādus ēdienus un gājām atpakaļ pilī. Un, kad satumsa vakars, te pēkšņi nodārdēja zeme un ienāca melnais vīrs, bet mums visiem likās, ka ienācis ir milzīgs, traks suns. Un viņš grozīja mūs un valstīja citu pēc cita, un beidzot paņēma to, kas viņam patika. Un viņš darīja to pašu, ko bija jau darījis: viņš apēda to un aizmiga solā, un viņa gārdzieni bija līdzīgi pērkona grandoņai.

Tad nu mēs piecēlāmies un paņēmām divus dzelzs iesmus, kas turpat karājās pie sienas, un iesmus iebāzām stiprās uguns liesmās. Un, kad nu iesmi kvēloja sarkani kā ogles, mēs sažņaudzām tos savās rokās un piegājām pie melnā biedēkļa, kas turpat gulēja un krāca, tad sakaitētos iesmus iegrūdām gulētājam acīs, un, visi uzgūluši iesmiem, spiedām tos ar visu savu spēku. Un, kad nu viņam vairs nebija acu, viņš izrēca baigu un briesmīgu kliedzienu, no kura nodrebēja mūsu sirdis. Te pēkšņi viņš pietrūkās un sāka mūs meklēt, bet mēs no viņa mukām pa labi un pa kreisi, un viņš mūs neredzēja, jo raugi: viņa acis bija aklas. Un viņš baidīja mūs lielās bailēs, un mēs redzējām, ka mūsu gals ir klāt un glābiņa mums vairs nav. Tad briesmonis taustīdamies pielīda pie vārtiem un izgāja laukā, nelabā balsī kliegdams, un mēs trīcējām šausmās, un visa zeme drebēja no viņa kliedziena. Un tā nu briesmu vīrs izgāja no pils, un mēs zagā- mies viņa pēdās, un viņš aizgāja savu ceļu, mūs mek'ēdams, bet dnz jau bija atpakaļ. Un viņam līdzi nāca sieviete, vēl lielāka par viņu un vēl baisīgākā izskatā. Un, ieraudzījuši to, kas nāca viņam līdzi, mēs drebējām lielās bailēs un mums aptumšojās prāts. Bet mēs jau bijām aizgājuši pie jūras un sakāpuši savā kuģī, un, kad nu tie abi mūs ieraudzīja, tie steidzās pie krasta, bet mēs atsēiām savu kuģi un grūšus iegrūdām to jūrā. Krastā atskrējuši, abi briesmoņi sāka rēkt baigā balsī, un abi sagrāba milzīgas klinšu šķautnes un meta tās mūsu kuģī, līdz visus manus ceļabiedrus nosita, un dzīvi palikām tikai trīs.»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, bet, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Sindbads, jūras braucējs, ar saviem draugiem iekāpa kuģī, bet melnais šausmu vīrs un melnā briesmone kuģī meta klinšu šķautnes un braucējus nosita, bet dzīvi palika tikai trīs vīri. Un Sindbads sacīja: «Tā nu kuģis šūpojās jūras klajumā, un uzpūta vējš un aizdzina to krastā. Un raugi: šis krasts bija dienas gājumā no salas, kurā melnais briesmonis būtu izcepis mūs iesmā.

Un bija šai salā saldi augļi, un tie mūs izglāba no bada nāves. Kad nu satumsa nakts, mēs uzrāpāmies lielā kokā un koka zums gul»' jām līdz rīta gaismai. Un, kad almodāmies, mūsu acis ieraudzīja milzīgu pūķi, un bija tas tikpat resns, cik koks, kurā tupējām. Un pnķis uzlūkoja mūs zvērojošām acīm un atvēra savu plato rīkli, un pēkšņi tas izstiepās un sagrāba vienu no maniem ceļabiedriem, un ierija t<> savā rīklē līdz pleciem, bet ar otru guldzienu iekampa arī viņa galvu. Un mēs dzirdējām, kā pūķa vēderā salūza nelaimīgā ceļabiedra ribas. Un, kad nu pūķis aizgāja savu ceļu, mūsu brīnumiem un bailēm nebija gala, un mēs skumām par savu draugu un trīcējām bailēs par savu likteni. Un mēs iesaucāmies visi vienā balsī: «Allah vārdā, katra jauna nāve ir baigāka par bijušo! Mēs bijām priecīgi, glābušies no melnā šausmu vīra, bet mūsu prieks nebija pilnīgs! Ir tikai viena vara pasaulē, un tā ir Allah vara! No melnā briesmoņa mēs esam glābti, un jūra mūs izskaloja krastā, bet kā nu glābsimies no šā posta?»

Un tomēr mums netrūka spēka norāpties no koka, un mēs noplūcām augļus un apēdām un savas slāpes dzesējām strautu ūdenī. Un tad mēs cēlāmies un gājām klaiņot pa salu, un gājām, gājām līdz pašam vakaram, līdz ieraudzījām lielu un augstu koku. Un, kokā salīduši, mēs aizmigām pašā galotnē, un es biju uzkāpis visaugstākajā zarā. Un, kad nu satumsa nakts, mēs sākām jau aizmigt, te pēkšņi mūs atmodināja dīvaina svilpoņa un lūstošu zaru brīkšķi. Un raugi: bija atskrējis pūķis un, pavēries uz visām pusēm, tas pienāca pie koka, kurā mēs gulējām, un sagrāba manu draugu, kas bija zemāk par mani. Un pūķis ierija to līdz pleciem un apvijās ap koku, un es dzirdēju, kā mana drauga kauli krakšķēdami lūza pūķa vēderā. Un tad pūķis norija to līdz galam, un es to redzēju pats savām acīm. Tad nu pūķis novijās no koka stumbra un aizlocījās savu ceļu, bet es paliku kokā līdz rīta gaismai. Un, kad starot sāka gaiša diena, es nokāpu no koka, sastindzis izbailēs un bēdās, un gāju uz jūru un dzīros atpestīties no šās zemes gaitām, bet mana dvēsele sāka pretoties, jo raugi: tā atskārta, cik dzīve jauka. Un dvēsele man parādīja pestīšanas ceļu, un tā es biju glābts.

Un tad es gāju un meklēju kokus, un drīz tos uzgāju, un, zemē nogūlies, lielu, platu baļķi piesēju šķērsām pie kājām un otru baļķi gareniski pie kreisajiem sāniem, un tādu pašu pie labajiem sāniem un vēdera, bet citu, tikpat garu un platu, es piesēju šķērsām pār galvu. Un tā nu mani no visām pusēm ietvēra plati baļķi, un es tos stipri sasēju un gulēju zemē gluži kā istabā. Un, kad pienāca nakts, kā daždien atskrēja pūķis, paraudzījās uz mani un dzīrās mani grābt, bet norīt nevarēja, jo baļķi mani aizsargāja no visām pusēm.

Tā nu pūķis ložņāja ap mani, bet sagrābt nevarēja, un es to redzēju un lielās bailēs biju kā beigts. Un pūķis drīz atkāpās no manis, drīz atkal drāzās man virsū, un tā tas darīja vienā laidā. Bet, tiklīdz tas dzīrās mani grābt un aprīt, baļķi to neļāva. Un tā nu pūķis rāvās no saules rieta līdz rīta blāzmai, un, kad atausa diena un atspīdēja saule, tas trakās dusmās aizgāja savu ceļu. Un bija tas sakaitināts un briesmīgi saniknots, bet es izstiepu roku un atraisījos no baļķiem, un biju es kā mironis no izbailēm un briesmām. Tad nu es piecēlos un staigāju pa salu, un aizgāju tur līdz pašam galam, tad ielūkojos jūras tālumā un saskatīju kuģi, ko šūpoja bangas. Un, lielu koka zaru paķēris, es sāku to vicināt un saukāt, lai braucēji varētu mani saredzēt un saklausīt, un, mani ieraudzījuši, tie sacīja: «Mums jāredz, kas tas tāds, varbūt tas ir cilvēks.» Un pēkšņi es ieraudzīju, ka kuģis maina virzienu un dodas tieši uz mani. Un kuģa braucēji, manu kliedzienu izdzirdējuši, piebrauca pie krasta un mani iesēdināja savā kuģī. Tie jautāja, kas mani piemeklējis, un es stāstīju, ko biju izcietis un kādu postu pieredzējis, un stāstīju es visu no sākuma līdz galam. Un, manu stāstu dzirdējuši, kuģa braucēji, kas bija tirgoņi, gaužām brīnījās un tad ieģērba mani savās drēbēs un pamieloja mani ēdieniem un dzērieniem, un es ēdu un dzēru, līdz vairāk negribējās. Un sirds mana atkal bija dzīva un dvēsele atspirga, un mani auklēja liels miers.

Man jaunu dzīvību pēc nāves bija devis Allah augstais, un es teicu un slavēju Allah vareno par viņa svētību un žēlastību. Un mani spēki atkal brieda un raisījās, un man likās, ka viss, kas mani piemeklējis, ir tikai sapnis. Un tā nu mēs braucām, braucām, un labvēlīgi vēji dzina mūsu kuģi, un Allah roka mūs pieveda pie salas, ko dēvēja par as Salachita salu, un raugi: pie šās salas kapteinis piebrauca savu kuģi.»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un negribēja vairs velti valkāt sultānā atļauju, bet, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka kuģis, kurā iekāpa Sindbads, jūras braucējs, piestāja salas krastā, un visi braucēji un tirgoņi izkāpa malā un izkrāva savas preces, lai varētu tirgoties un pārdot, un pirkt. Un Sindbads, jūras braucējs, stāstīja: «Tā nu kuģa saimnieks uzrunāja mani, sacīdams: «Uzklausi manus vārdus! Tu esi nabags svešinieks, un tu mums stāstīji, cik lielas briesmas tevi plosījušas. Tad zini: es gribu tev palīdzēt, lai vari nonākt savā dzimtenē un skaitīt par mani lūgšanas Allah augstajam.» To dzirdējis, es atsaucos: «Labi, es skaitīšu savas lūgšanas par tevi!» Un kapteinis sacīja: «Tad zini, ka mūsu kuģī bija kāds pasaules braucējs, bet mēs to zaudējām un nezinām, vai viņš vēl dzīvs vai miris, un nav mums zināms par viņu nekas. Es atdošu tev viņa mantu saiņus, un tu šai salā varēsi mantas pārdot, bet maisi tev jāpaglabā, un par taviem pūliņiem mēs tevi algosim. Un to, kas paliks pāri, mēs vedīsim līdzi, un, kad būsim atkal Bagdadē, miera mājokli, mēs sameklēsim šā vira radus un tuviniekus un atdosim tiem atlikušās preces un naudu par tām, kas pārdotas. Vai gribi ņemt šīs preces un izkāpt šai salā, un pārdot tās, kā pārdod tirgoņi?» Un es atbildēju: «Dzirdu un paklausu, ak kungs, jo liela ir tava laipnība un žēlastība!»

Un pateikdamies es vēlēju kapteinim Allah svētību, un kapteinis lika nesējiem un kuģa ļaudīm izkraut preces krastā un atdot man. Un kuģa skaitītājs jautāja kapteinim: «Ak kapteini, kas tie pai sai ņiem, ko kuģa ļaudis nes krastā, un kuram tirgonim tos lai pierakstu?» Un kapteinis atbildēja: «Uzraksti tiem Sindbada, jūras braucēja, vardu, jo raugi: viņš brauca mūsu kuģī un noslīka bangās salas piekraste, un nav mums zināms par viņu nekas. Mēs gribam, lai šis svešinieks viņa preces pārdod un atnes mums naudu par tām. Un par viņa pūli ņiem mēs atdosim tam daļu, bet, kas paliks pāri, to vedīsim atpakaļ uz Bagdadi. Ja atradīsim pašu saimnieku, atdosim tās viņam, ja neatradīsim, preces atdosim viņa radiem Bagdadē.» To dzirdējis, skaitītājs sacīja: «Tavi vārdi ir jauki, un labas ir tavas domas.»

Kapteiņa vārdus dzirdējis un sapratis, ka visi šie saiņi ir mani, es klusībā iesaucos: «Allah vārdā, Sindbads, jūras braucējs, taču esmu es pats! Es slīku salas piekrastē kopā ar tiem, kas noslīka!» Tad nu es stiprinājos izturībā un pacietībā, un, kad tirgoņi nokāpa no kuģa un sāka valodas par saviem veikaliem, es piegāju pie kuģa saimnieka un sacīju tam: «Ak, vai zini, mans kungs, kas bija šo mantu saimnieks, kura vietā man jāpārdod viņa preces?» Un kapteinis atbildēja: «Es nezinu, kas viņš tāds, vai viņš nabags vai bagāts, bet tas bija vīrs no Bagdades un sauca viņu par Sindbadu, jūras braucēju. Mēs bijām reiz piebraukuši pie kādas salas, un salas piekrastē noslīka daudzi mūsu ļaudis, un citiem līdzi pazuda arī viņš, un mēs nezinām, kāds liktenis to piemeklējis.» Te nu es iekliedzos un sacīju: «Ak, zini, miera kapteini, ka Sindbads, jūras braucējs, esmu es! Es nenoslīku salas piekrastē, bet, kad tu piebrauci pie salas krasta un tirgoņi un pasaules braucēji izkāpa malā, es izkāpu citiem līdzi, bet kuģī atpakaļ vairs netiku. Un bija man šis un tas ēdams, un salā es to apēdu. Un tad es padzēros dzidrā avotā un man uznāca snaudiens, un es aizmigu, bet pamodies kuģi vairs neredzēju, un manā tuvumā nebija neviena. Sīs mantas ir manas mantas, un šīs preces ir manas preces, un mani redzēja visi tirgoņi, kas tirgojas ar dimanta akmeņiem, un tie redzēja mani, kad biju dimanta kalnā. Ak kapteini, tie visi var apliecināt, ka Sindbads, jūras braucējs, esmu es, jo raugi: es tiem stāstīju, kas bija mani piemeklējis un kas bija man noticis ar jums šai kuģī, un es teicu tiem, ka jūs mani pamētāt salā aizmigušu, bet, kad es atmodos un piecēlos, vairs neredzēju nevienu, un notika tas, kas notika.»

To dzirdējuši, tirgoņi un kuģa braucēji mani apstāja, un daži ticēja maniem vārdiem, bet citi mani šķita negantu meli. Te pēkšņi kāds tirgonis, dzirdēdams manu stāstu par dimanta ieleju, piecēlās un pienāca pie manis, un sacīja citiem tirgoņiem: «Ak ļaudis, uzklausiet, ko jums teikšu! Es stāstīju jums lielāko brīnumu, ko biju redzējis savos braucienos, jo raugi: kad dimanta ielejā kā daždien mēs iemetām gaļas gabalus, tad manam gabalam līdzi atlaidās cilvēks, kas bija tam pieķēries, bet jūs man neticējāt un teicāt mani vislielāko meli!» Te nu citi viņam atbildēja: «Jā, to tu stāstīji gan, un mēs tev neticējām.» Un tirgonis iesaucās: «Sis ir tas vīrs, kas bija pieķēries manam gaļas gabalam! Viņš iedeva man dimanta akmeņus, par kuriem dārgāku un krāšņāku nav visā pasaulē, un viņš iedeva man vairāk akmeņu, nekā mans gaļas gabals bija aizķēris. Un tā nu šo vīru es aizvedu līdzi, un mēs nonācām Basras pilsētā, un tad nu viņš devās uz savu zemi un ardievojās no mums, bet mēs aizbraucām katrs uz savu dzimteni. Jā, tas ir tas pats vīrs, un viņš mums sacīja, šim vārds esot Sindbads, jūras braucējs, un viņš atstāstīja mums, kā kuģis aizbraucis, kamēr šis sēdējis salā. Un ziniet: šis vīrs tikai tādēļ te gadījies, ka nācis apliecināt vārdus, ko biju jums sacījis. Un visas šīs preces ir viņa mantas, jo viņš mums stāstīja par tām, kad bijām satikušies, un viņa vārdu patiesība mums bija skaidra.»

Tirgoņa vārdus dzirdējis, kapteinis piecēlās un pienāca pie manis, ilgi ielūkojās manā sejā un beidzot jautāja: «Saki, — kādas zīmes ir tavām precēm?» Un es teicu, kādas zīmes ir manām precēm, un kapteinim stāstīju, kas notika, kad viņam līdzi es iekāpu kuģī Basras pilsētā. Un tā nu viņš redzēja, ka esmu Sindbads, jūras braucējs, un viņš apkampa mani kā savu dēlu un vēlēja man mieru un Allah svētību. Un viņš iesaucās: «Allah vārdā, ak kungs, tava dzīve ir brīnumaina, un dīvainas ir tavas dēkas! Lai slavēts Allah augstais, kas savienojis mūsu gaitas un atdevis tev mantas un preces!»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka kapteinis, redzēdams, ka viņš ir Sindbads, jūras braucējs, teica tam: «Lai slavēts Allah augstais, kas atdevis tev mantas un preces!» Tad nu Sindbads turpināja savu stāstu. «Es rīkojos gudri un prātīgi ar savām precēm, un tās šai braucienā man deva krietnu peļņu, un es ielīksmojos lielā priekā un gavilēju par savu glābiņu, un priecājos par savas bagātības atgu- vumu. Un tā mēs pārdevām un pirkām šajās salās, līdz nonācām Sinda zemēs, un tur nu arī pirkām un pārdevām. Un turienes jūrā es redzēju daudzus brīnumus, bet kas nu tos lai saskaita! Un redzēju es šajā jūrā zivi govs izskatā un dīvainu ērmu ēzeļa izskatā, un redzēju putnus, kas izlien no jūras gliemežvākiem un uz ūdens izdēj olas un izperē cāļus, un mūžam neizkāpj krastā. Un tad nu mēs braucām, braucām, un Allah svētīja mūsu gaitas, jo raugi: labs bija mūsu

ceļavējš, kas aiznesa mūs Basras pilsētā. Tur nodzīvojis īsu laiciņu, es devos prom un nonācu Bagdadē, un tūdaļ steidzos uz savu ielu un iegāju savā mājā, sveicināju savus radus, draugus un vecos biedrus, un priecājos par savu glābiņu. Tad nu es devīgi izdāļāju balvas atraitnēm un bāriem, un visus apģērbu labās drēbēs. Un atkal pulci nāju savus draugus un tuviniekus, un laiks mums aizritēj.i ēdot un dzerot, un līksmojot priekā un jautrībā. Es ēdu labi un labi dzeru, un priekos aizmirsu visu, kas bija mani piemeklējis, un aizmiru visu postu un visas briesmas, ko biju izcietis. Un šai brauciena es nopelnīju tik, cik nav ne saskaitāms, un tie bija lielākie brīnumi, ko es redzēju šai jūras braucienā, bet rīt, ja tā būs lēmis Allah augstais, tu nāksi pie manis un es stāstīšu tev par savu ceturto braucienu, un tas ir brīnišķīgāks par tiem, ko esmu jau stāstījis.»

Tad nu Sindbads, jūras braucējs, kā daždien deva Sindbadam, nesējam, simt zelta gabalus un lika galdus klāt, un, kad nu galdi bija klāti, viesi sēdās un ēda vakariņas, brīnīdamies par Sindbada stāstu un par to, kas bija viņu piemeklējis. Un paēduši visi aizgāja savmalu kurais, un nesējs paņēma zeltu, ko jūras braucējs bija licis tam dot, un devās savu ceļu, brīnīdamies par to, ko Sindbads, jūras braucējs, bija stāstījis. Nakti viņš pārgulēja savā mājā, un, kad pienāca rīts un starot sāka gaisma, Sindbads, nesējs, cēlās un, rīta lūgšanu noskaitījis, devās pie Sindbada, jūras braucēja. Un tā nu nesējs iegāja jūras braucēja namā, un tas viņu sagaidīja jautru un priecīgu prātu un nosēdināja sev blakus, bet, kad sanāca citi viņa draugi un visi bija ēduši un dzēruši, un līksmojušies, Sindbads, jūras braucējs, sāka stāstu par savu ceturto braucienu.

SINDBADA CETURTAIS STĀSTS, UN TAS IR VIŅA CETURTAIS BRAUCIENS

Un teica Sindbads, jūras braucējs: «Ak, ziniet, mani brāļi, ka, Bagdadē pārradies, es satiku radus un draugus, un visus savus mīļos un dzīvoju kā daždien priekos un jautrībā. Un aizmirsu es visu, kas bija mani piemeklējis, jo biju nopelnījis lielu naudu. Un es ļāvos izpriecām un smalkām sarunām ar mīļiem draugiem un dzīvoju vissaldāko dzīvi. Bet ļaunā dvēsele mani dīdīja un dzina doties svešās zemēs. Un tā nu man gribējās sadraudzēties ar dažādiem ļaudīm un pārdot preces, un iedzīvoties naudā. Un es nolēmu doties pasaulē un sapirku labas preces, un, sasējis tās daudzos saiņos, daudz vairākos nekā daždien, es atstāju Bagdadi un devos uz Basras pilsētu. Un savus saiņus es sakrāvu kuģī un piepulcējos cienījamiem Basras vīriem. Un tā nu mēs devāmies ceļā, un ar Allah svētību mūsu kuģis šūpojās jūrā, kur krākdamas brāzās bangas, un mūsu brauciens bija laimīgs.

Un mēs braucām dienas, braucām naktis un līgojām no vienas salas pie otras un no vienas jūras otrā. Te kādu dienu mūs sāka svaidīt vēji, pūzdami no visām pusēm, un kapteinis izmeta enkuru un kuģi apturēja jūras vidū, jo raugi: viņš baidījās, ka kuģis nenogrimst dzelmē. Un, kad nu bijām tik kļūmīgā likstā un raidījām savas lūgšanas Allah augstajam, te sagrāba mūs sīva vēja brāzma, un tā saplosīja buras, un ļaudis nogrima ar visiem saiņiem un visām mantām. Un tā nu citiem līdzi sāku grimt es arī, un ilgi mani šūpoja viļņi. Un es jau atsacījos pats no sevis, te Allah augstais man jūrā iemeta koka dēli, un tam nu es uzsēdos virsū, un man līdzi uzsēdās vēl citi tirgoņi.»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Sindbads uzrāpās uz koka dēļa un izpeldēja malā, un viņam līdzi izpeldēja arī citi tirgoņi. Un viņš stāstīja: «Un tā nu mēs saspiedāmies visi kopā un peldējām, airēdamies kājām, un viļņi un vējš mums nāca talkā. Un mēs peldējām dienu, peldējām nakti, un kad atausa rīts, jau agrā ausmā sacēlās pretvējš, un jūra sāka krākt, un bangas brāzās aizvien niknākas, un milzīgs vilnis mūs izmeta salā. Un tur nu mēs bijām kā beigti, jo spēkus mums bija laupījis bezmiegs un sals, un bads, un bailes, un skaudīgas slāpes. Un, staigādami salā, mēs ieraudzījām augļus un izdzirdējām strautu čalas, un mēs nu ēdām augļus un dzērām strautu ūdeni, un nakts mums aizritēja salas malā. Bet, kad nu iesārtojās rīti un mirdzēdama atmirdzēja dienas gaisma, mēs cēlāmies un izstaigājām visu salu, te pēkšņi tālumā ieraudzījām kādu celtni. Un tad mēs aizgājām pie celtnes, ko bijām ieraudzījuši tālumā, un apstājāmies pie vārtiem. Un, kad nu mēs tur stāvējām, no vārtiem iznāca kailu ļaužu bars, bet neviens mūs neuzrunāja, tikai sagrāba un aizveda pie sava sultānā. Un salas sultāns mums lika sēsties, un mēs apsēdāmies, un mums atnesa ēdienu, ko nebijām ne ēduši, ne redzējuši. Un mana dvēsele atvairīja šo ēdienu, un es neapēdu ne kripatas, kaut mani bēdubrāļi to ēda vienā ēšanā. Un raugi: tā bija Allah žēlastība, kas atvairīja manu dvēseli no ēdiena un ļāva man dzīvot līdz šai baltai dienai. Un, kad mani draugi sāka ēst, tiem aptumšojās prāts, un viņi rija kā apmāti, un viņu sejas izvaibstījās, un viņu izskats pārvērtās. Un tad viņiem atnesa kokosa eļļu un ar to viņus dzirdīja un iezieda viņu miesu. Un, kad nu viņi bija šo eļļu dzēruši, viņu acis izvalbījās, un es nezināju, kas viņiem lēcies, bet mana dvēsele par viņiem skuma, un man uzmācās lielas raizes, jo raugi: šie kailie vīri mani drebināja lielās bailēs.

Un, kailos vīrus uzlūkojis, es redzēju, ka tie ir burvji un gūla ir viņu pilsētas valdniece. Un visus, kas ienāk viņu pilsētā un ko viņi ierauga vai satiek ielejā, tie ved pie savas valdnieces un baro ar šo ēdienu, un miesu ieziež ar šo eļļu. Un tad nu pietūkst viņu vēders un viņi rij bez sāta, un aptumšojas viņu prāts, un viņi ir ka apstulboti. Bet niknie burvji liek viņiem ēst un dzert vēl vairāk, un, kad tie nobaroti trekni un brangi, tad kailie vīri viņus nokauj 1111 ēdina savu valdnieci. Bet valdnieces kalpi rij cilvēka gaļu jēlu, ne cepuši to, ne vārījuši. To redzēdams, es gaužām noskumu par sevi un saviem biedriem, bet viņu prāts jau bija tik stulbs, ka viņi ncsagida, kas tos piemeklējis. Un katru dienu kāds vīrs viņus dzina ganībās ka daž dien lopus.

To visu redzēdams, es izdēdēju lielās bailēs, un mana miesa pa nīka un pāri palika tikai kauli un āda. Un, redzēdami manu izkaltušo miesu, burvji mani pameta un aizmirsa, un nelikās par mani zinis. Un tā nu es ar viltu izkūlos no šās vietas un staigāju pa salu, un, aizgājis tālu no turienes, kur biju, es ieraudzīju ganu, kas sēdēja pašā jūras vidū. Un, viņā ielūkojies, pēkšņi ieraudzīju to pašu vīru, kam ganīt bija likts manus biedrus. Un ganāmpulkā bija daudz tādu pašu kā viņi. Un, mani redzēdams, gans saprata, ka mans prāts vēl ir skaidrs un mani nav piemeklējis posts, kas piemeklējis manus draugus. Un iztālēm viņš māja man zīmi un sacīja: «Ak, dodies atpakaļ ur * ej ceļu, kas aizlokās pa labi, un tu uziesi uz sultānā ceļa!» Un tā nu es devos atpakaļ, kā gans man bija licis. Un pa labi es ieraudzīju ceļu un gāju to, un neapstājos, te bailēs skriešus skriedams, te gausi vilkdams savus soļus. Un tā nu es gāju, līdz manas acis vairs neredzēja to vīru, kas lika šo ceļu iet. Un es neredzēju vairs viņu, un viņš neredzēja mani. Un saule norietēja, un satumsa nakts. Tad nu es apsēdos un gribēju aizmigt, bet tonakt man nenāca miegs, jo raugi: mani plosīja bailes un izsalkums, un es biju gaužām noguris. Un, kad nu bija jau pusnakts, es piecēlos un aizklīdu salā, un gāju, gāju, līdz atausa diena. Un, kad iesārtojās rīta blāzma un atspīdēja gaisma, un kalnus un lejas apmirdzēja saule, es biju gaužām piekusis un mani tirdīja izsalkums un slāpes. Un es ēdu zāles un augus, ko salā atradu, un tikmēr ēdu, līdz vairāk nevarēju. Un tad es cēlos un gāju dienu, gāju nakti, un, tiklīdz sajutu badu, es ēdu zaļu zāli un visādus augus.

Un tā nu es klīdu septiņas dienas un septiņas naktis, bet astotās dienas ausmā pacēlu acis un tālumā ko ieraudzīju. Un es devos uz to, ko redzēju, un gāju, gāju, līdz saules rietā nonācu, bet mana sirds drebēja bailēs, jo nebiju vēl aizmirsis, ko pieredzēju pirmo un otro lāgu. Un ielūkojies es ieraudzīju ļaužu pūli, kas bija nācis lasīt piparu graudiņus. Un, mani redzēdami, ļaudis piesteidzās un mani apstāja no visām pusēm, un taujāja: «Kas tu tāds un no kurienes nācis?» Bet es atbildēju: «Ak ļaudis, ziniet: es esmu nabaga vīrs.» Un es stāstīju tiem par visām briesmām un likstām, kas bija mani pie- meklēj ušas.»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Sindbads, jūras braucējs, ļaudīm stāstīja par visām briesmām un likstām, kas bija viņu piemeklējušas. To dzirdējuši, viņi iesaucās: «Allah vārdā, tās gan ir briesmas! Bet kā tu izglābies no melnajiem, un kā tu aizgāji tiem garām? Viņu skaits ir liels, un viņi ēd cilvēku gaļu, un vēl neviens no viņiem nav glābies un neviens nav aizgājis tiem garām.» Un es stāstīju, ka melnie vīri sagūstīja manus biedrus un baroja tos ar savu ēdienu, bet es to neēdu. Un tā nu visi priecājās par manu glābiņu un brīnījās par to, kas bija noticis. Un viņi sēdināja mani savā pulkā un atnesa man labu ēdienu, un es paēdu, jo biju gaužām izsalcis, un brītiņu pie viņiem atpūtos. Un tad viņi iesēdināja mani laivā un aizveda savā salā, kur viņi dzīvoja. Un tie nu mani aizveda pie sava sultānā, un es vēlēju tam mieru un Allah svētību, un viņš man sacīja: «Ak, esi sveicināts manā pilī!» Un sultāns man rādīja lielu cieņu un jautāja, ko es pieredzējis, un es stāstīju viņam visu, kas bija mani piemeklējis, kopš atstāju Bagdadi un līdz tam brīdim, kad ļaudis mani atveda pie sava sultānā.

Un salas sultanam un viņa ļaudīm bija lieli brīnumi par to, ko es biju pieredzējis. Un viņš lika man sēsties sev blakus, un es apsēdos. Un, kad nu atnesa ēdienus, es paēdu, cik man gribējās, un nomazgāju rokas un teicu un slavēju Allah augsto. Un tad nu es atstāju sultānā pili un izstaigāju visu pilsētu, un redzēju, ka pilsēta ir krāšņa un bagāta, un ļaužu apdzīvota. Un bija tur dažādi ēdieni un tirgi, un preces, un bija daudz, kas pirka un pārdeva, un mana dvēsele atpūtās un gavilēja priekā, ka biju nonācis šai pilsētā. Un tā nu es piejūku pie šiem ļaudīm, un viņi mani cienīja, bet viņu sultāns mani godāja vēl vairāk nekā savas valstības kungus.

Un es redzēju, ka visi pilsētas ļaudis, vai tie nu bija lieli, vai mazi, jāja skaistos tīrasiņu zirgos, bet apsegloti tie nebija. To redzēdams, es brīnījos un jautāju sultanam: «Ak, saki, valdniek, — ko tu nejāj seglos? Seglos jātnieks atpūšas un stiprina savus spēkus.» Bet sultāns jautāja: «Kas tie segli tādi ir? Mēs savu mūžu neesam tos redzējuši un seglos neesam jājuši.» To dzirdējis, es jautāju: «Vai ļausi man darināt tev seglus? Un tad tu jāsi un redzēsi, cik seglos jauka jāšana!» Un sultāns atsaucās: «Es atļauju un lūdzu!» Tad nu es sacīju: «Liec atvest man koku!» Un tad nu sultāns lika atvest man visu, kas vajadzīgs, un es uzgāju veiklu galdnieku un mācīju tam izdrāzt seglus. Un es paņēmu vilnu un izkāršu to un savēlu tūbā, un atnesu ādu, apvilku to kokam un nospodrināju, un tad segliem pierīkoju siksnas un apjozu jostu. Un tad liku atnākt kalējam un izstāstīju tam, kāds izskatās seglu kāpslis, un kalējs izkala lielu kāpsli, un es to nospodrināju un piesēju tam zīda bārkstis. Un tad nu es cēlos un atvedu zirgu no sultānā kūtīm, un uzliku tam seglus, piekāru kāpšļus un piesprādzēju iemauktus, un zirgu aizvedu sultanam. To redzēdams, sultāns neslēpa savu prieku un pateicību, un viņš iekāpa seglos, un līksms nu bija viņa prāts. Un par manu darbu sultāns samaksāja lielu naudu, bet, kad nu to redzēja sultānā vezirs, viņš lika darināt sev citus seglus, un es tos izdrāzu. Un tā nu visi valstības kungi un sultānā galminieki lika man taisīt seglus, un es tos taisīju. Un savu amatu es iemācīju galdniekam, un tas pārdeva seglus visiem valstības kungiem. Un tā es iedzīvojos lielā naudā, un augsta 1 >ī |.i mana vieta šo ļaužu vidū, un viņu sirdis man atvērās lielā mīlestību. Tā nu es pacēlos lielā godā, un mani cienīja un mīlēja pats sultāns un .pilsētas un visas valstības dižvīri.

Te kādu dienu es sēdēju sultānā pilī un priecājos un gavilēju savā sirdī, un, tā nu man sēžot, sultāns sacīja: «Ak, zini: mēs visi tevi cienām un godājam, un tu esi pacēlies mums visiem līdzīgs, un mēs nevaram no tevis šķirties, un mūsu sirdis būs skumīgas, ja atstāsi mūsu pilsētu. Es gribu tev ko dot, bet tu nedrīksti mani neklausīt un manus vārdus niecināt.» To dzirdējis, es jautāju: «Ak valdniek, ko gribi man dot? Es neniecināšu tavus vārdus, jo tu esi bijis man labs un žēlīgs, un tavā valstībā man nākusi Allah svētība. Un Allah augstais lai ir slavēts, ka esmu viens no taviem kalpiem!» Tad nu sultāns sacīja: «Es gribu tevi izprecināt skaistai un jaukai sievai, un visu mūžu tev būs dzīvot manā valstībā, un tavs mājoklis būs mana pils. Un tādēļ nepretojies un neniecini manus vārdus!» To dzirdējis, es dairi klusēju un lielā apmulsumā neatbildēju ne vārda. Un sultāns jautāja man: «Ak mans bērns, ko tu neatbildi?» Bet es atsaucos: «Ak valdniek, pavēle ir tava tiesa!» Te nu sultāns uz pēdām lika aicināt kadiju un lieciniekus, un viņš mani apprecināja ar daiļu jaunavu no cēlas cilts un augstas kārtas. Un bija viņa bagāta un skaista, un viņai piederēja lielas zemes platības, un liela un cēla bija viņa pati.»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka sultāns apprecināja Sind- badu, jūras braucēju, ar daiļu jaunavu no cēlas cilts, un piederēja viņai lielas zemes platības, un liela un cēla bija viņa pati. Un Sindbads sacīja: «Un tad viņš iedeva man lielu, skaistu māju un kalpus, un vergus, un nolika man augstu gada maksu, un es dzīvoju jautri un mierīgi un aizmirsu visas likstas un visu postu. Un es nodomāju: kad braukšu atpakaļ uz savu zemi, es vedīšu sievu līdzi. Bet notiek viss, kas cilvēkam lemts, un neviens nevar zināt, kas viņu piemeklēs. Un es iemīļoju savu sievu, un sieva iemīļoja mani, un mēs dzīvojām saldu dzīvi jaukā saticībā.

Un tā nu mēs dzīvojām, līdz Allah augstais nolaupīja sievu manam kaimiņam un manam draugam. Un, kad es aizgāju draugu mierināt, te ieraudzīju viņu lielās bēdās un raizēs. Un, viņu mierinādams, es sacīju: «Ak, neskumsti, draugs, par savu sievu, jo Allah augstais dos tev svētību un labāku sievu par pirmo! Un ilgs būs tavs mūžs, jo tāds būs Allah žēlīgais prāts.» To dzirdējis, mans kaimiņš, lēja gaužas asaras un sacīja: «Ak draugs, kā es varu precēt citu sievu un kā man Allah augstais var dot labāku sievu par pirmo, ja manā mūžā atlikusi tikai viena diena?» Un es atbildēju: «Ak brāli mans, ņemies prātā un nesauc savu nāvi! Tu esi sveiks un vesels, un tu dzīvosi ilgu mūžu.» Bet kaimiņš iesaucās: «Ak mans draugs, es zvēru pie tavas dzīvības, ka rīt manis vairs nebūs un mūžam tu mani vairs neredzēsi.» Tad nu es jautāju: «Kā tavi vārdi saprotami?» Un kaimiņš atbildēja: «Šodien nomira mana sieva un mani apraks kapā viņai līdzi. Jo tāds mūsu zemē ieradums: ja nomirst sieva, tad vīru aprok dzīvu viņai līdzi, un, ja nomirst vīrs, tam līdzi dzīvu aprok viņa sievu, jo raugi: tiem nebūs dzivi baudīt pēc drauga nāves.» To dzirdējis, es iesaucos: «Allah vārdā, tas ir nejauks ieradums, un neviens to nevar izturēt!»

Un mūsu sarunas laikā sanāca pilsētas Jaudis un mierināja manu draugu, un tie sāka apkopt viņa mirušo sievu, kā lika ieražas. Un viņi atnesa šķirstu un šķirstā ieguldīja mana drauga sievu, un iznesa to no pilsētas, un mans draugs gāja viņiem līdzi. Un viņi nonāca kādā vietā pie kalna, un raugi: tas bija jūras krastā. Un viņi piegāja pie liela akmens, un, kad to pacēla, te parādījās akmens vāks, un tas bija līdzīgs akas malai. Un tur nu viņi iemeta mana drauga mirušo sievu, un tā bija dzija aka kalna pakājē. Un turpat ļaudis atveda viņas vīru un viņa krūtis apsēja ar palmu lūku virvi, un ielaida viņu akā, un viņam līdzi ielaida lielu krūzi ar sāju ūdeni un septiņus plācenīšus. Un, kad nu mans draugs bija ielaists akā, viņš nosvieda no savām krūtīm virvi, un ļaudis to izvilka laukā, un akai viņi uzvēla akmens vāku, un visi aizgāja savu ceļu, manu draugu pametuši akā pie mirušās sievas. To redzēdams, es klusībā sacīju: «Allah vārdā, nav grūtākas nāves par mana drauga nāvi!»

Tad nu es aizgāju pie pilsētas sultānā un sacīju: «Ak valdniek, kā jūs tā varat dzīvu aprakt kopā ar mirušu?» Un sultāns atbildēja: «Ak, zini: tāds mūsu zemes ieradums. Kad nomirst vīrs, mēs viņam līdzi aprokam sievu, un, kad nomirst sieva, mēs dzīvu viņai līdzi aprokam vīru, lai nešķirtu viņus ne dzīvē, ne nāvē. Un raugi: šī ieraža ir mantojums no mūsu senčiem.» Te nu es jautāju: «Ak valdniek, vai tāpat jūs darāt svešiniekam, kāds jūsu zemē esmu es?» Un sultāns atbildēja: «Jā, mēs aprokam viņu kopā ar sievu un darām tāpat, kā tu redzēji.» Un, kad nu es dzirdēju viņa vārdus, te lielās skumjās ]Sar manu likteni pārsprāga mans žults pūslis un aptumšojās mans prāts. Un es sāku baiļoties, ka mana sieva nomirs agrāk par mani un mani dzīvu apraks viņai līdzi, bet tad es sevi mierināju un sacīju: «Varbūt es nomiršu pirmais, jo neviens nevar zināt, kurš būs pirmais, kurš pēdējais.»

Un, skumjas gainīdams, es darīju šo un darīju to, bet nepagāja necik ilgi, te mana sieva sasirga un, dažas dienas dzīvojusi, nomiiu. Un pilsētas ļaudis nāca mani mierināt, un tie mierināja ari manas sievas radus. Un manu sirdi remdēt atnāca pilsētas sultāns, jo luugi: tāds viņu zemē bija ieradums. Tad nu viņi atveda mazgātāju un no mazgāja manu sievu, un apģērba viņu greznākajās drēbēs, un Izrotāja krellēm un dārgakmeņiem. Un apģērbtu un izrotātu tie guldīju viņu šķirstā un aiznesa pie tā paša kalna, un pacēla akmeni no akas malas un akā iemeta mirušo sievu. Un tad nu mani apstāja visi diumd un sievas radi un sāka teikt man ardievas, bet es kliedzu skajā balsi: «Es esmu svešinieks jūsu zemē, un mana sirds nevar izturēt jūsu ieražas!» Bet viņi nedzirdēja manus vārdus un nelika vērā manas runas. Un tā nu viņi sagrāba un sasēja mani ar varu, un piesēja man lielu krūzi ar sāļu ūdeni un septiņus plācenīšus, un ielaida mani akā. Un tur es pēkšņi redzēju, ka tā ir milzīga ala zem augsta kalna. Un viņi uzsauca man: «Noraisi virves no savām krūtīm!» Bet es nepaklausīju, un virves viņi pameta man, bet akai tie uzvēla lielo akmeni un aizgāja savu ceļu.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Sindbadu, jūras braucēju, ielaida akā līdzi viņa sievai, kas bija mirusi, un tad akai uzvēla lielo akmeni un ļaudis aizgāja savu ceļu. Un Sindbads sacīja: «Un, alā nolaists, es redzēju tur daudzus miroņus, un no tiem nāca derdzīga smaka. Un es nerimu sevi rāt par to, ko biju darījis, un iesaucos: «Allah vārdā, es esmu pelnījis to, kas mani piemeklējis!» Un tā nu es vairs neatšķīru dienu no nakts un ēdu tikai tad, kad bads jau pušu plēsa iekšas, un dzēru tikai tad, kad rīkle bija izkaltusi, jo raugi: es baidījos, ka man pietrūks ēdiena un dzēriena. Un es iesaucos: «Tikai Allah augstais ir mans patvērums! Ak, kas gan lika man precēties šai pilsētā! Un, tiklīdz no viena posta izkūlies, es iekļiļos citā, vēl lielākā. Ak, Allah vārdā, tāda nāve ir baiga un briesmīga! Ak, kaut es būtu jūrā noslīcis vai nobeidzies kalnos, es būtu nemiris labākā nāvē!» Un tā nu es vārgu, sevi rādams un sodīdams, un gulēju uz miroņu kauliem un saucu Allah žēlastību, un ilgojos nāves, bet nāve nenāca, un man bija gaužām grūti.

Un tā nu es nīku, līdz izsalkums sadedzināja manu sirdi un slāpes izžāvēja manu rīkli. Un tad es apsēdos un tumsā salūkoju maizes riecienu, un to es apēdu un izdzēru ūdens malku. Tad piecēlos kājās un sāku staigāt pa alu, un es redzēju, ka tā ir liela un tukša un visapkārt valstījās miroņi un kauli, kas tur baloja jau sen. Un tad es ierīkojos pašā alas malā un miroņi palika no manis tālu. Tur nu es gulēju, bet mana barība zuda, un pāri bija palikušas tikai dažas druskas. Un drīz tikai pēc dažām dienām es iemetu kādu kripatu mutē un dzēru tikpat reti, jo raugi: es baiļojos, ka man pietrūks maizes un ūdens, kad nebūšu vēl miris. Un tā es dzīvoju, te kādu dienu, sēdēdams un domādams, ko nu darīšu, es redzēju, ka augšā ir novelts akmens un alā iespīd gaisma. To redzēdams, es iesaucos: «Ak, kaut varētu redzēt, kas tur notiek!»

Te pēkšņi es ieraudzīju, ka augšā pie akas stāvēja ļaudis un akā laida mirušu vīrieti un viņam līdzi dzīvu sievieti, un sieviete kliedza un raudāja, un viņai līdzi nolaida daudz maizes un ūdens. Un es lūkojos uz šo sievieti, bet viņa mani neredzēja, un ļaudis akai uzvēla akmeni un aizgāja savu ceļu. Tad nu es piecēlos un paņēmu miruša vīrieša stilba kaulu, piegāju pie sievietes un ar šo kaulu zvēlu tai pa galvu, un viņa pakrita nemaņā. Un es situ viņai vēl otru, trešu lāgu, un viņa bija beigta. Un tad nu es paņēmu viņas maizi un visu, kas tai bija. Un bija viņai greznas drēbes un rotas, un krelles, un dārgakmeņi. Un, paņēmis sievietei līdzi doto ūdeni un maizi, es apsēdos alas stūrī, ko biju sev ierīkojis, un sāku ēst un dzert, bet es ēdu un dzēru taupīgi, lai nenomirtu slāpēs un badā. Un tā nu es dzīvoju šai alā, un, tiklīdz ielaida kādu mironi un viņam līdzi dzīvu sievieti vai vīrieti, es to nositu un paņēmu līdzi doto maizi un ūdeni. Bet reiz es gulēju un pamodies izdzirdēju, ka alas kaktā kas kustas. Un klusībā es jautāju: «Kas tas varētu būt?» Un es piecēlos un paķēru vīrieša stilba kaulu, un gāju uz to pusi, no kuras atskanēja troksnis, un, kad trokšņotājs mani noģida, tas pēkšņi aizskrēja, un es redzēju, ka tas bija kāds zvērs.

Un zvēra pēdās es džinos līdz alas vidum, te pēkšņi man acīs iespīdēja gaisma, kas lauzās cauri mazai šķirbai un spulgoja kā zvaigzne. Un šī gaisma drīz atspīdēja, drīz atkal izdzisa. To ieraudzījis, es gāju uz to pusi, un raugi: gaismas sprauga vērtās aizvien plašāka. Un tad nu es redzēju, ka alā ir izcirtums, un klusībā es teicu: «Bez pamata tas nebūs. Vai nu tas būs tāds pats caurums, pa kādu mani ielaida alā, vai tas ir izcirtums.» Un tā nu es klusībā domāju, te pēkšņi redzēju, ka tas ir izlauzts robs kalna mugurā un izlauzuši to zvēri, kas ielien alā un aprij miroņus, un atkal lien laukā. Un, kad nu es to redzēju, mans gars aprima un zuda manas dvēseles nemiers, un atpūtās mana sirds. Nu es zinām, ka atkal dzīvošu pēc savas nāves, un raugi: tas viss man likās kā sapnī.

Un es nu pūlējos un lauzos, līdz izkūlos no alas. Un redzēju, ka esmu iznācis Sāls jūras krastā, liela kalna galā, un lielais kalns nošķīra jūru no salas un pilsētas, un nokļūt tur nevarēja neviens. To redzēdams, es teicu un slavēju Allah augsto un ielīksmojos lielā priekā, un sirds mana gavilēja. Un tad pa izcirsto robu es ielīdu atpakaļ alā un no tās iznesu visu maizi un ūdeni, ko biju sakrājis. Un miroņiem es novilku drēbes un apģērbos, un nolaupīju tiem krelles un dārgakmeņus, un pērles, un zelta un sudraba rotas. Un savās vecajās drēbēs es ietinu visu, ko biju nolaupījis miroņiem, un uznesu kalnā un stāvēju pie jūras. Un tā nu ik dienas es līdu alu un kultam, ko todien glabāja, es atņēmu maizi un ūdeni un pašu nositu, un es ne vēroju, vai tas bija vīrietis vai sieviete. Tad es apsēdos jums kiustā un gaidīju, ka Allah augstais mani glābs un sūtīs kuģi, kas luauks man garām. Un tā nu no miroņu alas es iznesu visas rotas, ko tin redzēju, un ietinu tās miroņu drēbēs. Un tā es sēdēju jūras krustu un gaidīju glābiņu.»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusu, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Sindbads, jūras braucējs, sēdēja jūras krastā un gaidīja glābiņu. Un viņš sacīja: «Tā nu es se dēju reiz jūras krastā un domāju par savu likteni. Un pēkšņi redzēju, ka trakojošā jūrā, kur bangas brāzās un šķīda, peldēja kuģis. Un es paņēmu baltu drēbi, ko biju nolaupījis miroņiem, piesēju to pie run gas un aizsteidzos jūras krastā. Tur nu ar balto drēbi es metu zīmes jūras braucējiem, un tie mani ieraudzīja, kad es stāvēju kalna galā. Tie izdzirdēja manu balsi un sūtīja man laivu, un laivā bija daudzi kuģa braucēji. Un, tuvu piebraukuši, tie man jautāja: «Kas tu tāds, un ko tu sēdi šai vietā? Kā nokļuvi šai kalnā, jo savu mūžu neesam redzējuši, ka te būtu varējis kāds nokļūt?» To dzirdējis, es atbildēju: «Es esmu tirgonis, un kuģis, kurā braucu, nogrima, bet es izpeldēju uz dēļa, un man līdzi bija manas mantas. Un Allah augstais man ļāva izkulties šai vietā, jo raugi: viņš ir algojis manas pūles un manu veiklību un mani glābis pēc lielām bēdām!» Un tā nu viņi iesēdināja mani laivā un sakrāva tur visu, ko es biju iznesis no alas un satinis miroņu drēbēs un līķautos. Un jūras braucēji mani ar visām mantām aizveda pie kuģa kapteiņa. Un, mani ieraudzījis, kapteinis jautāja: «Ak, saki, — kā tu nonāci šai vietā? Jo raugi: tas ir augsts kalns un aiz kalna ir liela pilsēta, bet es visu mūžu esmu braucis šai jūrā un gar šo kalnu, bet manas acis te redzējušas tikai putnus un zvērus.» Un es atbildēju: «Es esmu tirgonis un braucu lielā kuģī, bet kuģis sašķīda, un visas manas mantas, ko te redzi, sāka grimt, bet es tās sakrāvu uz kuģa dēļa, un liktenis man bija lēmis uzkāpt šai kalnā. Un tā nu es gaidīju, kad kalnam garām brauks kāds kuģis un mani aizvedīs.»

Un es neteicu šiem ļaudīm, kas bija mani piemeklējis pilsētā, jo raugi: es baidījos, ka viņu kuģī nav kāds no šās pilsētas. Un tad es kuģa kapteinim piesolīju daudzas no savām mantām un sacīju tam: «Ak kungs, ak mans glābēj, ņem šīs mantas, jo tā ir mana pateicība par tavu žēlastību!» Bet kapteinis neņēma neko un atbildēja: «Par saviem darbiem mēs maksu neprasām. Ja mēs redzam, ka bojā gājis

kuģis kādu izmetis jūras krastā vai salā, mēs ļaujam kāpt tam savā kuģī. Un mēs ēdinām to un dzirdinām, un, ja tas ir kails, tad apģērbjam, un, kad iebraucam drošā ostā, mēs dodam viņam balvas. Un tā ir mūsu laipnība un žēlastība Allah vārdā.» Tad nu es viņam novēlēju ilgu mūžu, un mēs braucām no vienas salas pie otras un no vienas jūras otrā, un es cerēju glābties un priecājos par savu lielo laimi. Bet, tiklīdz atcerējos, ka biju pazemes alā pie miroņiem, man aptumšojās prāts.

Un tā nu mēs laimīgi nonācām Basras pilsētā, jo raugi: tāds bija Allah prāts. Un es iegāju pilsētā un paliku tur dažas dienas, tad devos uz Bagdadi un tur nu iegāju savā ielā. Un savā mājā es satiku radus un draugus un vaicāju, kā viņiem klājies, un viņi priecājās par manu glābiņu un vēlēja man Allah svētību. Un visu, kas man bija, es noglabāju mantu krātuvē un izdāļāju dažādas balvas, un apģērbu atraitnes un bāriņus, un dzīvoju vienos priekos un vienā jautrībā. Un, kopdams senās draudzības saites, es ļāvu laikam ritēt izpriecās un līksmībā.

Un tā nu raugi: tas bija brīnišķīgākais notikums manā ceturtajā braucienā. Bet paēd vakariņas manā namā, ak mans brāli, un ņem, kas te ņemams, bet rīt atkal nāc pie manis un es tev stāstīšu, kas manī piemeklēja piektajā braucienā. Un tie biis vēl lielāki brīnumi par tiem, ko pieredzēju savos pirmajos braucienos.»

Un tad nu Sindbads, jūras braucējs, kā daždien lika dot nesējam simt zelta gabalus. Un, kad uzklāti bija galdi, tad visi paēda un aizgāja savmalu kurais, un visiem bija lieli brīnumi par Sindbada stāstiem. Un nesējs aizgāja uz savu māju, un nakts viņam aizritēja jautri. Bet, kad atausa rīts un starot sāka gaisma, nesējs cēlās un, rīta lūgšanu noskaitījis, aizgāja pie Sindbada, jūras braucēja. Un, novēlējis viņam labu rītu, jūras braucējs sacīja: «Esi sveicināts manā namā!» To teicis, viņš nesēju nosēdināja sev blakus, un, kad nu sanāca citi viņa draugi, tad visi ēda un dzēra, un līksmojās, un sāka triekt un tērzēt. Un Sindbads, jūras braucējs, sāka savu stāstu.»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Sindbads, jūras braucējs, sāka savu stāstu par piekto braucienu.

SINDBADA PIEKTAIS STĀSTS, UN TAS IR VIŅA PIEKTAIS BRAUCIENS

Un Sindbads sacīja: «Ak, ziniet, mani brāļi, ka, pārradies no sava ceturtā brauciena, es ļāvos jautrībai un priekiem un aizmirsu visu, kas bija mani piemeklējis un ko biju redzējis un izcietis. Un bija man

prieks par savu lielo peļņu, un dvēsele mani skubināt skubināja doties pasaulē un redzēt svešas zemes un salas. Un tā nu es cēlos un nolēmu piepildīt, ko kāro mana dvēsele. Un sapirku es labas pieies, kas bija derīgas jūras braucienā, sasēju tās saiņos un atstāju Bagdadi, un devos uz Basras pilsētu. Tur nu staigāju gar krastu un ieraudzīju lielu, staltu kuģi, un tas man gaužām patika. Un skaisto kuģi es nopirku un sade rēju kapteini un kuģa ļaudis, un mani kalpi un vergi to uzi.nidzi|u Un, kad nu es kuģī sakrāvu savus saiņus, pie manis atnāca liigoņi un manā kuģī sakrāva savas preces, un samaksāja man lielu naudu, t u tā mēs aizbraucām jautri un laimīgi, un cilāja mūs prieks un eeuki labi nopelnīt.

Un mēs braucām no vienas salas pie otras un no vienas jūras otra, un mūsu acis skatīja dažādas salas un zemes. Un, malā izkāpuši, mēs pirkām un pārdevām, un braucām dienas, braucām naktis, līdz nona cām pie lielas salas, kur nedzīvoja neviens, un pati sala bija izpostīta un kaila kā tuksnesis. Un salā laistījās liels, balts jumols, un, k.id izgājām to aplūkot, mēs pēkšņi redzējām, ka tā ir milzīga rucha ola. Un, kad nu tirgoņi piegāja un to aplūkoja, bet nezināja, ka tā ii rucha ola, viņi dauzīja to akmeņiem, un ola sašķīda, un no olas iztecēja ūdens šļāces. Te pēkšņi izšķīlās rucha cālēns, un tirgoņi to izvilka no olas un nokāva, un viņiem nu bija lieli gaļas krājumi. Bet pats es tikmēr biju kuģī, un neviens man neteica, ko tirgoņi darījuši. Te kāds jūras braucējs man sacīja: «Ak kungs, celies un dodies aplūkot olu, kas iztālēm tev šķita balts jumols.» Un es piecēlos un gāju aplūkot olu, un redzēju, ka tirgoņi to dauza akmeņiem. To redzēdams, es uzsaucu: «Ak, nedariet tā, jo atskries lielais ruchs un salauzīs mūsu kuģi, un mēs būsim postā!» Bet manus vārdus tie neklausīja, un, kad notika tas, kas mani baidīja, te pēkšņi izdzisa saule un diena aptumšojās, un pāri mūsu galvām sabiezēja baisīgs mākonis. Un tad nu mēs pacēlām galvas un raudzijāmies, kas šķīris mūs no saules, un pēkšņi redzējām, ka sauli aizseguši rucha spārni.

Un, kad nu notika, ka atlaidās ruchs un redzēja, ka viņa ola sasista, tas uzbrēca mums baigā balsī, un tūdaļ atlidoja rucha māte. Un abi putni aplidoja mūsu kuģi un brēca tādā balsī, kas bija skaļāka par pērkona graujām. Tad nu es uzkliedzu kapteinim un kuģa ļaudīm: «Atstumiet kuģi un meklējiet glābiņu, iekams esam zuduši!» To dzirdējis, kapteinis steidzās darīt, kas bija viņam likts, un, kad tirgoņi sakāpa kuģī, mēs aizbraucām gar krastu. Un, redzēdams, kā viļņi mūs aizšūpoja, ruchs bridi izgaisa, un mēs braucām tālāk, un kuģis skrēja aizvien ātrāk, jo raugi: mēs gribējām glābties no baisīgajiem putniem un steigties prom no viņu zemes.

Bet putni sāka dzīties mūsu pēdās un bija jau tuvu mūsu kuģim, un katram putnam nagos rēgojās liels akmens. Un pēkšņi ruchs meta savu akmeni uz mūsu kuģi, bet kapteinis to sagrieza, un akmens iekrita jūrā pie paša kuģa. Un kritiens bija tik smags un spēcīgs, ka kuģis sāka grimt un celties, un mūsu acis jau saskatīja selgas dibenu. Bet, kad nu akmeni nometa rucha māte, tam liktenis bija lēmis uzkrist kuģa galam un to sadauzīt, un stūre sašķīda divdesmit gabalos. Un viss, kas kuģī bija, nogrima jūrā, un, dzīvi mīlēdams, es meklēju glābiņu, te Allah augstais man viļņos iemeta kuģa dēli. Un tā nu es pieķēros dēlim un peldēju, līdz beidzot uzsēdos uz tā un sāku irties kājām, un vēji un viļņi nāca man talkā. Bet kuģis nogrima pie kādas salas pašā jūras vidū, un Allah augstais bija lēmis, ka bangām būs mani izmest šai salā.

Un, kad nu es izkūlos no vēju kultajiem viļņiem, man nebija vairs jaudas un es saļimu kā mironis, un manus spēkus bija salauzis nogurums un bads, un niknas slāpes. Un es gulēju jūras krastā, un mana dvēsele atpūtās, un atspirga mana sirds. Tad nu es devos staigāt pa salu un redzēju, ka tā ir līdzīga paradizes dārzam, jo raugi: tur zaļoja koki un laistījās strauti, un putni vīteroja un slavēja to, kam pieder godība un mūžība. Un salā bija dažādi koki, un visos kokos spulgoja augļi, un visapkārt ziedēja puķes. Un es ēdu šos augļus, līdz biju paēdis, un dzēru dzidro ūdeni, līdz biju padzēries. Un es teicu un slavēju Allah augsto un pateicos par viņa svētību un žēlastību.»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Sindbads, jūras braucējs, izkāpa salā, paēda augļus un padzērās ūdeni no skaidriem strautiem, un teica un slavēja Allah augsto. Un viņš sacīja: «Un tā nu es sēdēju salā, līdz pienāca vakars un satumsa nakts, un tad es piecēlos, bet mani locekļi bija kā salauzti, jo raugi: mani plosīja nogurums un bailes, un visā salā es nedzirdēju dzīvu balsi un neredzēju nevienu dzīvu dvēseli. Un tur nu es nogulēju līdz rīta gaismai, tad cēlos un gāju staigāt koku pavēnī. Un strauta malā es ieraudzīju veldzējošu aku, un pie akas sēdēja skaists sirmgalvis, un ģērbies tas bija koku lapu uzpletnī. To redzēdams, es klusībā sacīju: «Varbūt šis sirmgalvis ir viens no tiem, kas grima jūrā, bet ir izpeldējis krastā.»

Un tā nu es tuvojos skaistajam sirmgalvim un sveicināju to, bet manu sveicienu viņš atņēma tikai zīmēm un neatbildēja ne vārda. Un es jautāju: «Ak sirmgalvi, — ko sēdi šai vietā?» Un sirmgalvis skumīgi pagrozīja galvu un māja man zīmi ar roku, gribēdams teikt: «Cel mani savos plecos un aiznes mani akas viņā pusē!» To dzirdējis, es klusībā sacīju: «Es būšu viņam žēlīgs un nesīšu viņu, kur viņš liks. Un varbūt man lemta būs alga par labo darbu.» Un tā nu es piegāju pie sirmgalvja un uzvēlu to savos plecos un aiznesu tai vietā, kur viņš lika. Un tad es sacīju viņam: «Kāp nu zemē, bet nesteidzies!» Bet viņš nenokāpa no maniem pleciem un savām kājām apvija manu kaklu, un, viņa kājas uzlūkojis, es redzēju, ka tās ir melnas un cietas ka bifeļa āda. Tad nu es satrūkos lielās izbailēs un dzīros sirmgalvi nomest no pleciem, bet savām kājām viņš žņaudza manu kaklu tik stipri, ka pasaule satumsa manās acīs un es pakritu zeme un biju kn beigts. Un sirmgalvis sāka dauzīt manu muguru un manu plecus, un pēkšņi es sajutu skaudīgas sāpes un piecēlos kājās, hel sirmgalvis aizvien vēl sēdēja manos plecos, un es piekusu no viņa smaguma. I n ar roku viņš māja man zīmi: «Kāp kokā un plūc vislabākos augļus!» Un, ja es viņu neklausīju, viņš sita mani savām kājām, un šie sitieni bija niknāki par pātagas cirtieniem. Un vienā laidā viņš rādija man zīmes, sacīdams, kurp viņš grib iet. Un tā nu es viņu nesu un nesu, un, jo mani soļi vilkās gausāki, jo viņš mani sita, un es biju viņa gūsteknis.

Un mēs iegājām salas vidū, kur zaļoja koki, un viņš nenokāpa no maniem pleciem ne dienu, ne nakti. Un, kad viņam uznāca miegs, viņš kājām apvija manu kaklu un brīdi gulēja, tad atkal pamodās un mani sita, un es steigšus cēlos un viņu paklausīju. Un tā viņš lika man izciest negantas mokas, un es sevi rāju, ka biju uzvēlis to savos plecos. Un tā nu es dzīvoju, mūžīgi piekusis, un klusībā sacīju: «Fs darīju viņam labu, bet viņš man atmaksā ar ļaunu! Allah vārdā, es mūžam vairs nedarīšu labu nevienam!» Un katru stundu un katru brīdi es lūdzu Allah augsto, lai viņš sūta man nāvi, jo lielas bija manas ciešanas.

Te reiz es sirmgalvi aiznesu kādā vietā, kur ieraudzīju putras ābolu lēveni, bet daudzi āboli bija sakaltuši. Un tad es paņēmu lielu, sausu ābolu, no augšas to atšķēlu un iztīrīju, un tad piegāju pie vīnogu cera un sabēru tur vīnogas, un atšķelto spraugu aizdarīju. Un putras ābolu es noliku saulē un pametu dažas dienas, līdz vīnogas iztecēja par tīru vīnu. Un tā nu ik dienas es dzēru tīru vīnu un stiprināju savus spēkus pret baigo šaitanu. Un, jo vīns mani vairāk reibināja, jo stiprinājās mana griba. Un, kad nu sirmgalvis reiz redzēja, ka es dzeru vīnu, viņš māja man ar roku, jautādams: «Kas tev tur ir?» Un es atbildēju: «Tā ir burvīga dzira, kas stiprina sirdi un ielīksmo prātu.»

Un, vīnu padzēris, es sāku skriet un lēkāt koku pavēnī, bet sirmgalvis turējās manos plecos. Un mana dvēsele līgoja tik jautra, ka es sāku dziedāt un plaukstas sist. To redzēdams, sirmgalvis rādīja man zīmes un lika viņam iedot putras ābolu, jo raugi: viņš gribēja baudīt saldo sulu. Un, bailēs trīcēdams, es devu, ko viņš kāroja, un viņš to izdzēra un nometa zemē. Te nu viņam uznāca jautrība, un viņš dīdī- jās un spārdījās manos plecos, līdz apreiba, un visi viņa locekļi sašļuka. Un raugi: viņš sāka manos plecos grīļoties un svaidīties, un, kad es atskārtu, ka viņš noreibis, es izstiepu roku un saķēru viņa kājas un atrāvu tās no mana kakla. Un tad es pieliecos pie zemes un apsēdos, un ar joni nosviedu savu briesmīgo slogu.»»

Te Šechrezada loga ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Sindbads, jūras braucējs, nosvieda no saviem pleciem šaitanu. Un viņš sacīja: «Bet es neticēju, ka esmu brīvs un glābies no sava posta. Un, bīdamies, ka sirmgalvis atžilbs no reibuma un atkal mani tirdīs, es paķēru lielu akmeni, ko uzgāju koku pavēnī, un zvēlu tam pa galvu, kad tas miegā krāca. Un tā nu viņa asinis sajuka ar miesu, un viņš bija beigts (un lai nemūžam viņam nepieder Allah svētība un žēlastība!).

Un tad nu es staigāju salā un atspirga mans gars, un es nonācu tai vietā, kur jau biju, un tas bija pašā jūras krastā. Un, augļus ēzdams un slāpes remdēdams ar strauta ūdeni, es dzīvoju salā un gaidīju kuģi, kas brauks man garām. Te kādu dienu es sēdēju un domāju, kas mani piemeklējis, un klusībā sacīju: «Es gribu redzēt, vai Allah augstais būs lēmis man sveikam un veselam pārrasties mājās un satikt radus un draugus.»

Te pēkšņi jūrā, kur viļņi kauca un bangas brāzās, manas acis ieraudzīja kuģi, un tas brauca, līdz piestājās salas krastā. Un braucēji izkāpa salā, un es piegāju pie tiem, un, mani redzēdami, tie apstāja mani no visām pusēm un sāka iztaujāt, kas mani piemeklējis un kā es nokļuvis šai salā. Un es viņiem stāstīju, kas bija noticis, un viņi brīnījās un sacīja: «Tas vīrs, kas sēdēja tavos plecos, ir jūras šeichs, un no viņa kāju žņaugiem tu vienīgais esi glābies. Lai tad nu slavēts Allah augstais par tavu glābiņu!»

Un viņi atnesa man ēdienu, un es ēdu, līdz biju paēdis, un viņi deva man drēbes, kas apslēpa manu kailumu. Un viņi ieveda mani kuģī, un mēs braucām dienas, braucām naktis, un liktenis mūs aizveda pilsētā ar staltām celtnēm. Un visas durvis šiem namiem vērās uz jūru, un raugi: tā bija pērtiķu pilsēta. Kad satumsa nakts, šās pilsētas ļaudis atdarīja vārtus, kas vērās uz jūru, iekāpa laivās vai kuģos un nakti gulēja jūras vidū, bīdamies, ka naktī viņiem uzbruks pērtiķi, kas dzīvoja kalnos.

Un tā nu es devos apraudzīt pilsētu, un es staigāju, līdz kuģis aizbrauca, bet es to nezināju. Un es nožēloju, ka biju gājis pilsētā, un atcerējos savus draugus un visu, kas bija man noticis ar pērtiķiem pirmo un otro reizi. Un noskumis es sēdēju un raudāju, te pienāca kāds vīrs un man jautāja: «Ak kungs, tu droši vien esi svešinieks šai zemē?» To dzirdējis, es atbildēju: «Jā, es esmu svešinieks un nabags. Es braucu kuģī, kas piestāja šās pilsētas krastā, bet es izkāpu malā ielūkoties pilsētā, un, kad atnācu atpakaļ, es kuģi vairs neredzēju.» Tad nu šās zemes vīrs man sacīja: «Celies un nāc man līdzi, un sēdies laivā! Ja nakti paliksi pilsētā, pērtiķi tevi saplosīs.» Un, vīra vārdus dzirdējis, es atsaucos: «Dzirdu un paklausu!» Un uz pēdām es piecēlos un gāju viņam līdzi, un iekāpu laivā, kas bija ļaužu pilna. Un laivu tie atstūma no krasta un iebrauca jūrā visu jūdzi.

Un tā nu viņiem aizritēja nakts un man viņiem līdzi, bet, kad ut ausa rīts, tie laivā devās atpakaļ uz pilsētu un izkāpu kiaslā, un vi i gāja savās gaitās. Un tā viņi darīja katru nakti, bet to, kus n.ikli uiz kavējās pilsētā, sagrāba un saplosīja pērtiķi. Bet dienas gaismu pntiķi aizskrēja kalnos, un kalnu dārzos viņi ēda augļus un līdz vakara lum .ui gulēja. Un tad viņi devās atpakaļ pilsētā, un šī pilsēta bi ja lulus, ncmi namās zemēs. Un nu es stāstīšu vislielāko brīnumu, kas mani pienu k lēja šai pilsētā.

Te kāds no tiem, ar kuriem kopā es nakti pārgulēju laivu, mun juu tāja: «Ak kungs, tu esi svešinieks šais zemēs, un vai tu proti kādu amatu?» Un es atbildēju: «Allah vārdā, ak mans brāli, es neprotu ne kādu amatu. Es esmu tikai tirgonis, un man ir nauda un bagātība, un man bija varens kuģis, piekrauts ar naudu un precēm, bet tas jūra sašķīda un nogrima ar visu, kas tur bija, un mani glāba tikai Allah žēlastība. Un Allah augstais man iemeta jūrā dēli, un es uzrāpos uz tā, un viļņi mani izmeta krastā.»

Te nu vīrs piecēlās un atnesa man maisu, un sacīja: «Še tev maiss, un pieber to ar pilsētas akmeņiem un ļaužu baram līdzi izej pa pilsētas vārtiem, un es tiem likšu par tevi gādāt! Dari to pašu, ko dara viņi, un varbūt tu nopelnīsi drusku naudas un varēsi braukt atpakaļ uz savu zemi.» To teicis, vīrs mani izveda no pilsētas, un es salasīju akmeņus un sabēru tos maisā, te pēkšņi redzēju, ka no pilsētas iznāca liels ļaužu bars. Un šis vīrs mani atstāja ļaužu ziņā un sacīja tiem: «Ak ļaudis, viņš ir svešinieks, ņemiet viņu savā pulkā un iemāciet viņam savu darbu! Varbūt viņš nopelnīs savu dienišķo maizi, bet jums būs alga un pateicība.» Un ļaudis atsaucās: «Dzirdam un paklausām!» Un tā nu ļaudis mani apsveica un ņēma savā pulkā, un katram līdzi bija tāds pats maiss kā man, un visi maisi bija piebērti akmeņiem.

Un ļaudis mani veda, līdz mēs nonācām plašā ielejā, kur zaļoja koki, un neviens nevarēja šajos kokos uzrāpties. Un ielejā dzīvoja neskaitāmi pērtiķu bari, un, kad nu tie ieraudzīja mūs, te pērtiķi aizskrēja un uzspurdza kokos. Un ļaudis meta tiem akmeņus, kas bija viņu maisos, bet pērtiķi šķina augļus no kokiem un meta tos virsū cilvēkiem. Un es lūkojos uz augļiem, ko meta pērtiķi, un redzēju, ka tie ir indiešu rieksti. Un, darīdams to pašu, ko darīja pilsētas ļaudis, es piegāju pie liela koka, kurā bija daudz pērtiķu, un sāku mest tiem akmeņus, bet pērtiķi šķina riekstus un meta tos man virsū. Un tā nu es lasīju riekstus, tāpat kā tos lasīja citi ļaudis, un nebiju vēl izsviedis visus akmeņus, te riekstu kaudze jau bija samesta lielu lielā.

Un, savu darbu beiguši, ļaudis salasīja riekstus, un katrs nesa cik varēdams, un tad visi devāmies atpakaļ uz pilsētu. Un es aizgāju pie sava drauga, kas mani ieveda ļaužu pulkā, un atdevu tam visu, ko biju salasījis, un pateicos par viņa žēlastību. Un viņš sacīja: «Ej un riekstus pārdod, un naudu paturi pats!» To teicis, viņš iedeva man savas mājas atslēgu un sacīja: «Saber kaktā tos riekstus, kas paliks tev pāri, un, kā tu šodien gāji ļaužu barā, tā izej katru dienu! Un, kad pārnesīsi riekstus, tad izlasi liesākos un ej tos pārdot, un naudu paturi pats, bet treknākos saber šai kaktā, un varbūt tu sakrāsi tik lielu kaudzi, ka varēsi to pārdot un aizbraukt.» Tad nu es iesaucos: «Lai Allah svētība un žēlastība ar tevi!» Un tā nu es darīju, kā labais vīrs man bija licis.

Un katru dienu es maisu piebēru ar akmeņiem un gāju ļaudīm līdzi, un darīju to pašu, ko darīja viņi. Un pilsētas ļaudis par mani rūpējās un gādāja, un sūtīja mani pie tiem kokiem, kas līka no augļu svētības. Un tā nu es dzīvoju un biju sakrājis treknāko riekstu kaudzi, un, kad to pārdevu, es nopelnīju lielu naudu un pirku visu, ko redzēju un kas ielīksmoja manu sirdi. Un raugi, neapēnots ritēja mans laiks un pilsētā man bija laba dzīve.

Un kādu dienu es dzīvoju jūras krastā, te pēkšņi pie pilsētas piebrauca kuģis, un kuģī bija tirgoņi ar skaistām precēm. Un tie nu sāka pirkt un pārdot indiešu riekstus un citas mantas. To redzējis, es steidzos pie sava drauga un stāstīju, ka pilsētā iebraucis kuģis, un teicos doties atpakaļ uz savu zemi. Un viņš atbildēja: «Tev pašam būs lemt par savām gaitām.» Tā nu es teicu viņam ardievas un pateicos par viņa žēlastību, tad aizgāju pie kuģa un salīgu ar kapteini, un kuģī es sakrāvu savas riekstu kaudzes un citas mantas un devos ceļā.»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Sindbads, jūras braucējs, aizgāja pērtiķu pilsētā pie kuģa kapteiņa un salīga ar to, un, kuģī sakrāvis indiešu riekstu kaudzes un citas mantas, viņš devās ceļā. Un viņš sacīja: «Un kuģis aizbrauca to pašu dienu, un mēs braucām no salas uz salu un no jūras jūrā, un visās salās, kur piebraucām krastā, es pārdevu riekstus un pirku preces. Un Allah augstais man deva vairāk, nekā man bija un pazuda. Un mēs braucām gar kādu salu, kur auga pipari un kanēlis, un ļaudis mums stāstīja, ka pie katra piparu ķekara tie redzējuši lielu lapu, kas to apēnojot un sargājot no lietus, bet, kad lietus vairs nelīstot, tad lapa atliecoties no ķekara un nolīkstot. Un tā nu šai salā es apmainīju piparus un kanēli pret indiešu riekstiem. Un vēl mēs braucām gar al Asiratu salu, un tā ir sala, kurā aug Kamaranas aloje. Un vēl mēs braucām gar citu salu, kuras piekraste ir tik gara, ka apbraucama tikai piecās dienās, un tur auga Ķīnas aloje, un tā ir labāka par Kamaranas aloji, un šās salas ļaužu dzīve un ticība nebija tik laba kā Kamaranas aloju salā, jo raugi: tiem patika neķītras izpriecas un viņi dzēra vīnu un neskaitīja lūgšanas. Un beidzot mēs piebraucām pie pērļu zvejniekiem, un ūdenslīdējiem es iedevu dažus

indiešu riekstus un teicu tiem: «Lieniet ūdenī uz manu laimi!» Un viņi ielīda dzelmē un izvilka lielas un dārgas pērles, un sacīja man: «Allah vārdā, ak kungs, tava laime ir liela!» Un visu, ko viņi izvilka, es sanesu kuģī, un tā nu mēs braucām ar Allah svētību un braucām dienas, braucām naktis, līdz nonācām Basrā.

Tā nu es izkāpu Basras pilsētā un kādu laiku tur dzīvoju, un no turienes devos uz Bagdadi un aizsteidzos uz savu ielu, un iegāju sava mājā. Tur nu es satiku savus radus un draugus, un viņi priecājās par manu glābiņu. Un visas savas mantas un preces, ko biju atvedis, es noglabāju mantu krātuvē un apģērbu atraitnes un bāriņus, un ap balvoju savus radus un draugus. .Un Allah augstais man deva viela četrkārtīgi. Un es aizmirsu visu, kas bija mani piemeklējis, un ka daždien draudzējos ar ļaudīm un priecājos ar saviem draugiem. Tas nu bija lielākais brīnums manā piektajā jūras braucienā, bet nu, ak mani draugi, ēdiet vakariņas!»

Un, kad nu vakariņas bija paēstas, Sindbads, jūras braucējs, lika izmaksāt otram Sindbadam simt zelta gabalus. Un nesējs paņēma zeltu un aizgāja, brīnīdamies par to, ko jūras braucējs bija stāstījis. Un nakti viņš pārgulēja savā mājā, bet, kad atausa rīts, viņš piecēlās un noskaitīja rīta lūgšanu, un aizgāja uz Sindbada, jūras braucēja, māju. Un, kad nu viņš tur iegāja, viņš novēlēja labu rītu Sindbadam, jūras braucējam, un tas nu lika viņam sēsties. Un nesējs apsēdās jūras braucējam blakus, un abi trieca un tērzēja, līdz sanāca citi draugi. Un brīdi tērzējuši, viņi sāka ēst un dzert, un līksmoties. Un Sindbads. jūras braucējs, sāka stāstu par savu sesto braucienu.

SINDBADA SESTAIS STĀSTS, UN TAS IR VIŅA SESTAIS BRAUCIENS

Un teica Sindbads, jūras braucējs: «Ak, ziniet, mani brāļi, ka, pār- radies no sava piektā brauciena, es aizmirsu visu, ko biju izcietis, un dzīvoju kā daždien priekos un jautrībā, un lielā laimē. Un tā nu es dzīvoju, līdz kādu dienu, un tā bija līdzīga citām dienām, es sēdēju priecīgā un jautrā prātā, un man garām aizgāja tirgoņu bars. Un es redzēju, ka tie pārradušies no jūras brauciena.

Te pēkšņi es atcerējos dienu, kad pārrados no sava piektā brau ciena, un atcerējos prieku, kad satikos ar radiem un draugiem. Bet ļaunā dvēsele mani dīdīja un dzina doties svešās zemēs un tirgoties. Un tā nu es nolēmu doties pasaulē un sapirku skaistas un greznas preces, un sasēju tās saiņos, un saiņus aizvedu no Bagdades uz Basras pilsētu. Un tur es ieraudzīju lielu kuģi, kurā brauca stalti kungi un tirgotāji ar skaistām precēm, un savus saiņus es iekrāvu kuģi, un ar Allah svētību mēs aizbraucām no Basras.»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Sindbads, jūras braucējs, savus saiņus sakrāva kuģī, kur sakrautas jau bija citu tirgotāju preces, un ar Allah svētību viņš aizbrauca no Basras. Un viņš sacīja: «Un tā 11u mēs braucām no vienas vietas uz otru, no pilsētas un pilsētu, un mēs pārdevām un pirkām, un skatījām svešas zemes. Un laime tecēja mūsu braucienam pa priekšu, un mēs nopelnījām labu tiesu naudas. Te kādu dienu kuģa kapteinis sāka kliegt un vaimanāt un nometa savu turbānu no galvas, un sita savu seju, un plosīja savu bārdu. Un lielās bēdās un izmisumā viņš iekrita kuģa preču telpā. Un tur viņu apstāja kuģa braucēji, un tirgotāji viņam jautāja: «Ak kapteini, kas noticis?» Un viņš atbildēja: «Ak ļaudis, ziniet, ka mūsu kuģis nomaldījies no ceļa un mēs nu esam iebraukuši svešajā jūrā, kur ceļu nezina neviens. Un, ja Allah augstais mūs neglābs un no šās jūras neizvedīs, mums visiem būs gals. Ak, skaitiet lūgšanas Allah augstajam, lai viņš sūta mums glābiņu!»

To teicis, kapteinis piecēlās kājās un uzrāpās mastā, un dzīrās palaist buras. Te vēji sāka pūst aizvien niknāki un kuģa pakaļgalu pagrieza uz priekšu, un stūre kapteiņa rokā salūza pie augsta kalna. Un kapteinis nokāpa no masta un iesaucās: «Ir tikai viena vara pasaulē, un tā ir Allah vara, un neviens nevar novērst, ko lēmis Allah augstais! Allah vārdā, mēs esam lielā postā, un glābiņa mums nav!»

Un tā nu visi braucēji skumīgi gaudās par savu likteni un teica cits citam ardievas, jo raugi: viņu dzīve bija galā un cerību vairs nebija. Un kuģis aizlīgoja uz šo kalnu un sašķīda pret to, un kuģa dēļus aizskaloja viļņi. Un jūras dzelmē nogrima viss, kas kuģī bija, bet tirgoņi iekrita viļņos, un daži noslīka, bet citi pieķērās pie klints un izkāpa kalnā. Un izkāpēju pulkā biju es ari, un pēkšņi es redzēju, ka kalns paceļas lielā salā, un salas tuvumā es ieraudzīju daudzus sadragātus kuģus. Un salā pašā jūras krastā bija daudzas un dažādas mantas, ko jūra bija izmetusi no grimstošajiem kuģiem. Un šīs mantas mulsināja prātu katram, kas tās redzēja.

Un tā nu es izkāpu šai salā un staigādams ieraudzīju sālsūdens strautu, kas iztecēja no kalna nogāzes un izgaisa nogāzes viņā galā. Un salā izkāpa visi kuģa braucēji un staigādami ieraudzīja daudzās mantas, un apstulba viņu prāts, un viņi bija kā apmāti no lielā mantu daudzuma, ko viņu acis saskatīja jūras krastā. Un strauta dibenā man pretim atmirdzēja dārgakmeņi un kristāli, un lielas, zalgojošas pērles, un strauta gultnē tās spulgoja kā oļi, un tā nu dzirkstīja un zaigoja viss strauta dibens.

Un salā mēs uzgājām vislabāko Ķīnas un Kamaranas aloji. un tur izšļācās ambras strūkla, kas tecēja gar strauta malām kā izkausēts vasks, jo raugi: to bija izkausējusi stipra saules tveice, un tā aiztecēja gar visu jūras krastu. Un no jūras izkāpa zvēri un ambru norija, un atkal tie iegrima jūras viļņos. Bet ambra sakarsa viņu vēderā, un zvēri to izvēma jūrā, un ambra sasala ūdens virsū, un pēkšņi pārvērtās tās krāsa un izskats. Un viļņi to izskaloja krastā, un tirgoņi un jūras braucēji, kas zināja, cik ambra dārga, to salasīja un pārdeva. Bet tīrā ambra, ko zvēri neaprija, tecēja gar strauta krastiem un sasala strauta dibenā. Bet, kad atspīdēja saule un sāka tveicē svelt, tā sāka tecēt un visu ieleju piekūpināja ar savu smaržu, un bija tā līdzīga muskusa smaržai. Bet, kad saule norietēja, ambra atkal sasala. Un tur nu, kur bija tīrā ambra, neviens nevarēja piekļūt, jo raugi: visu salu ietvēra kalni un kalnos uzkāpt nevarēja neviens.

Un tā nu mēs klīdām šai salā, un bija mums lieli brīnumi par to, ko Allah augstais radījis. Un mēs nezinājām, kas tas bija, ko redzēja mūsu acis, un mēs trīcējām lielās bailēs. Un salas piekrastē mēs sanesām savu barību un sākām to taupīt, un ēdām tikai divi lāgi dienā, bīdamies, ka ēdiena mums pietrūks un mēs nomirsim badā un bailēs. Un katru, kas no mums nomira, mēs nomazgājām un ietinām drēbēs, ko salas krastā bija izskalojusi jūra. Un nomira daudzi, un dzīva palika tikai maza saujiņa.

Mēs bijām novārguši no vēdergraizēm, kas cēlās no jūras ūdens, un nepagāja necik ilgi, te mani draugi un ceļabiedri nomira cits pēc cita. Un katru, kas nomira, mēs ietinām drēbēs un apbedījām. Un tad nu beidzot es paliku viens pats, un barības man nebija vairs daudz, un es sāku gauži raudāt par savu kļūmo likstu un iesaucos: «Ak, kaut es būtu nomiris agrāk nekā mani draugi, un viņi būtu mani nomazgājuši un apbedījuši! Ir tikai Allah vara pasaulē, un viss ir zināms tikai Allah augstajam!»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Sindbads, jūras braucējs, apraka visus savus draugus un salā palika viens pats. Un viņš sacīja: «Un tā nu man aizritēja laiks, un tad es piecēlos un salas krastā izraku sev dziļu bedri, un klusībā teicu: «Kad būšu novārdzis un zināšu, ka pie manis atnākusi nāve, es iegulšos kapā un nomiršu, un vēji saputinās smiltis, kas mani apsegs, un es būšu aprakts šai bedrē.» Un tā nu es sāku sevi rāt par savu negudrību un par to, ka atstāju savu zemi un savu pilsētu, un devos svešās zemēs un neliku vērā, ko biju izcietis pirmajos piecos braucienos, jo raugi: katrā braucienā es izcietu lielākas briesmas un kritu dziļākā postā nekā bijušajos.

Un es neticēju vairs glābiņam un nožēloju, ka biju devies jūrā, jo naudas man nevajadzēja, un visu, kas man bija, es nebūtu varējis notērēt savā mūžā, cik ilgs tas bija man lemts, un visa man būtu pie ticis atlikulikām. Tā nu es klusībā domāju un tad sacīju: «Allah vārdā, šai upei taču ir gals un sākums, un te jābūt vietai, pa kuru var izkļūt apdzīvotā zemē. Vislabāk būs, ja es sasiešu mazu laiviņu un iešu un ielaidīšu to upē, un laivā aizbraukšu. Un tad es būšu glābts un būšu brīvs, un mani pestījis būs Allah augstais, bet, ja glābiņš man nav lemts, tad labāk mirt upē nekā šai salā.» Un tā nu es bēdājos par savu likteni, tad piecēlos un gāju salasīt kuģa dējus un alojas zaru,. Un to visu nu juras krastā es sasēju ar nogrimušu kuģu virvēm. Un visi kuģa dēļi bija vienādi, un tos es sasēju par laivu, un mana laiva bija šaurāka par upes platumu. Un es salasīju dārgakmeņus un lielās pērles, kas spulgoja kā oļi, un salasīju vēl citas mantas, ko salā atradu, un visu sakravu savā laivā. Un, laivā ielicis atlikušo ēdienu, es iestūmu to upē un abās laivas malās piesēju rungas, un tās bija mani irkļi. Un es darīju, kā saka dzejnieks:

Met vietu, kas tev pasaulē par šauru. Nams pats lai raud par savu namdari I Tu citu zemi visur atrast vari, Bet citu dvēseli tev nerast mūžam! Par dienu zudību, ak, neraizējies: Jo katrai nelaimei reiz pienāk gals. Kam nāve lemta vietā noliktā, Tas citur nomirt nevarēs nekuri Ar ziņu svarīgu skries sūtnis velti: Dod pati dvēsele sev padomu!

Un tā nu es aizbraucu savā laivā pa upi un domāju par savu nākotni, un es braucu, braucu uz to vietu pakalnē, kur ietecēja upe. Un laiva iebrauca kalna spraugā, un pēkšņi es attapos dziļā tumsā. Un laiva mani nesa pa straumi un iebrauca tādās sprukās, kur laivas sāni trinās pret upes krastu, bet mana galva berzējās gar klinšu sienu, un atpakaļ man ceļa vairs nebija. Un tā nu es sodījos par savu neprātību un sacīju: «Ja upe savilksies tik šaura, ka laiva nevarēs vairs braukt, tad atpakaļ vairs netikšu un nomiršu bēdās.» Un es iegūlos laivā uz vēdera un braucu uz priekšu, un dziļā tumsā neatšķīru vairs dienu un nakti. Un es drebēju bailēs, ka gaismu vairs neredzēšu.

Un es braucu pa šo upi, un upe drīz izplētās platumā, drīz atkal sarāvās, un tumsā es paguru un man uzmācās snauda. Un es aizmigu laivā, gulēdams uz mutes, un laiva mani nesa, bet es nezināju, cik ilgi tas bijis. Te pēkšņi es pamodos, un visapkārt staroja gaisma. Un tad es atvēru acis un ieraudzīju plašu klajumu, un mana laiva bija piesieta salas krastā, un mani bija apstājis indiešu un abesiņu bars. Un, redzēdami, ka es pieceļos sēdus, viņi pienāca un sāka ar mani valodas savā mēlē, bet es nesapratu, ko tie sacīja. Un visu es šķitu tikai sapni, jo lielas bija manas skumjas un manas bēdas.

Un, kad nu viņi sāka ar mani valodas un es nesapratu, ko tie sacīja, un viņiem neatbildēju, te pienāca pie manis kāds vīrs un teica arabu mēlē: «Lai svētī tevi miers, ak mūsu brāli! Kas tu tāds būsi, un no kurienes tu nācis, un kā tu atkūlies šai vietā? Kur tu iebrauci šajā upē, un kāda zeme ir aiz šā kalna? Mums zināms, ka neviens no šās zemes nevar atnākt pie mums.» To dzirdējis, es jautāju: «Bet sakiet, — kas jūs tādi un kas šī par zemi?» Un vīrs man atbildēja: «Ak mans brāli, mēs esam druvu un biržu saimnieki un atnācām aplaistīt savas birzes un druvac , un redzējām, ka tu laivā guli, un tavu laivu mēs piesējām krastā un gaidījām, kad tu modīsies. Ak, stāsti, — ko meklē šai vietā?» Un es atsaucos: «Allah vārdā, ak kungs, dod man ēst, jo esmu izsalcis! Un, kad es būšu paēdis, tad jautā man, ko gribi!» Tad nu viņš aizsteidzās un atnesa man ēdienu, un es paēdu un atpūtos, un norima manas bailes. Un es biju labi paēdis, un atkal noskaidrojās mans gars. Tad nu es iesaucos: «Lai slavēts Allah augstais!» Un es priecājos par savu glābiņu un par šiem ļaudīm un stāstīju viņiem, kas bija mani piemeklējis, un stāstīju visu no sākuma līdz galam.»»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Sindbads, jūras braucējs, labi paēda un atpūtās un indiešiem un abesiņiem stāstīja, kas viņu piemeklējis. Un šie ļaudis sarunājās cits ar citu un sacīja: «Ņemsim viņu līdzi un vedīsim pie sava sultānā, lai viņš tam stāsta savas brīnišķīgās dēkas.» Un Sindbads stāstīja: «Un tā nu šie ļaudis mani aizveda līdzi un . aizveda arī manu laivu ar visu naudu un visiem dārgakmeņiem, un visu, kas tur bija. Un viņi ieveda mani pie sava sultānā un stāstīja tam, ko redzējuši. Un sultāns vēlēja man laimes un sacīja: «Esi sveicināts manā pilī!» Un, kad nu sultāns jautāja, kas mani piemeklējis, es stāstīju viņam visu no sākuma līdz galam. Un bija viņam lieli brīnumi, un viņš priecājās par manu glābiņu.

Un tad nu es gāju un no savas laivas izkrāvu dārgakmeņus un aloji, un tīru ambru, un dāvāju to sultanam. Un manu dāvanu viņš pieņēma un mani godināja ar lielu godu. Un lika viņš man dzīvot savā pilī, un es sadraudzējos ar viņa valstības cēlākajiem vīriem. Un tie nu godināja mani, un es dzīvoju sultānā pilī. Un ļaudis, kas atnāca šai salā, taujāja par manu zemi, un es tiem stāstīju par to un jautāju, kā klājas viņu zemēs, un viņi man atbildēja. Un, kad nu viņu sultāns reiz jautāja par manu zemi un par kalifa valdību Bagdades pilsētā, es stāstīju par kalifa taisnīgajiem likumiem, un sultāns brīnījās un sacīja: «Allah vārdā, gudri ir kalifa darbi un patīkami Allah augstajam! Tavi vārdi manā sirdī iededzināja mīlestību uz tavu augsto valdnieku, un ar tevi es gribu viņam sūtīt savu balvu.» To dzirdējis, es atbildēju: «Ak valdniek, dzirdu un paklausu! Tavu balvu es aizvedīšu un stāstīšu kalifam, cik karsti tu to mīli.»

Un tā nu es dzīvoju sultānā pilī, un visi mani godāja, un grezna un jauka bija mana dzīve. Bet reiz es sēdēju un dzirdēju, ka pilsētā kādi ļaudis taisoties kuģī braukt uz Basras pusi. Un klusībā es sacīju: «Nekas man nebūs tik jauks kā brauciens šo ļaužu kuģī!» Un to pašu brīdi es noskūpstīju roku sultanam un sacīju, ka gribu braukt šo ļaužu kuģī, jo mana dvēsele iztvīkusi pēc savas zemes un saviem radiem. Un sultāns atbildēja: «Tev pašam būs lemt par savu likteni.» Bet, ja gribi palikt pie mums, lai notiek tā! Tu devi mums lielu prieku.» Tad nu es sacīju: «Allah vārdā, ak mans kungs, es līgoju tavas žēlastības viļņos, bet mana sirds ilgojas pēc dzimtenes un radiem.» Un, manus vārdus dzirdējis, sultāns ataicināja tirgoņus, kas bija sarīkojuši kuģi, un lika tiem gādāt un rūpēties par mani. Un viņš dāvāja man skaistas balvas un samaksāja manu kuģa maksu, un lika man aizvest dāvanu kalifam Harunam al Rašidam Bagdadē, miera mājoklī.

Un tad nu es teicu ardievas sultanam un saviem draugiem un tirgoņiem līdzi iekāpu kuģī, un mēs aizbraucām. Un labs bija mūsu ceļavējš, un Allah augstais svētīja mūsu braucienu. Un mēs braucām no jūras jūrā un no salas salā, līdz laimīgi nonācām Basras pilsētā. Tur nu es izkāpu no kuģa un Basras zemē dzīvoju dienas, dzīvoju naktis, tad sāku posties ceļā un sasēju savus saiņus, un devos uz Bagdadi, uz miera mājokli.

Un iegāju es kalifa Haruna al Rašida pilī un atdevu viņam sultānā balvu, un stāstīju viņam visu, kas bija mani piemeklējis. Un savus dārgakmeņus un savas preces es noglabāju mantu krātuvē un aizgāju uz savu māju. Un tur nu atnāca mani radi un draugi, un visiem es izdāļāju savu žēlastību. Te kādu dienu kalifs mani aicināja savā pilī un jautāja, kas tā par balvu, ko šim atvedis, un kas to devis. Un es atbildēju: «Allah vārdā, ak visu ticīgo pavēlniek, es nezinu, kā sauc to pilsētu un kā sauc tās pilsētas valdnieku, kas tev sūta šo balvu, un es nezinu arī ceļu uz turieni, bet, kad nogrima kuģis, kurā es braucu, es izkāpu kādā salā un sasēju laivu, un laiva mani aiznesa pa upi, kas tecēja salā.»

Un es stāstīju kalifam visu, ko biju pieredzējis šai braucienā, un stāstīju viņam, kā izkūlos no upes un nonācu pilsētā un kādēļ man lika tam nest šo balvu. Tad nu kalifam bija lieli brīnumi, un manu stāstu viņš lika uzrakstīt un noglabāt savā mantu krātuvē par pamācību visiem, kas to redzēs un lasīs. Un raugi: kalifs mani iecēla lielā godā, >in es paliku Bagdadē un dzīvoju saldu dzīvi. Un es aizmirsu, kas bija mani piemeklējis, un dzīvoju vienos priekos un vienā līksmībā. Tie nu, ak brāļi, bija mani piedzīvojumi manā sestajā braucienā, un, ja Allah augstais būs lēmis, es rīt jums stāstīšu par savu septīto braucienu, jo raugi: tas ir brīnišķīgāks par visiem citiem.»

Tad nu viņš lika galdus klāt, un visi viņa namā paēda vakariņas, un Sindbadam nesējam viņš deva simt zelta gabalus. Un nesējs tos paņēma un aizgāja savu ceļu, un aizgāja arī citi draugi, brīnīdamies par to, ko Sindbads, jūras braucējs, bija stāstījis.»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un,, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Sindbads, jūras braucējs, draugiem izstāstīja savu sesto braucienu un visi aizgāja savu ceju Bet nesējs nakti pārgulēja savā mājā, un, kad pienāca rīts, viņš noskaitīja rīta lūgšanu un devās uz Sindbada, jūras braucēja, māju. Uii tur nu sanāca citi viņa draugi, un, kad visi bija saradušies, Sindbads, jūras braucējs, sāka stāstu par savu septīto braucienu.

SINDBADA SEPTĪTAIS STĀSTS, UN TAS IR VIŅA SEPTĪTAIS BRAUCIENS

Un Sindbads, jūras braucējs, sacīja: «Ak, ziniet, mani brāļi, ka, pārradies no sestā brauciena, es atkal sāku dzīvot, kā biju dzīvojis, un ļāvos jautrībai un priekiem. Un tā nu es dzīvoju, līksmodamies dienu un nakti, jo raugi: mana peļņa bija liela un naudas man netrūka. Bet manai dvēselei uznāca dziņa redzēt svešas zemes un izbraukāt jūras, un sadraudzēties ar tirgoņiem, un dzirdēt viņu nostāstus. Un nolēmu es doties pasaulē un savas greznās preces sasēju saiņos, un no Bagdades tās aizvedu uz Basras pilsētu. Un tur nu es ieraudzīju kuģi, kas bija sarīkots braucienam. Un kuģī bija sakāpuši tirgoņi, un ar tiem es sadraudzējos, un visi kopā aizbraucām. Un tā nu sveiki un veseli mēs devāmies ceļā, un vējš mums bija labvēlīgs, un tas mūs aiznesa kādā pilsētā, kurai vārds bija Sina. Un līgojām mēs lielā priekā un līksmībā un cits ar citu tērzējām par savu braucienu un saviem veikaliem.

Un tā nu viss bija, līdz jūrā sacēlās brāzmaini vēji un sāka līt skaudīgs lietus. Un lietū mēs izmirkām, un samirka mūsu preču saiņi. Tad preces mēs apsedzām ar buru audekliem, jo mums bija bailes, ka tās neaiziet bojā. Un mēs piesaucām Allah augsto un lūdzām vina žēlastību.

Te kuģa kapteinis piecēlās un savilka jostu, uzlocīja drēbju krokas- un uzrāpās mastā. Un viņš pavērās pa labi, pavērās pa kreisi un uzlūkoja kuģa braucējus, un viņš sita savu seju un plēsa savu bārdu. To redzēdami, mēs jautājām: «Ak kapteini, kas noticis?» Un viņš atbildēja: «Ak, lūdziet glābiņu no Allah augstā un raudiet par sevi! Sakiet ardievas cits citam un ziniet, ka vējš mūs uzveicis un iedzinis pasaules pēdējā jūrā!» To teicis, kapteinis nokāpa no masta un atvēra savu lādi, un no lādes viņš izvilka kokvilnas maisu un atsēja to, un no maisa viņš izkaisīja pulveri, kas bija līdzīgs pelniem. Un pulveri viņš samērcēja ūdenī un brīdi gaidīja, tad paostīja to un no lādes izvilka mazu grāmatiņu, kurā viņš ielūkojās un sacīja: «Ak, ziniet, jūras braucēji, šai grāmatā ir rakstītas brīnišķīgas lietas, un tur teikts.

kci neglābsies neviens, kas nonāks šai zemē. Un šo zemi sauc par Valdnieku Gaisu, un tur ir mūsu kunga Suleimana, Dauda dēla kaps (lai svētī miers viņus abus!). Un šai zemē dzīvo milzīgas čūskas baisīgā izskatā, un katru kuģi, kas iebrauc šās zemes krastos, aprij briesmīga zivs, un aprij visu, kas kuģī brauc.»

Un, kapteiņa vārdus dzirdējuši, mēs brīnījāmies par viņa dīvaino grāmatu. Un kapteinis vēl nebija beidzis savu runu, te kuģis sāka šūpoties un grimt, un celties. Un mēs izdzirdējām drausmīgu kliedzienu, kas bija līdzīgs pērkona dārdiem. To dzirdot, mūs sagrāba bailes, un mēs bijām kā beigti un atskārtām, ka glābiņa mums nav. Te pēkšņi pie kuģa piepeldēja zivs, kas bija līdzīga augstam kalnam, un izmisuma bailēs mēs sākām gauži raudāt par savu sūro likteni un taisījāmies mirt. Un drebējām mēs šausmās par milzīgā ērma baigo izskatu. Te izpeldēja otra zivs, par kuru lielāku mēs nebijām redzējuši, un mēs teicām ardievas cits citam un rūgti raudājām. Un pēkšņi no jūras dzīlēm izšāvās vēl trešā zivs, daudz lielāka par divām pirmajām, un tad nu mums aptumšojās prāts un lielās izbailēs mēs apstulbām.

Un zivis sāka griezties ap mūsu kuģi, un trešā zivs ieplēta savu rīkli, grasīdamās aprīt kuģi ar visiem ļaudīm un visām precēm. Te pēkšņi uzpūta pretvējš un kuģi uzšūpoja gaisā, un, kad nu kuģis nokrita uz liela kalna, tas sašķīda drupās. Un kuģa dēļi izira uz visām pusēm, un braucēji un tirgoņi, un visi preču saiņi nogrima jūrā. Un es ņometu visas drēbes, un mugurā palika tikai krekls, un, gabaliņu peldējis, es pieķēros pie kuģa dēļa, tad uzkāpu uz tā, un viļņi un vēji ar mani rotaļājās. Bet es turējos pie dēļa, un bangas mani svaidīja gan augšup, gan lejup, un es izcietu negantas mokas un bailes, un badu, un slāpes. Un es sodījos un rājos par to, ko biju darījis, un mana dvēsele nogura. Un klusībā es sacīju: «Ak Sindbad, jūras brau- cēj, izkreiz tevi piemeklē posts un nelaime, bet tu neatsakies no saviem jūras braucieniem. Un, ja tu atsakies, tad tu melo. Ak, ciet un izturi, kas tev uzlikts, jo raugi: tu esi to pelnījis.»»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Sindbads, jūras braucējs, klusībā sacīja: «Ak, ciet un izturi, kas tev uzlikts, jo raugi: tu esi to pelnījis. Un to man lēmis Allah augstais, lai es atsakos no savas kārības. Un viss, kas man jācieš, ir manas kārības dēļ, jo naudas man ir daudz.» Un Sindbads sacīja: «Šai braucienā es liecu savus ceļus pret Allah augsto un nožēloju, ko esmu darījis. Un savu mūžu vairs nedošos nevienā jūras braucienā un par to vairs nedomās mans prāts un neminēs mana mēle!» Un tā nu es lūdzu Allah augsto vienā lūgšanā, un, asaras liedams, atcerējos, cik lielā mierā un jautrībā es dzīvoju. Un tā nu aizritēja mana pirmā diena un aizritēja otrā diena, un beidzot

es izkūlos lielā salā, kur, zaļoja koki un tecēia strauti. Un es ēdu šo koku augļus un dzēru šo strautu ūdeni, līdz atkal mana dvēsele bija dzīva un manas krūtis cilājās brīvi.

Un tad es salā aizklīdu un viņā galā ieraudzīju lielu straumi ar sāju ūdeni, bet straume joņoja ar varenu spēku. Te pēkšņi man prātā ienāca laiva, kādā es biju jau braucis. Un klusībā es sacīju: «Man jātaisa tāda pati laiva, varbūt tā mani glābs no lielā posta. Un, ja es glābšos, tad sasniegts būs viss, kas mani valdzinājis. Un Allah augstajam es izsūdzēšu, ko esmu darījis, un jūrā vairs nebraukšu nekad. Bet, ja es aiziešu bojā, tad mana dvēsele atpūtīsies no grūtajiem pūliņiem un noguruma.» Un tā nu es piecēlos un sāku lasīt sandala- koka zarus, bet nezināju, cik dārgs šis koks un ka līdzīga tam pasaulē nav. Un, zarus salasījis, es saplūcu zāli, kas auga salā, un no zāles saviju auklas, sasēju laivu un klusībā iesaucos: «Ja glābiņš man būs lemts, tad tas būs Allah prāts!»

Un tā nu es iekāpu laivā un braucu pa upi, un aizbraucu līdz salas viņam galam. Un laiva mani aiznesa no salas, un es braucu pirmo, braucu otro un trešo dienu. Un es tikai gulēju laivā un neēdu neko, bet, kad gribējās dzert, es dzēru upes ūdeni. Un izsalkums un bailes, un lielais nogurums mani pārvērta par apstulbušu cālēnu. Un laiva mani aizvizināja pie augsta kalna, kur upe ietecēja pakalnē. To redzēdams, es notrīcēju baiļu šalkās, jo raugi: man likās, ka mani piemeklēs tas pats, kas mani piemeklēja viņreiz. Un tad nu es gribēju laivu apturēt un uzkāpt kalnā, bet straume to aizrāva savos mutuļos, un es redzēju, ka glābiņa man nav. Te pēkšņi es iesaucos: «Ir tikai viena vara pasaulē, un tikai Allah ir visvarens!»

Bet pakalnē laiva brauca tikai mazu gabaliņu, un pēkšņi es attapos plašā klajumā. Un tur nu es ieraudzīju upi, un ūdens upē krāca un mutuļoja, un šie krācieni bija līdzīgi pērkona rīboņai. Un pati upe brāzās kā vētras joņi. To redzēdams, es abām rokām pieķēros pie laivas malām, jo raugi: es baidījos izkrist. Un viļņi upes vidū mani šūpoja un svaidīja pa labi un pa kreisi, un straume laivu rāva lejup, un es nevarēju to turēt, un man nebija spēka to virzīt pret krastu. Tad nu beidzot laiva apstājās pie lielas pilsētas, kurā zvīgoja daiļas celtnes, un pilsētas ielās drūzmējās ļaužu bari. Un, redzēdami, ka straume mani nesa laivā, ļaudis iemeta laivā tīklu un virves un izvilka to malā. Tad es pakritu pie ļaužu kājām un biju kā miris, jo mana miesa bija novārgusi badā un bezmiegā, un lielās bailēs.

Un pēkšņi no ļaužu bara rnan pienāca stalts sirmgalvis un sacīja: «Lai svētī tevi miers!» Un šeichs man iedeva skaistas drēbes, kas aizsedza manu kaunu. Un viņš aizveda mani uz pirti un atnesa spirdzinošu dzērienu un jaukas smaržas. Un, kad nu izgājām no pirts, viņš aizveda mani uz savu māju, un visi viņa mājas ļaudis priecājās par manu atnācienu. Un šeichs mani iesēdināja skaistā atzveltnī un lika

atnest man brīnišķīgus ēdienus, un es ēdu, līdz vairāk nevarēju. Un pateicos Allah augstajam par savu glābiņu.

Un tad nu viņa kalpi man ienesa karstu ūdeni, un es nomazgāju savas rokas. Un verdzenes man atnesa zīda dvieļus, un es nožāvēju rokas un noslaucīju muti. Un tai pašā mirklī piecēlās šeichs un ieveda mani nošķirtās istabās. Un saviem kalpiem un savām verdzenēm viņš lika mani aptecēt un paklausīt visu, ko tiem likšu. Un tā nu viņa kalpi par mani gādāja un raizējās. Un šeicha namā, šai viesmīlības mājoklī, es nodzīvoju trīs dienas un labi ēdu, un labi dzēru, un ieelpoju burvīgas smaržas. Un mana dvēsele atkal bija dzīva, un manas bailes izgaisa, un atpūtās mans gars.

Bet, kad pienāca ceturtā diena, šeichs man sacīja: «Ak mans bērns, tu esi ielīksmojis mūsu prātu! Lai slavēts Allah par tavu glābiņu! Vai gribi nākt man līdzi uz upes krastu un ieiet tirgū? Tur tu pārdosi savas preces un nopelnīsi naudu, un varbūt nopirksi tādas mantas, ar kurām varēsi tirgoties.» To dzirdējis, es brīdi klusēju un klusībā jautāju: «Bet kur lai es ņemu preces, un ko nozīmē šie vārdi?» Bet šeichs turpināja: «Ak mans bērns, jel neskumsti un neplosi sevi grūtām domām! Iesim tirgū, un, ja redzēsim, ka par tavām precēm kāds maksā, cik tu gribi, es tās pārdošu, bet, ja par precēm tev nedos, cik tu gribi, es nolikšu tās savās mantu krātuvēs un gaidīšu, līdz pienāks pirkšanas un pārdošanas dienas.» Un, domādams par savu kļūmo likteni, es teicu savam prātam: «Paklausi viņu, tad redzēsi, kas tās būs par precēm!» Un, tā nu nodomājis, es atsaucos: «Dzirdu un paklausu, ak mans tēvoci šeich! Tavs darbs ir svētīgs, un es nevaru tev pretoties.» Un tad nu mēs abi iegājām tirgū, un es redzēju, ka šeichs atraisīja laivu, kurā es atbraucu, un tā bija sandala koka laiva, un tirgus saucējam viņš lika izsaukt dārgo koku.»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Sindbads, jūras braucējs, ar veco šeichu aizgāja upes krastā un redzēja, ka sandala koka laiva, kurā viņš atbrauca, jau izārdīta. Un viņš ieraudzīja tirgus saucēju, kas centās pārdot dārgo koku. Tad nu sanāca tirgoņi un atvēra makus augstai maksai, un par laivu viņi sasolīja tūkstoš dinārus. Un, kad tirgotāji vairs nesolīja, šeichs pievērsās man un sacīja: «Redzi, ak bērns, tādu maksu par tavu laivu dod šodien. Vai pārdosi to vai gaidīsi, un es to noglabāšu savā mantu krātuvē, līdz pienāks diena, kad maksa būs lielāka un mēs to pārdosim?» To dzirdējis, es atbildēju: «Ak mans kungs, lai notiek tavs prāts, un dari, kā gribi!» Un šeichs sacīja: «Ak bērns, vai pārdosi man šo koku, ja maksāšu tev vairāk, nekā tev solīja tirgoņi?» Tad nu es atsaucos: «Jā, es esmu šo preci pārdevis tev un naudu saņēmis.» Un tad nu šeichs saviem kalpiem lika dārgo koku aiznest uz viņa mantu krātuvi, un abi gājām atpakaļ uz šeicha namu. Un mēs apsēdāmies blakus, un šeichs man noskaitīja maksu par laivas kokiem un lika atnest makus, un viņš sabēra tur naudu un makus ieslēdza dzelzs skapī, un atslēgu atdeva man. Un, kad nu aizritējušas bija dažas dienas un naktis, šeichs man sacīja: «Ak bērns, man tev kas sakāms, un es gribu, lai tu mani uzklausi.» To dzirdējis, es jautāju: «Un kas tas būs?» Un šeichs atbildēja: «Tad zini, ak mans bērns: es esmu jau vecs, un man nav dēla, bet man ir jauna meita, un viņa ir skaista un bagāta. Un es gribu viņu dot tev par sievu, un tev jāpaliek mūsu zemē, un es atdošu tev visu, kas man pieder, un tu paliksi manā vietā.» Tad nu es klusēju un neteicu ne vārda, bet šeichs sacīja: «Paklausi mani, ak bērns, jo es vēlu tev labu. Ja paklausīsi, es došu tev savu meitu un tu man būsi dēla vietā. Un viss, kas likts manās rokās un man pieder, būs tavs, un, ja gribēsi tirgoties un doties uz savu zemi, neviens tevi neatrunās, un tev būs tava nauda. Un dari, kā liks tavs prāts un kā tu izraudzīsies.» To dzirdējis, es atbildēju: «Allah vārdā, ak šeich, mans tēvoci, tu esi man kā tēvs, un es esmu izcietis tik lielas briesmas, ka man vairs nav ne domu, ne sprieduma! Ak, dari, kā esi nodomājis.»

Un tad nu šeichs saviem kalpiem lika atvest kadiju un lieciniekus, un, kad tos atveda, viņš salaulāja mani ar savu meitu un sarīkoja mums greznas kāzas un lielas dzīres. Un, kad viņš ieveda mani pie savas meitas, es redzēju, ka viņa ir skaista un daija un stalts ir viņas augums, un viņu grezno krāšņas drēbes un košas rotas, un laistījās viņa kreļļu un dārgakmeņu mirdzumā, un viss šis greznums maksāja daudzus zelta dināru tūkstošus. Un, kad nu es iegāju pie šeicha meitas, tā man gaužām patika, un mūsu sirdis iesila mīlestībā. Un tā nu kādu laiku es dzīvoju vienos priekos un vienā līksmībā.

Un, kad jaunavas tēvs iegāja Allah žēlastības pasaulē, mēs viņu grezni apģērbām un apbedījām, un manā rokā nu bija likts viss, kas viņam piederēja, un visi viņa kalpi nu bija mani kalpi. Un tirgoņi mani iecēla viņa vietā, bet viņš bija tiem pavēlnieks. Un neviens neko nedarīja bez viņa ziņas un atļaujas, jo raugi: tas bija viņu šeichs un nu es biju viņa vietā. Un, satikdamies ar pilsētas ļaudīm, es redzēju, ka viņu izskats pārvēršas katru mēnesi un viņiem aug spārni, kas viņus aiznes debesu mākoņos, bet pilsētā paliek tikai bērrti un sievietes. To redzēdams, es klusībā sacīju: «Kad pienāks jaunais mēnesis, es lūgšu, lai tie mani aiznes, uz kurieni viņi paši dodas.» Un, kad nu pienāca jaunais mēnesis, šās pilsētas ļaužu krāsa pārvērtās un viņu izskats bija cits, un es aizgāju pie kāda vīra un sacīju: «Allah vārdā, aiznes mani sev līdzi, un es redzēšu, ko redzēs jūsu acis, un nākšu atpakaļ jums līdzi!» Un šis vīrs atbildēja: «To es nevaru.» Bet es tikmēr lūdzos, līdz manu lūgumu tas paklausīja, un es pieķēros pie viņa, un viņš aiznesa mani gaisā, bet to nezināja neviens, ne mani kalpi, ne draugi. Un tā nu vīrs mani nesa savos plecos, līdz uzlidoja debesu augstumos, un es dzirdēju eņģeļu slavas dziesmas debess jumā un lielā brīnumā iesaucos: «Lai slavēts Allah augstais!» Un es nebiju paguvis vēl izrunāt savus vārdus, te no debesīm nokrita uguns un gandrīz sadedzināja šos ļaudis. Tad nu viņi visi nolaidās un pameta mani augstā kalnā. Lielās dusmās kvēlodami, viņi aizlaidās un mani atstāja, un es paliku viens šai kalnā un sodījos, un rājos par to, ko biju darījis. Te pēkšņi es iesaucos: «Ir tikai Allah vara pasaulē, un tikai Allah ir visvarens! Tiklīdz no viena posta es izkuļos, te iekrītu citā, vēl lielākā postā.»

Un tā nu es paliku šai kalnā un nezināju, uz kuru pusi dcties. Un pēkšņi man garām aizgāja divi jaunekļi, tik skaisti kā pilni mēneši, un katram rokā bija zelta spieķis, pret kuru tas atspiedās. Un es piegāju pie viņiem un viņus sveicināju, un viņi atņēma manu sveicienu. Un es jautāju: «Allah vārdā, kas jūs tādi un kas jūsu darbs?» Un viņi atbildēja: «Mēs esam Allah augstā — zemes un pasaules valdnieka vergi!» To teikuši, viņi iedeva man tīra zelta spieķi un aizgāja savu ceļu, un mani pameta. Un tā es paliku kalna galā un, atspiedies uz spieķa, domāju par jaunekļiem. Un pēkšņi no kalna apakšas izlīda čūska, un čūskai rīklē bija cilvēks, ko tā bija ierijusi līdz nabai, un tas nu kliedza un vaimanāja: «Kas mani pestīs, to Allah augstais glābs no visa posta!» Un tad nu es piegāju pie čūskas un ar zelta spieķi iesitu tai pa galvu, un raugi: tā cilvēku izmeta no savas rīkles.»» Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Sindbads, jūras braucējs, čūskai iesita ar zelta spieķi un cilvēku tā izmeta no savas rīkles. Un Sindbads sacīja: «Tad nu šis vīrs pienāca pie manis un sacīja: «Ja no čūskas mani glāba tavas rokas, tad es vairs nešķiršos no tevis un' tu būsi mans biedrs šai kalnā.» To dzirdējis, es atbildēju: «Lai notiek tā!» Un tad nu mēs abi aizklīdām kalnā, te pēkšņi mums pienāca dīvaini ļaudis, un es tos uzlūkoju un ieraudzīju vīru, kas bija mani uznesis debesu mākoņos. Un es piegāju pie viņa un, taisnodamies un viņam pielabinādamies, sacīju: «Ak mans draugs, tā nedara draugs draugam!» Un vīrs man atbildēja: «Tu iegāzi mūs postā, sēdēdams man plecos un slavinādams Allah!» To dzirdējis, es sacīju: «Nedusmojies, jo es to nezināju, bet vairs tā nerunāšu!» Tad nu vīrs bija mierā ņemt mani līdzi, bet lika man neminēt Allah augsto, kamēr sēžu viņam plecos. Un viņš aiznesa mani un aizlaidās tāpat kā pirmo lāgu, un raugi: es atkal biju savā mājā. Un iznāca mana sieva un priecājās par manu glābiņu, un sacīja: «Sargies ar šiem ļaudīm satikties un draudzēties, jo raugi: tie ir šaitana brāļi un tie nezina, kā musulmaņa mēle slavē Allah augsto!» Tad nu es jautāju: «Un kā ar viņiem sadzīvoja tavs tēvs?»J Un viņa atbildēja: «Mans tēvs nebija viņu pulkā un nedarīja tā kā viņi. Un, ja nu mans tēvs ir miris, tad pārdod visu, kas mums pieder, un sapērc preces un dodies atpakaļ uz savu zemi pie saviem radiem, un es došos tev līdzi. Pēc tēva un mātes es negribu vairs palikt šai pilsētā.»

Un es pārdevu šeicha mantas un gaidīju, kad pilsētu kāds atstās un es varēšu doties tam līdzi. Un tā nu arī notika. Jo raugi: daži pilsētas ļaudis gan gribēja aizbraukt, bet nevarēja samaksāt kuģi. Un viņi nopirka baļķus un uzcēla sev lielu kuģi, un, kad es salīgu un samaksāju kuģa maksu, es sakrāvu kuģī visu, kas mums piederēja, un tad abi ar sievu iekāpām kuģī un aizbraucām.

Un mēs braucām no salas uz salu un no jūras jūrā, un mūsu kuģi dzina labi ceļavēji, līdz laimīgi nonācām Basras pilsētā. Bet tur es nepaliku un salīgu citu kuģi, un sanesu tur visas mantas, un devos uz Bagdadi, uz miera mājokli. Tur nu es aizsteidzos savā ielā un iegāju savā mājā, un satiku radus un draugus. Un, kad visas savas mantas un preces biju noglabājis mantu krātuvē, tad radi sāka skaitīt, cik ilgi es bijis projām septītajā braucienā. Un raugi: bija aizritējuši divdesmit septiņi gadi, un neviens vairs necerējis sagaidīt mani mājās. Bet, kad nu es pārnācu un viņiem izstāstīju, kas bija mani piemeklējis, tad visiem bija lieli brīnumi, un viņi priecājās par manu glābiņu. Un Allah vārdā es nozvērējos nekad vairs nedoties ne jūras, ne zemes braucienos, jo raugi: septītais brauciens bija dzēsis manu trako kaislību. Un tad nu es pateicos Allah augstajam un viņu teicu un slavēju, un gala nebija manam priekam, ka Allah augstais mani atvedis atpakaļ manā zemē un manā dzimtenē. Un tā nu zini, ak Sindbad, zemes gaitu gājēj, kas mani piemeklējis un kādi bijuši mani ceļi!»

To dzirdējis, nesējs sacīja Sindbadam, jūras braucējam: «Allah vārdā, nedusmojies un nepiemini ar ļaunu, ko esmu tev darījis!» Un tā nu viņi dzīvoja draudzībā un mīlestībā, un jautra un priecīga bija viņu dzīve, līdz atnāca visu prieku Galētāja un visu pulku Izšķīrēja, un piļu un būdiņu Postītāja, un kapu Atvērēja. Un slavēts lai ir dzīvais, kas nemirst!»

PASAKA PAR HANEMU BEN EIJUBU UN FETNU, VIŅA MĀSU

Un Sechrezada stāstīja:

«Man teikts, ak svētītais valdniek, ka senos laikos reiz dzīvoja tirgonis, un bija viņš bagāts vīrs un divu bērnu tēvs. Un vārds viņam bija Eijubs. Un viņa dēlam vārds bija Hanems ben Eijubs, saukts E1 Motims el Maslubs. Un bija viņš skaists kā pilnais mēness nakts vidū un apveltīts ar burvīgu daijrunību un brīnišķīgu vārdu maigumu. Un tirgoņa meitai, Hanema māsai, vārds bija Fetna, jo bija viņa burvīgi jauka un skaista.

Mirdams tēvs viņiem atstāja kuplu mantojumu . . .»

Te Sechrezada redzēja, ka nāk jau rīts, un pazemīgi apklusa. Bet, kad pienāca nakts, viņa stāstīja.

«Mirdams tēvs atstāja viņiem kuplu mantojumu. Un citām mantām līdzi viņš atstāja tiem simt kravas zīda un samta drēbju un citus dārgus audumus, un simt traukus, pilnus vistīrākā muskusa. Jau bija viss sakrauts, un uz katra saiņa lieliem un skaistiem burtiem uzrakstīts: «Uz Bagdadi,» — jo raugi: Eijubs nedomāja, ka viņam tik drīz būs jāmirst, un posās pats uz Bagdadi pārdot savas dārgās preces.

Bet Allah prāts savā bezgalīgajā žēlastībā aizsauca tirgoni Eijubu pie sevis, un pēc sēru laika jaunais Hanems posās uz Bagdadi sava tēva vietā. Viņš pateica ardievas mātei un māsai Fetnai, un visiem radiem, un tuvākajiem kaimiņiem; tad aizgāja viņš tirgū, salīga kamieļus, apkrāva tos ar savām precēm un devās citiem tirgoņiem līdzi uz Bagdadi. Un tā nu viņš atstāja māju, savu likteni licis visvarenā Allah rokās. Un Allah sargāja viņu modri, un drīz viņš laimīgi iebrauca Bagdadē ar visām savām precēm.

Un, tiklīdz viņš iebrauca Bagdadē, miera pilsētā, viņš tūdaļ steidzās salīgt skaistu māju un pildīja to greznām lietām; un izgreznoja viņš to krāšņām segām, dīvāniem un spilveniem un neaizmirsa pie durvīm un pie logiem piekārt aizkarus. Un tad nu viņš lika nokraut savas preces no kamieļiem un mūļiem, un brīnišķīgajā mājā viņš palika atpūsties no grūtā ceļa un mierīgi gaidīja, kad visi Bagdades tirgoņi un dižvīri cits pēc cita nāks pie viņa un vēlēs viņam laimi un labklājību.

Un sāka viņš gudrot par savu preču pārdošanu tirgū. Vienā sainī viņš sasēja desmit skaistus audumus un smalkākās zīda drēbes; uz katra saiņa bija uzrakstīta pēdējā maksa, no kuras vairs nevarēja atkāpties; un tirgū viņš gāja uz to vietu, kur tirgojās bagātākie tirgoņi. Un tūdaļ viņam pretim gāja visi tirgoņi, vēlēja viņam mieru, aicināja atpūsties un sagaidīja viņu laipni un sirsnīgi. Un tad nu tie veda viņu pie tirgus šeicha, un, viņa preces uzlūkojis, tas tūdaļ nopirka tās visas. Un Hanems ben Eijubs par katru preču vērtības dināru nopelnīja divus zelta dinārus. Ar tik labu peļņu viņš bija gaužām apmierināts, un tā nu ik dienas viņš pārdeva dažus audumus un dažus muskusa traukus, nopelnīdams par vienu dināru divus. Un raugi: tā nu viņš tirgojās visu cauru gadu.

Bet otra gada sākumā viņš kā daždien aizgāja reiz tirgū. Te nu viņš redzēja, ka visas tirgotavas bija aizslēgtas un aizslēgti bija arī lielie vārti. Bet tā nebija svētdiena, ta bija darba diena, un tādēļ viņš ļoti brīnījās un jautāja, ko tas nozīmē. Viņam sacīja, ka nupat nomiris viens no lielākajiem tirgoņiem un visi citi aizgājuši viņa bērēs, bet kāds ielas gājējs viņam teica: «Tu labi darīsi, ja arī iesi nelaiķi pavadīt uz mūža dusu, jo zini: labos darbus Allah bagātīgi algo.» To dzirdējis, Hanems atbildēja: «Es iešu! Es tikai gribētu zināt, kur šīs bēres svin.» To nu viņam parādīja, un viņš tūdaļ iesteidzās mošejas pagalmā, pie strūklakas nomazgājās un devās uz parādīto vietu. Un nozuda viņš tirgoņu barā un viņiem līdzi iegāja lielajā mošejā, kur visi noskaitīja lūgšanas par aizgājēju. Un tad nu bēru gājiens devās uz kapsētu; un bērinieki gar daudziem pieminekļiem nonāca pie lielas ēkas ar krāšņu jumolu, kur nelaiķis bija guldāms zemes klēpī.

Nelaiķa radi jau bija pār kapu uzcēluši lielu, plašu telti un iekāruši tur lukturus un lāpas, un visi bērinieki varēja teltī sasēstiēs. Te nu atvēra kapu, guldīja tur nelaiķa miesas, un šķirsta vāku atkal aizdarīja. Un imami un citi svētnieki, un Korana lasītāji pie kapa sāka lasīt svētos pantus un noliktās nodaļas. Un visi tirgoņi un nelaiķa radi nu sasēdās ap kapu uz segām, kas bija izklātas teltī, un bijīgi klausījās svētajos vārdos. Gan Hanemam ben Eijubam bija jāsteidzas mājās, bet, bijādams radus, viņš negribēja aiziet viens pats, un tā nu viņš palika citiem līdzi.

Bēru svinības beidzās tikai vēlu vakarā. Te nu nāca un gāja vergi, nesdami lielas paplātnes, uz kurām bija nolikti gardi ēdieni un saldumi, un visus bēriniekus tie bagātīgi mieloja. Un tie nu ēda un dzēra, līdz vairs nevarēja, kā jau daždien bērēs. Un tad ienesa viņiem ūdens krūzes un mazgājamos traukus, un viņi nomazgāja rokas un kā daždien klusēdami sasēdās visi kopā.

Kādu laiku sēdējis, viņš redzēja, ka visiem šeit būs jāpaliek līdz rītam, un Hanems sāka zūdīties par savām mājās pamestajām precēm, un sāka viņš baiļoties par zagļiem un klusībā teica: «Es esmu šeit svešinieks, un mani daudzina par bagātu vīru. Un, ja nu es visu nakti nebūšu mājās, zagļi to var aplaupīt, aiznest visu naudu un visas manas mantas.» Un, kad nu viņa nemiers vērtās aizvien lielāks, viņš nolēma celties, lūgt citu viesu piedošanu un teikt, ka steidzīgas gaitas skubina viņu mājās. Un tā nu viņš aizgāja no bēru nama. Pa taciņu viņš tumsā aizklīda līdz pašiem pilsētas vārtiem, bet bija jau pusnakts, un vārti bija aizslēgti, un neviens pa tiem nenāca ne ārā, ne iekšā. Un dzirdamas bija tikai suņu rejas un šakaļu gaudas tālumā, un vilku kaukšana. Te nu viņš bailēs un nobēdās iesaucās: «Tikai Allah ir liels un varens! Nupat es baiļojos par savām precēm, nu jau bīstos par savu dzīvību!» Un to pašu ceļu viņš gāja atpakaļ, meklēdams patvērumu, kur varētu pārgulēt nakti. Beidzot viņš uzgāja tirbechu, kam visapkārt pacēlās augsta siena, un sienā bija vaļā pamestas granita durvis, un pagalma vidū auga stalta palma. Un tā nu Hanems iegāja tirbechā un apgūlās tur; bet miegs viņam kā nenāca, tā nenāca, un kapu vidū viņu pēkšņi sāka plosīt vientulības bailes. Te nu viņš piecēlās, atvēra durvis un palūkojās laukā. Un tālumā uz pilsētas vārtu pusi viņš ieraudzīja savādu gaismu. Un devās viņš uz turieni, kur spīdēja gaisma, bet redzēja, ka gaisma pati nāca aizvien tuvāk uz tirbechu. Te nu Hanems iztrūcinājās un gāja atpakaļ tirbechā, un aizslēdza smagās durvis, un aizšāva vēl bultu priekšā. Un mošejas mazajā pagalmā viņš aprima tikai tad, kad uzrāpās palmas galotnē un paslēpām tās zaros. Tur nu sēdēdams, viņš redzēja, ka gaisma nāk aizvien tuvāk, un beidzot saskatīja trīs nēģerus, no kuriem divi stiepa lielu lādi, bet trešais nesa lukturi un kapļus. Kad nu tie pienāca pie tirbechā, viens no viņiem, redzēdams, ka draugs, kas nesa preču lādi, pēkšņi apstājās, sacīja tam: «Kas tev kaiš, Sauab?» Un Sauabs atbildēja: «Vai tad neredzi?» Bet pirmais iesaucās: «Ko tad?» Un Sauabs attrauca: «Ak Kafur, vai tu neredzi, ka tirbecha durvis, ko vakar pametām vaļā, nu aizslēgtas un aizbultētas no iekšas?» Te nu trešais nēģeris, kam vārds bija Bakita, viņiem teica: «Cik jūs gan lieli nelgas! Vai tad nezināt, ka zemkopji ik dienas atstāj pilsētu un dodas apraudzīt savus laukus, un, apraudzījuši tos, nāk atpūsties? Viņi nāk šurp, un, kad satumst vakars, tie aizslēdz durvis, bīdamies no tādiem nēģeriem, kādi esam mēs, jo raugi: viņi zina, ka mēs tos nolaupām un cepam, un mielojamies ar viņu balto gaļu.» Te nu Kafurs un Sauabs teica Bakitam: «Tik tiešām, Bakita, ja viens no mums ir muļķis, lad tikai tu!» Bet Bakita atbildēja: «Es redzu, ka jūs man ticēsiet tikai tad, kad paši būsiet iegājuši tirbechā un savām acīm tur kādu redzējuši. Un es jums saku, ja tur kāds būtu bijis, tad, mūsu luktura gaismas iztrūcināts, viņš šausmās būs uzlīdis pašā palmas galotnē. Un tikai tur mēs viņu uziesim.»

Nēģera Bakita vārdus dzirdējis, sabiedētais Hanems klusībā sacīja: «Kāds viltnieks gan ir šis nēģeris! Lai Allah aptumšo prātu visiem sudaņiem, jo viņi ir viltīgi un neganti!» Un, aizvien lielākas izbailes juzdams, viņš iesaucās: «Tikai augstais un varenais Allah ir liels un spēcīgs! Kas mani varētu glābt no šā posta?»

Te nu abi nēģeri, kas nesa lādi, teica tam, kas nesa lukturi: «Ak Sauab, uzrāpies nu uz sētas un ielec tirbecha pagalmā, un atver mums šīs durvis, kas aizslēgtas no iekšas, jo raugi: mūsu pleci un mūsu skausti salīkuši no smagā sloga. Un, ja tu mums atvērsi šīs durvis, mēs apsolām tev atdot visresnāko un vistreknāko vīru, ko tur uziesim, un to mēs tev izcepsim, kā piederas, un tici mums: tu nebūsi zaudējis nevienu viņa tauku lāsīti!» Bet Sauabs atbildēja: «Bet pēc mana muļķa prāta mums būtu jādara tā: šo lādi mums lika atnest uz tirbechu, un atnesta tā nu ir, bet, lai no tās atpestītos, sviedīsim to pār sētu tirbechā!» Otri divi nēģeri sacīja: «Ja mēs lādi sviedīsim pār sētu, tā saplīsīs!» Bet Sauabs teica: «Jā! Bet, ja mēs ieiesim tirbechā, mums var uzbrukt laupītāji, kuri tur slēpjas un nokauj un aplaupa ceļa gājējus! Jo tirbechā viņi vakaros sanāk dalīt savu laupījumu.» Un otri divi viņam atbildēja: «Ak tu tavu muļķa pauri! Vai tiešām tu esi tāds nelga, ka tici šādām pasakām!»

To teikuši, otri divi nēģeri nolika lādi zemē, uzrāpās uz sētas un ielēca pagalmā, lai atvērtu durvis, bet trešais viņiem rādīja gaismu. Tā trijatā viņi ienesa lādi, durvis atkal aizslēdza un apsēdās tirbechā atpūsties. Un viens no viņiem sacīja: «Tik tiešām, ak mani brāļi, mēs esam piekusuši, tālo ceļu iedami, pār sētu rāpdamies un durvis atvērdami, un ir jau pusnakts. Atspirgsim nu dažas stundas mierā, iekams sāksim bedri rakt, kurā mums likts šo lādi noglabāt, kaut mēs nezinām, kas tur iekšā. Kad būsim atspirguši, sāksim savu darbu. Un uzklausiet, ko jums teikšu: lai patīkami aizritētu īsais atpūtas bridis, ikvienam no mums, melnajiem einuchiem, būs stāstīt, kādēļ un kā viņš kļuvis par einuchu! Un lai nu savu stāstu ikviens stāsta no sākuma līdz galam! Un tā mēs patīkami būsim pārlaiduši šo nakti.»»

Te nu Sechrezada redzēja, ka sārtojas jau rīts, un pazemīgi apklusa. Bet, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Ak svētītais valdniek, es tev stāstīšu, ko esmu dzirdējusi par sudaņu nēģeriem. Kad viens no viņiem teica, lai ikviens stāsta, kā tas kļuvis par einuchu, te nēģeris Sauabs, tas, kurš nesa lukturi un kapļus, sāka runāt pirmais un sacīja: «Vai gribat, lai es pirmais stāstu, kā es kļuvu par einuchu?» Un otri divi atsaucās: «Stāsti! Stāsti drīz!»

STĀSTS PAR NĒĢERI SAUABU, PIRMO SUDAŅU EINUCHU

Tad ziniet, ak mani brāļi, ka bija man tikai pieci gadi, kad vergu tirgotājs mani paņēma un no manas dzimtenes atveda uz Bagdadi. Un pārdeva viņš mani kādam karavīram, un es dzīvoju greznā pilī. Un bija šim vīram meita, toreiz tikai trīs gadus veca. Un audzināja mani kopā ar viņu; es pilī visus ielīksmoju, rotaļādamies ar mazo meitenīti, dejodams viņai jautras un jocīgas dejas un dziedādams viņai dziesmas, kādas nu mācēju; un mazo nēģerēnu visi mīlēja.

Un tā nu mēs kopā augām, un bija man jau divpadsmit, viņai desmit gadu. Un nevienam prātā nenāca mūs šķirt. Te kādu dienu, ieraudzījis viņu vientulīgā vietā, es kā daždien piegāju viņai klāt.

Tieši tobrīd viņa bija iznākusi no hamama; jau iztālēm no viņas kūpēja burvīgas smaržas, un viņa bija brīnišķīga un starojoša; un viņas seja bija kā mēness četrpadsmitajā naktī. Mani ieraudzījusi, viņa pieskrēja man klāt, un mēs sākām rotaļāties, lakstoties un jokoties; un viņa koda man, es viņai skrāpēju, viņa kutināja mani, es viņu arī, un tā nu es iedegos pārlieku. Te nu meitene sāka skaļi smie

ties un metās man virsū, apgāza mani augšpēdu un uztupās man jāšus virsū. Un viņa kļāvās un glaudās pie manis un cieši cieši mani apkampa. Te pēkšņi — es pats nezinu, kā tas notika, — es vienā mirklī viņu apgāzu un laupīju viņas jaunavību. Un, kad nu tas bija noticis, viņa atkal sāka smieties un apkampa un glāstīja mani; bet bailēs par savu darbu es sastingu un, atraisījies no viņas skaujam, aizskrēju un paslēpos pie kāda no saviem draugiem, pie jauna nēģera.

Bet meitene aizgaja mājas; un drīz nu viņas māte redzēja saburzītās drēbes, neganti rāja viņu un aplūkoja viņas miesu, un ieraudzīja to, ko ieraudzīja. Un dusmās viņa pakrita nemaņā. Bet viņa atkal atžilba, un, neko vairs nevarēdama par labu vērst, viņa samierinājās un visiem spēkiem centās nelaimi slēpt, lai viņas vīram, meitenes tēvam, nekas nebūtu zināms. Un viņai laimējās: divus mēnešus viņa mierīgi un pacietīgi gaidīja, līdz izdibināja, kas bija vainīgais; bet viņa mani glāstīja tikpat mīļi kā senāk un deva man jaukas balvas, lai mani aizvilinātu atpakaļ mana kunga namā. Un, kad nu es pārrados pilī, viņas aizvien vēl visu slēpa un ne vārda neteica meitenes tēvam, kurš droši vien mani būtu nokāvis; bet tādu likteni neviens man nevēlēja, jo viņi visi mani ļoti mīlēja.

Kad nu pagājuši bija divi mēneši, mātei laimējās meiteni saderināt ar jaunu bārdskuvi, kurš bieži nāca viņu namā pie tēva. Un pati par savu naudu viņa pielocīja pūru un ļoti rūpējās un gādāja par to. Un tad nu viņa sāka domāt par kāzām. Tad atveda jauno bārdskuvi ar visiem rīkiem; mani saķēra, sasēja un izgrieza to, kas bija izgriežams, un raugi: tā nu es kļuvu par einuehu. Nosvinēja kāzas, un mani nolika par einuehu pie manas jaunās kundzes, un no tā laika man bija viņa jāpavada uz tirgu, uz viesībām un uz tēva namu. Un māte to visu izrīkoja tik veikli, ka neviens neko neizdibināja, ne jaunais vīrs, ne radi, ne draugi. Un, lai nu kāzu viesi ticētu meitas jaunavībai, māte nokāva balodi un ar tā asinīm nokrāsoja jaunās sievas kreklu un uz rīta pusi kā daždien lika to sniegt no rokas rokā, un visas kāzās aicinātās sievas, to redzēdamas, raudāja aizgrābtības asaras.

Un no tās dienas es dzīvoju savas jaunās kundzes un viņas vīra — jaunā bārdskuvja namā. Tā nu es nesodīts un netraucēts varēju priecāties par viņas daiļās miesas pilnīgo skaistumu un burvību. Un savu kundzi es varēju skūpstīt un apskaut, un glāstīt līdz viņas nāves dienai. Bet, kad nomira viņas vīrs un viņas vecāki, tad mani aizveda uz sultānā pili un es kļuvu par galma einuehu. Un tā nu es esmu jūsu biedrs, ak brāļi mani nēģeri!» To teicis, Sauabs apklusa, un Kafurs, otrais nēģeris, sāka savu stāstu:

STĀSTS PAR NĒĢERI KAFURU, OTRO SUDAŅU EINUCHU

Tad ziniet, ak mani brāļi, man bija astoņi gadi, kad sākās šis notikums. Bet melošanas mākslā es biju tik ievingrināts, ka katru gadu, bet tikai reizi gadā, es tik briesmīgi meloju vergu tirgonim, ka brīnīdamies tas pakrita augšpēdu uz grīdas. Un tādēļ nu vergu tirgonis gribēja jo drīzāk no manis atpestīties un atdeva Imani tirgus saucējam, un tam nu lika saukt šādus vārdus: «Kas grib pirkt nēģerēnu ar jocīgu netikumu?» Un tā nu saucējs ar mani kopā izbraukāja visus tirgus un sauca savu saucamo.

Te nu kāds godavīrs no tirgoņu kārtas tirgū piegāja pie saucēja un sacīja tam: «Kas tas ir par netikumu šim nēģerēnam?» Un saucējs atbildēja: «Viņš melo tikai reizi gadā un vairāk nekad!» To dzirdējis, tirgonis jautāja: «Un cik tev maksāja par nēģerēnu un viņa jocīgo ieražu?» — «Tikai seši simti drachmas.» Un tirgonis sacīja: «Es nopērku to. Un dodu es tev divdesmit drachmas! Tā lai nu ir tava peļņas tiesa.» Un turpat uz karstām pēdām bija saaicināti liecinieki, un saucējs ar tirgoni noslēdza savu veikalu. Un saucējs mani aizveda uz mana jaunā kunga namu, saņēma savu maksu un peļņas tiesu un aizgāja.

Mans kungs mani ģērba tīri un glīti, un visās drēbēs es izskatījos labi, un tā nu es pie viņa dzīvoju līdz gada beigām, un noticis nebija nekas. Bet pienāca jaunais gads, un tas solīja labu ražu un auglības svētību. Un tirgoņi cits citam nu rīkoja spožas dzīres savos dārzos, un visi viņi šķieda mantu un naudu, līdz pienāca kārta arī manam kungam. Te nu mans kungs savā dārzā, kas bija aiz pilsētas, saaicināja tirgoņus un lika tur aiznest visādus ēdienus un dzērienus, — un visi nu sēdās ēst un dzert no agra rīta līdz dienvidam. Te nu manam kungam bija ievajadzējusies kāda lieta, ko viņš bija aizmirsis mājās, un viņš teica man: «Klau, vergs, sēdies nu manam mūlim mugurā, jāj drīzāk mājās un pavaicā savai kundzei to un to, un tūdaļ steidzies atpakaļ!» Es paklausīju, ko kungs man bija licis, un, cik ātri vien varēdams, jāju mājās.

Pie mājas piejājis, es sāku skaļi kliegt un vaimanāt un birdināju lielas asaras; un tūdaļ mani apstāja mūsu ielas ļaudis, lieli un mazi. Un sievietes raudzījās pa logiem un pa durvīm, un mana kunga sieva dzirdēja manus kliedzienus, atvēra nama durvis, un mani sagaidīja viņa pati un viņas meitas. Un visi jautāja, kādēļ es atjājis mājās. Te nu es raudādams atbildēju: «Mans kungs bija dārzā pie saviem viesiem, bet viņam uznāca sava vajadzība, un viņš aizgāja nomaļus pie dārza sienas. Te pēkšņi siena sagruva, un kungs mans pazuda drupu kaudzē. Ar šausmās aptumšotu prātu es lēcu mūlim mugurā un steidzos mājās stāstīt jums šo briesmīgo bēdu ziņu.» Kad nu sieva un meitas bija manus vārdus dzirdējušas, viņas sāka gauži vaimanāt, plosīt savas drēbes un dauzīt galvu; un saskrēja un viņas apstāja visi kaimiņi. Te nu mana kunga sieva, vaļu ļaudama bēdām, un kā daždien to dara kunga pēkšņas nāves gadījumā, sāka uzvandīt visu māju, lauzt galdus un krēslus, sviest tos laukā pa logu, sist un dauzīt visu, kas bija sasitams, un lauzt un plēst logus un durvis. Un tad nu viņa lika visas ārsienas izkrāsot zilas un mest uz tām dubļu pikas. Un man viņa bargi uzkliedza: «Ak tu nelieti, ko tu stāvi kā mirla? Nāc un palīdzi man sadauzīt šos skapjus, izpostīt šo iedzīvi un sasist šo porcelānu!» To dzirdējis, es negaidīju vairs otru saucienu un kājām, rokām sāku postīt un dauzīt skapjus, dārgos krēslus un galdus un porcelānā traukus; es dedzināju krāšņās segas un gultas; un aizkarus, retos un dārgos audumus un spilvenus, un, kad nu tas viss bija izpostīts, es sāku graut pašu namu, griestus un sienas un izdeldēt visu, kas vien bija redzams. Un es raudāju un vaimanāju vienā laidā: «Ak mans nabaga kungs! Mans nelaimīgais kungs!»

Tad nu mana kundze un viņas meitas atraisīja plīvurus un vaļā sejām, izirušiem matiem izgāja uz ielas, un teica man: «Ak Kafur, ej mums pa priekšu un rādi ceļu, un ved mūs turp, kur gruvekļi apraka tavu kungu! Jo mums viņš jāatrod un jāgulda šķirstā, jāved mājās un jānosvin bēres, kā prasa viņa gods un cieņa!» Un tā nu es gāju viņām pa priekšu, kliegdams vienā kliegšanā: «Ak mans nabaga kungs!» Un visi tad nāca manās pēdās, un sievietes nāca ar klajām sejām, izspūrušiem matiem, vaimanādamas un gaudodamas. Un tā nu mums līdzi nāca ļaudis no visām ielām, pa kurām gājām, vīrieši, sievietes un bērni, un jaunas meitenes, un vecas sievas; un visi sita savas sejas un gauži gauži raudāja. Bet es jutos varen liels, ka varu viņus vadāt pa visu pilsētu un pa visām ielām; un visi ielas gājēji nu jautāja, kāda gan nelaime piemeklējusi šos ļaudis, un tiem stāstīja, ko citi bija dzirdējuši no manām lūpām, un viņi iesaucās: «Tikai Allah ir varens un žēlīgs!»

Daži mana kunga sievai deva padomu iet pie valija un stāstīt tam par lielo nelaimi. Un tā nu visi aizgāja pie valija; bet es teicos doties uz dārzu, kur drupu kaudzē aprakts mans kungs.»»

Te nu Sechrezada logā redzēja, ka aust jau rīts, un pazemīgi pārtrauca savu stāstu. Bet, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Un man ir stāstīts, ak laimīgais valdniek, ka einuchs Kafurs savu stāstu turpināja tā:

«Te nu es iesteidzos dārzā, bet sievietes un visi citi ļaudis devās pie valija un stāstīja tam, kas noticis. Un valijs nu cēlās un sēdās zirgā, un līdzi pasauca racējus ar darba rīkiem, maisiem un groziem, un tā nu visi steidzās uz dārzu, ticēdami visam, ko es biju stāstījis.

Bet es savu galvu apbēru ar zemi, situ savu seju un dārzā iegāju vaimanādams: «Ak mana nabaga kundze! Ak manas nelaimīgās jaunās kundzes! Ak mani nelaimīgie kungi!» Un tā nu es iegāju viesu barā. Un, kad mans kungs mani ieraudzīja ar apbērtu galvu un dzirdēja manas vaimanas: «Ak, kas nu man patvērumu dos? Ak, kur gan pasaulē ir vēl otra sieviete, kas pret mani būs tik laba kā mana nabaga kundze?» — te pēkšņi viņa seja pārvērtās gluži dzeltena un viņš jautāja man: «Kas tev kaiš, jel saki, ak Kafur? Un stāsti, — kas noticis?» Un es viņam atbildēju: «Ak mans kungs, kad tu man liki jāt mājāa un atvest tev, ko biji aizmirsis, es māju ieraudzīju sagrautu un kundzi un viņas bērnus redzēju drupu kaudzē apraktus!» To dzirdējis, viņš iesaucās: «Bet vai tad tava kundze glābties vairs nevarēja?» Un es sacīju: «Ak vai! To viņa vairs nebija varējusi. Glābties neviens nebija varējis, un pirmā gruvešos nozuda mana vecākā kundze!» Un viņš jautāja: «Bet vai tava jaunākā kundze, mana jaunākā meita, arī nebija vairs glābjama?» Bet es atsaucos: «Ak nē!» Un viņš sacīja: «Vai ari mūlim, kurā es vienmēr jāju, vai arī tam vairs nebija glābiņa?» Un es atbildēju: «Ak nē, mans kungs, jo nama sienas un zirgu kūts sienas apraka visu, kas mājās bija dzīvs, pat tavus aunus, tavas zosis un vistas! Viss pēkšņi pārvērtās baigā drupu kaudzē, un dzīvs nepalika nekas.» To dzirdējis, viņš iesaucās: «Un miris arī mans vecākais dēls?» Un es sacīju: «Ak vai! Tik tiešām, dzīvs vairs nav neviens. Un nav ne mājas vairs, ne cilvēku, kas tur dzīvoja, un nav vairs ne miņas no visa. Bet aunus, zosis un vistas droši vien apēdīs suņi un kaķi.»

Un, kad nu mans kungs bija manus vārdus dzirdējis, gaisma viņa acīs izdzisa, sirds viņam sastinga un aptumšojās prāts, un pēkšņi viņš sagrījojās, un mugura viņam salīka. Un sāka viņš plosīt savas drēbes un savu bārdu, un no galvas viņš norāva turbānu. Tā nu viņš plosījās, līdz atģidās, ka visa seja tam vienās asinīs.

Un skaļā balsī viņš kliedza: «Ak mani bērni! Ak mana sieva! Cik negants posts mūs piemeklējis! Un pasaulē nav vairs otra tik nelaimīga cilvēka, kāds esmu es!» Te viņam līdzi sāka vaimanāt un raudāt visi viņa draugi un tirgoņi, un dziļā līdzjūtībā tie arī saplēsa savas drēbes.

Tad nu mans kungs, visu savu viesu pavadīts, atstāja dārzu un nebeidza sist savu seju. Un bija viņš kā apreibis. Bet, tiklīdz nu viņš kāju iespēra dārza vārtos, viņš ieraudzīja putekļu mākoni un izdzirdēja skaļus kliedzienus un žēlas vaimanas. Un drīz viņš jau redzēja valiju un visus viņa ļaudis, un tiem līdzi sava nama'sievietes, visus savus kaimiņus un visus citus, kas ceļā bija piepulcējušies ziņkārības dēļ. Un visi tie nu gauži raudāja un sāpēs kliedza.

Pašu pirmo mans kungs nu ieraudzīja kundzi, savu laulāto draudzeni, un arī savus bērnus. Tos redzēdams, viņš sastinga kā stabs un šķita prātu zaudējis; te pēkšņi viņš sāka smieties, un visi nu steidzās viņu apskaut, un visi raudāja un sauca: «Ak mūsu tēvs! Lai slavēts Allah augstais, ka esi sveiks un vesels!» Bet viņš tiem atbildēja: «Bet sakiet, — kā tad jūs paši izglābāties un kāds posts bija piemeklējis mūsu māju?» Tad 'nu mana kunga sieva sacīja: «Lai slavēts Allah, ka ļāvis mums redzēt tevi dzīvu un veselu! Bet kā tu bez citu palīdzības varēji piecelties no gruvešiem? Mēs visi esam sveiki un veseli. Un, ja nu Kafurs nebūtu mums atnesīs kļūmo ziņu, mūsu mājās nebūtu noticis nekas!» To dzirdējis, mans kungs nu iesaucās: «Kādu ziņu?» Un viņa atbildēja: «Kafurs atjāja ar kailu galvu, saplosītām drēbēm un kliedza: «Ak mans nabaga kungs! Ak nabaga kungs!» Mēs viņam jautājām: «Saki, - Kafur, — kas noticis?» Bet viņš tikai kliedza: «Mans kungs bija dārzā pie saviem viesiem, bet viņam uznāca sava vajadzība, un viņš aizgāja nomaļus pie dārza sienas. Te pēkšņi siena sagruva, un kungs mans dzīvs pazuda drupu kaudzē!»»

Te nu mans kungs iesaucās: «Tik tiešām, kā Allah mans liecinieks, Kafurs nupat atskrēja pie manis, arī tāpat kliegdams: «Ak mana kundze! Ak mana kunga nabaga bērni!» Un es viņam jautāju: «Saki, ak, saki, — kas noticis, Kafur?» Un viņš atbildēja: «Manu kundzi nupat apraka drupu kaudzē un viņai līdzi manas jaunās kundzes!»

To visu dzirdējis, mans kungs nu pēkšņi pievērsās man un redzēja, ka es aizvien vēl uz savas galvas beru pīšļus, vaimanāju un plosu drēbes. Un sauca viņš mani briesmīgā un negantā balsī, un, kad es piegāja viņam klāt, viņš man uzkliedza: «Ak tu nelietīgais vergs! Tu nēģeru derglis, tu nešķīstas sievas un tūkstoš suņu dēls! Ak tu sasodītais diedelnieks, lai nolādēts ir viss tavs dzimums! Ko tu liki mums visiem izciest šīs mokas un sacēli tik briesmīgas jukas? Bet, Allah mans liecinieks, es tevi sodīšu, kā esi pelnījis! Un noraušu tev ādu no tavām miesām un salauzīšu tavus kaulus!» Bet es viņam atbildēju bez bailēm: «Zvēru pie Allah, tu nedarīsi man, ko dusmās solījies, jo pirki mani ar visu manu jocīgo un kļūmo netikumu, un liecinieki teiks, ka pats tu zināji, ko esi pircis. Un tu zināji, ka katru gadu, bet tikai reizi gadā, es meloju, un to sauca arī tirgus saucējs. Bet es aizmirsu tevi brīdināt, ka tā bija tikai puse no maniem gadskārtējiem meliem un līdz gada beigām es izmelošu vēl otru pusi!» Šos vārdus dzirdējis, mans kungs nu iesaucās negantā piktumā: «Ak tu nēģeru suns! Ko tu saki? Un vēl bija tikai puse? Ak, tavu postu! Ej pazūdi un nerādies vairs manās acīs! Tu esi brīvs un vari iet, kurp gribi!» Bet es atbildēju: «Zvēru pie Allah! Es nevaru no tevis aiziet, kaut arī tu mani aizdzen! Un es negribu aiziet, līdz nebūšu izmelojis savu melu otru pusi. Jo tikai tad tu varēsi vest mani tirgū un pārdot par to pašu maksu, par kādu tu pirki mani un manu netikumu. Bet tikmēr tu nevari mani pamest, jo es neprotu nekādu amatu, kas man var dot manu dienišķo maizi. Un viss, ko es tev saku, ir likumīgs, un likumīgi to atzina tiesneši, kad pats tu mani pirki!»

Un, kamēr nu mēs tā runājām, visi, kas bija nākuši bērēs, jautāja, kas noticis. Un sanākušajiem ļaudīm un valijiem, un visiem tirgotājiem un draugiem tad nu pateica, ka tie bijuši mani meli un turklāt vēl — tikai puse! To dzirdējuši, visi iegrima pārdomās un beidzot atzina, ka arī pirmā puse jau bijusi pārlieku sūra. Un viņi nolādēja un lamāja mani cik mācēdami. Bet es stāvēju un tikai smējos, un sacīju: «Kā jūs varat mani rāt un sodīt, ja paši mani pirkāt ar visu manu netikumu?»

Un tā nu drīz mēs nonācām ielā, kur dzīvoja mans kungs, un pats viņš savām acīm redzēja, ka viņa nams sagāzts gruvešos, un dzirdēja, ka es bijis viņa nama lielākais postītājs, un viņa laulātā draudzene sacīja: «Tā nu zini, ka Kafurs sasita daudzas dārgas lietas, skaistas vāzes un porcelānā traukus, salauza krēslus un galdus un visu saplēsa!»

Te nu mans kungs iedegās vēl karstākās dusmās un teica: «Es savu mūžu nebiju redzējis tādu riebekli kā šo nēģeri! Un vēl viņš saka, ka tā bijusi tikai puse no visiem viņa meliem! Kādi tad nu būtu bijuši viņa pilnie meli? Tad jau viņš būtu izpostījis visu pilsētu un varbūt divas pilsētas!»

To teicis, viņš aizveda mani pie valija, kurš lika man uzskaitīt tik daudz rikšu, ka es pakritu nemaņā. Un, kamēr es nu gulēju kā miris, mans kungs lika atsaukt bārdskuvi, un tas nu man izgrieza, kas bija izgriežams, un rētu piededzināja ar kaitētu dzelzi. Un atžilbis es ieraudzīju, ka būšu einuehs līdz sava mūža galam.

Un tad nu mans kungs sacīja: «Kā tu manu sirdi dedzināji, gribēdams tai laupīt, kas tai dārgāks par visu pasaulē, tā es nu dedzinu tavu sirdi, laupīdams tev to, kas tev par visu dārgāks!» To teicis, viņš aizveda mani tirgū un pārdeva par daudz lielāku maksu, nekā pats bija pircis, jo es nu biju einuehs, un tādēj mana maksa bija dārgāka.

No tās dienas es Visos namos, kur esmu kalpojis kā einuehs, esmu sējis tikai Jaunu un gājis no viena kunga pie otra, no viena sultānā pie otra, no viena dižciltīga bagātnieka pie otra,' līdz mani aizveda visu ticīgo pavēlnieka — lielā emira galmā. Bet es jau sen vairs neesmu tas pats, kas biju senāk, un mani spēki ir zuduši.

Tāds, ak mani brāļi, ir stāsts par to, kā es kļuvu par einuehu. Un es nu esmu galā! Uassalam!»

Sava biedra Kafura stāstu dzirdējuši, abi nēģeri sāka par viņu smieties un teica: «Tu esi briesmīgs blēdis un vēl briesmīgāka blēža dēls! Un tavi meli tiešām bijuši šausmīgi meli!»

Te nu savu stāstu sāka trešais nēģeris, kam vārds bija Bakita, un, savus draugus uzlūkojis, viņš stāstīja:

STĀSTS PAR NĒĢERI BAKITU, TREŠO SUDĀNU EINUCHU

ad ziniet, ak mana tēvoča dēli, ka viss, k© jūs šeit dzirdējāt, ir tikai nieks un man par to jāsmejas. Kad būsiet dzirdējuši, kā es kļuvu par einuchu, tad redzēsiet, ka mans liktenis bijis daudz grūtāks nekā jūsu. Jo es skūpstīju savu kundzi un savas kundzes dēlu apgānīju ar nešķīstību.

Bet šis nešķīstības stāsts ir tik brīnišķīgs un ar tik bagātiem notikumiem saistīts, ka tagad nav vaļas to stāstīt. Jo nāk jau rīts un gaisma atausīs, iekams būsim izrakuši bedri un bedrē ierakuši lādi, ko paši atnesām; bet, ja nu mēs savu darbu nebūsim veikuši, mūsu dzīvība būs briesmās. Darīsim, kas mums šeit darāms, kādēļ esam atsūtīti, un tad jums stāstīšu, kādēļ un kā es kļuvu par einuchu.

To sacījis, nēģeris Bakita piecēlās, un viņam līdzi piecēlās otri divi nēģeri, labi atspirguši, un visi trīs nu luktura gaismā viņi raka tikpat lielu bedri, cik liela bija lāde; Kafurs un Bakita raka, bet Sauabs bēra zemi grozos; un tā nu viņi raka, līdz izraka bedri gandrīz cilvēka augumā, un, ieguldījuši tajā lādi, apbēra to un zemi

piemīdīja. Tad viņi paņēma savus darba rīkus un lukturi, atstāja tirbechu, aizslēdza durvis un ātri aizsteidzās.

Hanems ben Eijubs, aizvien vēl paslēpies palmas galotnē, visu dzirdēja un redzēja, kā einuchi aizgāja. Pārliecinājies, ka palicis viens, viņš sāka gudrot, kas lādē varētu būt, un savā nodabā sacīja: «Ko viņi būtu tur aprakuši?» Bet viņš vēl neiedrošinājās nokāpt no palmas, jo viņu baidīja tumsa, un sāka nepacietīgi gaidīt pirmos ausmas starus. Tad nu viņš nokāpa lejā un sāka rokām zemi rakt, līdz atraka lādi un izvilka to no bedres.

Te Hanems sameklēja kramu un tikmēr dauzīja lādes atslēgu, līdz beidzot to salauza. Un viņš pacēla vāku un lādē ieraudzīja jaunu meiteni; tā nebija mirusi, tikai aizmigusi, jo dzirdama bija viņas elpa, un droši vien viņa bija iemidzināta ar banžu.

Un meitenes skaistums staroja tik spoži, ka žilbināja acis; viņas āda bija liega un glezna un sejas krāsa apburoši jauka. Un viss viņas augums laistījās dārgakmeņu un brīnišķīgu rotu mirdzumā; kaklu viņai rotāja zelta krelles un ausīs zaigoja lieli dārgakmeņi, bet uz kājām un rokām spulgoja zelta un briljanta sprādzes un aproces, un tas viss droši vien maksāja vairāk nekā visa sultānā valstība.

Kad nu Hanems ben Eijubs uzlūkoja jauno skaistuli un redzēja, ka einuehu kārības nebija viņu apgānījušas, viņš pacēla to klēpī un vārīgi noguldīja zemē. Un, tiklīdz skaistule ieelpoja spirgto gaisu, viņas sejā atplauka dzīvība un viņa izdvesa grūtu nopūtu, nokāsējās un nošķaudījās, un no mutes viņai pēkšņi izkrita tik liela banžas pika, kas būtu varējusi uz visu dienu ziloni iemidzināt. Te nu viņa atvēra acis, brīnišķīgas acis! Un, aizvien vēl banžas reibuma mākta, viņa savus burvīgos skatienus pievērsa Hanemam ben Eijubam un mīlīgā un maigā balsī teica:

«Kur esi tu, mana mazā Richa? Vai neredzi: es gribu dzert! Jel steidzies mani spirdzināt! Un kur tad tu, mana Zara? Un tu, Sabiča? Un tu, Sacharat al Dorra? Un tu, Nur al Gada? Un tu, Nagma? Un tu, Subchija? Bet visvairāk tu, mana mazā Nozcha, ak mijā, lēnprātīgā Nozcha? Kur esat jūs visas, kam neatsaucaties?»

Un, ka nu neviena viņai neatbildēja, jaunā skaistule beidzot atvēra acis, pavērās uz visām pusēm un izbailēs iesaucās: «Ak, vai man, es esmu šeit viena un visapkārt tikai kapi! Ak, kas mani nolaupījis un aizvedis no manas pils un no manām istabām ar skaistiem aizkariem un greznām sienām, un pametis mani, kur rēgojas tikai kapu akmeņi? Kas gan var izdibināt, kas slēpjas cilvēka sirdī? Ak tu, kam zināmi visi noslēpumi, ak visu ciešanu remdētājs, tu savā augšāmcelšanās un savā tiesas dienā reiz šķirsi ļaunos no labajiem!»

Un Hanems to visu dzirdēja un nepakustējās. Beidzot viņš piegāja tai klāt un sacīja: «Ak daiļuma valdniece, tu, kuras vārdam jābūt saldākam par vīģu sulu un kuras augums ir vijīgāks par pal-

mas zaru, es esmu Hanems ben Eijubs. Seit tiešām nav ne pils ai skaistiem aizkariem, ne kapu ar miroņiem, bet ir tavs vergs, ko sūtījis pats Allah tevi sargāt no visām likstām, no visām bēdām un tevi aizvest tavās mājās! Un varbūt tad tu man pievērsīsi savu daiļo vaigu, ak manu ilgu ķēniņiene!» To teicis, viņš apklusa.

Atskārtusi, ka tas, ko viņa skata dzīvām acīm, nav sapnis, jaunā skaistule sacīja: «Ir tikai viens dievs, un tas ir Allah augstais! Un Muhameds ir viņa pravietis!» Te nu viņa mirdzošām acīm uzlūkoja Hanemu ben Eijubu, pielika roku pie sirds un teica savā saldajā balsī: «Ak svētītais jaunekli, es esmu atmodusies svešā vietā! Vai nezini, kas mani šurp atnesa?» Un viņš atbildēja: «Ak mana pavēlniece, tevi šķirstā atnesa trīs nēģeri, trīs einuchi.» Un Hanems nu skaistulei stāstīja visu, kas bija viņu piemeklējis un ko viņš savām acīm bija redzējis, un kā viņu aiz pilsētas vārtiem pēkšņi ietina nakts, un kā tas noticis, ka viņam tā bija jāizceļ no šķirsta, kurā viņa būtu no- smakusi, ja negadījies viņš. Un Hanems nu lūdza, lai daiļā meitene viņam stāsta šā brīnišķīgā notikuma cēloņus. Bet viņa atbildēja: «Ak jaunekli, lai slavēts Allah, ka viņš man sūtījis tik labu cilvēku, kāds esi tu! Bet nu es tevi lūdzu: guldi mani lādē atpakaļ, izej uz ceļa un uzmeklē mūļa dzinēju vai kādu vīru, kas iznomā kravu lopus, tad uzsien šo lādi mūlim mugurā un ved mani uz savu māju! Un tikai tad tu redzēsi, cik liels labums tev būs no manis, un es tev gādāšu laimi un prieku! Un tad es tev stāstīšu, kas mani piemeklējis, un tu dzirdēsi dīvainu stāstu par manām dēkām.»

To dzirdējis, Hanems ielīksmojās laimes priekā un tūdaļ aizskrēja meklēt mūļu dzinēju; un, ka nu diena jau bija gaiša un saule laistījās visā spožumā, viņam nebija grūti to atrast: Hanems bija drīz atpakaļ ar mūli un ar dzinēju; jauno skaistuli viņš jau pirmāk bija ieguldījis lādē, un nu viņš tikai palīdzēja dzinējam to uzcelt mūlim mugurā, un visi trīs viņi steigšus devās uz māju. Un ceļā Hanems juta, ka skaistule viņa sirdi iesilda mīlestībā; un viņš gavilēja svēt- laimībā, domājot, ka drīz viņam piederēs šī daiļā jaunava, par kuru, ja tā būtu verdzene, tirgū neviens nesolītu mazāk par desmit tūkstošiem zelta dināru un kuras augums bija izrotāts visdārgākiem audumiem un dārgakmeņiem. Un, savām līksmajām domām ļaudamies, viņš steidzās mājās. Beidzot, mūlim pa priekšu iedams, viņš pārradās mājās, palīdzēja nocelt lādi un ienest to istabā.»

Te nu Sechrezada logā ieraudzīja rīta blāzmu un pazemīgi apklusa. Bet, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Un tā nu, ak cēlais valdniek, Hanems ben Eijubs pārnāca mājās ar visu lādi un izcēla no tās jauno skaistuli. Un viņa pavērās uz visām pusēm un redzēja, ka nams bija skaists, viss izrotāts košām segām, un tās nu laistījās gaišās krāsās, un izklāts tas bija dārgiem un krāsainiem audumiem, kas maigi glāstīja acis. Un bija tur dārgi krēsli

un galdi un citas brīnišķīgas lietas. Un ieraudzīja viņa lielus preču saiņus, zīda un samta audumu kaudzes un traukus, pilnus ar muskusu. Te nu viņa saprata, ka Hanems ir bagāts tirgonis un dižciltīgs vīrs. Un tad viņa pacēla savu plīvuru, kas aizklāja tai seju, un vērīgi uzlūkoja jauno Hanemu, un redzēja, ka jauneklis bija skaists un mīlestības cienīgs, un viņa iesila mīlestībā un sacīja tam: «Ak Hanem, tu redzi, tev es savu seju neaizsedzu, bet esmu ļoti izsalkusi un lūdzu: steidzies un gādā, lai es būtu paēdusi!» Un Hanems atbildēja: «Dzirdu un paklausu, un steidzos darīt, ko man liki!»

Un tā nu Hanems aizsteidzās tirgū un nopirka krāsnī ceptu jēru, gardus raušus, ko uzgāja pie Bagdades labākā saldumu tirgoņa Hadži Soleimana, un lielu paplātni ar mandelēm, pistacijām un citiem augļiem, un pilnu krūzi veca vīna, un beidzot visdažādākās puķes. Un to visu viņš nu aiznesa mājās, augļus salika lielos porcelāna traukos un puķēm izrotāja dārgās vāzes, un visu nolika savai skaistulei blakus. Te nu viņa uzsmaidīja tam un glaudās pie viņa krūtīm, rokām apvija tam kaklu un sāka viņu glāstīt un sacīt viņam saldu vārdu tūkstošus. Un Hanems nu juta, ka mīlestības kvēle viņa miesā un viņa sirdī iedegās aizvien karstāka, un viņi ēda un dzēra līdz vēlam vakaram. Un tā viņi pierada viens pie otra un viens otru mīlēja, jo raugi: viņi abi bija jauni un skaisti. Un, kad satumsa nakts, Hanems ben Eijubs iededza lukturus un lāpas, un no viņu starojošajām sejām visā telpā izlija vēl spožāka gaisma nekā no žilbinošajām ugunīm. Tad nu Hanems atnesa mūzikas instrumentus, piesēdās skaistulei blakus un vienā laidā dzēra vīnu un lēja arī viņai, un viņai līdzi ļāvās tūkstoš jautrām spēlēm, priecīgi smējās un dziedāja kvēlākās dziesmas, un skandināja jaukākos pantus. Un muziķa vēl liesmaināku iesvēla viņu kaislību, kurā viņi abi jau bija iedegušies. Lai slavēts, kas vieno sirdis un ielīksmo mīlētājus!

Hanems un jaunā skaistule savām spēlēm mieru meta tikai rīta ausmā. Un, kad nu miegs jau slēdza viņu plakstiņus, viņi aizmiga viens otra skaujās, bet līdz galam savā kaislībā neizkvēloja.

Un, tiklīdz Hanems piecēlās, viņš steidzās izpildīt viesmīlības pienākumu un devās tirgū pirkt gaļu un augļus, puķes un vīnus, kas visai dienai bija vajadzīgs, un to visu viņš nu pārnesa mājās un nosēdās blakus skaistulei; un abi viņi ēda un dzēra, līdz vairāk nevarēja. Un, kad Hanems atnesa jaunus dzērienus, viņi abi dzēra un līksmoja, līdz sejas iedegās rožainās liesmās, vaigi pietvīka un acis spulgoja vēl melnākas un spožākas. Te nu Hanems ben Eijubs iekaisa neturamā dziņā skaistuli skūpstīt un baudīt viņas daiļās miesas priekus. Un viņš iesaucās: «Ak manas dvēseles pavēlniece, ļauj man skūpstīt tavas lūpas, lai tavi skūpsti remdē liesmu, kas deg manās asinīs!» Un viņa atbildēja: «Ak Hanem, gaidi vēl brītiņu un ļauj man noreibt un aizmirsties; un tad es ļaušu tev laupīt šo skūpstu no manām lūpām, jo raugi, es nekā vairs nejutīšu!» Tā nu viņa sacīja un, aizvien vairāk noreibdama, piecēlās, un nometa visas savas drēbes, un vir,uis miesu sedza tikai plāns zīda krekls un galvu klāja viegls balta zīda šķidrauts ar zelta vizuļiem. Viņas daiļumu ieraugot, Hanemu satvēra vel kaislāk.i kvēle, un viņš sacīja: «Ak mana pavēlniece, vai nu man ļausi skupslit savas lūpas?» Un daiļā jaunava atsaucās: «Zvēru pie Allah! To es vel nevaru tev ļaut, ak Hanem, kaut tevi mīlu, to neļauj vārdi, k<is ierakstīti mana naktsģērba jostā! Bet tagad nav laiks šos vārdus Iov rādīt!» Te nu Hanems, kā daždien aizliegtu augļu kārdin.ils, :,<iv.i sirdī juta kaislību svelmi un, kokli strinkšķinādams, dziedāja dziesmu, ko pats tobrīd sacerēja:

«Tik vienu skūpstu lūdzu es no lūpām, Kas svel un plosa manu dvēseli! Tik vienu skūpstu, vienu vienīgo, Kas manu milas kvēli remdinātu! Bet lepni viņa teica: «Nē, ak nē! Nemūžam ne!» Bet es: «Jā, jā!» — tik saucu Kā neprātīgs, ko mīla mulsina. Un viņa sacīja: «Vai skūpsts ir skūpsts, Ja siržu liesma tajā nekvēlo? Vai tiešām tu no manām lūpām skūpstu Ar varu laupītu, pret manu gribu?» «Bet skūpsts, ko nolaupām ar varu mēs. Ir tikpat maigs un salds!» es atteicu. «No manām lūpām ne!» tā atbildēja. «Ar varu laupīts skūpsts tik tad ir salds, Ja zagts no lūpām ganu meitai tas!»»

Tā nu dziesmu nodziedājis, Hanems juta, ka kaislības neprāts viņu apstulbo un viņu satver nedzēšamas liesmas. Bet daiļā jaunava viņam neļāva neko, bet nebeidza arī apliecināt viņam savu mīlestību. Un tā nu ilga līdz pašam vakaram: viņu dedzināja kaislība, bet viņa neļāva to remdināt. Tad nu Hanems piecēlās un iededza visus lukturus, un istabā izlija spoža un silta gaisma. Te pēkšņi viņš nometās ceļos pie jaunās skaistules kājām, un viņš skūpstīja burvīgo kāju pēdas, kuras bija maigas un baltas kā piens; un savu galvu viņš guldīja jaunavas klēpī un dzēra viņas liegās un siltās miesas smaržu, muskusa un rožu, un jasmina smaržu. Un viņa trīsēja liegās šalkās kā maigs un bikls putniņš. Un Hanems iesaucās: «Ak mana pavēlniece, apžēlojies par savu vergu, kas apreibis mīlestībā, apžēlojies par nabaga mīlētāju, ko uzvarējušas tavas acis, ko satriekusi tavas miesas burvība! Ja tevis nebūtu, es būtu dzīvojis klusā miera laimē.» Te nu Hanems juta, ka acis viņam top valgas no asarām. Un jaunā skaistule viņam sacīja: «Zvēru pie Allah, ak mans pavēlniek, ak manu acu gaisma, tava mīlestība mani reibina un tava kaislība mani mulsina! Bet sevi iegūt tev neļaušu nemūžam!» To dzirdējis, Hanems iesaucās:

«Ak, saki jel, — kādēļ?» Un viņa atbildēja: «Varbūt šo pašu nakti es tev teikšu to, un tu varbūt man piedosi!» Hanema vārdus dzirdējusi, viņa pieglaudās tam klāt un apskāva, un glāstīja viņu, un apsolīja viņam daudzus jaukumus. Un tā nu viņi savas spēles beidza tikai rīta agrumā, bet jaunā skaistule viņam neteica, kādēļ negrib viņam piederēt.

Un tas pats tad nu notika katru dienu un katru nakti, un tā nu ilga visu mēnesi. Un viņu mīlestības svelme kaisa aizvien kvēlāka. Te kādu nakti kad Hanems gulēja viņai blakus un viņus reibināja vīns un neremdinātās kaislības tvīksme, Hanems skāra viņas miesu zem plānā krekla un liegi glāstīja viņas kairi trīsošo ādu, un viņa roka lēni aizsniedzās līdz pašiem krūšu galiem. Un tie nu atvērās kā kristālā kausi, un viņš liegi kutināja tos ar pirkstu. No šā pieskāriena jaunā skaistule pēkšņi notrīcēja saldos drebuļos un tūdaļ atžilba, ar strauju kustību palūkoja savu naktsģērbu un redzēja, ka to aizvien vēl cieši tur zelta bārkstīm izrotātā josta. Un, kad nu viņa apmierinājās, viņa iegrima vieglā snaudā. Te Hanems atkal noglāstīja viņas burvīgo un glezno miesu un pieskārās jostai, ar kuru bija savilkts viņas naktsģērbs, un lēni parāva to, lai atristu kairi čaukstošais zīds, kas slēpa visu zemes baudu brīnišķīgāko vīna dārzu. Te nu skaistule pamodās un piecēlās sēdus, un viņa teica Hanemam: «Ko gribi man darīt, ak Hanem?» Un viņš tai atbildēja: «Es gribu tevi iegūt, tevi mīlēt un ar tevi kopā līgot svētlaimībā.» To dzirdējusi, viņa sacīja: «Ak Hanem, jel uzklausi mani! Es teikšu tev visu savu noslēpumu. Varbūt tad tu atzīsi, ka man bija iemesls šo prieku tev liegt, ko pati kāroju no visas sirds!» — «Es klausos,» teica Hanems. Un te nu daiļā jaunava pacēla sava krekla malu, saņēma naktsģērba zeltīto jostu un sacīja: «Ak Hanem, mans pavēlniek, lasi nu, kas rakstīts jostas galā!» Un Hanems paņēma jostas galu un izlasīja, kas rakstīts tur bija ar zelta burtiem: «Es esmu tava, tu esi mans, ak pravieša cēlais pēcnieks!»

Un, kad nu Hanems bija izlasījis, kas zelta burtiem rakstīts jostas galā, viņš pēkšņi atrāva roku un uztraukts iesaucās: «Jel stāsti drīz, ko tas gan nozīmē!» Un jaunā skaistule stāstīja:

«Tad zini, ak Hanem, ka esmu kalifa Haruna al Rašida mīļākā, un vārdi, kas rakstīti jostā, tev rāda, ka piederu visu ticīgo emiram un tikai viņam vienīgajam. Mans vārds, ak, Hanem, ir Kuata al Kuluba. Kopš bērnības es esmu augusi kalifa pilī, izplaukusi tik pilnīgā skaistumā, ka kalifs, mani redzējis, ielīksmojās par maniem tikumiem un manu daiļumu, un manām gara dāvanām, ko man devusi mūsu radītāja svētība. Un skaistums mans tik ļoti apbūra kalifu, ka viņš mani iemīlēja un savā pilī man deva krāšņas istabas un desmit jaunas verdzenes, mīlīgas un jaukas izskatā un kustībās. Un apbalvoja viņš mani ar visiem dārgumiem, ko pats savām acīm tu redzēji, kad gulēju

šķirstā. Un biju es viņam mīļāka par visām citām sievietēm pilī un arī par viņa mīļo sievu un radinieci Setu Zobeidu. Bet Zobeida mani ienīda, un drīz jau bija redzami viņas naida darbi. Un, kad nu kalifs devās karā pret kādu no saviem dumpīgajiem karavadoņiem, Zobeida tūdaļ steidzās piepildīt savu ļauno nodomu. Viņa pierunāja kādu no manām verdzenēm, lika to aicināt pie sevis un teica tai: «Kad tava kundze Kuata al Kuluba būs aizmigusi, tev jāieliek viņai mutē šī banžas pika, un, iekams to dari, tev banžu būs iemest arī viņas dzērienā. Es tevi krietni algošu un došu tev bagātību un brīvību!» Un jaunā verdzene, kas senāk bija kalpojusi Zobeidai, atbildēja: «Es darīšu to, jo tevi mīlu no visas sirds!» Un, priecādamās par savu gaidāmo algu, viņa ienāca manā istabā un deva man dzērienu, kurā bija iemesta banža. Un, nebiju vēl es kausu dzērusi, te pakritu zemē, un mani plosīja negantas sāpes, un manu kāju pēdas skāra pieri, un man jau likās, ka aiziešu uz viņpasauli. Un, ieraudzījusi mani guļošu, verdzene aizgāja pie Zobeidas, kura atnāca un lika mani guldīt lādē. Tad slepus ataicināja trīs einuchus un bagātīgi apbalvoja tos, un apbalvoja arī pils vārtu sargus, un einuchiem lika mani nest uz tirbechu, kur augstais Allah atsūtīja tevi, ak Hanem, un lika tev rāpties palmas galotnē! Jo tikai tev, ak Hanem, ak manu acu gaisma, es esmu pateicīga, ka glābos no nāves smacīgajā tirbecha kapā! Un tikai tu mani atvedi sava viesmīlīgā nama drošībā! Bet mani mulsina raizes un rūpes par kalifu, jo nezinu, ko viņš domāja, ko viņš darīja, kad pārradās pilī un mani neredzēja. Un mani skumdina, ka nevaru raisīt sava ģērba jostu un piederēt tev, ak Hanem, ar visu savu miesu un dvēseli. Tāds nu ir mans stāsts, un es tevi lūdzu, glabā to kā savu svētāko noslēpumu!» Dzirdējis Kuatas al Kulubas stāstu un izdibinājis, kādas saites viņu saista ar visu ticīgo emiru, un zinādams, ka viņa ir kalifa mīļākā, Hanems dziļā godbijībā pret kalifa vārdu bikli ieslēpās kaktā un neiedrošinājās vairs uzlūkot jauno skaistuli, jo tā nu viņam likās svēta; un apsēdās viņš kaktā viens un sāka sevi neganti rāt, ka bijis tik pārdrošs un dzīries jau skart kalifa mīļākās cēlo miesu.

Un pēkšņi viņš atģidās, kāds posts ir viņa kaislība un cik bēdīgs viņa liktenis. Un viņš apsūdzēja likteni par viņa lielo netaisnību un par nepelnīto sodu. Un piesauca viņš augsto Allah un sacīja: «Lai slavēts, kas cēlām sirdīm velti neliek skumjās tvīkt un bēdas, un rūgtumu gaisina ļaunu un zemu cilvēku sirdīs!» Un tā nu viņš teica dziesmas vārdus:

«Nemūžam mieru nepazīst sirds tā. Ko mīlestības liesma apbūrusi, Un mīlētāja prātu tumsa māks, Līdz sievas daiļums nebūs vaļā vērts! «Kas mīla ir?» mans draugs reiz jautāja. «Tā gardums brīnišķīgs ar sulu saldu, Bet rūgtu kodolu,» es atteicu.»

Te nu jaunā skaistule piegāja pie Hanema un kļāva viņu pie savām krūtīm, un savām rokām apvija tam kaklu; un, lūkodama viņu ielīksmot, tā bagātīgi šķieda savus glāstus, tikai vienu līdzekli neizlietoja; bet Hanems vairs neiedrošinājās pieskarties visu ticīgo emira mīļākajai un, viņas glāstus gan nevairīdams, tomēr nesniedza tai savus skūpstus un savās skaujās to vairs neslēdza. Bet Kuata al Kuluba, pirms dažiem mirkļiem vēl jutusi Hanema liesmaino kvēli, nu redzēja to bijīgu un mēmu un savos glāstos lēja vēl kaistošāku svelmi, un centās viņu iededzināt, lai remdinātu savu kaislību, ko iesvēlusi bija Hanema vairīšanās. Bet Hanems visu dienu ne dzirdēt negribēja tādas runas, un, kad nu nāca jau rīts, viņš steidzās tirgū pirkt visai dienai pārtiku. Un mājās viņš nepārnāca visu stundu, jo, zinādams savas viešņas augsto kārtu, viņš pirka vislabāko un visdārgāko, kas vien tirgū bija atrodams. No puķu pārdevējām viņš nu nopirka visus ziedus, no miesnieka vislabāko auna gaļu un no maiznieka visgardākos cepumus un saldumus, un pirka viņš visdārgākās maizes un sulīgākos augļus. Un to nu visu viņš aiznesa Kuatai al Kulubai. Bet, tiklīdz Hanems iegāja pie viņas, tā cieši pieglaudās pie viņa krūtīm kaislības aptumšotām, baudkārē valgi tvīkstošām acīm un smaidīdama viņam teica: «Zvēru pie Allah! Cik sen jau neesi tu bijis pie manis, ak mīļais mans, ak manas sirds ilgotais pavēlnieki Tu nebiji stundu vien, tu biji visu gadu no manis prom! Un nu es jūtu, ka nevaru savu liesmu dzēst! Manai kaislībai nav gala, un tā dedzina manu miesu! Ak Hanem, nāc, es esmu tava! Es gribu tev piederēt, es mirstu!» Bet Hanems viņu liegi atvairīja un teica:

«Ak Kuata al Kuluba, mana pavēlniece, lai Allah mani pasargā no grēka! Nemūžam ne! Kā suns var stāties lauvas vietā? Jo vergam nevar piederēt, kas pieder kungam!» Un Hanems atraisījās no viņas skaujām un ielīda kaktā, un bija viņš noskumis un noraizējies. Bet Kuata al Kuluba saņēma viņa roku un lika sēsties sev blakus uz segas un viņai līdzi ēst un dzert. Un Hanemu viņa apreibināja dažādiem dzērieniem, un viņš apskurba, un te nu viņa kā mulsumā kļāvās tam klāt, un, kas lai zina, ko tā viņam darīja bez viņa paša ziņas! Un pēkšņi viņa satvēra kokli un dziedāja skumju dziesmu:

«Nu mana sirds, kas mīlēja, ir lauzta, Viņš mani atstūma un prieku liedza! Vai dzīvot varēšu šai sāpju smeldzē? Ak draugs mans saldais, draugs mans dārgākais, Kam bēdz no manis, vainīga kad neesmu? Ak, kaisle, šķiršanās un skumju rūgtums — Viss mani māc kā nepanesams slogs! Ak, mana sirds vai ilgi izturēs So bēdu postu, kas man virsū vēlies?»

Sos vārdus dzirdējis, Hanems ben Eijubs pēkšņi atžilba un sāka gauži raudāt, un, viņa asaras redzēdama, tā raudāja viņam līdzi. Bet drīz viņi atkal dzēra vīnu un līdz vēlai tumsai skaitīja daiļākos dzejas pantus.

Te nu Hanems uzklāja divas gultas, bet katru pai sevi; to redze dama, Kuata al Kuluba iekaisa dusmās un viņam sacīja: «Kam 1 <u I būs šī otra gulta?» Un viņš atbildēja: «Viena tev, un oti.i nīdiil Un no šās nakts mēs nekad vairs negulēsim kopā, jo vergam nevar piedc rēt, kas pieder kungam, ak Kuata al Kuluba!» Bet viņa attniuc.i: «Ak dārgais mans pavēlniek, aizmirsīsim veco tikumību! Tversim b.iudu mirkli šodien, varbūt jau rīt tas bēgs no mums! Un, kam būs jim<> tiek, tas notiks, un, kas būs rakstīts likteņu grāmatā, tam jāpiepild.i » Bet Hanems vairījās no viņas. Un viņa iekaisa aizvien karstākā kvele un kaislīgi iesaucās: «Pie Allah visvarenā es zvēru: šai naktij nebūs mūs šķirt, un gulēsim mēs kopā!» Viņš sacīja: «Lai Allah mūs p<i sargā!» Bet viņa neatlaidās: «Ak Hanem, nāc pie manis, es atvēršu tev visu savu miesu, jo mana kaislība tevi sauc un kliedz tavu vārdu! Ak Hanem, tev pieder visa mana būtne, baudi šīs ziedošās lūpas, baudi šo miesu, kas nobriedusi tavai kaislību pļaujai!» Un Hanems iesaucās: «Lai Allah mūs glābj un pasargā!» Bet viņa nerimās: «Ak Hanem, vai neredzi, ka mana miesa gurst, tevis tvīkdama, un mans kailums ļaujas taviem skūpstiem! Ak Hanem, manas miesas smarža ir saldāka par jasminu smaržu! Skar to, un tu noreibsi!» Bet Hanems atbildēja: «Ak Kuata al Kuluba, kas pieder kungam, tas nevar piederēt vergam!» Un te nu jaunā skaistule raudāja gaužas asaras, paņēma kokli un dziedāja:

«Es daiļa esmu, kam tu manis vairies,

Jel uzlūko un skati: cik es skaista,

Cik pilna burvības ir mana būtne!

Ar saltu prātu kam tu nievā mani?

Es visām acīm miegu laupījusi

Un visās sirdīs liesmas svēlusi,

Bet neskarts vēl mans ugunīgais zieds!

Es bona zars, bet zari lieli aug,

Lai lauztu tos, šos zarus vijīgos,

Kas ziedu burvībā tik daiļi līkst!

Vai manus ziedus plūkt tu negribi? …

Jel raugies: gacele es glezna, viegla,

Ko Allah lēmis jautrām medībām.

Es gacele ar mīlas pilnu sirdi

Un taviem tīkliem lemta, mediniek!

Kam negribi tu mani gūstā tvert? . . .

Es burvīgs zieds, kas liegās smaržās likst,

Un ziedi kairie, ziedi reibinošie

Ir lemti sirdij, ko tie spirdzina!

Ja zieds es tāds, kā dzejnieks līksmi daiņo,

Kam nievā manas smaržas brīnišķīgās?»

Lai gan Hanems savu mūžu vēl nebija tik kaislīgi mīlējis kā tagad, viņš tomēr nenoziedzās pret kalifu un visu mēnesi atvairīja jaunās skaistules mīlestību. Tāds nu ir stāsts par Hanemu un Kuatu al Ku- lubu, visu ticīgo emira mīļāko.

Bet stāsts par Zobeidu ir šāds:

Kad nu kalifs aizgāja karā un Zobeida savai sāncensei nodarīja to, kas tai bija nodarīts, viņai uzmācās grūtas domas, un savā nodabā viņa jautāja: «Ko nu es teikšu kalifam, kad viņš man jautās par Kuatu al Kulubu, un kādām acīm es varēšu lūkoties viņa vaigā?» Un tā nu viņa lika ataicināt vecu sievu, kuru viņa pazina no bērnības un kuras padomus viņa paklausīja, un teica tai savu noslēpumu. Viņa jautāja vecajai sievai: «Ko nu es lai daru, kad noticis tas, kas noticis?» Un sieva atbildēja: «Es visu saprotu, ak mana kundze un pavēlniece! Bet laiks ir īss, jo kalifs var pārrasties katru brīdi. Es varētu teikt tev daudzus padomus, kā tu visu varētu no viņa noslēpt, bet teikšu tikai visvieglāko, visdrošāko un visātrāko. Tad nu klausies un dzirdi: liec tūdaļ ataicināt galdnieku, lai tas izcērt koka lelli miroņa izskatā! Un to tad nu guldīs kapā, un tai būs sarīkotas krāšņas bēru svinības, un pie kapa būs iedegtas lāpas un vaska sveces, un visam galmam, visām tavām verdzenēm un visiem Kuatas al Kulubas vergiem tu liksi ģērbties sēru drēbēs. Un vergiem un einuchiem tu liksi visu pili un visus vārtus ietīt sēru tērpā, un tā nu visi sēros līdz kalifa pārnākšanai. Bet, kad nu izbrīnītais kalifs jautās, ko tas nozīmē, galma ļaudis viņam atbildēs: «Ak mūsu pavēlniek, tava mīļā Kuata al Kuluba ir mirusi pēc Allah žēlīgā prāta! Un Allah lai dod tev ilgu mūžu, kāds nebija lemts viņai! Mūsu kundze un pavēlniece Zobeida viņai parādīja lielu godu, kas mūsu kunga un viņas cienīgs, un lika viņu apbedīt pašā pilī zem jumola, kas uzcelts pār viņas kapu.» To dzirdējis, kalifs būs aizkustināts par tavu labo sirdi, un viņš raudās un būs tev pateicīgs. Un tad nu viņš aicinās Korana lasītājus un liks tiem dienu un nakti pie viņas kapa skaitīt bēru dziesmas. Bet, ja nu kalifs, zinādams, ka Kuata al Kuluba tev nekad nav bijusi mīļa, teiks: «Bet varbūt mana tēvoča meita Zobeida ir nāvē dzinusi Kuatu al Kulubu,» — un ja viņa aizdomas nerimsies un viņš liks atrakt kapu, un gribēs redzēt, kādā nāvē mirusi viņa mīļākā, tev, mana pavēlniece, nebūs baiļoties! Jo raugi: kad kapu atraks un no tā izņems cilvēkam līdzīgu lelli, un kalifs redzēs dārgās drēbes un krāšņo, līķautu un gribēs to pacelt, lai pēdējo reizi vēl ielūkotos savas mīļākās vaigā, tev nebūs viņam to ļaut, ak mana kundze, un arī citi viņam to neļaus, sacīdami: «Ak visu ticīgo emir, likums neļauj uzlūkot mirušas sievietes neapsegtu miesu!» Un tad nu kalifs redzēs, ka viņa mīļākā tiešām mirusi, un liks to atkal aprakt un būs tev pateicīgs par visu, ko esi darījusi! Un, ja nu Allah prāts tā būs lēmis, tev visas rūpes būs zudušas!»

Tā nu, vecās sievas padomu uzklausījusi, Zobeida teica to labu un bagātīgi viņu apbalvoja, deva tai krāšņas goda drēbes un daudz naudas, un visu lika darīt viņai pašai. Un vecā sieva nu galdniekam lika izcirst lelli un aiznesa to Zobeidai, un abas kopā viņas ietērpa to Kuatas al Kulubas greznajās drēbēs un ietina viskrāšņākā līķautā, nosvinēja bagātas bēres un guldīja to kapā zem dārga jumola, ko pati bija likusi tai uzcelt, un iededza lukturus un lāpas, un vaska sveces, un pie kapa izklāja dārgas segas lūgšanām un bēru svinībām. Un visu pili Zobeida lika ietīt melnā plīvurā un visām verdzenēm ģērbties sēru drēbēs. Un Kuatas al Kulubas nāvi nu daudzināja visā pilī un visi, un arī Masrurs un einuchi, tai ticēja.

Tikām nu kalifs pārradās no tālā ceļa, iegāja pilī un tūdaļ steidzās Kuatas al Kulubas istabās,» jo tikai par viņu vien viņš domāja. Un savas mīļākās kalpus un verdzenes viņš ieraudzīja drūmās sēru drēbēs un notrīcēja baigās jausmās; un drīz nu pie viņa iznāca Zobeida, arī sēru drēbēs. Un, kad viņš jautāja, kādēļ visi sēru drēbēs tērpti, viņam atbildēja, ka nomirusi viņa mīļākā Kuata al Kuluba. To dzirdējis, kalifs pakrita nemaņā. Bet atžilbis viņš jautāja, kur Kuatas al Kulubas kaps, jo viņš tūdaļ gribēja to redzēt. Te nu Zobeida viņam sacīja: «Zini, ak visu ticīgo emir, ka Kuata al Kuluba man bija mīļa un apbedīt es viņu liku pati savā pilī!» Un, ceļa drēbes nenoģērbis, kalifs devās uz to vietu pilī, kur bija Kuatas al Kulubas kaps. Un tur nu viņš redzēja lāpas un vaska sveces, un visapkārt izklātas segas. To ieraudzījis, viņš pateicās Zobeidai un cildināja viņas labo darbu, un gāja pilī atpakaļ.

Bet kalifa prāts bija aizdomīgs, un drīz viņu sāka plosīt šaubas un nemiers, un, gribēdams atraisīties no tirdošajām aizdomām, viņš lika kapu atrakt un izņemt savas mīļākās dzisušās miesas. Un tas nu tūdaļ bija darīts. Bet Zobeidas viltība visu izrīkoja tā, ka kalifs ieraudzīja līķautā tītu koka lelli un ticēja, ka tās ir viņa mīļākās mirstīgās atliekas. Un tad nu viņš lika guldīt to kapā atpakaļ un ataicināja svētniekus un Korana lasītājus, kuri nu vienā laidā skaitīja bēru lūgšanas, bet pats viņš sēdēja uz segas un tik gauži raudāja, ka beidzot pakrita nemaņā, jo skumjas viņam bija laupījušas spēku.

Un tā nu augu mēnesi kalifs lika pie savas mīļākās kapa aicināt svētniekus un Korana lasītājus un gāja pats pie viņas kapa, un raudāja gaužas asaras.»

Te nu Sechrezada logā ieraudzīja rīta blāzmu un pazemīgi apklusa. Un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Tā nu, ak svētītais valdniek, kalifs augu mēnesi gāja pie savas mīļākās kapa. Un mēneša pēdējā dienā lūgšanas un Korana lasīšana ilga no rīta ausmas līdz saules rietam; un tikai tad visi varēja doties, pie miera. Un, asaru un noguruma mākts, kalifs iegāja atpakaļ savā pilī un negribēja redzēt nevienu, ne savu veziru Džiafaru, ne savu laulāto draudzeni un radinieci Zobeidu, un drīz viņš aizmiga grūtā miegā, un pie viņa gultas sēdēja un viņu apsargāja divas verdzenes. Viena sēdēja gultas kājgalī un otra galvgalī, un, kad nu aizritējusi bija kāda stunda un miegs vairs nebija tik dziļš, kalifs dzirdēja, ka sieviete, kas sēdēja pie viņa pagalvja, teica tai, kura sēdēja viņa kājgalī: «Ak mana draudzene Subchija, kāds posts ir piemeklējis mūsu kungu!» Un Subchija jautāja : «Kāds posts, ak mana draudzeņe Nozcha?» Un Nozcha sacīja: «Mūsu kungam un pavēlniekam droši vien nekas nav zināms, jo cauras naktis viņš sēž un raud pie kapa, kurā guldīta galdnieka izcirsta koka lelle.» To dzirdējusi, Subchija iesaucās: «Ko tas nozīmē, ak Nozcha, mana māsa? Kur gan palikusi Kuata al Kuluba? Un kāds liktenis viņu piemeklējis?» Un Nozcha atbildēja: «Tad zini, ak Subchija, ka man visu izstāstīja mūsu māsa, mūsu kundzes Zobeidas mīļā verdzene. Jo mūsu kundze Zobeida lika verdzeni aicināt pie sevis un deva tai banžu, lai tā iemidzina Kuatu al Kulubu; un verdzene darīja, kas viņai bija likts, un Kuata al Kuluba aizmiga. Tad nu mūsu kundze un pavēlniece lika guldīt to lādē un trijiem einuchiem — Sauabam, Kafuram un Bakitam bija to aiznest tālu no pils un aprakt kapa bedrē.» Un asaru pilnām acīm Subchija jautāja: «Ak Nozcha, esi žēlīga un saki man drīz, — vai mūsu mīļā un laipnā kundze Kuata al Kuluba jau mirusi šai briesmīgajā nāvē?» Bet Nozcha atbildēja: «Lai Allah viņas jaunību pasargā no nāves! Nē, Subchija, viņa nav mirusi, jo es dzirdēju, ka mūsu kundze Zobeida teica savai verdzenei: «Es dzirdēju, ak Zara, ka Kuata al Kuluba no bedres izrakta un dzīvo jauna Damaskas tirgoņa mājās, un šo tirgotāju sauc Hanemu ben Eijubu el Motimu el Maslubu; un tur jau viņa dzīvo četrus mēnešus!» Tā nu tu redzi, ak Subchija, cik nelaimīgs ir mūsu kungs, dižais kalifs, jo viņš nezina, ka viņa mīļākā ir dzīva, un cauras naktis viņš sēž pie kapa, bet kapā nav vis guldītas Kuatas al Kulubas miesas!» Un tā nu verdzenes vēl kādu laiku runāja, un kalifs dzirdēja visus viņu vārdus.

Un, kad nu verdzenes vairs nerunāja un kalifam nekas vairs nebija jāklausās, viņš pēkšņi pietrūkās no spilveniem un kliedza tik baigā balsī, ka mazās verdzenes aizskrēja savmalu kurā, un viņš iekaisa negantās un briesmīgās dusmās. Un, domājot, ka viņa mīļākā jau četrus mēnešus dzīvo jaunekļa Hanema ben Eijuba namā, viņš ar joni uzlēca kājās un lika pie sevis aicināt visus emirus un galma ļaudis, un arī savu veziru Džiafaru al Barmaki, kurš tūdaļ atsteidzās pie sava pavēlnieka un skūpstīja zemi pie viņa kājām, atspiedies uz abām rokām. Un sadusmotais kalifs viņam teica: «Ak Džiafar, tev būs uz karstām pēdām bruņot sargus un izdibināt, kur jaunā Damaskas tirgoņa Hanema ben Eijuba el Motima el Masluba nams! Un sargiem būs šo namu apsēst, no gultas izraut manu mīļāko Kuatu al Kulubu un pie manām kājām atvest pārdrošnieku, kam likšu izciest visniknākās mocības!» Un Džiafars to dzirdēja un paklausīja. Un viņš paņēma līdzi sargus un pilsētas valiju ar viņa ļaudīm, un visi nu devās meklēt Hanema ben Eijuba namu un mieru nemeta, līdz uzgāja to.

Un tieši tobrīd Hanems bija tikko pārnācis no tirgus, kur bija nopircis pārtiku visai dienai, un sēdēja blakus Kuatai al Kulubai, un priekšā viņiem kūpēja brīnišķīgs auna cepetis un daudzi citi ēdieni, un viņi ēda tos ar pirkstiem un priecājās, cik tie gardi. Pagalmā troksni izdzirdējusi, Kuata al Kuluba ielūkojās logā un tūdaļ saprata, kādās briesmās nu Hanema ben Eijuba nams; viņa redzēja, ka namu no visām pusēm apsēduši sargi un šķēpneši, un jātnieļki, un karavadoņi, un pašā priekšā viņa ieraudzīja pilsētas valiju un kalifa veziru Džia- faru. Un pēkšņi viņa atskārta, ka kalifam viss jau zināms; bet viņa atģidās, ka kalifs droši vien ir greizsirdīgs uz Hanemu, pie kura viņa dzīvoja jau četrus mēnešus. Te nu viņa nobālēja gluži dzeltena, un viņas skaistā seja izvaibstījās lielās bailēs, un šausmās viņa pievērsās Hanemam un teica: «Ak mīļais, nu tev jādomā par bēgšanu! Glābies, bēdz!» Bet viņš atsaucās: «Ak mīļā draudzene, ak manu acu gaisma, kā varu bēgt un atstāt māju, ko ienaidnieks apsēdis no visām pusēm?» Un viņa atbildēja: «Ak mīļais, nebīsties!» Un tūdaļ viņa novilka tam drēbes un apģērba to vecās skrandās, kas sniedzās viņam līdz ceļiem, paņēma lielu katlu, uzmauca to viņam galvā un uz katla uzlika paplātni ar pusdienu atliekām porcelānā traukos, un sacīja viņam: «Nu tu vari iet, jo tādā izskatā viņi šķitīs tevi ēdienu mājas kalpu, un neviens tev gauži nedarīs. Un par visu citu ļauj gādāt man, jo es zinu, cik liela mana vara pār kalifu!» To dzirdējis, Hanems nepaguva ne atvadīties un steigšus atstāja māju, un aizgāja viņš garām sargiem un jātniekiem, katlu turēdams uz galvas, un nekas ļauns viņam nenotika, jo viņu sargāja augstais gādnieks, kas visus labos ļaudis pasargā no briesmām un no kļūmām likstām!

Bet vezirs Džiafars drīz nokāpa no zirga un iegāja Hanema namā, un kādā istabā viņš ieraudzīja preču saiņus un daiļo Kuatu al Kulubu, kura jau bija paguvusi ietērpties krāšņākās drēbēs un izrotāties košākiem dārgakmeņiem, un lielā lādē sakraut savas dārgākās mantas: zelta rotas, dārgakmeņus un citus greznumus. Un, tiklīdz vezirs Džiafars iegāja istabā, viņa piecēlās un palocījās pret to, un, noskūpstījusi zemi viņa izstiepto roku starpā, tam sacīja: «Ak kungs mans Džiafar, ir noticis, ko lēmis Allah prāts, un es mierīgi ļaujos tavai varai!» Bet Džiafars atbildēja: «Zvēru pie Allah! Ak mana kundze, man kalifs lika sagūstīt tikai Hanemu ben Eijubu! Saki mums, kur viņš atrodams!» Un viņa teica: «Ak Džiafar, Hanems sakrāva savas preces un jau pirms divām dienām aizbrauca uz savu dzimtenes pilsētu Damasku sērst pie savas mātes un māsas Fetnas. Vairāk neko es nezinu un nevaru tev sacīt. Bet manu lādi, ko šeit redzi, un kurā es saliku savas dārgākās mantas, es lūdzu, labi apsargā un nogādā visu ticīgo emira pilī!» Un Džiafars atbildēja: «Dzirdu un paklausu!» Te nu viņš saviem kalpiem lika nest šo lādi, un, Kuatai al Kulubai parādījis pienācīgo godu, lūdza, lai tā dodas viņiem līdzi pie visu ticīgo emira. Un tā nu viņi visi atstāja Hanema ben Eijuba namu un, paklausīdami kalifa pavēli, aplaupīja to līdz pēdējai paliekai.

Kad nu Džiafars piegāja pie kalifa, viņš stāstīja tam visu, ko bija darījis, un teica, ka Hanems aizbraucis uz Damasku un ka pilī viņš atvedis Kuatu al Kulubu. Bet kalifs domāja, ka Hanems viņa mīļākajai darījis visu, ko var darīt jaunai un skaistai sievietei, kas pieder citam, un viņš iekaisa baigās dusmās un negribēja uzlūkot Kuatu al Kulubu, bet Masruram lika to ieslodzīt tumšā istabā un pie viņas durvīm nosēdināja vecu sievu, kurai šādi darbi vienmēr bija darāmi.

Bet Hanemu viņš saviem jātniekiem lika meklēt visās malās; un pats ar savu roku viņš gribēja rakstīt vēstuli Damaskas sultanam Mobamadam ben Suleimanam el Zeini; un viņš paņēma papīra loksni un kaļamu un rakstīja šādu vēstuli:

«Viņa augstībai sultanam Mohamadam ben Suleimanam el Zeini, Damaskas valdniekam, no visu ticīgo emira Haruna al Rašida, Bani Abasa dižo pēcnieku piektā kalifa.

Mūžam žēlīgā un žēlsirdīgā Allah vārdā!

Vispirms es apvaicājos par tavu mums dārgo veselību un lūdzu Allah, lai tu laimē un priekā vēl dzīvo ilgu mūžu.

Un tad nu dzirdi:

Ak mūsu varas vietniek, tev nu būs zināms, ka tavas pilsētas tirgonis, vārdā Hanems ben Eijubs, iebraucis Bagdadē un pavedis, un ar varu ieguvis manu verdzeni, daiļāko par visām verdzenēm, un padarījis viņai to, ko padarījis. Bet viņš aizbēdzis no manām dusmām un manas atriebības un paslēpies tavā pilsētā, kur viņam tagad jābūt pie savas mātes un māsas.

Un tev nu būs viņu sagūstīt un sasiet, un uzskaitīt viņam pieci simti siksnas cirtienu. Un tad tev būs viņu vadāt pa visām tavas pilsētas ielām, un saucējam, kas ies pa priekšu kamielim, kuram viņš sēdēs mugurā, būs kliegt: «Skatiet, kāds sods sagaida vergu, kas iekāro sava kunga mantu!»

Un tad nu tev būs sūtīt viņu pie manis, lai es lieku viņu spīdzināt un daru viņam to, ko viņš pelnījis.

Un vēl tev būs aplaupīt un līdz pašiem pamatiem izpostīt viņa namu, lai akmens uz akmens vairs nepaliek!

Un tu zini, ka Ilanemam ben Eijubam ir māte un jauna māsa, un tās tev būs kailas izģērbt, lai trīs dienas viņas stāv kailas par apsmieklu visas pilsētas ļaudīm; un, kad nu tas būs noticis, tev būs viņas izdzīt no savas pilsētas. Tad steidzies un centīgi pildi mūsu pavēli!

Uassalam!»

Un, kalifa pavēli paklausīdams, uz Damasku tūdaļ devās sūtnis' un tik ļoti steidzās, ka nenonāca tur vis pēc divdesmit vai vēl vairākām, bet tieši pēc astoņām dienām. Un, kad nu sultanam Mohama-

dam pasniedza kalifa vēstuli, viņš pielika to pie lūpām un pieres un, izlasījis to, tūdaļ steidzās kalifa pavēli pildīt. Un saucējam viņš lika staigāt pa pilsētu un kliegt:

«Lai visi, kas grib laupīt, dodas uz Hanema ben Eijuba namu un laupa, cik sirds tiem kāro!»

Un tūdaļ uz Hanema namu devās pats sultāns ar saviem sargiem un klaudzināja pie viņa durvīm, un viņa jaunā māsa Fetna piesteidzās un jautāja: «Kas tur klaudzina?» Un sultāns atsaucās: «Tas esmu es!» Tad nu viņa atvēra durvis, un, savu mūžu vēl neredzējusi sultānu Mohamadu, viņa seju aizsedza ar plīvura stūri un aizskrēja brīdināt māti.

Bet tieši tobrīd Hanema māte sēdēja pie dēla kapa zem grezna jumola, ko bija likusi uzcelt sava dēla Hanema piemiņai, jo šķita to jau mirušu; visu gadu viņai nebija pienākušas ziņas no dēla, un viņa raudāja vienā raudāšanā un neko ne ēda, ne dzēra. Un meitai viņa sacīja, lai tā ielaiž sultānu Mohamadu, un tas nu iegāja tirgotāja namā, piegāja pie kapa, un, ieraudzījis Hanema māti, kura mirka gaužās asarās, viņš teica tai: «Es nācu tavu dēlu Hanemu vest pie kalifa.» Bet viņa atbildēja: «Ak, es nelaimīgā! Mans dēls Hanems, mana klēpja auglis, nu jau vairāk nekā gadu atstājis mani un savu māsu, un mēs nezinām, kāds liktenis to piemeklējis!» Te nu sultanam Mohamadam, krietnam vīram ar cēlu dvēseli, bija jāpaklausa kalifa pavēle; un viņš nu lika aplaupīt visu māju, aizvest krāšņās segas, porcelānā traukus un dārgakmeņus, un visas greznās lietas, un pašu māju viņš lika izpostīt un visus akmeņus iznest no pilsētas. Un, lai gan šī pavēle viņam derdzās, viņš lika kailu noģērbt Hanema māti un Fetnu, viņa māsu, un trīs dienas tām nu bija stāvēt visiem pilsētas ļaudīm par apsmieklu. Un tad viņš izdzina tās no Damaskas. Un tā nu kalifa ļaunais prāts no Damaskas izdzina daiļo Fetnu un viņas māti.

Bet Hanems ben Eijubs, saukts el Motims el Maslubs, atstāja Bagdadi un gāja raudādams, līdz sirds viņam skumjās pagura; un gāja viņš visu dienu ne ēdis, ne dzēris; un izsalkums un sāpes viņu novārdzināja. Un, gandrīz jau mirdams, viņš beidzot nonāca kādā ciematā. Un, mošejas pagalmā iegājis, viņš nespēkā pakrita uz salmu izklāja un muguru piespieda pie sienas. Tā nu viņš bez jūtām, ar drudžaini pukstošu sirdi nekustēdamies nosēdēja līdz rītam, un viņam nebija spēka kādam ko pavaicāt. Un rīta agrumā, kad ciema ļaudis nāca mošejā lūgšanas skaitīt, tie viņu ieraudzīja nemaņā pakritušu. Un viņi atskārta, ka nabaga ceļinieks droši vien būs izsalcis un izslāpis, un atnesa viņam divus maizes kukuļus un medus podu, un tad nu viņi to padzirdīja un iedeva tam kreklu bez piedurknēm un salāpītu, un utu pilnu. Un viņi jautāja tam: «Kas esi tu un no kurienes, ak sve- šiniek?» Te nu Hanems atvēra acis, palūkojās uz visām pusēm, bet nevarēja izrunāt ne vārda; un sāka viņš rūgti raudāt. Un ciema ļaudis vēl bridi pie viņa stāvēja, tad beidzot aizgāja savmalu kurais, jo visiem bija darāms savs darbs.

Bēdas un posts nu Hanemu satrieca tik ļoti, ka viņš sasirga un mošejā uz salmu izklāja visu mēnesi sagulēja slims; un viņa miesa novārga un sejas krāsa pārvērtās, un viņu ēda blusas un blaktis, un bija viņš nu tik nožēlojams, ka mošejas lūgšanu skaitītāji nosprieda viņu vest uz Bagdades slimnīcu, jo citur nekur slimnīcas nebija. Un raugi: viņi aizgāja meklēt kamieli un kamieļu dzinēju un sacīja tiem: «Liec šo slimo jaunekli kamielim mugurā, ved viņu uz Bagdadi un pamet viņu pie slimnīcas durvīm! Cits gaiss un dziedināšana slimnīcā viņam gan līdzēs. Bet mēs tev samaksāsim par kamieli un par tavu darbu!» Un kamieļu dzinējs nu atbildēja: «Dzirdu un paklausu!» Un tā nu viņš pacēla Hanemu, un citi viņam palīdzēja, un ar visu izklāju, uz kura viņš gulēja, uzsēdināja to kamielim mugurā un cieši piesēja ar stipru virvi.

Un tieši tobrīd, kad kamieļu dzinējs jau dzīrās ceļā doties un Hanems apraudāja savu rūgto likteni, divas nabadzīgi ģērbtas sievas, kas stāvēja ļaužu barā, pēkšņi ieraudzīja slimo jaunekli un iesaucās: «Cik nabaga slimnieks gan līdzīgs mūsu Hanemam! Bet nevar jau būt, ka tas būtu viņš, jo tas ir izdilis kā ēna!» Un abas sievietes, vienos putekļos un tikko atnākušas šai vietā, sāka žēli raudāt, pieminēdamas Hanemu, jo tiešām tā bija viņa māte un Fetna, viņa māsa, abas izdzītas no Damaskas un nu dodamās uz Bagdadi.

Bet dzinējs uzkāpa ēzelim mugurā un, kamieli turēdams pavadā, jāja uz Bagdadi. Un drīz viņš nonāca sava mērķa galā un piejāja pie pašas slimnīcas, bet rīts vēl bija agrs, un slimnīcas durvis bija ciet, un Hanemu viņš pameta pie sliekšņa un pats devās savās gaitās.

Un tā nu Hanems gulēja pie slimnīcas durvīm, līdz ļaudis sāka laukā nākt no saviem namiem; tie redzēja viņu vāju un izdilušu kā ēnu un, apstājuši viņu no visām pusēm, gudroja un minēja, kas viņš tāds un kas viņu tik neganti piemeklējis. Bet tieši tobrīd garām jāja vecākais tirgus šeichs, un tas nu ļaužu baram lika tūdaļ atkāpties, un piegāja viņš pie slimā jaunekļa un savā nodabā sacīja: «Pie Allah zvēru! Ja šo jaunekli ieliks slimnīcā, viņš droši būs nāvei nolemts, jo raugi: neviens viņu tur nekops, kā vajadzīgs! Ņemšu viņu pie sevis, un Allah mani algos savos paradizes dārzos!» Un tā nu šeichs saviem jaunajiem vergiem lika viņu nest uz savu māju, un pats viņš gāja tiem pēdās un, mājās pārnācis, tūdaļ ierīkoja jaunu, labu gultu, un ielika tur jaunu, tīru spilvenu. Un tad nu viņš pasauca savu sievu un sacīja tai: «Ak mana sieva, es atvedu mājās viesi, ko Allah pats mums sūtījis! Un tev nu būs viņu kopt un par viņu gādāt!» Un viņa atbildēja: «Es sargāšu viņu kā savu acuraugu!» To teikusi, viņa atlocīja piedurknes, sasildīja ūdeni lielā katlā un mazgāja viņam rokas un kājas, un visu miesu; un ieģērba viņa sava vīra drēbēs, atnesa tam krūzi visjaukākā sorbeta un seju viņam slacīja ar rožūdeni. Un Hanemam nu krūtis sāka cilāties vieglāk; un spēki viņam lēni raisījās un pamodās atmiņas par pagātni un par viņa mīļo draudzeni Kuatu al Kulubu. Tas nu ir stāsts par Hanemu ben Eijubu el Motimu el Maslubu. Bet stāsts par Kuatu al Kulubu ir tāds: kad nu kalifs iedegās niknās dusmās uz viņu …»

Te Šechrezada redzēja, ka logā jau blāzmojas rits, un pazemīgi apklusa. Un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Tā nu, ak laipnais un cēlais valdniek, kad kalifs iedegās tik niknās dusmās uz Kuatu al Kulubu, ka lika viņu ieslodzīt tumšā istabā vecās sievas — pils kalpones uzraudzībā, viņa tur sabija astoņdesmit dienas, neredzējusi nevienu citu cilvēku. Un beidzot kalifs bija viņu pavisam aizmirsis, bet kādu dienu, garām iedams Kuatas al Kulubas istabai, viņš dzirdēja to skumjā balsī dziedam daiļas dziesmas un skaļi sarunājamies pašu ar sevi: «Ak draugs mans Hanem ben Eijub, cik skaista ir tava dvēsele un cik skaidra un cēla tava sirds! Tu biji cēls pret savu varmāku, un tu bijāji tā vīra sievas tikumu, kas izdzina tavu māti un māsu no tavas mājas, un tu glābi tā vīra sievas godu, kas tevi pašu un tavus tuviniekus gāza tik briesmīgā kaunā! Bet pienāks reiz diena, kad tev un kalifam būs jāiet vienīgā un taisnīgā soģa priekšā, un tad tu uzvarēsi, tu uzvarēsi savu varmāku, un Allah būs tavs sargs un glābējs, un viņa eņģeļi būs tavi liecinieki!»

Viņas vārdus dzirdējis un sapratis, ko nozīmē šīs gaudas, kuras dzirdēja tikai viņš viens pats, kalifs nu atskārta savu lielo netaisnību pret Kuatu al Kulubu un pret Hanemu. Un tūdaļ viņš lika aicināt vecāko einuchu, un tam nu Kuata al Kuluba bija jāved pie viņa. Un, kad tā nu atnāca pie viņa un stāvēja viņa priekšā, asaru pilnās acis nodūrusi un sāpēs lūstošu sirdi, kalifs viņai sacīja: «Ak Kuata al Kuluba, es dzirdēju, kā tu mani apsūdzēji par netaisnību un par varmācību, un tu teici, ka es ļaunu darījis tam, kas man darījis labu! Kas ir tas vīrs vai jauneklis, kas saudzēja sievieti, kura piederēja man, un kam es nesaudzēju ne māti, ne māsu?» Un Kuata al Kuluba atbildēja: «Tas ir Hanems ben Eijubs el Motims el Maslubs! Es zvēru tev, ak kalif, un zvēru pie tavas žēlastības un pie taviem labajiem darbiem, ka Hanems nav mani iekārojis; un nekad viņš nav man darījis gauži! Jo raugi: rupjības un nekaunības netikumi viņam sveši!» To nu kalifs gainīja visas šaubas un iesaucās: «Ak, kāds posts un kāda nelaime, ak Kuata al Kuluba! Un tik tiešām nav citas gudrības un citas varenības kā tikai tā, ko glabā Allah prāts! Tādēļ, ak dzirdi, ko tev teikšu, Kuata al Kuluba: lūdz, un visi tavi lūgumi būs paklausīti!» Te nu Kuata al Kuluba sacīja: «Ak visu ticīgo emir, es lūdzu: dod man Hanemu ben Eijubu!» Un kalifs, gan savu verdzeni vēl mīlēdams, viņai atbildēja: «Tas notiks, ja tas būs Allah prāts! Un to es tev apsola no visas sirds, un sirds mana nekad nekāro atpakaļ, ko pati devusi! Un viņu es iecelšu augstā godā un slavā!» To dzirdējusi, Kuata al Kuluba sacīja: «Ak visu ticīgo emir, es gribu, lai Hanems pārnāk pie manis un dāvā tu mani viņam, lai esmu viņam mija laulātā draudzene!» Un kalifs atbildēja: «Kad Hanems pārnāks, tu piederēsi viņam un būsi viņa laulātā draudzene!» Bet Kuata al Kuluba sacīja: «Ak visu ticīgo emir, nevienam nav zināms, kur Hanems skaita savus soļus; un arī pats Damaskas sultāns tev sacīja, ka nezinot, kāds liktenis viņu piemeklējis. Tad ļauj man pašai viņu meklēt, jo es ceru, ka Allah man palīdzēs viņu uziet.» Un kalifs atbildēja viņai: «Tev atļauts ir darīt, ko vien tu vēlies!»

To dzirdējusi, Kuata al Kuluba juta, ka krūtis viņai cilājas līksmā elpā un sirds atplaukst gaišā priekā, un viņa steidzās atstāt pili, ceļā līdzi paņēmusi naudas maku, kurā bija tūkstoš zelta dināru.

Pirmajā dienā viņa izstaigāja visu Bagdadi un gāja pie visu pilsētas novadu un visu ielu šeichiem, un jautāja visiem, bet neizdibināja neko.

Otrajā dienā viņa devās uz tirgu pie tirgoņiem un piegāja pie vecākā tirgus šeicha; un viņa stāstīja tam visu, kas nomāca viņas sirdi, un deva tam daudzus dinārus un lūdza, lai viņš tos dāvā nabaga svešiniekiem.

Un trešajā dienā viņa aizgāja zelta un sudraba lietu un dārgakmeņu tirgū un līdzi paņēma otru tūkstoti dināru. Un tad nu viņa lika aicināt tirgus šeichu, un viņa deva tam zeltu un sudrabu, lai izdāvā to nabaga svešiniekiem, un šeichs nu viņai sacīja: «Ak mana kundze, es pats savā mājā esmu patvērumu devis slimam jauneklim no svešas zemes malas, bet man nav zināms ne viņa vārds, ne viņa kārta. (Un raugi, tas bija Hanems ben Eijubs, bet šeichs to nezināja.) Un droši vien viņš ir ļoti bagāta tirgoņa dēls no cēlas un diženas cilts. Jo viņš gan novārdzis un izdēdējis kā ēna, bet viņa seja ir skaista, un viņam ir visas labās un cēlās īpašības. Un šai postā viņu droši vien iedzinuši lieli parādi, jo viņš nebūs varējis tos samaksāt, vai arī nelaimīgas mīlestības pārbaudījumi un šķiršanās sāpes. Un, šeicha vārdus dzirdējusi, Kuata al Kuluba juta, ka sirds viņai sāk pukstēt strauji un nemierīgi, un viņa notrīcēja visās miesās un sacīja šeicham: «Ak šeich, ja tu šai stundā nevari atstāt tirgu, tad liec kādam mani aizvest uz tavu māju!» Un šeichs nu lika viņu pavadīt jaunam puisēnam, kas tirgū kalpoja un zināja, kur ir viņa māja. Un puisēns aizgāja pa priekšu un Kuatu al Kulubu ieveda šeicha namā, kur dzīvoja slimais svešinieks.

Un, istabā iegājusi, Kuata al Kuluba palocījās pret šeicha sievu, un šeicha sieva viņu tūdaļ pazina, jo tā pazina visas dižciltīgās dāmas Bagdadē un bieži gāja pie tām ciemā, un pret Kuatu al Kulubu viņa palocījās līdz pašai zemei. Un, kad nu viņas bija sasveicinājušās,

Kuata al Kuluba jautāja: «Vai nevari man pasacīt, kur ir slimais un svešais jauneklis, kam esat patvērumu devuši savā namā?» Un šeicha sieva nu sāka gauži raudāt un ar pirkstu rādīja istabas kaktā, kur bija nolikta gulta, un sacīja: «Tur viņš guļ. Viņš droši vien ir jauneklis no dižas cilts, jo tiešām visas zīmes to rāda.» Te nu Kuata al Kuluba palūkojās uz gultu, kurā gulēja jaunais svešinieks, un uzlūkoja viņu vērīgām acīm, un viņa ieraudzīja vārgu un izdēdējušu jaunekli un nepazina Hanemu, bet iesila pret viņu maigā žēlumā un sāka raudāt, un teica: «Ak, cik nelaimīgi ir svešinieki, kaut savā zemē viņi būtu vai emiri!» To teikusi, viņa atdeva zelta dināru tūkstoti zeltkaju un dārgakmeņu tirgus šeicha sievai un lūdza, lai jaunekļa labā tā nežēlo neko; un tad nu pati viņam sniedza un lika izdzert zāles, un, ilgāk nekā stundu sēdējusi viņa gultas galvgali un šeicha sievai novēlējusi mieru un labklājību, uzsēdās mūlim mugurā un pārradās pilī.

Un tā nu ik dienas viņa staigāja pa tirgiem un nerimās meklēt, līdz kādu dienu pie viņas atnāca šeichs un sacīja: «Ak mana kundze Kuata al Kuluba, tu liki man visus svešiniekus, kas Bagdadei cauri brauc, atvest pie tevis, un tā nu es atvedu un tavā cēlā ziņā lieku divas sievietes, vienu precētu sievu, bet otru jaunu meiteni; un viņas abas droši vien būs no dižciltīga nama, jo raugi: viņu sejas to gaiši rāda, bet viņu miesas sedz nabadzīgs un netīra kazādas ģērbs, un plecos viņām uzmestas tarbas kā ubadzēm. Un acīs viņām zaigo asaras, bet sirdī smeldz neminamas skumjas. Un raugi: es atvedu viņas pie tevis, jo tikai tu, ak žēlsirdības valdniece, viņu sāpes varēsi remdināt un viņas atpestīt no kauna un negoda, kas viņām jāizcieš no uzmācīgiem un nekaunīgiem jautājumiem. Un ceru es, ka mūsu labo darbu algos Allah augstais un Jaus mums vietu savos paradizes dārzos!» Un Kuata al Kuluba atbildēja: «Zvēru pie Allah! Tu manā sirdī, ak mans kungs, esi modinājis neklusināmu dziņu viņas redzēt! Kur viņas ir?» Te nu šeichs izgāja laukā pie durvīm un abas sievietes ieveda pie Kuatas al Kulubas. Un, kad nu jaunā Fetna un viņas māte iegāja Kuatas al Kulubas istabā, tā uzlūkoja viņas un, redzēdama viņu skaistumu un skrandās tīto cēlumu, sāka rūgti raudāt, un iesaucās: «Zvēru pie Allah! Šīs sievietes ir no dižas cilts un nabadzībā nav radušas dzīvot! Viņu vaigā es redzu, ka viņas augušas godībā un bagātībā!» Bet šeichs atbildēja: «Tik tiešām, tavi vārdi ir patiesi, ak mana kundze! Un viņu mājas droši vien būs piemeklējusi liela nelaime, un nu viņas nomāc trūkums, jo viņu manta ir nolaupīta. Ak, palīdzēsim viņām, jo visi nabagie un nelaimīgie mums mīļi, un tā mēs iemantosim Allah žēlastību!» Šos vārdus dzirdējušas, māte un meita sāka gauži raudāt, un viņas atcerējās Hanemu ben Eijubu el Motimu el Maslubu. Un, viņu asaras redzēdama, Kuata al Kuluba pati sāka raudāt viņām līdzi. Un Hanema māte sacīja: «Ak cēlā kundze, lai ; Allah mums palīdz atrast to, ko mēs meklējam ar skumju pilnu sirdi!

Un abas mēs meklējam manu dēlu un mūsu siržu liesmu, manu dēlu Hanemu ben Eijubu el Motimu el Maslubu!»

So vārdu izdzirdējusi, Kuata al Kuluba iesaucās skajā balsī, jo saprata, ka tā ir Hanema māte un viņa māsa, un pēkšņi pakrita nemaņā. Bet, kad nu viņa- atžilba, viņa apskāva abas sievietes un sacīja tām: «Paļaujieties uz Allah augsto un uz mani, ak manas māsas, jo šī diena būs pirmā jūsu laimes diena un pēdējā jūsu posta un bēdu diena! Ak, neskumstiet vairs un nezūdieties!»»

Te nu Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa. Un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Un Kuata al Kuluba, ak svētītais valdniek, teica Hanema mātei un Fetnai, viņa māsai: «Ak, neskumstiet vairs un nezūdieties!» To teikusi, viņa pievērsās šeieham un iedeva tam tūkstoš zelta dinārus, un sacīja tam: «Ak šeich, tad ved nu viņas uz savu māju un saki savai sievai, lai tā viņām izkurina hamamu un ietērpj viņas viskrāšņākajās drēbēs; un lai nu viņa gādā un rūpējas par tām un viņu labklājībai lai netrūkst nekas!»

Un otrā dienā Kuata al Kuluba nu pati devās uz šeicha māju, jo gribēja redzēt, vai viss ir padarīts, kā viņa likusi. Un, tiklīdz nu viņa iegāja istabā, te šeicha sieva viņu pazemīgi un laipni sagaidīja un noskūpstīja viņai rokas, un pateicās par viņas devību; un tad nu viņa pasauca Hanema māti un māsu, kuras bija iznākušas no hamama, un sejas viņām staroja daiļumā un cēlumā. Un visu stundu Kuata al Kuluba ar viņām laipni tērzēja, un šeicha sievai viņa apvaicājās par slimo jaunekli. Bet tā nu atbildēja: «Viņš aizvien vēl nav atspirdzis.» Un Kuata al Kuluba sacīja: «Iesim visas pie viņa un lūkosim viņu spirdzināt.» Te nu viņa pasauca līdzi abas sievietes, kuras bija apmetušās sieviešu pusē un nevarēja slimnieku redzēt, un visas nu iegāja pie svešā jaunekļa un uzlūkoja viņu maigām un līdzjūtīgām acīm, un piesēdās pie viņa gultas, un sāka tērzēt; un sarunas vidū pēkšņi atskanēja Kuatas al Kulubas vārds! Un, tiklīdz jauneklis šo vārdu izdzirdēja, viņa bālajā sejā atplauka dzīvības sārtums un novārgušajā miesā izšalca spēka vilnis, un dvēsele atraisījās no stinguma; un tā nu viņš pacēla galvu un dzīvības priekā dzirkstošām acīm iesaucās: «Kur esi tu, ak Kuata al Kuluba?»

Un, kad nu Kuata al Kuluba dzirdēja savu vārdu no svešā un slimā jaunekļa lūpām, kuras šai namā atvērās pirmo reizi, viņa tūdaļ pazina Hanema ben Eijuba balsi, pēkšņi noliecās pie viņa un līksmi iesaucās: «Ak mīļais! Vai esi Hanems ben Eijubs?» Un viņš tai atbildēja: «Jā, es esmu Hanems!» To dzirdējusi, Kuata al Kuluba pakrita nemaņā un gulēja augšpēdu. Un arī Hanema māte un viņa māsa Fetna, šos vārdus dzirdējušas, iekliedzās un pakrita, un zaudēja samaņu.

Bet drīz viņas atkal atžilba, un visas nu steidzās pie Hanema un, kā jau daždien tādos brīžos, sāka raudāt un priekā saukt, un viņu skūpstīt.

Un, mazliet rimusi, Kuata al Kuluba viņam sacīja: «Lai slavēts Allah, kas man, tavai mātei un tavai māsai ļāva tevi satikt!» Un viņa stāstīja tam visu, kas bija noticis, un beidzot teica: «Manus vārdus dzirdējis, kalifs man ticēja un ir tev žēlīgs, un teicās ļoti gribot tevi redzēt; un viņš dāvā mani tev!» To dzirdējis, viņš ielīksmojās vislielākā priekā un vienā laidā skūpstīja roku Kuatai al Kulubai, un tā nu skūpstīja viņam galvu un acis. Un Kuata al Kuluba teica viņiem visiem: «Gaidiet mani tepat! Es būšu drīz atpakaļ!» Un viņa aizsteidzās uz pili un atvēra lādi, kurā glabājās dārgakmeņi, izņēma daudzus dinārus un aizgāja uz tirgu, un atdeva tos šeicham, sacīdama: «Nopērc viņām abām un arī Hanemam četrus viskrāšņākos ģērbus no visdārgākā auduma un divdesmit lakatus, un desmit jostas, un desmit no katra drēbju gabala!» Un viņa devās atpakaļ uz to māju, kur bija Hanems un viņa māte, un māsa, un veda viņus visus hamamā. Un tad nu viņa lika izvārīt cāļus un citu gaļu un pagādāt visskaidrāko vīnu, un trīs dienas viņa pati tos baroja un dzirdīja savā pilī; un pēc triju dienu stiprinošās barības viņi visi juta, ka miesa un dvēsele atkal ir dzīvības pilna. Un Kuata al Kuluba vēl viņus ieveda hamamā un lika viņiem apģērbt citas drēbes, un atkal aizveda viņus uz šeicha māju. Bet pati viņa aizgāja pie kalifa, līdz zemei palocījās pret viņu un stāstīja tam par Hanema ben Eijuba un viņa mātes, un viņa māsas Fetnas pārnākšanu. Un viņa neaizmirsa tam pasacīt, cik skaista un cik jauna un burvīga ir Fetna. Te nu kalifs teica kādam no saviem vergiem: «Steidzies un pasauc Džiafaru! Un vezirs Džiafars ienāca, un kalifs viņam sacīja: «Ej un atved pie manis Hanemu ben Eijubu!» Un Džiafars tūdaļ devās uz šeicha māju, kur viņam pa priekšu jau bija aiztecējusi Kuata al Kuluba un visiem ziņoja par vezira Džiafara nākšanu, sacīdama: «Ak Hanem, nu tev būs kalifam, kas savam veziram Džiafaram licis tevi vest pie viņa, rādīt visu tavas daiļrunības spēku un tavas sirds skaidrību, un tavu vārdu patiesību!» To teikusi, viņa ietērpa Hanemu krāšņākajā no visiem jaunajiem, tirgū pirktajiem ģērbiem, iedeva viņam daudzus dinārus un sacīja: «Neaizmirsti zeltu saujām kaisīt, kad būsi iegājis kalifa pilī un iesi cauri einuchu un citu kalpu rindai!»

Tikmēr nu Džiafars uz sava mūļa piejāja pie šeicha mājas un Hanems izsteidzās viņu sveikt un skūpstīja zemi viņa priekšā. Un bija viņš atkal tas pats senais skaistulis Hanems ar cēlo vaigu un apburošo izskatu! Un Džiafars nu viņu lūdza, lai viņš nāk tam līdzi, un tas aizveda viņu pie kalifa. Un Hanams nu ieraudzīja visu ticīgo emiru viņa veziru, viņa varas vietnieku, viņa galma ļaužu un karavadoņu pulkā. Bet Hanemam bija daiļa valoda un skaidra sirds, un bija viņš atjautīgs un veikls stāstītājs un brīnišķīgs pantu teicējs. Un tā nu viņš apstājās kalifa acu priekšā, brīdi iegrima domās, tad pēkšņi pacēla galvu un teica šādus paša sacerētas dziesmas vārdus:

«Ak dienu valdniek, tu lielais, cēlais!

Kad Allah acs šo zemi uzlūkoja,

Viņš auglību tai deva bagātu.

Mēs — auglības šās dēli visi esam

Un visi paklausām, ko liek tavs prāts.

Nāk sultāni un emiri pie tevis

Un tavu pēdu pīšļus slauka tie

Ar savām bārdām, savu drēbju krokām.

Un tavai godībai tie balvas nes,

Liek zelta vainagus pie tavām kājām!

Par šauru zeme, visa planēta,

Lai visiem taviem uzticīgiem kalpiem

Tā patvērumu dotu savā klēpīl

Ak laika valdniek, no dienas šīs

Sev teltis celsi tālās planētās,

Kas zibot telpas bezgalībā šaujas!

Lai zvaigznes, visi spīdekļi tev klausa

Un gājiens tavs lai staro, laistās spoži,

Ak gara valdoni! Lai zemi svētī

Tavs taisnais, gudrais prāts un tava gaisma,

Lai dzēš tas noziegumus, grēkus baigos

Un visiem taisnīgajiem laimi dod!»

Un kalifu apbūra pantu daiļums un brīnišķīgais ritums, un valodas skaidrība, un vārdu vieglums.»

Te nu Šechrezada ieraudzīja logā gaismu un pazemīgi apklusa. Un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Un, kad nu Hanems ben Eijubs, ak augstais valdniek, tā bija apbūris kalifu Harunu al Rašidu, kalifs viņam lika tuvoties savam valdnieka krēslam un sacīja: «Stāsti man visu savu kļūmo stāstu un neslēp neko!» Te Hanems apsēdās un kalifam stāstīja visu savu bēdu stāstu no sākuma līdz galam. Bet visu to atkārtot būtu lieki. Un raugi: kalifs nu ticēja, ka Hanems ben Eijubs nav bijis vainīgs, un viņš ticēja Hanema sirds skaidrībai, jo sevišķi, kad redzēja, cik dziļu bijību Hanems jutis pret vārdiem, kas bija ierakstīti viņa mīļākās naktsģērba jostā, un viņš sacīja tam: «Ak Hanem, es lūdzu tevi, atpestī manu sirdsapziņu no lielās netaisnības, kas tev bija jāizcieš manis dēļ!» Bet Hanems viņam atbildēja: «Ak visu ticīgo emir, es esmu tevi jau atpestījis! Jo viss, kas pieder vergam, pieder arī viņa kungam!»

Un savā priekā kalifs neaizmirsa Hanemu iecelt savas valsts augstākajā goda kārtā. Un viņš dāvāja tam krāšņu pili un nolika lielu algu, un deva tam daudzus vergus un tikpat daudzas verdzenes. Bet Hanems steidzās uz jauno pili aizvest savu māti un Fetnu, savu māsu, un savu mīļo draudzeni Kuatu al Kulubu. Un kalifs, dzirdējis, ka Hanemam ir brīnišķīgi daiļa māsa, vēl jauna un šķīsta, vārdā Fetna, lūdza, lai Hanems dod to viņam, un Hanems atbildēja: «Viņa ir tava kalpone un es tavs vergs!» Kalifs nu viņam bagātīgi pateicās un deva viņam simt tūkstoši zelta dināru, un tad nu lika aicināt kadiju un lieciniekus

un pavēlēja rakstīt Fetnas laulības līgumu. Un to pašu dienu, to pašu stundu kalifs vienā pusē un Hanems otrajā aizgāja katrs pie savas jaunās sievas: Fetnu apprecēja kalifs, bet Kuatu al Kulubu appreceja Hanems ben Eijubs el Motims el Maslubs.

Un tā nu citu rītu kalifs bija tik priecīgs par burvīgo nakti, ko bija pārlaidis Fetnas jaunavīgajās skaujās, un par saviem jaukajiem panākumiem, ka lika aicināt visus rakstītājus ar vislabāko un visskaistāko rokrakstu, un tiem nu bija jāuzraksta Hanema stāsts no sākuma līdz galam, lai tas glabājas kalifa rakstu krātuvēs un māca pēcnieku paaudzes, un brīnīties liek gudrajiem, kuri būs aicināti to lasīt dziļā bijībā un sumināt dienas un nakts radītāja cēlo darbu.»

Bet Šechrezada vēl sacīja sultanam Sachriaram: «Ak laiku valdniek, tikai nedomā, ka šis stāsts bija brīnišķīgāks un burvīgāks nekā stāsts par Kodadadu un viņa brāļiem!» Tad nu sultāns Sachriars sacīja: «Tad stāsti man šo stāstu, ko neesmu vēl dzirdējis!»

PASAKA PAR KODADADU UN VIŅA BRĀĻIEM

Un Šechrezada stāstīja sultanam Sachriaram: «Reiz dzīvoja bagāts un varens sultāns, un Dia- berkiras valstībā viņš valdīja Haranas pilsētu. Un mīlēja viņš savus pavalstniekus, un tie viņam klausīja un pazemīgi kalpoja. Un daudz bija viņam sievu, bet Vienu viņš izdzina no sava galma, un vārds tai bija Piruza. Un izdzītā sieva dzīvoja Samarijā, sultānā brāļadēla pilī. Tur nu viņai piedzima dēls, un tas bija skaists kā dzidrākā diena. Un Samarijas valdnieks tūdaļ rakstīja Haranas sultanam un sūtīja tam prieka vēsti par dēla piedzimšanu. Un viņš vēlēja tam svētību un Allah žēlastību. Un lieli bija sultānā prieki, un rakstīja viņš princim Samēram, savam brāļadēlam, lai tas audzina Piruzas dēlu un dod tam Kodadada vārdu. Un, ja nu viņa dvēsele ilgošoties pēc dēla, lai tad šo siltot uz viņa pilsētu.

Un tā nu Samarijas valdnieks audzināja jauno princi un mācīja to jāt un bultas šaut, un viņš mācīja tam visu, kas piederējās sultānā dēlam. Un, kad nu Kodadadam pienāca astoņpadsmitais mūža gads, viņš visiem likās tīrais brīnumu brīnums. Kā daždien sultānā dēls,

viņš bija cēls un drosmīgs, un kādu dienu viņš sacīja savai mātei: «Ak māte, manu dvēseli skumdina garlaicība! Es krūtīs jūtu slavas dziņu, un tādēļ ļauj man doties kara briesmās! Jo raugi: manam tēvam, Haranas sultanam, ir daudzi ienaidnieki, un kaimiņu sultāni grib laupīt viņa mieru. Ak māte, ko viņš nesauc mani palīgā, un ko tik ilgi man jādzīvo bērna dzīve? Ak, visiem maniem brāļiem lemta laime kauties viņa karapulkos, — un vai tad manai dzīvei būs aizritēt dīkā?» To dzirdējusi, Piruza atbildēja: «Ak dēls, es gribu slavā celt tavu vārdu! Un man būtu prieks, ja tu jau cīnītos ar sava tēva ienaidniekiem, bet raugi: tev vēl jāgaida, līdz viņš tevi sauks.» Bet Kodadads attrauca: «Ak mīļā māte, es pārāk ilgi jau esmu gaidījis! Es miršu, ja neredzēšu sultānu, es gribu viņam kalpot. Es iešu viņa galmā kā jauns svešinieks, un viņš mani neatraidīs, un tikmēr es nelikšos pazīstams, līdz būšu veicis tūkstoš varoņdarbu!» Un tā nu Piruza svētīja viņa cēlo dziņu, un, lai princis Samērs nevarētu tam pretoties, Kodadads nesacīja viņam ne vārda. Un kādu dienu viņš teicās doties medībās un klusībā atstāja Samariju.

Un tā nu viņš aizjāja baltā zirgā ar zelta iemauktiem un pakaviem, un zila atlasa segliem, kas zaigoja pērļu mirdzumā. Un raugi: šķēpa rokturis laistījās vienos dimantos, un maksts tam bija no sandala koka, un tā bija izrotāta smaragdiem un rubiniem. Un vienā plecā viņam bija uzmaukta bultu soma, bet otrā laistījās loks. Un, tā nu apģērbts un izpušķots, viņš iejāja Haranas pilsētā. Un tūdaļ viņš steidzās pie Haranas sultānā, un tam bija lieli brīnumi un prieks par viņa skaistumu un daiļo augumu. Un droši vien tā bija asiņu balss, kas viņa sirdi dzina uz skaisto jaunekli. Un sultāns viņam rādīja lielu godu un jautāja viņa vārdu un kārtu. Un Kodadads atbildēja: «Ak augstais valdniek, es esmu Kairas emira dēls. Man uznāca dziņa doties pasaulē, un es atstāju savu dzimteni, bet tavi ļaudis man stāstīja, tu esot naidā ar saviem kaimiņiem. Un tā nu -es devos uz tavu valstību un gribu cīnīties ar taviem ienaidniekiem.» To dzirdējis, sultāns ielīksmojās un bija jauneklim žēlīgs, un savā karapulkā viņš iecēla to augstā amatā.

Un jaunā prinča varonību drīz teica un slavēja karavadoņi un karavīri, un sultānā sirds uz viņu iesila mīlestībā. Un veziri un galminieki nāca lūgties Kodadada žēlastību, un citus sultānā dēlus viņš pameta ēnā. Un tā nu jaunie prinči iedegās dusmās un skaudībā, un viņu sirdis kvēloja naidā pret svešo jaunekli. Bet sultāns viņu cēla aizvien lielākā godā un vienmēr to tīkoja savā tuvumā. Un lieli bija viņa brīnumi 'par jaunekļa gudro valodu un smalko prātu. Un, citiem rādīdams, cik augstu viņš ciena jaunekļa gudrību, viņš lika tam uzraudzīt citus prinčus, kaut viņi visi bija vienā vecumā. Un tā nu Kodadads bija savu brāļu kungs un pavēlnieks.

Bet sultānā dēlu naids auga augumā. Un viņi sacīja: «Vai tad nar jau gana, ka sultanam, mūsu tēvam, svešinieks mīļāks par saviem dēliem, bet viņš to ieceļ vēl mums par kungu! Un bez viņa ziņas mēs nedrīkstam darīt neko! Nē, to mēs neļausim un svešinieku no kakla nokratīsim!» Tad nu viens no viņiem iesaucās: «Uzbruksim viņam un viņu nokausim!» Bet otrs atbildēja: «Ak nē, tā paši iekritīsim bedrē. Viņa nāve sultānā sirdī iededzinās naidu, un mēs vairs nevarēsim mantot valdnieka godu. Mums svešinieks jāuzveic ar viltu. Iesim un lūgsim viņa atļauju izjāt medībās, un, kad būsim aizjājuši tālu no pils, tad dosimies uz kādu pilsētu un paliksim tur labi ilgi. Un tā nu sultāns brīnīsies, kur esam aizklīduši, un viņu plosīs nemiers, un svešinieku viņš liks nokaut. Un, lai tad nu būtu kā būdams, bet no galma viņš to aizdzīs, jo raugi: viņš ļāvis mums atstāt sultānā pili.» Sis padoms nu patika visiem sultānā dēliem, un viņi steidzās pie Kodadada un lūdza atļauju izjāt medībās. Un Kodadadam, savam pavēlniekam, viņi apsolījās pārnākt tai pašā dienā.»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Kodadadam viņi apsolījās pārnākt tai pašā dienā. Un tā nu Piruzas dēls iekrita lamatās, jo saviem brāļiem bija atļāvis jāt medībās. Un tie nu aizjāja un mājās nepārnāca. Un, kad aizritējušas bija trīs dienas, te sultāns jautāja Kodadadam: «Ak jaunekli, kur mani dēli? Es neesmu tos ilgi redzējis.» Un Kodadads palocījās un viņam atbildēja: «Ak augstais valdniek, nu jau trīs dienas, kopš viņi izjāja medībās. Bet viņi apsolījās pārnākt tai pašā dienā.» To dzirdot, nemiers plosīja sultānā sirdi, un, kad pagāja vēl diena, bet prinči nepār radās, viņa dvēseli plosīja izmisums un nomāca skumjas. Un skumjas izkvēloja dusmās, un viņš teica Kodadadam: «Ak vieglā prāta jaunekli, kā tu varēji palaist manus dēlus un pats viņus nepavadīji? Vai tā tu dari savu darbu, ko esmu tev licis? Ak, ej un steidzies, un uz pēdām atved manus dēlus, un, ja tu viņus neatvedīsi, tev jāmirst būs pašam!»

Urļ kad nu Piruzas nelaimīgais dēls bija dzirdējis sultānā vārdus, viņu nomāca bēdas un bailes. Un viņš apjoza bruņas un uzkāpa zirgā, un aizauļoja uz pilsētu. Kā gans, kas pazaudējis savas avis, viņš visur taujāja un meklēja savus brāļus un izjāja ciemus, izjāja pilsētas, bet brāļu pēdas nesadzina. Un tā nu viņa sirdi žņaudza negantas sāpes, te pēkšņi viņš iesaucās: «Ak mīļie brāļi, kur esat? Vai esat krituši mūsu ienaidnieku gūstā? Un vai tādēļ man bija nākt Haranas sultānā galmā, lai pašu sultānu gāztu tik negantās ciešanās?» Un viņa sirdij nu nebija miera, ka sultānā dēliem bija ļāvis izjāt medībās un pats nebija tos' pavadījis.

Un vairākas dienas viņš velti taujāja un meklēja, līdz nonāca lielā un plašā ielejā, un ielejas vidū zvīļoja melna marmora pils. Un tā nu viņš jāja uz pili un pils logā ieraudzīja brīnišķīgi daiļu jaunavu, un jaunavas vaigā bija redzamas lielas bēdas. Un, tiklīdz viņa ieraudzīja svešo jaunekli un domāja, ka viņš to dzirdēs, te jaunava uzsauca Ko- dadadam: «Ak jaunekli, steidzies prom no šās posta pils, un, ja tu kavēsies, tevi sagrābs resnais milzis, kas pilī dzīvo! Un zini: viņš sūc un dzer cilvēku asinis un viņš sagrābj visus, kam kļūmais liktenis soļus dzen šai ielejā. Un viņš met tos tumšā cietumā un no cietuma izlaiž tikai tad, kad grib tos aprīt.»

To dzirdējis, Kodadads jautāja: «Ak, saki, mana kundze, — kas tu tāda?» Un jaunava atbildēja: «Ak jaunekli, mana tēva māja ir Kairā, un esmu no cēlas cilts. Es devos uz Bagdadi, miera mājokli, un vakar jāju garām šai pilij, te melnais milzis mani ieraudzīja un visus manus ļaudis nokāva, bet pašu atveda savā pilī. Ak, nekavējies ne mirkli un glābies, jo melnais drīz būs atpakaļ! Viņš ielejā bija saskatījis dažus ceļiniekus un izgāja tos medīt. Ak, steidzies, un es vairs nezinu, vai varēsi vēl aizbēgt!»

Bet jaunava nepaguva izrunāt savus vārdus, te melnais milzis jau bija klāt. Un raugi: viņa izskats bija baisīgs, un milzīgs bija viņa augums, un viņš jāja lielā un augstā zirgā un rokā vicināja platu un smagu šķēpu, ko pacelt varēja viņš vienīgais. To redzot, Kodadadam bija lieli brīnumi, un viņš piesauca Allah augsto un izvilka savu šķēpu, un droši sagaidīja melno milzi. Tas nu niecināja tik vāju pretnieku un lika tam zemoties bez cīņas. Bet Kodadads tam rādīja zīmes, ka ies par savu dzīvību cīņā, un viņš auļoja tam pretim un belza tam pakausī smagu cirtienu. Un, kad nu melnais milzis to sajuta, tas izrēca baisīgu kliedzienu, un pēkšņi nodrebēja visa ieleja. Un, dusmās putodams, viņš saslējās kāpšļos un dzīrās Kodadadam zvelt ar savu briesmīgo šķēpu. Un viņa vēziens bija tik varens, ka jauno princi tas būtu notriecis, ja tas veikli nesagriezis savu zirgu un neizvairījies. Un tā nu šķēps nošņāca gaisā. Un, iekams melnais milzis paguva zvelt otru belzienu, te Kodadads tam nocirta labo roku. Un briesmīgais šķēps nu nokrita zemē ar visu roku, un cirtiena spars lika sagrīļoties melnajam milzim, un kāja tam izslīdēja no kāpšļa. Un visa zeme nodimdēja, kad tas nogāzās no sava zirga. Te pēkšņi jaunais princis nolēca no zirga un piesteidzās pie sava ienaidnieka, un nocirta tam galvu.

Un daiļā jaunava nu skatīja šo cīņu un raidīja karstas lūgšanas Allah augstajam, un raugi: viņa lūdzās par jauno princi. Un, redzēdama, ka noripoja milža galva, viņa iekliedzās lielā priekā un sacīja Kodadadam: «Ak princi, nu piepildi savu darbu! Jo grūtā cīņa un spožā uzvara man rāda, ka esi no cēlas cilts. Un zini: pils atslēgas ir melnajam milzim, un ej un paņem tās, un atpestī mani no gūsta!» Un tā nu Kodadads izmeklēja pīšļos notriektā milža kabatas un uzgāja tur daudzas atslēgas.

Tad nu Kodadads atvēra pirmos vārtus un iegāja lielā, plašā pagalmā, un tur viņš ieraudzīja daiļo jaunavu. Un lielā priekā viņa steidzās tam pretī un pateicībā dzīrās mesties pie Kodadada kājām, bet jaunais princis to neļāva. Un viņa slavēja jaunā prinča varonību un teica viņu lielāku par visiem pasaules varoņiem. Un viņas laipnību tas atņēma ar laipnību, un tuvumā viņa likās vēl daiļāka nekā iztālēm. Un tā nu nevarēja zināt, kam bija lielāks prieks: vai viņai, ka bija izkūlusies no briesmām, vai viņam, ka varējis glābt tik daiļu jaunavu.

Un, kad nu viņi sāka risināt valodas, te pēkšņi atskanēja kliedzieni un vaimanas. Un Kodadads iesaucās: «Ak cēlā kundze, ko es te dzirdu? No kurienes skan šie žēlie vaidi?» Bet jaunava, ar pirkstu rādīdama zemas durvis pagalmā, atbildēja: «Tie skan no turienes. Jo raugi: tur pazemes tumsā nīkst daudzi nelaimīgi cilvēki, ko viņu ļaunā zvaigzne iemetusi milža rokās. Tie visi ir važās slēgti, un katru dienu melnais viņus mocīja un tad aprija.» To dzirdējis, Kodadads sacīja: «Ak, kāds man prieks, ka mana uzvara tiem glābusi dzīvību! Nāc, ak, cēlā kundze, un laidīsim viņus brīvībā. Un savā sirdī tu jutīsi viņu lielo prieku.»

Un, tā nu runājoties, viņi tuvojās cietuma vārtiem. Un, jo tuvāk viņi gāja, jo skaidrāk ausīs ieskanēja gūstekņu vaimanas. Un tās plosīja kodadada dvēseli un stindzināja viņa locekļus. Un, gribēdams jo drīzāk gainīt viņu mokas, viņš atslēgu iegrūda durvju caurumā. Bet tā nebija īstā atslēga, un viņam bija jāmeklē cita. Un, dzirdot atslēgu grabēšanu, nelaimīgajiem likās, ka melnais milzis nāk viņus aprīt. Un tā nu viņu baiļu kliedzieni un izmisuma gaudas cēlās pret debesīm. Un likās, ka vaidu balsis nāk no pašām zemes dzīlēm.»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka vaidu balsis Kodadads šķita izskanam no pašām zemes dzīlēm. Te Kodadads atvēra durvis un ieraudzīja kraujas kāpnes, un pa tām viņš nokāpa dziļā un platā alā, un alā iespīdēja vāji gaismas stari. Un tur nu viņš atrada vairāk nekā simt cilvēku, un visi tie bija ieslēgti važās un piesieti pie stabiem. To redzēdams, viņš teica nelaimīgajiem: «Ak nelaimīgie ceļinieki, kas gaidījāt tikai negantās nāves mirkli, esiet pateicīgi Allah augstajam, kas pestījis jūs ar manu roku! Jo raugi: es nokāvu melno šausmu vīru, kam bijāt lemti par upuriem, un nu es nāku salauzt jūsu važas.» Un, kad nu gūstekņi viņa vārdus bija dzirdējuši, tiem bija lieli brīnumi, un priekā viņi sāka skaļi kliegt. Un Kodadads un daiļā jaunava sāka raisīt viņu važas, un tie, kas bija jau atraisīti, viņiem palīdzēja. Un tā nu nepagāja necik ilgi, te visi varēja priecāties par savu brīvību.

Un vi^i nu metās pie Kodadada kājām un viņam pateicās, un tad izkāpa no dziļās alas. Un lieli bija Kodadada brīnumi, kad gūstekņu pulkā viņš ieraudzīja savus brāļus, ko bija meklējis, bet atrast necerēja. Un pēkšņi viņš iesaucās: «Ak mīļie brāļi, vai acis mani nemaldina? Allah vārdā, vai tie esat jūs? Ak, kāds man prieks, ka varēšu jūs aizvest sultanam, jūsu tēvam, jo raugi: viņa dvēsele ir noskumusi par jums! Bet vai esat visi sveiki un veseli, un vai kāds nav jāapraud? Ak, tad viņa nāve aptumšotu manu prieku par jūsu glābiņu!»

Bet Kodadads bija glābis visus sultānā dēlus, un viņš tos apskāva un stāstīja, cik nemierīgs bijis sultānā — viņu tēva prāts. Un viņi teica un slavēja savu glābēju, un to pašu darīja citi gūstekņi. Un tā nu visi iegāja milža pilī, un viņu acis žilbināja rotas un dārgakmeņi, un zelta brokāts, un persiešu paklāji, un ķīniešu atlass, ko melnais bija nolaupījis tirgoņu karavanām. Bet lielāko tiesu šīs mantas piederēja gūstekņiem, kurus atpestīja Kodadads. Un tā nu katrs pazina savu mantu un centās to atgūt. Un Kodadads viņiem atdeva visu un izdalīja vēl citas mantas. Un viņš sacīja tiem: «Bet kā savas mantas aizvedīsiet? Jo raugi: mēs esam tuksnesī, un droši vien te zirgu nebūs.» To dzirdējis, kāds atbildēja: «Ak kungs, mums melnais nolaupīja kamieļus, un varbūt tie ieslēgti pils kūtīs.» Tad nu Kodadads sacīja: «Tas var gan būt, un tādēļ iesim meklēt. Un, kad nu viņi iegāja kūtīs, viņi atrada tirgotāju kamieļus un sultānā dēlu zirgus. Un visi nu ielīksmojās lielā priekā. Un kūtīs bija arī melnie vergi, un, redzēdami gūstekņus brīvā, tie atskārta, ka viņu kungs ir beigts, un lielās bailēs visi aizbēga. Bet neviens negribēja dzīties viņu pēdās. Un tirgoņi priecājās par savu brīvību un saviem kamieļiem, un visi taisījās un posās uz savu dzimteni.

Un, kad nu visi bija prom, te Kodadads pievērsās daiļajai jaunavai un jautāja: «Ak daiļā kundze, uz kurieni tu gribi doties? Un kāda bija tavu soļu gaita, kad melnais tevi sagrāba? Es aizvedīšu tevi, uz kurieni dzenas tavs prāts, un mājās gribēs doties arī sultānā dēli.» Bet Haranas sultānā dēli teicās jaunavu nepamest, iekams viņa būs aizvesta savā zemē.

To dzirdējusi, viņa teica Kodadadam: «Ak mans kungs, mana zeme ir tālu, un tev nebūs doties tik tālu ceļu! Un zini, es savu dzimteni esmu atstājusi uz visiem laikiem. Un es jau sacīju, ka mana dzimtene ir Kaira, bet tu biji man labs, un es esmu tev pateicīga, un tādēļ neslēpšu tev patiesību. Ak kungs, es esmu sultānā meita. Bet manam tēvam dzīvību laupīja kāds varas tīkotājs, un tas iesēdās mana tēva valdnieka krēslā. Un, savu dzīvību glābdama, es bēgu no sava tēva valstības.»

Te nu Kodadads un viņa brāļi lūdza sultānā meitu, lai šī stāsta savu bēdu stāstu. Un viņi apsolījās darīt, ko vien kāros viņas prāts, lai tikai laime viņai tecētu pa priekšu. Un viņa pateicās sultānā dēliem par viņu solījumu un remdēja viņu ziņkārību. Un tā nu viņa sāka savu stāstu.

STĀSTS PAR DERIARARAS SULTANA MEITU

«Kādā salā bija liela pilsēta, un vārds tai bija Deriabara. Un pilsētā ilgi valdīja varens un bagāts sultāns, un sultanam bija tikai viena meita. Un raugi: šī nelaimīgā sultānā meita esmu es. Un tēvs mani skoloja un labi audzināja, jo dēla viņam nebija, un viņš mācīja mani valdīt, lai pēc viņa nāves es celtos valdnieces godā.

Te kādu dienu sultāns izjāja jautrās medībās un ieraudzīja meža ēzeli. Un viņš dzinās ēzeļa pēdās, bet noklīda no pavadoņiem un savā dedzībā vairs neatskārta, ka ir apmaldījies. Tad nu viņš nokāpa no zirga un apstājās mežmalā, kur ieskrēja ēzelis. Un, tiklīdz satumsa nakts, te feultans mežā ieraudzīja gaismu un šķita nonācis ciema tuvumā. Tā domājot, viņš ielīksmojās cerībā, ka varēs pārgulēt tur nakti un saviem pavadoņiem aizsūtīt ziņu. Un tā nu viņš cēlās un gāja pretim gaismai.

Bet drīz jau sultāns alģidās, ka gaisma viņu maldinājusi. Un raugi: tā bija tikai sīka uguntiņa, un tā dega meža būdā. Un, kad nu viņš piegāja pie būdas, viņa brīnumiem nebija gala, jo pēkšņi viņš ieraudzīja melnu vīru. Un tas bija briesmīgs milzis, un tas sēdēja platā atzveltnī, un pie kājām tam bija nolikta liela vīna krūka. Un uz kvēlojošām oglēm tas cepa vērsi, kam bija nodīrājis ādu. Un drīz viņš noplēsa vērsim gabalu un aprija to, drīz pielika krūku pie mutes un dzēra kāriem malkiem. Bet sultānu, manu tēvu, visvairāk valdzināja daiļa jaunava, ko viņš ieraudzīja milža būdā. Tā viņam likās dziļu bēdu nomākta, un rokas tai bija sasietas, un pie viņas kājām bija nolikts mazs bērns. Un bērns tur raudāja vienā raudāšanā, un likās, ka savai mātei viņš līdzi cieta lielajā postā.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka bērns tur raudāja vienā raudāšanā. To redzot un dzirdot, noskuma mana tēva dvēsele, un viņš gribēja doties būdā un milzi nokaut. Te pēkšņi viņš vieda, ka cīņa nebūs līdzīga, un savā prātā nodomāja milzi uzveikt ar viltu. Un, vērša pusi aprijis un lielo krūku izdzēris, milzis sacīja daiļajai jaunavai: «Ak skaistule, ko esi tik cieta un tīšu prātu mani kaitini? Ja būsi gudra, es nebūšu vairs tik bargs, un tu līgosi vienā laimē. Ņem mani par vīru, un es būšu tev maigs un žēlīgs.» Bet daiļā jaunava atbildēja: «Ak zvēresta lauzēj, ak neuzticīgais pavalstniek, jel nedomā, ka laiks manas dusmas mazinās! Tu esi man derdzīgāks par baisīgāko dergli, un tu esi sacēlies pret manu tēvu, savu kungu un pavēlnieku. Tad labāk mirstu, nekā esmu tava!» Bet viņas vārdi melno milzi iesvēla trakās dusmās, un tas atrēca: «Ak, valdi savu mēli un zini: mana nonievātā mīlestība izkvēlos naidā, un tā jau brēc pēc tavas nāves! Un raugi: tavs gals ir jau klāt!» To teicis, viņš izrāva šķēpu un dzīrās nocirst viņai galvu, te pēkšņi sultāns, mans tēvs, izšāva bultu, un tā ieskrēja milža krūtis. Un tā nu šausmu vīrs sagrīļojās un nogāzās zemē.

Mans tēvs tad iegāja būdā un atraisīja nelaimīgo sievieti, un viņš jautāja, kas šī tāda esot un kāda dēka šo iedzinusi tādā postā. Un viņa atbildēja: «Ak kungs, pašā jūras krastā dzīvo saraceņu ciltis, un šo cilšu valdnieks ir mans vīrs. Un melnais milzis, ko nupat nokāvi, bija viņa miesassargs, bet viņš krita grēkā, un mans vīrs viņu izdzina no savas valstības. Un, savam valdniekam atriebdamies, viņš nolaupīja mani un manu bērnu un atbēga šai posta malā. Un tāds, ak kungs, ir mans stāsts. Un tici: es būšu tavas līdzjūtības cienīga, un tev nebūs jānožēlo tavs cēlais darbs.» To dzirdējis, mans tēvs atbildēja: «Ak cēlā valdniece, tava nelaime plosa manu sirdi, un es gādāšu, lai atkal skaidra būtu tava dzīve. Un rīt, tiklīdz diena aizdzīs nakts ēnas, atstāsim šo mežu un meklēsim ceļu uz Deriabaru, lielo pilsētu. Jo raugi: es esmu šās pilsētas sultāns. Un, ja tev patiks, tu varēsi dzīvot manā pilī, līdz atnāks tavs vīrs, saraceņu valdnieks, un tevi aizvedīs.»

Un tā nu saraceņu valdniece bija mierā un devās līdzi sultanam, manam tēvam. Te pēkšņi mežmalā viņš ieraudzīja visus savus ļaudis. Tie bija viņu meklējuši visu nakti, un lielās raizēs skumīgs bija viņu prāts. Bet nu jo lielāks bija viņu prieks, kad sveiku ieraudzīja savu sultānu. Un lieli bija viņu brīnumi, manu tēvu redzot kopā ar skaistuli, kuras daiļums laupīja viņiem prātu. Un viņš tiem stāstīja, kā skaistuli atradis un kādās briesmās devies, kad tuvojies milža būdai. Un milzis būtu viņu nokāvis, ja būtu redzējis. Un, kad nu viss bija izstāstīts, te mana tēva miesassargs skaistuli sēdināja savā zirgā, un otrs savā zirgā veda mazo bērnu.

Un tā nu viņi jāja, jāja, līdz nonāca sultānā — mana tēva pilī. Un daiļajai saraceņu valdniecei viņš ierīkoja krāšņas istabas un gādāja par viņas bērnu. Gan sākumā viņu plosīja nemiers, ka vīrs viņu neved mājās, bet drīz viņu auklēja miers, un sultānā pilī viņai klājās labi.

Un gadi ritēja, un gadi gāja, un valdnieces dēls izauga liels. Un bija viņš labi audzināts un krietni izglītots, un viņš patika sultanam, manam tēvam. Un visi galminieki redzēja sultānā mīlestību, un visi domāja, ka jauneklis mani precēs. Un tā nu visiem likās, ka valdnieka godā pēc tēva nāves celsies viņš, un visi viņam glaimoja un tiecās gūt viņa labvēlību. Un jauneklis to redzēja un bija priecīgs, un viņam likās, ka sultāns savu meitu atdos viņam un atraidīs visus pasaules prinčus. Te nu jauneklis iedegās nepacietībā, jo sultāns kavējās viņam solīt manu roku, un viņš pārgalvīgi lūdza to pats. Gan sultāns saīga par tādu pārdrošību, bet mierināja savu prātu un jauneklim sacīja, ka viņam esot citi nodomi ar mani. To dzirdējis, jauneklis iekaisa dusmās un nevarēja sultanam piedot, ka tas atraidījis viņa bildinājumu. Un tā nu jauneklis nolēma sultanam atriebties.

Un viņa nepacietība bija tik liela, ka pasaulē nebija tai līdzīgas. Un pret sultānu viņš sakūdīja sazvērniekus un viņu nokāva. Un tā nu ap viņu pulcējās visi kurnētāji un visi nemiernieki, un raugi: tie iecēla viņu par Deriabaras sultānu.

Un, kad nu sultānu, manu tēvu, viņš bija nogāzis, viņa pirmie soļi veda manā istabā, un viņu pavadīja citi sazvērnieki. Un bija viņš nācis mani nokaut vai ar varu mani gūt par sievu. Bel Allah augstais bija man žēlīgs un Jāva man aizbēgt. Jo raugi: tiklīdz viņš nožņaudza manu tēvu, pie manis atsteidzās lielvezirs, sava kunga un pavēlnieka uzticams kalps. Un tas nu mani aizveda no pils un nogādāja drošībā pie sava drauga. Un tur es slēpos, līdz vezirs lika slepus sarīkot kuģi un uzvilkt buras. Un tā nu es atstāju salu, un mani pavadīja verdzene un tēva vezirs, kas labāk devās sava kunga meitai līdzi nelaimē nekā kalpoja varmākam.

Tā nu vezirs gribēja mani aizvest kaimiņu sultānā galmā un pašu sultānu aicināt uz atriebību par mana tēva nāvi. Bet Allah augstais nebija lēmis mūsu nodomam piepildīties. Jo raugi: kad mūsu kuģis bija dažas dienas braucis, te jūrā sāka trakot nikna vētra. Un mūsu kuģi svaidīia vēji un šūpoja viļņi, un tas atsitās pret krastu un saira. Un jūra savā dzelmē ierāva manu verdzeni un iielveziru, un visus kuģa ļaudis. Un lielas bija manas izbailes, un aptumšojās mans prāts, un es pakritu nemaņā. Bet Allah augstais bija lēmis mani glābt, un es nezināju, vai krastā mani iznesuši kuģa koki vai noticis debesu brīnums. Un lai nu bija kā būdams, bet, kad atžilbu, es biju krastā.»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka sultānā meitu krastā bija iznesuši kuģa koki vai noticis bija debesu brīnums, bet, kad viņa atžilba, tā bija krastā. Un viņa sacīja: «Bet raugi: nelaimē mēs bieži esam netaisni. Un tā nu notika, ka es neskaitīju pateicības lūgšanas Allah augstajam, bet pacēlu acis pret debesīm un sodījos par savu glābiņu. Un es neraudāju par veziru un savu verdzeni, bet apskaudu viņu likteni. Un tā nu mulsa mans prāts, un es nolēmu mesties jūrā. Un, tiklīdz es dzīros ielēkt bangu klēpī, te pēkšņi aiz muguras izdzirdēju ļaužu kņadu un zirgu pakavu dimu. Un, kad atskatījos, es ieraudzīju bruņotus jātniekus, un viens no tiem jāja staltā arabu zirgā. Un pats viņš bija ģērbies sudraba mētelī, ko apjoza dārgakmeņu josta, un galvā viņam laistījās krāšņi rotāts kronis. Un, ja viņa drēbes nebūtu rādījušas, ka viņš ir citu jātnieku pavēlnieks, tad to man būtu teicis viņa cēlums un diženība. Jo raugi: viņš bija mācīts un skaists jauneklis, un bija viņš daiļāks par mirdzošu dienu. Un brīnījās viņš, šai vietā ieraudzījis vientulīgu jaunavu, un savus miesassargus viņš sūtīja mani izjautāt, kas es tāda un no kurienes nākusi. Un es tiem atbildēju, gauži raudādama. Un, krastu redzēdami pilnu kuģa drupām, viņi nosprieda, ka Allah augstais mani glābis no vētras sadragāta kuģa. Un tā nu sultānā ļaudis man jautāja tūkstoš jautājumu un savu sultānu teica cēlu un laipnu valdnieku, un man tie sacīja, ka viņa galmā manu dvēseli auklēšot miers.

Un, kad nu sultāns redzēja, ka viņa ļaudis nenāca atpakaļ, viņš piejāja pats pie manis un jautā'a, kas es tāda esot. Un viņš uzlūkoja mani, un viņa sirds iesila žēlumā. Un, kad nu, asaras rīdama, es nevarēju atbildēt, viņš saviem ļaudīm aizliedza mani iztaujāt. Te nu viņš pievērsās man un sacīja: «Ak daiļā svešiniece, es gainīšu tavas skumjas. Ja debesis savās dusmās tevi pārbauda, tad tev nav jākrīt izmisumā! Ak, esi stipra, jo raugi: mainīgs ir liktenis un jau rīt tev var uzsmaidīt laime. Un zini: ja savā nelaimē tu vari atrast miera mājokli, tad tā būs mana valstība. Nāc un dz;vo manā pilī, un mana māte tevi mierinās. Es gan vēl nezinu, kas esi, ak daiļā kundze, bet tavs liktenis skumdina manu sirdi.»

Un tā nu es pateicos jaunajam sultanam un rādīju, ka neesmu viņa necienīga, un teicu viņam, kas es esmu Un. kad es stāstīju par jaunā saraceņa negantību, te sultāns un viņa ļaudis noskuma par manu nelaimi. Un, kad mans stāsts bija ga!ā, viņš mani aizveda uz savu pili. Un tur nu atkal man bija jāstāsta par savām likstām, un stāstīdama es lēju gaužas asaras. Un jaunā sultānā mātes sirds man atvērās lielā mīlestībā. Un jaunais sultāns man piedāvāja savu roku un valdnieka godību, un krāšņi bija mūsu kāzu svēiki.

Un visa tauta līksmojās sava valdnieka prieka svētkos, te kādu nakti salā iejāja kaimiņu valdnieks ar saviem karapulkiem. Un raugi: tas bija Cangueburas sultāns. Un visus mana laulātā drauga pavalstniekus viņš nokāva ar savu aso šķēpu. Un viņš būtu aizvedis mūs gūstā, ja Allah augstais nebūtu mūs sargājis. Jo raugi: ar saviem ļaudīm viņš bija ielauzies pilī, bet mēs aizbēgām uz jūras krastu. Un tur nu mums gadījās zvejnieka laiva, un mēs iekāpām laivā un aizbraucām.

Un viļņi mūs šūpoja divas dienas, un vēji dzenāia mūsu laivu, un mēs nezinājām, kāds dienai būs vakars. Bet trešajā dienā mēs ieraudzījām kuģi, un pilnās burās tas traucās uz mums. Un lieli nu bija mūsu prieki, jo to mēs šķitām tirgoņu kuģi, kas sola mūsu glābiņu. Bet kas lai nu pasaka, cik lie's bija mūsu brīnums, kad kuģis piebrauca tuvāk un klājā mēs ieraudzījām divpadsmit bruņotus jūras laupītājus. Un laupītāji mūs sasēja un ieveda kuģī, te pēkšņi sultānu, manu laulāto draugu, viņi iegāza jūrā. Un laupītāju virsnieks teicās mani vest uz Kairu un pārdot vergu tirgū.

Un sāpēs un bēdās aptumšojās mans prāts, un es būtu metusies jūrā, ja laupītājs nebūtu mani atrāvis. Un viņš redzēja, ka mana dvēsele tiecās uz savu galu, un viņš piesēja mani pie lielā masta, uzvilka buras un piebrauca krastā. Un, krastā izkāpis, tas atraisīja manas rokas un ieveda mani mazā pilsētā. Tur nu viņš nopirka kamieļus un teltis, un vergus, un devās uz Kairu. Un, cik viņš mani uzrunāja, tik teicās mani pārdot vergu tirgū.

Un vairākas dienas mēs bijām ceļā, te iebraucām šai ielejā un ieraudzījām melno milzi. Un, kad nu mūsu acis to ieraudzīja, mums likās, ka tas ir milzīgs tornis, bet, kad viņš pienāca tuvumā, mums grūti bija ticēt, ka tas bija cilvēks! Un pēkšņi viņš izrāva platu šķēpu un jūras laupītājiem lika padoties ar visiem vergiem. Bet laupītāju virsnieks bija drošsirdīgs vīrs, un viņš devās cīņā ar milzi. Un viņam palīgā gāja visi vergi, jo raugi: tie bija zvērējuši viņam uzticību.»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka laupītāju virsnieks devās cīņā ar milzi un viņam palīgā gāja visi vergi. Un ilgi kaisa karstā cīņa, līdz satriekts bija laupītāju virsnieks un visi viņa vergi. Un tie nu gribēja labāk mirt nekā viņu atstāt. Un tā nu melnais milzis mani ieveda savā pilī un ienesa tur nokauto laupītāju virsnieku, un apēda to vakariņās. Un paēdis viņš ieslēdza mani istabā, no kuras tu, ak kungs, mani atpestīji. Un man nebija vairs cerību, un manas acis skatīja nāvi. Un es lūdzu Allah augsto, lai dod man spēku un izturību, un, asaras liedama, es aizmigu. Un tas viss notika vēlu vakarā. Bet šorīt viņš pienāca pie mana loga un sacīja, ka šodien man jāmirst. To teicis, viņš aizslēdza visas durvis un devās aplaupīt ceļiniekus, ko tālumā bija ieraudzījis. Bet tie nu laikam bija izbēguši, jo raugi: viņš pārnāca bez laupījuma. Un, tiklīdz viņš pārnāca, tu biji jau klāt.»

Un, kad nu sultānā meita beidza savu stāstu, te Kodadads iesila vēl lielākā žēlumā. Un viņš sacīja tai: «Ak mana kundze, no šās dienas tu varēsi dzīvot miera laimē. Jo Haranas sultānā dēli tev sola patvērumu sava tēva galmā. Un es lūdzu, neniecini viņu labo sirdi! Tur tu celsies lielā godā, un, ja tev nav nicināma tava glābēja roka, tad es piedāvāju to tev. Un lai nu visi šie sultānā dēli to redz un dzird, ka es gribu tevi precēt. Un viņi būs mūsu laimes liecinieki.»

Un tai pašā dienā viņi svinēja kāzas melnā milža pilī, kur netrūka ne ēdienu, ne dzērienu. Un tur viņi atrada dažādus augļus un mielojās ar tiem, un, lai viņu prieks būtu pilnīgs, viņi dzēra smalku un labu vīnu.

Un, tā nu ēduši un dzēruši, cik gribējās, viņi atstāja milža pili un devās uz Haranas sultānā galmu. Un jāja viņi dienas, jāja naktis un apmetās tikai jaukākajās vietās. Un, kad no Haranas viņus šķīra tikai dienas gājums, viņi apstājās un izdzēra visu vīnu, jo raugi: viņiem nebija vairs jātaupa. Te pēkšņi Kodadads sacīja: «Ak sultānā dēli, nu laiks ir klāt un man jāsaka, kas es esmu. Jūsu glābējs nav svešinieks, tas ir jums līdzīgs, un ilgāk es negribu vairs slēpties. Tad ziniet: es esmu Kodadads, jūsu miesīgais brālis. Un esmu es Haranas sultānā dēls, tāpat kā jūs. Un audzinājis mani Samarijas valdnieks, un valdniece Piruza ir mana māte.»

To dzirdējusi, sultānā meita ielīksmojās savā sirdī un sveica savus vīrabrāļus, un pateicās Allah augstajam par lielo laimi. Un viņa teica Kodadadam: «Ak kungs, par mani apžēlojies Allah augstais, nu manu pārbaudījumu laiks ir galā!» Un Kodadadam laimes vēlēja arī sultānā dēli, bet savās sirdīs tie īga un pukojās. Un tā nu jo lielāks iedegās viņu naids pret laipno un labo brāli. Un kādu nakti tie aizgāja slepenā vietā un visi nosprieda savu brāli nokaut. Un kāds sacīja: «Citādi mēs nevaram, jo raugi: ja tēvs zinās, ka svešinieks, kas viņam tik mīļš, ir viņa paša dēls, un ka viņš viens pats varējis uzveikt melno milzi, ko mēs nevarējām visi kopā, tad viņš to iecels par savas varas vienīgo mantinieku. Un mums būs jākrīt pīšļos pie sava brāļa kājām un viņam jāklausa.»

Un tā nu uz pēdām viņi aizsteidzās pie Kodadada un uzbruka tam miegā. Tie viņam iegrūda tūkstoš dunča dūrienus un, kā daždien mironi, pameta to teltī. Un viņi turpināja ceļu uz Haranas pilsētu un nonāca tur otrajā dienā.

Un sultānā priekiem nu nebija gala, kad dēlus viņš ieraudzīja sveikus un veselus. Un, kad viņš jautāja, kur šie tik ilgi bijuši, tad dēli viņam noslēpa patiesību. Un viņi nepieminēja ne melno milzi, ne Ko- dadadu, un sacīja, ka liela bijusi viņu dziņa doties uz kaimiņu pilsētām.

Un tikmēr nu Kodadads gulēja savā teltī un bija vienās asinīs. Un tikpat sūra liksta piemeklēja sultānā meitu, viņa sievu. Viņa piekliedza gaisu savām vaimanām un plēsa matus, un vīra seju mazgāja savām asarām. Un vienā laidā viņa sauca: «Ak Kodadad, mans mīļais, dārgais Kodadad, vai manām acīm būs redzēt tavu nāvi? Ak, kādas negantnieka rokas tev to darījušas? Vai tavi brāļi tik briesmīgi sacirtusi tavu miesu? Tavi brāļi, kurus tu tik varonīgi glābi! Vai pats šaitans bija nācis viņu izskatā un laupījis tavu dzīvību? Ak necilvēki, lai jūs būtu kas būdami, vai tā jūs atmaksājāt viņa cēlo darbu! Ak nelaimīgais Kodadad, ko es te pulgoju tavus brāļus? Tava nāve ir tikai mana vaina! Tu savu likteni gribēji savienot ar manu, un nu tevi piemeklē tas pats posts, kas plosa mani, kopš esmu atstājusi tēva pili. Ak debesis, kas lēmušas man tekuļa un bēguļa dzīvi, ko likāt atrast man vīru, ja negribat to dot? Tas nu jau otrais, ko jūs tik neganti man laupāt, kad sirds jau bija iesilusi mīlestībā!»

Un tā nu vaimanāja nelaimīgā jaunava, Deriabaras sultānā meita, un izkliedza savas sāpes. Un acis viņa nenovērsa no Kodadada, bet tas nevarēja viņu dzirdēt. Un tomēr viņš nebija vēl miris, un, kad sultānā meita redzēja, ka viņa krūtis vēl cilājās dzīvā elpā, viņa aizsteidzās uz ieleju un meklēja ārstu. Un, ārstu atradusi, viņa aizveda to pie Kodadada. Bet, kad viņa iegāja teltī, Kodadada tur vairs nebija. Un t<i nu viņa nodomāja, ka meža zvēri to aiznesuši un aprijuši. Un sultānā meitai vairs nebija spēka izkliegt savas sāpes, un klusas un smeldzīgas bija viņas vaimanas. Tās dzirdējis, ārsts noskuma par viņas likteni un negribēja viņu pamest. Un tā nu sultāna meitu viņš aizveda uz savu māju un visādi viņai palīdzēja.

Un, nezinādams, kas viņa tāda, ārsts viņu cienīja un bijāja. Un viņš to mierināja, bet velti centās klusināt viņas sāpes. Te kādu dienu viņš sacīja tai: «Ak mana kundze, stāsti, kāda nelaime tevi piemeklējusi! Un saki, no kādas zemes tu nākusi un kādas kārtas tu esi! Un, ja to zināšu, varbūt es varēšu dot tev labu padomu. Jo raugi: nav tāda posta pasaulē, kas nav veicams.»

Un tā nu princese viņam stāstīja par savām likstām un nelaimēm, un viņa stāstīja tam visu no sākuma līdz galam. To dzirdējis, ārsts sacīja: «Ak mana kundze, tev nebūs ļauties savām bēdām! Esi stipra un droša un dari, kas darāms cēla vīra sievai. Ej atriebties par savu vīru, un, ja gribi, es būšu tavs pavadonis! Un dosimies uz Haranas sultānā pili, jo raugi: viņš ir labs un taisnīgs valdnieks. Un, ja tu viņam stāstīsi, ko Kodadadam ļaunu darījuši viņa brāļi, tad zini: sultāns spriedīs taisnīgu un bargu tiesu.» To dzirdējusi, sultānā meita atbildēja: «Tev taisnība, man jāatriebj Kodadads, un, ja tu gribi mani pavadīt, tad iesim kopā!» Un, tiklīdz viņi bija tā nolēmuši, te ārsts lika atvest divus kamieļus, un vienā uzkāpa viņš pats un otrā sultānā meita, un viņi devās uz Haranas pilsētu.

Tur nu viņi iegāja pilsētas chanā un chana saimniekam jautāja, vai sultānā galmā nav lēcies kas jauns. Un saimnieks atbildēja: «Ak mans kungs, mūsu sultānā dvēsele ir lielā nemierā. Jo raugi: viņam bija dēls, un viņa galmā tas ilgi dzīvoja kā svešinieks, un nu neviens vairs nezina, kāds liktenis to piemeklējis. Un viņa māte ir sultānā sieva Piruza, un viņa velti to meklējusi malu malās. Un tā nu visi skumst un sēro par sultānā dēlu, jo bija viņš laipns un žēlīgs. Gan mūsu sulta- nam ir citi dēli, bet tie nevar viņu mierināt pēc Kodadada nāves. Jā gan, pēc viņa nāves, jo dzīvs tas droši vien vairs nav.»

Un, chana saimnieka vārdus dzirdējis, ārsts deva padomu sultānā meitai doties pie Kodadada mātes. Bet tas nu bija bīstams gājiens, jo raugi: Haranas sultānā dēli varēja izdibināt savas brāļasievas nolūku un viņu nokaut, iekams viņa satikusi Kodadada māti.»

Te Sechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka Haranas sultānā dēli varēja izdibināt savas brāļasievas nolūku un viņu nokaut. Un tā nu ārsts domāja šā un domāja tā, jo briesmas bija gaidāmas arī viņam pašam. Un viņš bija modrīgs un sultānā meitai lika palikt chanā, bet pats aizgāja uz sultānā pili. Tur nu viņš lūkoja iztaujāt ceļu, kas sultānā meitu droši aizvestu pie Piruzas — sultānā sievas un Kodadada mātes.

Un tā nu ārsts iegāja pilsētā, un viņa soji tuvojās sultānā pilij. Un viņš gāja kā daždien ziņkārīgs svešinieks, kas grib tikai redzēt krāšņo pili. Te pēkšņi viņš ieraudzīja sievieti, kas jāja grezni izrotāta mūļa mugurā, un to pavadīja jaunas verdzenes, kas visas jāja uz mūļiem. Un vēl tai līdzi gāja daudzi miesassargi un karavīri, un melno vergu pulks.

Un ļaužu bari izkārtojās rindās un viņu sveicināja, un tie krita ceļos un zemi skāra ar pieri. Un citiem līdzi viņu sveicināja ārsts, un viņš jautāja kalenderam, kas stāvēja turpat blakus, vai tā būtu kāda no sultānā sievām. Un kalenders atbildēja: «Jā, ak brāli, tā ir sultānā sieva, un tautai tā mīļāka par citām, jo raugi: tā ir jaunā prinča Kodadada māte. Un par pašu princi tu droši vien jau būsi dzirdējis.»

Un vairāk ārsts vairs negribēja zināt un gāja Piruzas pēdās līdz mošejai. Un viņš iegāja mošejā un izdāļāja dāvanas nabagiem, un noklausījās tautas aizlūgumu par Kodadadu. Un tā nu tauta satecēja no malu malām un skaitīja lūgšanas par savu mīļo princi, un visi sauca Kodadada vārdu. Te nu ārsts izlauzās ļaužu drūzmai cauri un nonāca pie sultānā sievas miesassargiem. Un, kad nu Piruza iznāca no mošejas, ārsts piegāja pie verga un čukstēja tam ausī: «Ak brāli, man valdniecei sakāms liels noslēpums, un vai nevari mani ievest viņas istabā?» Un vergs viņam atbildēja: «Ak kungs, ja tavam noslēpumam sakars ar princi Kodadadu, tad valdnieci tu redzēsi vēl šodien. Ja ne, tad neceri velti, jo zini: viņa domā tikai par savu dēlu un vienaldzīga viņai visa pasaule.» To dzirdējis, ārsts sacīja vergam: «Es viņai stāstīšu par princi Kodadadu!» To dzirdējis, vergs atsaucās: «Tad nāc uz pēdām līdzi, un šai pašā stundā tu būsi pie viņas!»

Un tā nu notika. Un, tiklīdz Piruza iegāja savā istabā, te vergs viņai ziņoja par svešo vīru, kas atnesis vēstis par princi Kodadadu. To dzirdējusi, Piruza ielīksmojās un lika tūdaļ aicināt svešinieku. Un vergs viņu ieveda valdnieces istabā, un Piruza atlaida savas verdzenes, un pie viņas palika tikai divas, jo raugi: tām bija zināmi visi viņas noslēpumi. Un, tiklīdz viņa ieraudzīja ārstu, viņa nevarēja slāpēt savu karsto dziņu, un viņa jautāja, ko šis zinot par Kodadadu. Un tad nu ārsts noskūpstīja zemi pie valdnieces kājām un sacīja: «Ak cēlā valdniece, mans stāsts būs garš, un tev būs lieli brīnumi, kad būsi to dzirdējusi.»

Un viņš stāstīja Piruzai visu, kas Kodadadam gadījies ar viņa brāļiem. Un, kad nu viņa klausījās, viņas ziņkārībai nebija gala. Bet, kad ārsts tai stāstīja par nodevīgo slepkavību, viņa samulsa savā prātā un pakrita nemaņā. Jo katrs viņa vārds bija dūriens mātes sirdī, kā viņas dēla miesā dūrās atriebīgo roku cirstie dunči. Te nu piesteidzās abas verdzenes un vēdināja vēdekļus, un viņa atkal atžilba. To redzēdams, ārsts turpināja savu stāstu, un, kad tas bija galā, Piruza sacīja: «Ak, steidzies atpakaļ pie sultānā meitas un saki viņai manā vārdā, ka sultāns viņu cels savas vedeklas godā! Un tava alga, ak svešiniek, būs tikpat liela, cik liels tavs labais darbs.»

Kad nu ārsts atstāja sultānā pili, Piruzas dvēseli ietina skumju plīvurs, un viņa atcerējās savu dēlu un iesaucās: «Ak mans dēls, un tā nu man uz mūžu laupīts tavs mīļais vaigs! Kad tu no Samarijas devies uz sava tēva galmu un teici man ardievas, ak, vai es zināju, ka tevi gaida tik briesmīga nāve! Ak mīļais, nelaimīgais Kodadad, ko tu mani atstāji? Tu nebūtu gan cēlies tik augstā slavā, bet jauka būtu bijusi tava dzīve, un tava māte nebūtu lējusi tik gaužas asaras.» To teikusi, viņa rūgti raudāja, un abas verdzenes savas asaras sajauca ar savas kundzes un pavēlnieces asarām.

Un, kad nu visas trīs viņas sēdēja savās bēdās, te Piruzas istabā ienāca pats sultāns. Un, redzēdams tik lielas skumjas viņas pierē, sultāns jautāja Piruzai, vai no Kodadada pienākušas bēdu ziņas. Un Piruza atbildēja: «Ak jā, mans kungs, es raudāju par savu dēlu: viņš miris, un mans bēdu kauss līst malām pāri, jo es nevaru pat viņa bēres nosvinēt. Un, jādomā, ka viņu saplosījuši nikni zvēri.» To teikusi, viņa stāstīja sultanam visu, ko ārsts bija teicis. Un viņa stāstīja, cik neganti to nokāvuši viņa paša brāļi.

Bet sultāns neļāva Piruzai beigt savu stāstu. Un pēkšņi viņš iekaisa piktumā un dusmās iesaucās: «Ak mīļā sieva, bargs sods būs tiem, kas likuši tev liet tik karstas asaras un tavu sirdi plosījuši tik skaudrām sāpēm!» Un sultānā acis meta zibeņus, un saniknots viņš iegāja divanā. Tur viņu sagaidīja veziri un galminieki, un pavalstnieki, kas bija nākuši ar saviem lūgumiem. Un, sultānu redzēdami tik sīvās dusmās, tie brīnījās un nesaprata, kas tās iesvēlis. Un viņi baiļojās, ka savas dusmas tas neizgāž uz visu tautu, un bailēs nodrebēja viņu sirdis. Tad nu viņš uzkāpa valdnieka krēslā un piesauca savu lielveziru, un sacīja tam: «Ak Hasan, uzklausi manu pavēli! Celies un sauc sev līdzi tūkstoš vīru no maniem miesassargiem, un apcietini visus prinčus, manus dēlus. Met viņus slepkavu tornī un dari to uz pēdām!»

Un, sultānā pavēli dzirdējuši, visi trīcēja un drebēja, un lielvezirs, ne vārda neteicis, pielika roku pie galvas un steidzās darīt, kas bija viņam likts. Un sultāns atraidīja visus, kas bija pie viņa nākuši, un paziņoja, ka visu mēnesi nenāks divanā. Un, kad nu vezirs atnāca atpakaļ, sultāns vēl sēdēja savā valdnieka krēslā. Un viņš jautāja veziram: «Ak Hasan, — vai visi mani dēli jau iemesti tornī?» Un vezirs atbildēja: «Jā, ak augstais valdniek, tava pavēle ir piepildīta.» Tad nu sultāns iesaucās: «Bet tūdaļ tu dzirdēsi vēl citu pavēli!»

To teicis, sultāns atstāja divanu un iegāja Piruzas istabā, un vezirs tecēja viņa pēdās. Tur nu sultāns jautāja savai sievai, kur dzīvo Kodadada — viņa mīļā dēla atraitne. To viņam pasacīja Piruzas verdzenes, jo ārsts nebija aizmirsis to ziņot. Te pēkšņi sultāns pievērsās veziram un sacīja: «Ak Hasan, steidzies uz pilsētas chanu un ved jauno princesi uz manu pili! Un rādi viņai cieņu un bijību, ko prasa viņas augstā kārta!»

Un vezirs tūdaļ paklausīja sultānā pavēli. Viņš uzkāpa zirgā, un viņam līdzi zirgos uzlēca visi emiri un citi galminieki, un visi aizjāja uz chanu, kur apmetusies bija Deriabaras sultānā meita. Un, pateicis viņai sultānā pavēli, vezirs lika atvest tai skaistu, baltu mūli, un segli un iemaukti tam laistījās tīrā zeltā un rubinu un smaragdu zaigā. Un, kad nu sultānā meita iekāpa seglos, tie visi aizjāja uz pili. Un viņu pēdās jāja ārsts, un tas sēdēja skaistā zirgā, ko vezirs bija licis atvest. Un visās ielās stāvēja ļaudis, un tie lūkojās pa saviem logiem un noskatījās krāšņajā gājienā. Un, kad nu visi zināja, ka sultānā meita, ko tik svinīgi pavadīja uz pili, ir Kodadada sieva, tad visu sirdis atraisījās skaļās gavilēs. Un gaisu tricināja līksmi prieka saucieni, bet tie būtu pārvērtušies par vaimanām un gaudām, ja tauta būtu zinājusi mīļā prinča skumīgo likteni. Jo raugi: nevienu tauta tā nemīlēja kā sava valdnieka skaisto un gudro dēlu.»

Te Šechrezada logā ieraudzīja rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka tauta nevienu nemīlēja tā kā sava valdnieka skaisto un gudro dēlu. Un Deriabaras sultānā meitu pie pils vārtiem sagaidīja pats sultāns. Un, jaunavas rokas saņēmis, viņš ieveda to Piruzas istabā, un tur nu notika tas, kas tur notika. Kad sultānā meita ieraudzīja sava vīra tēvu un māti, viņas sirdi sažņaudza un dvēseli nomāca viss bēdu slogs. Un, sava dēla sievu redzēdams tik satriektu, sultāns neizcieta un ļāva vaļu gaužām asarām, un viņam līdzi raudāja Kodadada māte. Un, asaras liedama, sultānā meita nometās pie valdnieka kājām, bet sāpēs nevarēja izrunāt ne vārda. Un tā nu savas nopūtas un asaras visi trīs sajauca dziļu ciešanu klusā skumībā.

Un, kad nu sultānā meita beidzot atžilba, viņa stāstīja par notikumu melnā milža pilī un par Kodadada lielo postu. Un, stāstu beigusi, viņa prasīja taisnīgu sodu Kodadada slepkavām. To dzirdējis, sultāns iesaucās: «Jā, mana meita, šiem nepateicīgajiem jāmirst! Bet, lai nu tauta nesāktu kurnēt par manu dēlu nokaušanu, tad steigšos tai ziņot par Kodadada nāvi. Gan mīļā dēla atliekas ir tālumā, bet mums jārāda tam pēdējais gods.» To teicis, sultāns pievērsās savam veziram un lika uzcelt kapa pieminekli ar balta marmora jumolu, un to viņš lika uzcelt skaistā ielejā, kuras vidū pacēlās Haranas pilsēta. Un Deriabaras princesei, ko sultāns iecēla savas vedeklas godā, viņš lika ierīkot krāšņu mājokli savā pilī.

Un vezirs lika darbā tik daudz ļaužu, ka kapa piemineklis bija uzcelts dažās dienās. Un zem jumola tur bija grezna kapliča, un kapličā staroja akmenī izcirsts Kodadada tēls. Un tad nu sultāns lika svinēt sava dēla nāves dienu, un šai dienā visiem bija jāskaita lūgšanas Allah augstajam.

Un, kad nu šī diena bija galā, te otrā dienā visās mošejās tauta aizlūdza par savu mīļo princi. Un tā nu visi jauno princi pieminēja astoņas dienas. Bet devītās dienas vakarā sultāns lika nocirst galvas saviem dēliem. Un liels bija sašutums par Kodadada slepkavām, un visi gaidīja, kad noripos viņu galvas. Te pēkšņi izpaudās ziņa, ka kaimiņu valdinieki, Haranas sultānā ienaidnieki, ar lieliem karapulkiem tuvojas pilsētai. Un, kad nu šī ziņa visus satrieca, tie atkal apraudāja Kodadada nāvi, jo raugi: viņš jau bija tik laimīgi vadījis sultānā karapulkus pret tiem pašiem ienaidniekiem. Un ļaudis sacīja: «Ak, ja dzīvs vēl būtu cēlais Kodadads, tad mums nebūtu baiļu no ienaidniekiem!» Bet sultāns nepaļāvās gļēvām bailēm un lika pulcēt lielus karapulkus. Un, lai nu ienaidnieks negāztos viņa pilsētā, viņš droši devās tam pretim. Un, kad nu ienaidnieks dzirdēja, ka tam tuvojas Haranas sultānā karapulki, tas karagājienu apturēja ielejā un savus pulkus izkārtoja kaujas rindās.

To redzēdams, Haranas sultāns izkārtoja arī savus pulkus un lika pūst kaujas tauri. Un tā nu viņš varonīgi drāzās virsū savam ienaidniekam. Bet tas sīvi pretojās, un asinis lija aumaļām, un uzvara nebija lemta ne vienam, ne otram karapulkam. Un beidzot jau likās, ka uzvarēs Haranas sultānā ienaidnieks, kas bija lielāks skaitā, te pēkšņi ielejā ieauļoja jātnieku pulks, un skaistās rindās tas iedrāzās kaujas laukā. Un samulsa abi karapulki un nezināja, no kurienes nāk jaunie karotāji. Bet neziņa nebija ilga, jo raugi: skaistie jātnieki metās virsū Haranas sultānā ienaidniekiem. Un tie nu cīnījās ar niknu sparu, un drīz jau ienaidniekam bija jābēg. Bet tās vēl nebija cīņas beigas, jo greznie jātnieki tam dzinās pēdās un nokāva gandrīz visus ienaidnieka karavīrus.

Un Haranas sultāns brīnījās un modri vēroja greznos jātniekus, kas viņam deva necerētu uzvaru. Bet par visiem vairāk viņam patika jātnieku virsaitis, jo raugi: tas cīnījās kā lauva. Un tā nu viņš gribēja izdibināt šā cēlā varoņa vārdu, un, gribēdams to redzēt un tam pateikties, sultāns piejāja pie viņa. Un, sultānu ieraudzījis, jātnieks auļoja viņam pretim. Un tā nu satikās abi valdnieki, un Haranas sultāns pazina savu dēlu Kodadadu, kas bija sakāvis viņa ienaidnieku. Un ilgi sultāns mulsa brīnumā un lielā priekā. Te Kodadads iesaucās: «Ak cēlais valdniek, tev nu brīnums, ka tavas acis redz vīru, ko tu šķiti jau beigtu. Un beigts es būtu bijis, ja Allah augstais nebūtu sūtījis man glābiņu un palīdzību tev pret ienaidniekiem.» To dzirdējis, sultāns iesaucās: «Ak mans dēls, tu atkal esi man atdots! Lai slavēts Allah augstais, kas piepildījis manas cerības!» Un tā nu viņš izstiepa savas rokas un jauno varoni spieda pie savām krūtīm.»

Te Šechrezada ieraudzīja logā rīta gaismu un pazemīgi apklusa, un, kad pienāca nakts, viņa stāstīja:

«Man teikts, ak laimīgais valdniek, ka sultāns izstiepa savas rokas un jauno varoni spieda pie savām krūtīm. Un, ilgi turējis to savās skaujās, sultāns sacīja: «Ak dēls, es zinu visu. Es zinu, kā tavi brāļi tev atmaksāja par viņu pestīšanu no melnā milža varas, bet rīt tu būsi atriebts! Nu nāc un iesim uz pili, jo tava māte mirkst asarās un tevi gaida. Un priecāsimies visi kopā par skaisto uzvaru. Un vēl lielāks būs viņas prieks, ka mana uzvara ir tavu roku darbs!» Te nu Kodadads atbildēja: «Ak cēlais valdniek, saki, — kas tev stāstīja par notikumu milža pilī? Vai atzinies būtu kāds no maniem brāļiem, ko grauzušas sirdsapziņas ēdas?» Bet sultāns sacīja: «Ak nē, mans dēls, šo ziņu man atnesa Deriabaras sultānā meita. Un zini: viņa dzīvo manā pilī, un viņa nākusi prasīt atriebību par tavu brāļu kauna darbu.» To dzirdējis, Kodadads ielīksmojās, ka princese ir viņa tēva pilī, un iesaucās: «Ak valdniek, steigsimies pie mātes, kas mūs gaida! Es nevaru vairs ilgāk gaidīt, jo gribu žāvēt asaras savai mātei un Deriabaras sultānā meitai!»

Un tā nu sultāns ar saviem karapulkiem devās atpakaļ uz pilsētu. Un krāšņā gājienā viņš iejāja savā pilī, un viņa pēdās gāja tauta un skaļi gavilēja. Un visas mēles sauca Allah žēlastību savam kungam un valdniekam. Un visi sauca Kodadada vārdu, un tas aizskanēja līdz pašām zvaigznēm. Un Piruza un sultānā meita sēdēja abas kopā un gaidīja sultānu, lai vēlētu tam laimi. Bet, kas gan būtu varējis izteikt viņu lielo prieku, kad sultanam blakus viņas ieraudzīja jauno princi! Un, kad nu visi apkampās, tie lēja asaras, bet tās bija prieka un laimes asaras. Un, kad nu visus laimīgos auklēja miers, tie jautāja Piruzas dēlam: «Ak, stāsti, kāds brīnums glābis tavu dzīvību!»

Tad nu Kodadads stāstīja, ka viņa teltī ienācis zemnieks, kas jājis uz sava mūļa. Un, kad nu zemnieks viņu redzējis vienās brūcēs, tas viņu iesēdinājis seglos un aizvedis uz savu māju. Un viņa brūces tas dziedinājis dažādām zālēm, un nepagājis necik ilgi, te viņš cēlies sveiks un vesels.

To teicis, Kodadads iesaucās: «Lai slavēts Allah augstais, kas man sūtīja šo glābēju! Un, kad nu es biju dziedināts, es atdevu savam glābējam visus dārgakmeņus, kas man bija. Un es steidzos uz Haranas pilsētu, bet ceļā dzirdēju, ka kaimiņu valdnieki grib kauties ar mūsu sultānu. Un es gāju no viena ciema otrā un lēju drosmi tautas sirdī. Un, kad biju apbruņojis lielu jaunekļu pulku, es sēdos zirgā un devos cīniņā. Un, kad es iejāju Haranas ielejā, te abi karapulki jau kaisa niknā kaujā.»

Kad nu Kodadads savu stāstu bija beidzis, sultāns iesaucās: «Lai slavēts Allah augstais, kas glābis mūsu mīļo dēlu! Bet nezvēriem, kas tīkoja viņa nāvi, jāmirst jau šodien!» To dzirdējis, Piruzas cēlais un

krietnais dēls sacīja: «Ak augstais valdniek, lai viņi būtu cik ļauni un nepateicīgi būdami, viņi ir tavi dēli. Un viņi ir mani brāļi, un es viņiem piedodu un lūdzu tavu žēlastību.»

Un, Kodadada cēlo garu redzēdams, sultāns lēja laimes asaras, un veziram viņš lika sapulcēt savu tautu, un tai nu viņš ziņoja, ka Kodadads būs viņa varas mantinieks. To teicis, sultāns lika no torņa izvest jaunos prinčus, un tie visi bija ieslēgti smagās važās. Te nu Piruzas dēls viņu važas atraisīja un viņus apkampa, tāpat kā melnā milža pilī. Un visi ļaudis gavilēja par Kodadada cēlo sirdi un vēlēja viņam Allah svētību un saules mūžu. Un augstā godā sultāns iecēla arī ārstu, kas bija palīdzējis Deriabaras princesei.

Un tā nu visi dzīvoja laimīgi, un jauka bija viņu dzīve, līdz atnāca visu prieku Galētāja un visu pulku Izšķīrēja. Un lai slavēts Allah augstais, kas nāvi nepazīst un savās rokās tur redzamās un neredzamās pasaules likteņus un likteņu atslēgas.»

Un, savu stāstu beigusi,

Sechrezada nokrita pīšļos pie sultānā Sachriara kājām un, zemi skūpstīdama, iesaucās: «Ak laiku valdniek, es esmu tava verdzene un ielīksmoju tavu prātu, stāstīdama TŪKSTOTS UN VIENAS NAKTS PASAKAS. Un es tev stāstīju, kas piemeklējis mūsu senčus un kas noticis tālajos, senajos laikos. Un raugi: mana dzīvība ir tavās rokās un tu vari mani sodīt vai žēlot. Bet, iekams mirstu, ļauj man izteikt, ko es vēlos!» Un sultāns Sachriars atbildēja: «Ak, saki, Sechrezada, un notiks, kā tu vēlies!» To dzirdējusi, Sechrezada lika aicināt savas aukles un savus einuchus, un viņa sacīja tiem: «Ak, atnesiet manus dēlus!» Un tie nu aizsteidzās un atnesa viņas dēlus, trīs jaukus un daiļus puisēnus. Un raugi: vecākais jau staigāja, otrais rāpoja, bet trešais zīda vēl krūti. Un savus dēlus viņa nolika pie sultānā kājām un noskūpstīja zemi viņa roku starpā, un sacīja: «Ak laika valdniek, paraugies! Tie ir tavi dēli, un, viņus mīlēdama, es tevi lūdzu: žēlo mani un dāvā man dzīvību! Bet, ja tu mani nokausi, tie paliks bez mātes, un neviena sieviete pasaulē nevarēs viņus audzināt ar īstu mīlestību un gādību!» Un, viņas vārdus dzirdējis, sultāns lēja gaužas asaras un spieda pie krūtīm

savus dēlus, un sacīja Šechrezadai, savai laulātajai draudzenei: «Allah vārdā! Ak Šechrezada, es biju tevi jau apžēlojis, iekams man atnesa manus dēlus, jo raugi: es zinu, cik tu šķīsta un rimta, un cik skaidra un cēla tava sirds. Un lai nu Allah augstais svētī tevi un tavu tēvu un māti, un lai svētītas ir tavas dzīvības saknes, tāpat kā viņu atvases! Un Allah augstais ir mans liecinieks: es esmu tevi apžēlojis un savu mūžu nedarīšu tev ļaunu!»

Te nu Šechrezada pateicībā skūpstīja sultānā rokas un kājas un, priekā gavilēdama, iesaucās: «Lai Allah augstais dod tev saules mūžu, ak laika valdniek, un lai tas vairo tavu spēku un varu! Un lai Allah svētī tevi un tavus dēlus, un tavas varas mantiniekus, un visu tavu valstību, un visu tavu tautu, un es tevi svētīdama svētīšu!»

Un vēsts par sultānā žēlastību vienā mirklī izpaudās sultānā pilī un visā pilsētā. Un laimes līksme cilāja visas sirdis, un visi ļaudis gavilēt gavilēja. Un nakts šī bija gaišāka par dienu, un vēl nemūžam visa pilsēta un visa zeme tā nebija gavilējusi. Un, kad nu atmirdzēja rīts, te laimīgais sultāns, kam dvēseli auklēja miers, savā pilī lika sanākt visiem emiriem un veziriem, un visiem savas valstības kungiem. Un, ataicinājis savu lielveziru, Sechrezadas tēvu, viņš sacīja tam: «Lai svētī tevi Allah augstais, ak vezir, ka devi man par sievu savu daiļo un cēlo meitu! Jo raugi: viņa lika man nožēlot seno negantību pret visām manam sievām! Un nu es zinu, ka viņa ir šķīsta un tikla, un skaidra ir viņas sirds, un cēls ir viņas gars. Un, dāvādams viņai dzīvību, es zvērēju nedarīt viņai ļaunu. Un Allah augstais man devis no viņas trīs dēlus, un tie nu mantos manu valstību pēc manas nāves. Lai teikts un slavēts Allah augstais mūžīgi mūžam, un slavēta lai ir viņa žēlsirdība un viņa laipnība!»

Un tā nu sultāns Sachriars savam lielveziram dāvāja dārgākās goda drēbes, un krāšņas balvas viņš izdāļāja visiem emiriem un veziriem, un visiem savas valstības kungiem. Un trīsdesmit dienas viņš lika greznot pilsētu un rīkot līksmus tautas svētkus. Un tā nu pilsēta bija izgreznota un izrotāta neredzētā krāšņumā. Un bungas rībēja, un taures skanēja, un spēlmaņi un dziesminieki, un dejotāji deva priekus visai tautai. Un sultāns izdāļāja neskaitāmas balvas saviem pavalstniekiem, un bija viņš žēlīgs un devīgs nabagiem un bāriņiem. Un no šās dienas viņa sirdi auklēja miers, un labklājībā zēla un plauka visa viņa valstība.

Un tā nu viņš ar savu tautu dzīvoja laimē un priekā, un jauka bija viņu dzīve, līdz atnāca visu prieku Galētāja un visu pulku Izšķīrēja un kapu Atvērēja.

Un slavēts lai ir Vienīgais, ko nenokauj laiks un kas nepārvēršas un nav pārvēršams! Un slavēts lai ir visa Zinātājs un visa Turētājs un Glabātājs savās rokās! Un slavēts lai ir Tas, kas nekā neaizmirst!

Un mūžīgi mūžam lai slavēts Viņš Vienīgais, kas staro savā pilnībā!

Un lai nu miers un svētība Viņa varenības Imamam un Muhamedam, mūsu pavēlniekam un visas cilvēces valdniekam visvarenajam, un mūsu gala glabātājam, ko pazemīgi mēs pielūdzam un bijājam!

.

PAR PASAKĀM

Pasaulē nav nekā, kas nevarētu būt pamācošs — nav arī tādu pasaku, kurās nebūtu ('didaktikas», pamācības. Pasakās vispirms pamācoša ir «izdoma» — mūsu domu apbrīnojamās spējas aizsteigties tālu priekšā faktiem. «Lidojošie paklāji» pasaku stāstītāju fantazijā mituši jau tūkstošiem gadu pirms lidmašīnas izgudrošanas. Par pārvietošanās teiksmainajiem ātrumiem tā paudusi jau sen pirms lokomotives, pirms iekšdedzes un elektromotora izgudrošanas.

Es domāju, ka tieši fantazija, «izdoma» radījusi un izkopusi vienu no cilvēka visbrīnišķīgākajām īpašībām — intuiciju, proti, nojautu, kas dodas palīgā dabas pētniekam tai brīdī, kad viņa domas mērīdamas, skaitīdamas apstājas izmērītā un saskaitītā priekšā, nespēdamas saistit savus novērojumus, izlobīt no tiem precizu praktisku secinājumu. Tad pētniekam palīgā nāk nojauta: «Bet varbūt tas ir tā?» Un, papildinādams savu novērojumu pārtraukto virkni ar pieņēmuma posmu, zinātnieks rada «hipotēzi», kuru vai nu attaisno turpmākie faktu pētījumi, — un tad mēs iegūstam stingri zinātnisku teoriju, — vai arī fakti un mēģinājumi apgāž šo hipotēzi.

Arī daiļliteratūrā fantazijai, izdomai, intuicijai ir izšķīrēja loma. Par maz ir novērot, izpētīt, zināt, nepieciešams vēl «izdomāt», jaunradīt. Jaunrade ir daudzu sīkir novērojumu apvienošana kādā vairāk vai mazāk pilnīgā literārā tēlā. Tā radušies visi pasaules literatūras lielākie darbi, visi diženākie «tipi» — Robinsons Kruzo, Dons Kichots, Hamlets, Verters, Karamazovi, Oblomovs, Bezuchijs u. c. tipi, vairāk vai mazāk savu laiku pāidzivojuši un tomēr mūsu vidū mītoši.

Tautas mutiskās jaunrades lieliskāko pieminekļu skaitā «Sechrezadas pasakas» ir vismonumentālākais piemineklis. Sīs pasakas ar apbrīno'amu pilnību izteic darba tautas tieksmi ļauties «saldo izdomu burvībai», brīvai vārda spēlei, tās izteic Austrumu tautu — arabu, persiešu, indiešu krāšņās fantaziļas brāzmaino spēku. Sis vārdu raksts radies dziļā senatnē; tā krāsainie zīda pavedieni izstiepti pa visu zemi, apklājot to ar brīnišķīga daiļuma vārdu paklāju.

Mācīti speciālisti konstatējuši, ka ķīniešu pasakas savāktas un iespiestas jau 2200 gadus pirms mūsu laikmeta — pirms «Kristus dzimšanas», kā senāk teica, — un ka šo pasaku tēmās un nozimē ir daudz kas kopīgs ar Indijas un Eiropas tautu pasakām. Sis apgalvojums dod man tiesības domāt, ka jautājumu par pasaku izplatīšanos pareizi risina tie speciālisti, kuri, kā mūsu ievērojamais Aleksandrs Veselovskis, pasaku tematisko radniecību un plašāku izplatīšanos izskaidroja ar vienas tautas aizguvi no otras. Aizguve ne vienmēr ir kropļojums, lāgiem tā labo, papildina ar labāko.

Diezin vai var šaubīties par to, ka katras rases, nācijās, katras šķiras īpatnību aizgūšanas un papildināšanas procesam senajās pasakās ir bijusi ievērojama loma prāta un tautas jaunrades kulturas attīstībā. Cilvēki iepazīstas ar jaunām lietām ne vien tieši, redzot un taustot tās, bet arī dzirdot stāstus par tām. Jādomā, ka pasakas veicinājušas dažu amatu attīstību, piemēram, podnieka, kalēja, audēja, ieroču meistara un citu.

Amatniecība, kā to mums rāda muzeji, spējīga pāraugt mākslā. Es domāju, ka atradīsies vēl daudzi citi pasaku kulturālās ietekmes pierādījumi. Kulturas un ari mākslas vēsturnieki maz un neskaidri runā par pasaku kulturālās ietekmes plašumu un spēku.

Sevišķi nozīmīga un nenoliedzama ir mutiskās jaunrades ietekme uz rakstīto literatūru. Pasakas un pasaku tēmas kopš seniem laikiem lietojuši visu zemju un visu laikmetu literāti. Apuleja romāns «Zelta ēzelis» ir aizgūts no pasakas. Pasakas izmantojis arī Herodots. Itālijā tās izmanto, sākot ar 14. gadsimtu — Bokačo «Dekameronā»; pasaku ietekme gluži skaidri redzama «Pentameronā», «Hektameronā», Cosera «Kenterberijas stāstos». Pasakas izmantojuši Gēte, Zanliss, Balzaks, Zorža Zanda, Dodē, Kopē, Labulē, Anatols Franss, Karmene-Silva, Andersens, Topeliuss, Dikenss — vai nu visus var atcerēties. Mums pasakas izmantojuši vairāki ievērojamākie rakstnieki, to skaitā Hemnicers, 2ukovskis, Puškins, Ļevs Tolstojs. Daiļliteratūras formālā, sižetiskā un didaktiskā atkarība no tautas mutiskās jaunrades ir gluži neapšaubāma un ļoti pamācoša.

Man personīgi jāatzīst, ka manu intelektuālo attīstību pasakas, kad es tās dzirdēju no savas vecmāmuļas un ciema pasaku teicējiem, ietekmējušas pavisam pozitivi. Sevišķi mani pārsteidza un pasaku nozīmes novērtlbu pacēla tas, ka tās iespiež rakstos. Divpadsmit gadu vecumā es izlasīju «Jaunās arabu pasakas» — kādu 18. gadsimta provinces izdevumu. Toreiz es domāju, ka viss grāmatās iespiestais ir — īstenība.

Es esmu pārliecināts, ka iepazīšanās ar pasakām un vispār ar tautas mutiskās jaunrades neizsmeļamajiem dārgumiem ir ārkārtīgi derīga jauniem iesācējiem rakstniekiem. Ne jau nu es viens esmu ievērojis, ka tie savā vairākumā, pazemīgi un nevairāmi pakļaujoties īstenībai un fotografējot to dzejā un prozā, dara to ārkārtīgi sausi, mazasinlgi, remdeniem vārdiem, bet laiks prasa patosu, degsmi un ironiju. Protams, ka pasakas nevar cilvēkam dot to, kas viņam organiski svešs. Es domāju, ka aritmētikas skolotājs var būt tikai ļoti vājš dzejnieks. Bet pasakas palīdzētu stipri attīstīt rakstnieka fantaziju, liktu viņam pareizi novērtēt izdomas nozīmi mākslā, bet galvenais — kuplināt viņa nevarīgo valodu, viņa nabadzīgo leksiku, kuru viņš bieži vien neveiksmīgi un gandrīz vienmēr kropli cenšas kuplināt ar «provinciālismiem», «vietējiem izteicieniem» vai «uz ātru roku» sagudrotiem vārdiņiem, kas jau nedzīvi dzimuši.

M. G o r k i j a priekšvārds «Tūkstots un vienas nakts» pilnajam izdevumam Maskavā

Enno Litmanis TUKSTOTS UN VIENA NAKTS ARĀBU LITERATŪRĀ

«Tūkstots un vienas nakts» pasaku un stāstu krājumi šķiet aptverti ar vienu moto: «Kas daudz dod, tas katram ko dod.» Pasaku un leģendu, romānu un noveļu, sagu un fabulu, jautru joku un anekdotu sajaukums atgādina raibu austrumnieku paklāju vai arabu un persiešu manuskripta mākslinieciski izrotātu titullapu, vai ari daudzu puķu piekaisītu pļavu kādā Austrumu zemē. Bieži vien jābrīnās, cik daudzas un dažādas krāsas tur savienotas. Paturot salīdzinājumu par pļavu, mums tūdaļ jādomā, ka daudzām skaistām puķēm blakus tur atrodamas ari dažas nezāles. Tā mums jāspriež vismaz mūsu tagadējā uztvērumā. Citi laiki, citi tikumi! Grieķu komēdijās, Bokačo «Dekameronā», Šekspīra drāmās ir lietas, kas tagad var apvainot gaumi, bet kas šo literatūras darbu rašanās laikā pilnīgi saskanēja ar cilvēces tikumisko un estētisko līmeni. Bet, ja mēs gribam radīt šāda laika zinātnisku kulturvēsturisku aptvērumu, tad mums jāuztver visa neizrotātā īstenība. Jāņem līdz ari nezāles, bet tās jānoliek tādā vietā, kāda tām piederas. Bet mēs nedrīkstam aizmirst, ka tādus stāstus ierosinājuši pavisam citi motivi. Ja ir stāstīts par sievietes sakaru ar pērtiķi, tad tur slēpta sena māņticība. Austrumos bieži vien velns domāts kā pērtiķis, un tādēļ arabu valodā pērtiķi eifemiski dēvē par «laimes nesēju». Un mēs zinām, ka ari Rietumu viduslaikos zināmām sievietēm jeb raganām piedēvēja saderību ar velnu. Bet Austrumos vēl tagad tic, ka dēmoni var nodibināt laulību ar mirstīgajiem cilvēkiem.

Eiropā šie «Tūkstots un vienas nakts» stāsti pirmo reizi kļuva pazīstami Francijā 18. gadsimta sākumā Galāna atveidojumā. Drīz jau tos pārtulkoja visās Eiropas kulturas valodās, un notika pat attulkojumi austrumnieku valodās. Bet simt gadus pēc pirmās iznākšanas viss šis darbs Eiropā bija tikai laika kavēklis, nevis zinātniskas pētīšanas priekšmets. Austrumos vēl tagad zinātnieki niecina šos tautas mūzas veidojumus, kā viņi to darījuši vienmēr, bet kā laika kavēkli to nenicina. Rietumos, sevišķi pēc Herdera pētījumiem, aizvien vairāk noskaidrojusies apziņa par prāta, fantazijas spēka un dvēseles cēluma vērtībām šais Austrumu tautu garamantās. 19. gadsimtā un 20. gadsimta sākumā vairāki ievērojami orientalisti centās izpētīt manuskriptu savstarpējās attiecības, vielu izcelšanos, visa krājuma uzbūvi un formu. Sie pētījumi vēl nebūt nav nobeigti, jo darba lauks ir bezgalīgi plašs, bet darbinieku skaits tik mazs, un mums trūkst šā darba patiesi senu manuskriptu. Un tomēr dažos punktos jau sasniegti skaidri rezultāti.

Saprotams, ka tādos darbos, kas nepieder pie augstākās literatūras un kam nav noteikta likuma un ievērojama autora vārda, notiek stipras svārstības. Katram stāstītājam vai rakstītājam liekas, ka tam ir tiesības tos grozīt, īsināt vai papildināt, gluži tāpat, kā to darijuši un aizvien vēl dara tā dēvēto tautas dziesmu daiņotāji. Par «Tūkstots un vienas nakts» pasakām tas jāsaka jo sevišķi. Galāns tās tulkojis pēc arabu manuskripta, kas it kā ietverts četros sējumos, bet no kura Parizē zināmi tikai trīs. Mums zināms arī, ka daudzas pasakas Galānam mutiski stāstījis kāds Sirijas kristietis — maronits Hanna. Es atzīstu, ka pilnīgi nenoskaidrots jautājums ir arī tas, vai visas tās pasakas, kas bijušas Galāna rokās, ir īsts arabu oriģināls. Par vienu no šim pasakām — «Aladinu un burvja lampu» es varu skaidri teikt, ka arabu teksts, ko tikai daudz vēlāk atkal atrada un klajā laida Cotenbergs, ir attulkots no franču valodas. Bez šaubām, tas tomēr negroza faktu, ka pasaka pati cēlusies Austrumos, gluži tāpat kā pasakas ar līdzīgu saturu vēl tagad stāsta Austrumu zemēs. Galānam līdzi parādījušies dažādi arabu manuskripti, kurus glabā Eiropas bibliotēkas un no kuriem dažas daļas ir jau arī publicētas. 19. gadsimta pirmajā pusē parādījās arī arabu teksta izdevumi Austrumos (Indijā un Ēģiptē). Driz noskaidrojās, ka otrais Kalkutas (vienīgais pilnīgais) izdevums dibināts uz Indijas un Ēģiptes paraugiem. Un, ja nu mēs blakus noliekam Indijas izdevumus, sirieša Hannas sniegumus, Ēģiptes izdevumus, kādu Tunisas manuskriptu un turklāt vēl kādu pazudušu Bagdades manuskriptu, tad jau zināmā mērā iegūts ārējs norādījums, kurā zemē atrodams «Tūkstots un vienas nakts» pasaku krietnas daļas pirmpamats un kādas pārvērtibas šais pasakās notikušas tais zemēs, kur runā arabiski.

Pētijumi pierādījuši, ka ap 800. gadu arabu valodā Bagdadē pārtulkota kāda persiešu pasaku grāmata, kas nosaukta par «Tūkstots pasakām». Sai grāmatā lielākā daļa bija indiešu pasaku un stāstu, bet persiešu uzskati tos pārvērtuši un papildinājuši ar savām pasakām. Arabu tulkojumā to nosauca par «Tūkstots nakšu grāmatu». Bagdadē šīm pasakām pievienojās daudzas citas un arī tādas, kas tur bija nonākušas no Indijas caur Persiju, bet kas sākumā nebija ietvertas «Tūkstots pasaku» grāmatā. Sī attīstība varētu būt beigusies ap 1000. gadu. Sis otrais, papildinātais izdevums nonāca Ēģiptē, kur tas kļuva pazīstams ap 1200. gadu. Protams, Ēģiptē šim izdevumam pievienoiās jaunas pasakas un jauni stāsti, un arī pēc 1200. gada šī attīstība vēl nenobeidzās. Sirijā, tāpat kā Ēģiptē, veciem izdevumiem pievienojās vienmēr jaunas pasakas un vecās izmeta un stipri pārveidoja. Vielu izvēlē un izkārtojumā notika mūžīgas svārstības.

Tikmēr bija pieņemts visa pasaku krājuma izveidojuma svarīgs princips. Sākumā «Tūkstots pasakas» nozīmēja tikai ļoti lielu pasaku skaitu, un tā arī teikts par pasaku stāstītāju Sechrezadu, ka tā savākusi «Grāmatu tūkstoti». Vienkāršam prātam simts jau ir liels skaitlis un «pirms simtu gadiem» nozīmē ļoti senu laiku; tādēļ jāsargās simtu uztvert burtiski. Bet tūkstotis Jau lr tas pats, kas «neizskaitāms». Un «Tūkstots nakšu grāmata», kas arabu valodā bija pazīstama Bagdadē, bez šaubām, nebūs bijusi iedalīta tūkstots atsevišķās naktīs. Kā tad nu notika, ka vēlāk tās dēvēja par «Tūkstots un vienu nakti»? Man liekas, te nav noliedzama turku valodas ietekme, par ko nebūtu ari jābrīnās, jo vispirms Persija, tad Mezopotamija un Sirija, un beidzot arī citas islama Austrumu zemes kopš 11. gadsimta nokļuva turku ietekmē. Un turki, apzīmēdami sevišķi lielu skaitu, labprāt saka: bin bir, kas nozīmē tūkstoti un vienu. Tā arī kādas drupas Mazazijā dēvē Bin-bir-kilisse (Tūkstots un viena baznīca), kaut īstenībā lik liela skaita tur nav. Ja ari persiešu valodā ļoti lielu skaitu apzīmē ar tūkstoti un vienu, tad šo formu droši vien ietekmējusi turku valoda. Bet vēlākais laiks to racionalizēja un deva tai burtisku nozimi. Un tādēļ radās tieksme iegūt taisni tūkstots un vienu nakti. Tā nu dažādie pārveidotāji Jāvuši vaļu savai gaumei un savām tendencēm, un materialu, kas bijis viņu rīcībā, tie izveidojuši tik loti dažādi.

To mēs redzam, piemēram, kādā Tībingas manuskriptā, ko apstrādājis kristietis. Sis manuskripts ietver ari prof. Zeibolda publicētu un pārtulkotu pasaku par Sulu un Sumulu, un tā izdota kā «Tūkstots un vienas nakts» daļa. Vērīgs lasītājs tūdaļ redz, ka tur tā neiederas. Arabu varonis, vārdā Suls, meklē savu mīļo Sumulu, kas paslēpta kristīgo klosterī. Bet klosteri un kristīgās ieražas pasakā tēlotas ar tādu precizitāti, kādu nevar iedomāties musulmanis. Un svarīgākais ir tas, ka tur tēlota musulmaņu varoņa pievēršana kristietībai. Muhamedanim tā jau ir pilnīga neiespējamība. īstajās «Tūkstots un vienas nakts» pasakās bieži gan stāstīts par kristiešu, uguns pielūdzēju vai pagānu pievēršanu islamam, bet otrādi nekad. Sula cīņu tēlojumi varētu būt aizgūti no arabu beduīnu stāstiem, un tie liekas radušies tuksnesī, bet visa pasaka ir vāja pretdarbība bruņinieku romanam par Omāru ibn an Numanu un viņa dēliem Sarr Kanu un Dau al Makanu, kas pilda Austrumu izdevumu krietnu dalu.

Ja nu «Tūkstots un vienas nakts» pasaku izcelšanās procesā līdzdalīga ir Indija, Persija, Mezopotamija, Sirija, Ēģipte un Turcija, tad mums jāliek vērā, ka tur ieveidota viela no visām šīm zemēm un tautām. Un tā tas īstenībā ir. Vispirms ievērosim kādu ārēju pazīmi — īpašvārdus. Mēs nevaram no šīm pasakām' prasīt nekādus vēsturiskus faktus, ne precizas ģeogrāfiskās zināšanas, jo lielāko tiesu tās ir brīvas fanta- zijas radītas, un tikai lāgiem tās saistītas ar atmiņām par vēsturiskiem notikumiem. Un tomēr personu un vietu vārdi var dot svarīgus norādījumus par dažu pasaku izcelšanos vai izveidošanos. Tur atrodami indiešu vārdi — Sindbads, turku — Ali Baba vai Cha- tums. Bet Sechrezadas un Dinazadas, Sachriara un Sachzamana vārdi ir persiski un tiešām atrodami persiešu sagā. Arī Rustema, Afriduma, Ardešira vārdi ir persiski. Bet lielākā tiesa ir arabu vārdi, tiklab seni arabu vārdi no arabu beduinu laikiem, kā no vēlākā islama laika. Sais pasakās atrodami ari grieķu vārdi, sevišķi tur, kur tēlotas musulmaņu cīņas ar bizantiešiern. Bet seneģiptiešu vārdi, kas lielāko tiesu attiecas uz vietām, saglabāti viņu koptiskas formās. No ebreju vārdiem «Tūkstots un viena nakts» pasakās minēts tikai Zalamana un Davida vārds, jo abiem ir svariga loma ari musulmaņu sagā. Tā mums šie vārdi dod zināmu ārēju pieturu, meklējot pasaku izcelšanos.

Otra ārēja pazīme ir visa darba un daudzu tā daļu iecere. «Tūkstots un vienas nakts» pasakas iekļautas cita citā, un atsevišķās pasakās izaug vienmēr jauni iepinumi. Tās ir līdzīgas ķīniešu burvju lādītei ar vienmēr mazākām lādītēm, kas ietvertas cita citā. Tāda forma gan atrodama jau seneģiptiešu literatūrā, bet sevišķi raksturīga tā Indijai. Indiešu pasakās bieži teikts tāpat kā «Tūkstots un vienā naktī»: «Nedari tā, citādi tev klāsies tāpat kā tam vai tam.» — «Un kā tad šim klājās?» Un sākas jaunas pasakas stāstījums. Te diezgan skaidri redzama stāstījuma stila izcelšanās. Vēlākās pasakas no Bagdades un Ēģiptes lielāko tiesu tikai vaļīgi saistītas ar vārdiem: «Un vēl ir stāstīts.» Gluži to pašu mēs redzam kādā arabu antoloģijā, kur viena un tā paša dzejnieka panti vai dažādu dzejnieku dzejas saistītas cita ar citu.

Svarīgākās pazīmes ir iekšējās, tās ir pasaku viela un motivi. Atkarībā no kultu- ras, kas tās radījusi, mēs varam tās sadalīt noteiktās grupās: 1) indiešu; 2) persiešu.

un proti: senpersiešu un jaunpersiešu, no kurām pēdējām ir sakari ar turkiem un pat ar ķīniešiem; 3) babiloniešu, kas tikai nejauši atrodamas; 4) arabu, un proti: īstās seno arabu pasakas un tādas, kas radušās arabu islama kalifu valsts laikā; 5) siriešu, jūdu un kristiešu; 6) eģiptiešu un proti: motivi no seneģiptiešu laikiem, no helenistiskā un no islamiski eģiptiskā laika; 7) krusta karu laikos varēja ieviesties arī daži atsevišķi eiropiešu vaibsti. Un, lai visus šos pavedienus atšķetinātu, vajadzīga daudzu zinātnieku ilgu gadu darbība un katram šādam zinātniekam vajadzēja būt lietpratējam kādā no šiem novadiem. Es centīšos te noskaidrot jautājumu, kas «Tūkstots un vienas nakts» pasakās ir īsti arabisks. Bet, iekams es to sāku, gribu pieskarties ari citiem novadiem.

I n d i s k a, kā jau teikts, ir šo pasaku ietvara forma. Sen aizgājušos laikos dzīvoja divi brāļi, vienam vārds bija Šachriars, un tas bija Indijas valdnieks, bet otram vārds bija Sachzamans, un tas bija Samarkandas sultāns. Sachriaram uznāca ilgas pēc jaunākā brāļa, un viņš lūdza to pie sevis. Sachzamans sāka posties cejā, bet, tiklīdz bija atstājis pilsētu, viņš atģidās savā pilī ko aizmirsis. Viņš jāja atpakaļ un pilī ieraudzīja savu sievu melnā verga apkampienos. Viņš tūdaļ abus nosita un devās pie sava brāļa. Bet, pie brāļa dzīvojot, tas nevarēja aizmirst savas ciešanas un viņa prāts bija noskumis. Šachriars aicināja viņu līdzi medībās, bet Sachzamans palika sava brāļa pili. Viņa istabas logs vērās uz pils dārzu. Kad Šachriars bija aizjājis, Sachzamans ielūkojās logā un redzēja, ka viņa brāļa sieva un viņas verdzenes apskāvās un skūpstījās ar melnajiem vergiem. Tad nu viņš klusībā sacīja, ka posts, kas piemeklējis viņu, nav tik liels kā viņa brāļa nelaime. Un viņš gainīja savas skumjas, un viņa prāts atkal bija priecīgs. Kad Šachriars pārradās no medībām, viņam bija lieli brīnumi par brāļa pārvērtību un viņš jautāja tam, kādi šis pārvērtības iemesli. Un Sachzamans stāstīja, kādēļ viņš bijis tik skumīgs, bet, kad Šachriars gribēja dzirdēt, kādēļ viņa prāts atkal ir priecīgs, tad brālis stāstīja ari to, ko dārzā redzējis. Šachriars negribēja brālim ticēt, bet, kad viņš paziņoja, ka atkal dosies medībās, un pats paslēpās pie sava brāļa, lai redzētu, ko redzējis bija viņa brālis, tad viņam bija jāredz skumigā patiesība. Nu abiem brāļiem dzīve bija aptumšota, viņi atsacījās no savas valdnieka godības un kā svētceļnieki devās pasaulē atrast cilvēku, ko piemeklējusi tāda pati liksta kā viņus. Tā nu viņi kādu dienu nonāca pie koka, kas auga strauta malā Sāls jūras piekrastē. Izbailēs viņi uzrāpās kokā un redzēja, ka dūmu stabs, kas vīdamies izšļāca no jūras, ir milzīgs efrits, un uz galvas tas nesa lādi. Efrits nolaidās zemē, nolika savu lādi un pacēla lādes vāku, tad izņēma no tās lielu kārbu, no kuras izkāpa burvīgi daiļa jaunava. Un, galvu guldījis jaunavas klēpi, efrits aizmiga dziļā miegā. Bet jaunava aicināja abus brāļus, kas sēdēja kokā pie sevis. Un, kad nu viņi negribēja nokāpt un iet pie jaunavas, tā sadusmojās un teicās modināt efritu. Bet, kad abi sultāni bija nokāpuši zemē, jaunava viņiem lika sevi glāstīt. Tad viņa no savas kabatas izvilka krelles, kas bija savērtas no pieci simti septiņdesmit gredzeniem, kuru īpašnieki ar viņu pievīluši efritu, un atņēma tiem arī viņu gredzenus. Tad viņa tiem stāstīja, kā efrits kāzu nakti šo nolaupījis un aizvedis, un glabājis to savā lādē. Un tomēr viņa to pievīlusi ar pieci simti septiņdesmit vīriešiem, kuriem tā nomaukuši gredzenus. To dzirdējuši, abi sultāni aizsteidzās un sevi mierināja ar domām, ka efrita kauns un nelaime ir lielāka par viņu postu. Kad nu abi brāļi pārradās sultānā Sachriara galvaspilsētā, tas lika nocirst galvu valdniecei un visām verdzenēm, un visiem vergiem. Un no tā laika sultāns

Sachriars lika katru nakti viņam atvest daiļu jaunavu un pēc kāzu nakts lika nocirst tai galvu. Tā nu šis negantības ilga trīs gadus. Tad tauta sāka kurnēt un visas jaunavas aizbēga no pilsētas. Bet sultāns atkal lika savam veziram, lai tas atved viņam skaistu jaunavu. Vezirs, nevarēdams nevienu jaunavu atrast, skumīgs gāja mājās. Tad nu viņa gudrā un skaistā meita Sechrezada mierināja savu tēvu un sacīja tam: «Allah vārdā, tēvs, dod mani par sievu sultanam! Es gribu ziedoties, lai glābtu musulmaņu meitas un atpestītu viņas no sultānā dusmām!» Pie sultānā nonākusi, Sechrezada lūdza, lai pili atnāk arī viņas jaunākā māsa Dinazada. Atnākusi jaunākā māsa lūdza, lai Sechrezada stāsta savas brīnišķīgās pasakas. Un tad nu raibā maiņu virknē- raisās visas tūkstots un vienas nakts pasakas, teikas un stāsti, kas nomierina sultānu Sachriaru, un Sech- rezadas nokaušanu tas atliek no nakts uz nakti, jo katru pasaku un stāstu viņš grib dzirdēt līdz galam.

So ietvara formu loti pamatīgi izpētījis folklorists Koskēns. Viņa rezultāti atzīstami par noslēdzošiem. Viņš pierādījis, ka šie īsie stāsti un pasakas izveidojas no trim dažādām da]ām, kas sākumā bijušas patstāvīgas; un visas trīs tās radušās Indijā, no kurienes nonākušas Austrumos un Rietumos, un Ziemelos. Atsevišķlbas apcerēt nav mans uzdevums, tādē} sniegšu tikai dažus norādījumus. Pirmajā no trim stāstiem ir runa par viru, kuru pievil viņa sieva, bet viņa ciešanas izgaist, un viņš atkal ir sveiks un vesels, kad redz, ka tikpat nelaimīga ir kāda augstāka persona. Arabu valodā tas vēl tagad atrodams kā patstāvīgs stāsts. Otrajā stāstā vai pasakā ir runa par kādu dēmonu vai milzi, kuru izjoko vai krāpj viņa sieva vai viņa gūstekņi ar citu vīru palīdzību. Interesantu paralēli šim stāstam Koskēns atradis pat Krievijas ziemeļos; tur kādā tautas baladē stāstīts par milzi Svjatogoru un viņa sievu, ko tas nes lielā lādē; kā redzams, šī balade līdzīga pasakai par dēmonu, ko satiek abi brāli — sultāni Sachriars un Sachzamans. Un trešais patstāvīgais stāsts mums rāda gudru jaunavu, kas ar savu veiklo un nebeidzamo stāstītājas mākslu novērš kādu nelaimi, gaidāmu viņai pašai vai viņas tēvam, vai abiem. Sis pētījuma rezultāts pilnīgi noskaidro ietvara stāstu formu. Liekas, no visām trim daļām pie īstajām «Tūkstots un vienas nakts» pasakām pieder tikai trešā daļa; jo tikai tā ir minēta senākās ziņās par šo darbu un tikai tai ir ciešs iekšējs sakars ar visu. Kad un kur tā saaugusi ar citām daļām, tas ir cits jautājums.

«Tūkstots un vienā nakti» indiska nav ši ietvara forma vien, tā ietver ari citas indiskas vērtības. Vispirms te minami stāsti par tiklajiem vīriem, kas atgādina budistu cildenos un pamācošos stāstus; tas pats sakāms par dzīvnieku fabulām, kuru liela daļa radusies Indijā un no kurām dažas jau Ptolemaja laikos šķiet nonākušas Ēģiptē, tāpat kā indiski stila elementi redzami arī koptu mākslā; un, beidzot, te minami veseli stāstu cikli, piemēram, stāsts par Sindbadu, par septiņiem gudrajiem un par desmit veziriem. «Tūkstots un vienas nakts» pasakās atrodami ari atsevišķi indiski motivi, piemēram: princesi no riebuma pret vīriešiem izdziedina ar atjautīgu un veiklu gleznu, kurā attēlots putnu ķērājs, dūja un baložu tēviņš. Bieži vien grūti izšķirt, cik no tā pieder pie pirmveidotā darba un cik bijis tulkots no persiešu valodas. Par Sindbadu un septiņiem gudrajiem zināms, ka šis pasakas pievienotas vēlāk, bet droši vien jau tad, kad Bagdades izdevums vēl nebija nonācis Ēģiptē.

P e r s i s k i ir šo pasaku personu vārdi. Tas skaidri un droši liecina par svešas vielas transponējumu uz savas nacionālās teikas personām. Te vēl pieminams, ka Dina- zada nebija vis Sechrezadas māsa, bet tikai kalpone; un ir jau ari ticamāk, ka jaunā valdniece uz pili līdzi ved savu veco kalponi, nevis savu māsu. Tūkstots un vienas nakts ievada pirmais teksts stāsta tikai par sultānu Sachriaru, jauno valdnieci Sechre- zadu un viņas kalponi Dinazadu. Bet, kad jau figurēja divi brāļi — sultāni Šachriars un Sachzamans, tiem pretlika divas māsas — Sechrezadu un Dinazadu, un tas ir noticis tīri ārēju iemeslu dēj, literārās simetrijas labā. Pagaidām vēl nav noskaidrots, vai «Tūkstots un vienas nakts» stāsti un pasakas visā savā izveidojumā radušies Persijā, bet neapšaubāmi ir daži Persijā radušies motivi un atsevišķas pazīmes. Garu un feju pasaule, kas, suvereni darbojoties, ieaužas cilvēku dzīvē, izveidojusies irāņu fantazijā, kā apliecina profesors Estrups; un tā pilnīgi atšķiras no arabu tuksneša baisīgās dēmonu pasaules. Stāstā par princesi Achmedu un feju Peri Banu ietverts senpersiešu motivs par labāko bultas šāvēju. Sā stāsta austrumniecisku pirmtekstu es neesmu līdz šim vēl atradis; tādēļ pagaidām jāpieņem, ka vēlajos viduslaikos tas no Persijas nonācis Mezopotamijā un Sirijā, kur to atrada maronits Hanna. Persiskas parādības bieži minētas ari Bagdades stāstos, bet, saprotams, tās izveidotas no islamiska viedokļa. Diezgan bieži darbojas Jauni burvji, uguns pielūdzēji, kas savam uguns dievam ziedo cilvēku upurus. Ar sevišķu prieku te stāstīts par burvju pievērsumu islamam.

Bagdadē atrodas senās Babilonijas teritorijā. Tādēļ ari seno babiloniešu uzskati droši vien aizsnieguši arabus, un grieķu un persiešu laiki šos uzskatus saglabājuši. Dēmoniskās teiku būtnes, kas ir pusē cilvēki un pusē zvēri, varētu būt radušās senajā Babilonijā. «Dzīvības ūdens» iegūšana droši vien aizgūta no Gilgameša (babiloniešu un asiriešu mitoloģiskās dzejas krājuma), un babdoniešu paraugs ietekmējis arī priekšstatu par mūžīgo jaunību. Bet persieši un arabi šo dzīvības ūdeni un mūžīgo jaunību droši vien smēluši tikai no Aleksandra romana. Bet ir kāds tīri babilonisks stāsts, kas dažos manuskriptos pieskaitīts «Tūkstots un vienai naktij», un tas ir stāsts par gudro Haikaru.

Līdzi indiešu un persiešu, un babiloniešu mantojumam ar islamu Bagdadē satikās ari jūdu un kristiešu tradicijas. Jūdi un kristieši darbojās kā ārsti un zinību vīri kalifu galmos. Kristietība jau pirms islama ieviesās mazajā lachmidu robežvalstiņā Babilonijas zemē. Bagdadē stāstīja «izraeliešu nostāstus». Bet Korānā jau izstrādāta viela no Vecās un Jaunās derības, no jūdu un kristiešu apokrifiem, un no Talmuda, lai gan bieži vien ļoti sajauktā formā. No visiem jūdu teiku tēliem nevienam nav tik liela ietekme uz arabu stāstu rakstniecību kā Zalamanam ar viņa burvju gredzenu, viņa lidojošo paklāju, viņa varu pār cilvēkiem, zvēriem un demoniem. «Tūkstots un vienas nakts» tālākajā attīstībā Sirijā redzama ari kristiešu loma, jo tie sevišķi rosīgi piedalās islama garīgajā dzīvē. Pirmās ziņas par šo grāmatu Eiropā ieveda sīriešu maronits; kādā Jeruzalemes kristiešu ģimenē man stāstītas daudzas modernas pasakas, kas sniedzas atpakaļ pie «Tūkstots un vienas- nakts»; arī stāsts par desmit veziriem saglabāts kādā kristiešu-arabu manuskriptā ar siriešu burtiem. Kristiešiem jāpateicas ari par gudrā Haikara pasakas ietvērumu dažos manuskriptos, jo, kā prof. Neldeke atzinis, šā romana arabu tulkojums ir kāda kristieša darbs. «Tūkstots un vienas nakts» senajās Bagdades sastāvdaļās nav izjūtams nekāds naids pret kristietību; tur reliģiskais pretspēks vēršas tikai pret uguns pielūdzējiem. Pretēja pārvērtība sākas tikai krusta karu laikos; bruņinieku romānā par Omāru ibn an Numanu jau ir noteikts naids pret kristietību. So romānu pievienoja tad, kad sākās «Tūkstots un vienas nakts» skaita piepildīšana. Bet viss šā romana saturs nebūt nav radies krusta karotāju laikā, jo tā ir cīņa par Mazazijas un Konstantinopoles iegūšanu. Bet, tā kā Bizantijas ķeizaram pienāk palīgspēki no Rietumiem, tad šī līnija ir radusies krusta karos vai drīz pēc tiem.

Ēģiptē izcēlušās dažas jaunas «Tūkstots un vienas nakts» pasakas. Sevišķi raksturīgi ir veiklie un humora pilnie stāsti par zagju un blēžu nedarbiem, ko izpētījis prof. Neldeke. Cik no tiem ir īstu seneģiptiešu stāstu, tas grūti konstatējams, jo no visas seneģiptiešu stāstu rakstniecības, kas bijusi ļoti bagāta, saglabāta tikai samērā niecīga daļa. Un tā mums trūkst salīdzinājuma materiala. Ēģiptes lielāko pilsētu tauta no senākiem līdz jaunākiem laikiem bijusi ļoti priecīga un dzīvojusi vieglu dzīvi. Un, tā kā šis gars pārdzīvojis gadsimtus un to nav sadragājušas un pārvērtušas arī dažādās reliģijas, tad pilnīgi iespējams, ka arī stāstu viela no faraonu laikiem pārnākusi mamoluku laikos, nevērojot valodu un reliģiju maiņas. Kristiešu Ēģiptē tautas laicīgās tieksmes remdēja ar brīnišķīgākām svēto leģendām. Bet es esmu izpētījis, ka arī muhamedāņu teicēji musulmaņu ticības svētkos stāsta vai dzied līdzīgas leģendas. Sevišķi iemīļota ir svēto lidošana gaisā. Bez šaubām, tas ir sens pasaku motīvs, un tas pazīstams ne vien Ēģiptē, bet arī citās zemēs, piemēram, Persijā. Pasakā, tāpat kā sapnī, var lidot gaisā visdažādākajos veidos: grozā, uz paklāja, lidojošā zirgā, plēsīga putna nagos, uz dēmona pleca vai arī gluži vienkārši ar vēja spēku. Tā arī dažas «Tūkstots un vienas nakts» brīnumpasakas ir cēlušās Ēģiptē. Bet līdz šim vēl nav izdevies atrast veselu stāstu vai pasaku seneģiptiskos pamatus; citādas sekmes ir atsevišķu raksturīgu pazīmju pētīšanā. Pasakā par nesēju un trijām Bagdades jaunavām otrais šeichs stāsta, ka efrits viņu nobūris par pērtiķi un pērtiķa izskatā viņš aizvests pie sultānā, kura labvēlību tas ieguvis ar savu skaisto rokrakstu. Prof. Špīgelbergs pierādījis šās pasakas centrālās personības līdzību ar seneģiptiešu svētrakstītāju Totu, kas bieži veidots pērtiķa izskatā. Līdzīgas pazīmes atrodamas vēl daudzas. Ēģiptiešu stāstam par vīru, kas piedzīvojis kuģa bojā eju, un stāstam par Jafas iekarošanu ir nenoliedzama līdziba ar «Tūkstots un vienas nakts» jūras braucēju Sindbadu un Ali Babu. Sindbada braucienos saglabāti daži senatnē pazīstamu jūras braucēju romānu motivi; tur vērojama arī Polifema teika, kas mums pazīstama no Homēra Odisejas. Tiešs sakars ar Odiseju te nebūtu konstatējams, jo Homēra tulkojums arabu valodā mums nav zināms, kaut sīriešu valodā tas pazīstams. Sindbada braucienos atrodami arī Aleksandrijā radītā Aleksandra romana refleksi un līdz ar to seneģiptiski elementi; bet jūras braucēju tautās gluži dabīgi izaug šādu braucienu dēkas, un cita no citas neatkarīgi tās izveido šādu dnku aprakstu krājumus, kas dažos punktos cits citam līdzīgi. Tas pats sakāms par Jātas iekarošanas stāstu. Kad mēs lasām, ka eģiptiešu karavadonis savus karavīrus noslēpis maisos un ar viltu tos nogādājis aplenktajā pilsētā, tad gluži neviļus mums jādomā par četrdesmit laupītājiem, kurus viņu komandieris krūzēs nogādā Ali Babas mājā. Bet šādas kara viltības pazīstamas arī citu tautu tradīcijās. Trojas zirgs savā būtībā dibināts uz to pašu ideju. Sim Ali Babas pasakas motivam ir tiešāks sakars ar seno arabu teiku par Kasiru, kas savus bruņu vīrus vedis maisos paslēptus. Bet ir kāds pavisam cita veida stāsts, un tas ir ļoti izplatīts stāsts par verdzeni Tavadudu, par kuru varētu domāt, ka «Tūkstots un vienai naktij» tas pievienots Ēģiptē, jo šai stāstā minēti koptiskie mēnešu nosaukumi, un arī citas pazīmes varētu norādīt tieši uz Ēģipti. Bet tādā formā, kādā tas ietverts «Tūkstots un vienas nakts» krājumā, šis stāsts liek domāt par kāda senāka Bagdades stāsta eģiptiski arabisku izveidojumu, kurā eģiptiskie vaibsti jau izdzēsti. Kā zināms, Tavaduda vēlāk nonākusi Spānijā un tur to dēvē par Teodoru.

Ir pieņemts, ka «Tūkstots un vienā naktī» ieviesusies arī eiropiešu viela; izteiktas domas, ka Eiropā radusies pasaka par jostu pinēju Marjamu, franku ķēniņa meitu, kura no Eiropas bēg savas milas dēļ ar jaunu un skaistu eģiptieti un pievēršas islamam. Bet tāda varbūtiba ir ļoti neticama. Tas pats stāstīts par princesi Husnu Marjamu pasakā par Ala ad Dinu aš Samatu; par to, ka pēdējā pasaka cēlusies Ēģiptē, kaut darbība lielāko tiesu norisinās Bagdadē, pētnieki ir vienis prātis. Tomēr iespējams, ka, vērīgāk ielūkojoties, vēlākās daļās saskatāmas dažas eiropiešu tradicijas, jo lāgiem tur atspoguļojas Austrumu un Rietumu attiecības.

Bet kas tad nu «Tūkstots un vienas nakts» grāmatā ir īsti arabisks? Vispirms visas grāmatas valoda. Bez šaubām, tā vairs nav senās klasiskās literatūras, tuksneša dziesmu un seno beduinu stāstu valoda. «Tūkstots un viena nakts» ir neoloģismu un vēlākās tautas valodas formu pilna. Par to nav jābrīnās, jo šīs pasakas un šie stāsti sevišķi dzīvoja zemākajā tautā, kaut visa grāmata dibināta uz pretenziju, ka valdnieka meita to stāsta sultanam. Tādēļ izteiksmes veids, sevišķi tais manuskriptos, kuri iespiesti ar tiešu precizitāti, bieži vien ir ļoti tautisks, bet Austrumu iespiedumos lasāma daudz korektāka valoda; te nu jāliecina, ka šos Austrumu iespiedumus mākslīgi veidojuši paši izdevēji. Bet divās «Tūkstots un vienas nakts» valodas īpatnībās redzama tīri senarabiska tradicija. Viena no tām ir atskaņotas prozas lietošana, un otra ir prozas un poēzijas maiņa.

Arabu valodā ir sevišķi liela atskaņu bagātība; varētu gandrīz teikt, ka arabu sarunas valodā grūti izvairīties no atskaņām, jo tur ir sevišķi liels vārdu daudzums ar vienādām galotnēm. Tādēļ arabi to jau agri izlietojuši prozā un poēzijā; atskaņotā proza tapusi par arabu stila formu. Atskaņa rada svinību un pacilātību visā tēlojumā. Tādēļ arabu zīlnieki savos teicienos un Muhameds savā Korānā izraudzījušies atskaņoto prozu. Islama puritāņi pirmajos gadsimtos pēc hidžras (Muhameda pārcelšanās nO' Mekas uz Medinu, no kuras skaita muhamedaņu eru) to atmet un apkaro, domādami par pagānisko zīlnieku teicieniem, nevis par Korānu. Bet ši pretestība nelīdzēja. Gluži otrādi, arabu literatūras ziedu laikā Bagdadē atskaņotā proza pacēlās lielā cieņā; to prasija arī labais tonis vēstuļu rakstīšanā. Blakus minot, tā ieviesās arī jaunpersiešu literatūrā. Un, kad tā atkal atdzima arabu valodā, to lietoja ari dievkalpojumos, un tā izveidoja episko stilu. Mēs zinām, ka semiti, tikai dažus izņēmumus atskaitot, nav radījuši episko poēziju; nevienai semitu tautai nav nacionalā epa. Arabu dzeja ir tik subjektiva, ka pat tur, kur tā tiecas uz episku veidojamu, gandrīz vienmēr paliek liriskā jutoņa. Semitu epu reprezentē cilts teika. Bet, tā kā arabi tomēr jūt poētiska stāstījuma dziņu, tie izraugās atskaņoto prozu. Sai stila formā tādēļ radušies daudzi darbi; te būtu sevišķi minama Makamena dzeja un Saladina darbu chronika. Atskaņoto prozu bieži lieto vienkāršā stāstā tikai dažās vietās, lai sevišķi tās izceltu. Tā tas darīts ari «Tūkstots un vienas nakts» grāmatā. Atskaņotās prozas izlietošanu šais stāstos un.

pasakās varētu sadalīt dažās kategorijās, bet iepriekš jāpiezīmē, ka dažādās daļās tft izlietota ļoti dažādi un ka dažas šādas vietas izveidojuši tikai vēlāku laiku apstrādātāji un izdevēji. 1) Daiļu jaunavu, piļu, dārzu, ainavu, arī kauju, pēkšņu nn negaiditu notikumu aprakstos; 2) vēstulēs; 3) dialogos, kuri sevišķi izceļami; 4) parodijās; tā kā arabi bieži parodizē īsto dzeju, tad arī atskaņotā proza nav pasargāta no šā likteņa; 5) parunās, kuras labprāt atskaņo visas tautas, kaut tās nav sacerētas īstos metros. No atskaņotā prozā sacerēto vietu lielā daudzuma te minētas tikai dažas. Dialogus atskaņotā prozā sevišķi labprāt liek runāt beduiniem, jo pilsētnieki (un zināmā mērā dibināti) domā, ka tuksnesī ir dzīva istā arabu valoda un smalkās runas māksla. Dažreiz atskaņotā prozā izveidota ari īsta atbilde kādam jautājumam, bet tad šādai atbildei jābūt sevišķi ietekmīgai.

Otrā tīri arabiskā īpatnība «Tūkstots un vienas nakts» grāmatā ir poēzijas un prozas maiņa. Sī maiņa gan pazīstama arī seneģiptiešu pasakās un nav sveša klasiskajā literatūrā, bet, tā kā jau seno arabu cilts teikās, kuru stāstīšanas māksla sasniegusi augstu pakāpi, bieži redzama šī saistītās un nesaistītās valodas maiņa, tad šī parādība atzīstama par tīri arabisku; tikpat neatkarīgi tā attīstījusies seno ziemeļnieku teikās. Bet, ja ziemeļu teikās, ja esmu pareizi informēts, prozas stāstījums un pants veidots ciešā saistībā un viens otru papildina, un viens bez otra nav domājams, tad austrumu tautās gan vienmēr tā nav. Te vispirms jānoskaidro, vai prozas stāstījums ir pantu izskaidrojums vai pants ir tikai prozas izrotājums un tādēļ viegli izmetams, neradot jūtamu robu. Senarabu cilts teikās, tāpat kā indiešu jatakās, lielāko tiesu proza ir pantu izskaidrotāja un prozas stāstījums bieži izaug tikai no pantiem. Bet «Tūkstots un vienas nakts» grāmatā ir gluži otrādi; te gandrīz visos gadījumos panti ir tikai prozas izrotājumi, un tos varētu izmest, netraucējot darbības norisi. Bieži vien kāds varonis pantā stāsta savu dzīves gājumu, bet tikai tad, kad viss jau izstāstīts prozā. Sīm dzejām tādēļ Sr episks raksturs, bet tās nav līdzīgas augsta stila balādēm. Lielāko tiesu tie ir vaļīgi iepīti liriski panti un īsti sentimentālās mīlestibas lirikas paraugi. Lasot šīs bieži atkārtotās mīlestības sāpju un ilgu dzejas, mēs jūtamies kā arabu kafejnīcā, kur klausāmies viņu dziedātājus un dziedātājas, kas kokles pavadījumā tās dzied gaudīgās degunskaņās. Arabu kafejnīcu klausītāji ir tikpat sajūsmināti kā tās personas, par kurām stāstīts «Tūkstots un vienas nakts» grāmatā. Kafejnīcas klausītāji savu apbrīnojumu izteic sajūsminātiem iesaucieniem, bet «Tūkstots un vienas nakts» stāstu personas «brīnās un ielīksmojas lielā priekā», un sajūsmā pakrīt nemaņā. Sentimentālai dzejai arabu vēlākā laika poēzijā ir ļoti liela loma. Bet šās dzejas paraugi atrodami jau seno beduinu laikos. Kaiss, Magnuns, Kutairs un Gamils, senarabu mīlestības dzejnieki, figurē arī «Tūkstots un vienas nakts» grāmatā. Bet prof. Horovics pierādījis, ka lirisko dzeju' iepinumi te radušies vēlākā laikā. Autors minēts tikai retos gadījumos. Prof. Horovics ir konstatējis anonimo dzejnieku citātu ceturtās daļas autorus, un te nu redzams, ka lielāko tiesu tie ir hidžras 6. un 8. gadsimta dzejnieki, tātad tas ir 12. un 14. gadsimts mūsu erā. Citiem vārdiem sakot, tas ir «Tūkstots un vienas nakts» attīstības eģiptiskais periods.

Atskaņotās prozas un dzejas pantu ārējā valodas forma, kādu mēs to tagad pazīstam, ir vēlākā laika veidojums. Un tomēr abās atspoguļojas kāda iekšēja forma, kas saistās ar īsti arabiskām īpatnībām.

Nu vēl atlicis jautājums, kāda arabu stāsta viela ietverta «Tūkstots un vienas nakts» pasakās un stāstos. Bagdadē un Kairā, kur izveidojusies šās arabu grāmatas lielākā da)a, bija augsti attīstīta pilsētas kultura, kurā ietilpa ļoti dažādi elementi, un Islams centās tos apvienot. Un tieši šī pilsētas kultura izteikta gandrīz visā grāmatā. Tā mēs iegūstam šo pilsētu tautas dzīves skaidru ainu, kas ir daudz pirmbūtīgāka nekā daudzo Eiropas ceļotāju apraksti. Sevišķi spilgti tur zīmēti austrumu tirgus tipi. Šo tipu skaitā minams arī Bagdades pļāpīgais bārdskuvis, kas attēlots vienā no skaistākām «Tūkstots un vienas nakts» pasakām. Zemākās tautas dzīve visā grāmatā tēlota pareizi, bet par sultāniem un princesēm bieži vien stāstītas visdīvainākās lietas. «Tūkstots un vienas nakts» lielākā daļā, kaut sacerēta arabu valodas formā, tomēr ir starptautiska, un tādēļ arī Eiropā tā pazīstama visās tautās. Bet īstā senarabu literatūra, proti, tuksneša dziesminieku dzeja un arabu beduinu teikas, ir tik nacionali norobežota, ka citu tautu literatūrā tai nav bijusi vērā liekama ietekme. Ja daži pētnieki, un varbūt gluži dibināti, atzīst, ka viduslaiku minnezengeru dzeja balstās uz arabu paraugiem, tad te nav jādomā tuksneša arabu poēzija, bet arabu Spānijas dzejas māksla, kas gāja savus ceļus. Tādēļ jāatzīst, ka no senās arabu literatūras daudz nekas nav ieviesies «Tūkstots un vienas nakts» pasakās un stāstos. Tikai dažās pasakās vēl jaušams senais gars, kas beduinus rāda kā cēlus, devīgus un viesmīlīgus varoņus. Tā kā šie stāsti ņemti no arabu literatūras rakstītiem avotiem, tad grūti teikt, vai «Tūkstots un vienas nakts» grāmatai tie pievienoti Bagdadē vai tikai Kairā; drīzāk būtu jādomā, ka tas noticis Bagdadē, jo tur sakars ar arabu senatni tomēr bija dzīvāks nekā Ēģiptē un tur dzīvoja arī senarabu garamantu lielākā krājuma autors. Te gan sevišķi jāuzsver milzīgā starpiba starp īstajiem un rēgainajiem tuksneša stāstiem un krāsainajiem fantazijas veidojumiem, ko mēs ietveram «Tūkstots urt vienas nakts» nosaukumā. Sais tuksneša stāstos ir pavisam cits gars, un tādēļ tie nepieder pie īstās «Tūkstots un vienas nakts».

īsti arabiskajos stāstos tēloti notikumi ar devīgiem un savu godību apzinošiem 'beduīniem, kuriem vēl nebija rupju laupītāju slavas, vai arī tur stāstītas anekdotes par Omaijadu kalifiem. Arabu lielais varoņu laiks, toreiz pazīstamās puspasaules iekarošana, šā laika dzejai pagājis garām gandrīz bez pēdām. Arī «Tūkstots un vienas nakts» grāmatā, atskaitot bruņinieku romānus, vērojamas tikai dažas šā lielā laika pēdas. Te minams stāsts par Labtas pilsētu, urf tur stāstīts, kā musulmaņi iekaro kādu rumiešu (romiešu) pilsētu un atrod tur brinišķīgus dārgumus. Pilsēta ieņemta, kad kāds uzurpators atvēris aizslēgtu torni, kurā atrasts ieraksts, kas teicis, ka pilsēta kritīs, kad atvērts būs šis tornis. Sī Labta man liekas senā mauru Sabta, tagadējā Tuata Marokā.

«Tūkstots un vienas nakts» tema ir neizsmeļama. Sai rakstā es varēju norādīt tikai uz ļoti niecīgu visas grāmatas daļu. Un, kaut es centos nenovērsties no sava uzdevuma vadošajām domām, tomēr šī mazā daļa izvērtās tik daudzveidīga un raiba, kādas ir pašas «Tūkstots un vienas nakts» pasakas. Un, ja man būtu laimējies problēmas, ko te apcerēju, dažos punktos noskaidrot un modināt lasītāju interesi par tām, tad -es gribētu šai vietā atkārtot filologa Dila vārdus: «Kas godīgā darbā kopj savu zinātnisko izglītību, tas darbojas visas cilvēces labā.»

SVEŠVĀRDU PASKAIDROJUMI

Ahžans — svešzemnieks.

Alifs — arabu alfabēta pirmais burts vertikālās svītras veidā. «Viņas augums bija lidzīgs alifa burtam.»

A r d e b a — tilpuma mērs, aptuveni līdzīgs 2 hektolitriem.

Arabu taukaste. — Lai gan eiropietim neparasts salīdzinājums, zīmējoties uz sievieti, tomēr tas pilnīgi saskan ar arabu skaistules šabloniska attēlojuma stilu. Viena no viņas nepieciešamajām īpašībām ir stipri attīstītas gūžas.

Banža — dārza kaņepju pasuga Indijā. No sulas, ko izspiež no šā auga ziediem, darina stipru narkotisko vielu, ko Eiropā dēvē par hašišu.

Dinārs — zelta nauda, kuras vērtība stipri svārstījās arabu vēstures dažādos laikmetos.

D i r h e m s — sudraba nauda, pirmsākumā Vao dinara. Mameluku valdīšanas beigās Ēģiptē (15. gadsimtā) dirhema kurss stipri nokritās un par pilnvērtīgu dināru deva dažus simtus dirhemu.

D i v a n s — šim vārdam arabu valodā ir vairākas nozīmes, bet parasti tas nozīmē «sanāksmi», sultānā galminieku sapulci.

Džins — visu garu, labo un Jauno, kopējs nosaukums. Ļaunos džinus visbiežāk gan dēvē par efritiem jeb maridiem, bet precizu robežu starp šīm garu kategorijām novilkt nevar. Islams atzīst džinu eksistenci un dala tos «ticīgajos» un «neticīgajos atkritējos».

F a ķ i r s — trūkumcietējs, te domāts Allah žēlastības trūkums; arabu zemēs tā dēvē ubagotājus mūkus. Eiropas valodās šis vārds nozīmē indiešu askētus (jogus).

Fardžija — virsvalks ar garām un platām piedurknēm.

Farkade — zvaigzne Mazā Lāča zvaigznājā.

F e 1 s s — vara sīknauda.

Gūla — fantastiska būtne sievietes izskatā, kas uzglūn vientuļiem ceļiniekiem un aprij tos.

H a d ž i (precizāk — hadžž) — svētceļnieks; musulmaņi tā dēvē tos, kas bijuši vai pošas svētceļojumā uz Meku.

H a m a m s — pirts.

Hans — iebraucamā vieta tirgoņiem.

I b I i s s — velns.

I z a r s — vilnas vai zīda auduma gabals, kurā ietinas arabu sievietes, izejot uz ielas. Izara augšgalu mugurā savelk uz galvas un sasien uz pieres ar auklu, bet lejgals noslīgst uz muguras un gar sāniem, gandrīz pilnīgi aizsedzot sievietes augumu. Priekšā izara malas pietur rokām vai dažreiz piesprauž pie krūtīm ar saktu.

K a d i j s — tiesnesis.

Kafs — kalnu grēda, kas saskaņā ar musulmaņu kosmografu mācību no visām pusēm ietver zemi.

Kaļams — niedres spalva, ko arabi lietoja burtu rakstīšanai. Musulmaņu teiksma stāsta, ka Allah vispirms radījis spalvu («kaļam»), kura jau iepriekš uzrakstījusi visu, kas notiks nākotnē, līdz pastardienai.

Kalenderi — mūku ordeņa locekļi, kuri iztika no ubagdāvanām. Tie valkāja īpašu apģērbu un skuva galvu ūn bārdu.

K a s i d a s .— sākumā bija garas liriskas dzejas, kas atšķīrās ar vairākām formālām un tematiskām īpatnībām. Kasidu forma bija izkopta jau pirmsislama dzejā. Vēlākā laikā par kasidām sāka dēvēt katru garāku lirisku dzejoli.

Kunžuts — sezama dzimtas augs. To kultivē eļļas dēļ, kuru spiež no tā sēklām.

Mags — par magiem (madžus) musulmaņi dēvē mazdeizma piekritējus; tā ir seniraņu reliģija, kuras kulta centrs ir uguns.

Mameluks — baltais vergs, augstmaņu miesassargs.

Manna — tilpuma mērs, aptuveni līdzīgs 1 litram.

M i s k a 1 s — svara vienība, aptuveni līdzīga 4,5 gramiem.

M e i d a n s — dažādu spēļu vieta, ari tirgus laukums.

M e 1 d r i s — rakstāmspalva.

Mihrabs — niša mošejas sienā, kas rāda, kādā virzienā atrodas Meka.

M i r r i h s — planēta Marss.

Muezins — mošejas kalpotājs, kas ar īpašu saucienu aicina ticīgos uz lūgšanu.

M u š t a r i — planēta Jupiters.

«Mute kā Zalamana zīmogs» — Zalamana zīmogs ir liliju dzimtas augs, ar kura ziedu dzejnieki salīdzina daiļavas lūpas.

Nusranijs — nacarietis, kristīgais.

Raksts — musulmaņu lūgšanas daļa, ko veido vairākas ķermeņa kustības un dievbijīgi izsaucieni.

R i 11 s — svara mērs, mazliet mazāks par pieci simti gramiem.

R u m i — tā arabi dēvēja bizantiešus.

S a f a r s — musulmaņu gada otrais mēnesis.

S a b a n s — musulmaņu gada astotais mēnesis. Sabana pēdējā dienā (jauna mēneša dienā) ticīgie musulmaņi cenšas debesīs saskatīt mēness sirpi iespējami agrāk, jo jaunajam mēnesim līdzi sākas gavēņa mēnesis — Ramadans.

Šeichs — sirmgalvis, vecākais.

U t a r i d s — planēta Merkurs.

Valijs — pilsētas policijas priekšnieks.

V e k i 1 s — pils intendants.

Vezirs — arabu kalifu pirmā ministra tituls.

Zemzems — svētā aka Mekā, kuras ūdens atzīts par dziedinošu. Teika stāsta, ka to racis pravietis Ibrahims (Ābrams).

Z i n d ž i — Zanzibaras salas (austrumu Āfrikā) melnādainie iedzīvotāji. Bieži vien šis vārds attiecināts uz nēģeriem vispār.

Z u h a 1 s — planēta Saturns.

Z u h r e — planēta Venera.

SATURS

Allah prāts lai notiek I ……………………………………………………………………………………. 5

Pasaka par sultānu Sachriaru un viņa brāli ………………………………………………………… 7

Stāsts par vērsi un ēzeli …………………………………………………………………………. 12

Pasaka par tirgoni un efritu …………………………………………………………………………… 16

Pirmā šeicha stāsts ……………………………………………………………………………….. 18

Otrā šeicha stāsts ………………………………………………………………………………….. 21

Trešā šeicha stāsts…………………………………………………………………………………. 23

Pasaka par zvejnieku un efritu …………………………………………………………….. „… 26

Stāsts par sultānā Junana veziru un ārstu Dubanu ……………………………………… 31

Stāsts par sultānā Sindbada vanagu …………………………………………………………. 34

Stāsts par laulāto viru un papagaili ………………………………………………………….. 35

Stāsts par sultānā dēlu un gūlu ……………………………………………………………….. 36

Stāsts par apburto jaunekli un zivīm ………………………………………………………… 47

Pasaka par nesēju un trim māsām ………………………………………………………………….. 56

Pirmā kalendera stāsts …………………………………………………………………………… 71

Otrā kalendera stāsts …………………………………………………………………………….. 77

Trešā kalendera stāsts………………………………………………………………………….

Zobeīdas — pirmās jaunavas stāsts ……………………………………………………….. 111

Aminas — otrās jaunavas stāsts ……………………………………………………………. 119

Pasaka par Džubeiru Ibn Umeiru un Buduru ………………………………………………….. 129

Pasaka par sešām verdzenēm ………………………………………………………………………. 142

Pasaka par trim āboliem ……………………………………………………………………………… 153

Pasaka par veziru Nur Ad Dinu un viņa brāli………………………………………………….. 160

Pasaka par kupri…………………………………………………………………………………………… 203

Kristieša stāsts …………………………………………………………………………………..

Sultāna virtuves pārziņa stāsts ……………………………………………………………….. 21°

Ebreju ārsta stāsts …………………………………………………………………………………. 225

Drēbnieka stāsts ……………………………………………………………………………………. 233

Bārdskuvja stāsts par sevi pašu………………………………………………………………… 244

Stāsts par bārdskuvja pirmo brāli …………………………………………………………….. 246

Stāsts par bārdskuvja otro brāli………………………………………………………………… 249

Stāsts par bārdskuvja trešo brāli …………………………………………………………….. 252

Stāsts par bārdskuvja ceturto brāli ……………………………………………………….. 254

Stāsts par bārdskuvja piekto brāli…………………………………………………………. 257

Stāsts par bārdskuvja sesto brāli ……………………………………………………………. 262

Stāsts par diviem veziriem un Anīsu AI Džalisu ……………………………………………. 269

Pasaka par sultānā dēlu un septiņiem veziriem………………………………………………… 308

Pirmā vezira stāsts …………………………………………………………………………….. 310

Verdzenes pirmais stāsts …………………………………………………………………….. 311

Otrā vezira stāsts ……………………………………………………………………………….. 313

Verdzenes otrais stāsts ……………………………………………………………………….. 315

Trešā vezira stāsts ……………………………………………………………………………… 317

Verdzenes trešais stāsts ……………………………………………………………………. ; 318

Ceturtā vezira stāsts ……………………………………………………………………………… 322

Verdzenes ceturtais stāsts …………………………………………………………………… 325

Piektā vezira stāsts …………………………………………………………………………….. 328

Verdzenes piektais stāsts ………………………………………………………………………. 333

Sestā vezira stāsts ………………………………………………………………………………… 337

Verdzenes sestais stāsts ……………………………………………………………………….. 343

Septītā vezira stāsts ……………………………………………………………………………… 347

Stāsts par verdzeni un pienu ………………………………………………………………….. 356

Stāsts par tirgoni un aklo sirmgalvi …………………………………………………………. 357

Stāsts par mazu bērnu ………………………………………………………………………….. 360

Stāsts par bērnu un dārza vārtnieci …………………………………………………………. 361

Pasaka par melnkoka zirgu ………………………………………………………………………….. 363

Pasaka par Ali Babu un Četrdesmit laupītājiem …………………………………………….. 391

Pasaka par Sindbadu, jūras braucēju………………………………………………………………. 416

Sindbada pirmais stāsts, un tas ir viņa pirmais brauciens …………………………… 419

Sindbada otrais stāsts, un tas ir viņa otrais brauciens ………………………………… 426

Sindbada trešais stāsts, un tas ir viņa trešais brauciens………………………………. 432

Sindbada ceturtais stāsts, un tas ir viņa ceturtais brauciens…………………………. 441

Sindbada piektais stāsts, un tas ir viņa piektais brauciens ………………………… 451

Sindbada sestais stāsts, un tas ir viņa sestais brauciens ……………………………… 457

Sindbada septītais stāsts, un tas ir viņa septītais brauciens ……………………….. 463

Pasaka par Hanemu Ben Eijubu un Fetnu, viņa māsu ………………………………………. 470

Stāsts par nēģeri Sauabu, pirmo sudaņu einuehu …………………………………………….. 475

Stāsts par nēģeri Kafuru, otro sudaņu einuehu ………………………………………………… 477

Stāsts par nēģeri Bakitu, trešo sudaņu einuehu………………………………………………… 483

Pasaka par Kodadadu un viņa brāļiem …………………………………………………………… 506

Stāsts par Deriabaras sultānā meitu ………………………………………………………. 512'

M. G o r k i j s. Par pasakām ……………………………………….. T…………………………… 527

E. L i t m a n i s. Tūkstots un viena nakts arabu literatūrā ………………………………… 529

[1] laipnības forma, kas nozīmē vēl lielākas maksas prasību.

Content

Litmanis Enno Tūkstots un viena nakts. Arābijas pasakas

PASAKA PAR SULTĀNU ŠACHRIARU UN VIŅA BRĀLI

STĀSTS PAR VĒRSI UN ĒZELI

PASAKA PAR TIRGONI UN EFRITU

PIRMĀ SEICHA STĀSTS

OTRĀ SEICHA STĀSTS

TRESĀ SEICHA STasts

PASAKA PAR ZVEJNIEKU UN EFRITU

STĀSTS PAR SULTĀNĀ JUNANA VEZIRU UN ĀRSTU DUBANU

STĀSTS PAR SULTĀNĀ SINDBADA VANAGU

STĀSTS PAR LAULĀTO VĪRU UN PAPAGAILI

STĀSTS PAR SULTĀNA DĒLU UN GŪLU

STĀSTS PAR APBURTO JAUNEKLI UN ZIVĪM

PASAKA PAR NESĒJU UN TRIM MĀSĀM

PIRMĀ KALENDERA STĀSTS

OTRĀ KALENDERA STĀSTS

TREŠĀ kalendera stāsts

ZOBEIDAS — PIRMĀS JAUNAVAS STĀSTS

AMINAS — OTRAS JAUNAVAS STĀSTS

PASAKA PAR DŽUBEIRU IBN UMEIRU UN BUDURU

PASAKA PAR SEŠĀM VERDZENĒM

PASAKA PAR TRIM ĀBOLIEM

PASAKA PAR VEZIRU NURADDINU UN VIŅA BRĀLI

PASAKA PAR KUPRI

KRISTIEŠA STĀSTS

SULTĀNA VIRTUVES PĀRZIŅA STĀSTS

EBREJU ĀRSTA STĀSTS

drēbnieka stāsts

BĀRDSKUVJA STĀSTS PAR SEVI PAŠU

STĀSTS PAR BĀRDSKUVJA PIRMO BRĀLI

STĀSTS PAR BĀRDSKUVJA OTRO BRĀLI

STĀSTS PAR BĀRDSKUVJA TREŠO BRĀLI

STĀSTS PAR BĀRDSKUVJA CETURTO BRĀLI

STĀSTS PAR BĀRDSKUVJA PIEKTO BRĀLI

STĀSTS PAR BĀRDSKUVJA SESTO BRĀLI

STĀSTS PAR DIVIEM VEZIRIEM UN ANĪSU ALDZALISU

PASAKA PAR SULTĀNA DĒLU UN SEPTIŅIEM VEZIRIEM

PIRMĀ VEZIRA STĀSTS

VERDZENES PIRMAIS STĀSTS

OTRĀ VEZIRA STĀSTS

VERDZENES OTRAIS STĀSTS

TRESĀ vezira STĀSTS

VERDZENES TREŠAIS STĀSTS

CETURTĀ VEZIRA STĀSTS

VERDZENES CETURTAIS STĀSTS

PIEKTĀ VEZIRA STĀSTS

VERDZENES PIEKTAIS STĀSTS

sestā vezira stāsts

VERDZENES SESTAIS STĀSTS

SEPTĪTĀ VEZIRA STĀSTS

STĀSTS PAR VERDZENI UN PIENU

STĀSTS PAR TIRGONI UN AKLO SIRMGALVI

STĀSTS PAR MAZU BERNU

STĀSTS PAR BĒRNU UN DĀRZA VĀRTNIECI

PASAKA PAR MELNKOKA ZIRGU

PASAKA PAR ALI BABU UN ČETRDESMIT LAUPĪTAJIEM

PASAKA PAR SINDBADU, JŪRAS BRAUCĒJU

SINDBADA PIRMAIS STĀSTS, UN TAS IR VIŅA PIRMAIS BRAUCIENS

SINDBADA OTRAIS STĀSTS, UN TAS IR VIŅA OTRAIS BRAUCIENS

SINDBADA TREŠAIS STĀSTS, UN TAS IR VIŅA TREŠAIS BRAUCIENS

SINDBADA CETURTAIS STĀSTS, UN TAS IR VIŅA CETURTAIS BRAUCIENS

SINDBADA PIEKTAIS STĀSTS, UN TAS IR VIŅA PIEKTAIS BRAUCIENS

SINDBADA SESTAIS STĀSTS, UN TAS IR VIŅA SESTAIS BRAUCIENS

SINDBADA SEPTĪTAIS STĀSTS, UN TAS IR VIŅA SEPTĪTAIS BRAUCIENS

PASAKA PAR HANEMU BEN EIJUBU UN FETNU, VIŅA MĀSU

STĀSTS PAR NĒĢERI SAUABU, PIRMO SUDAŅU EINUCHU

STĀSTS PAR NĒĢERI KAFURU, OTRO SUDAŅU EINUCHU

STĀSTS PAR NĒĢERI BAKITU, TREŠO SUDĀNU EINUCHU

PASAKA PAR KODADADU UN VIŅA BRĀĻIEM

STĀSTS PAR DERIARARAS SULTANA MEITU

Un, savu stāstu beigusi,

PAR PASAKĀM

Enno Litmanis TUKSTOTS UN VIENA NAKTS ARĀBU LITERATŪRĀ

SVEŠVĀRDU PASKAIDROJUMI

SATURS