Modiano Patriks

Tumšo bodīšu iela

Patriks Modiano

Tumšo bodīšu iela

/

Veltīts Rudi jam Veltīts manam tēvam

I

Es neesmu nekas. Šovakar nekas vairāk kā gaišs siluets kafejnīcas terasē. Es gaidīju, kad beigsies lietus — īsti plūdi, kas uznāca tobrīd, kad Hitte atvadījās no manis.

Tikai pirms dažām stundām mēs pēdējo reizi bijām kopā Aģentūras telpās. Hitte, kā parasti, sēdēja aiz masīvā rakstāmgalda, bet mēteli nenovilka, un tas radīja nenovēršamas šķiršanās sajūtu. Es sēdēju viņam pretim apmeklētājiem paredzētajā ādas zvilnī. Matētā stikla lampa izstaroja spilgtu gaismu, kas mani žilbināja.

— Nu, Gī... Viss ir galā, — nopūzdamies sacīja Hitte.

Uz galda mētājās aktu vāki. Varbūt tiem bija kāds sakars ar sīko, melnīgsnējo vīreli uztūkušu seju, kurš gribēja, lai izsekojam viņa sievu. Pēcpusdienā viņa satiksies ar citu melnīgsnēju vīru uztūkušu seju Vitāla ielas mēbelētajās istabās, netālu no Pola Dumēra avēnijas.

Hitte domīgi glaudīja bārdu, tā viņam bija īsi apcirpta, sirmiem pavedieniem un pilnīgi nosedza vaigus. Lielo, gaišo acu skatiens raudzījās kaut kur tālumā. Kreisajā pusē rakstāmgaldam atradās pīts krēsls, kurā mēdzu sēdēt, kad strādāju. Hit-tem aiz muguras vai pusi sienas aizņēma tumši koka plaukti un tajos priekšzīmīgi sakārtotas Botēna gadagrāmatas un visdažādākās rokasgrāmatas par pēdējiem piecdesmit gadiem. Hitte bieži atkārtoja, ka tās esot neatvietojami palīgi, no kuriem viņš nekad nešķiršoties. Un vēl to, ka šīs Botēna gadagrāmatas veido visvērtīgāko, vissatraucošāko bibliotēku, kādu vien var iedomāties, jo to lappusēs glabājas vārdi, notikumi, zudušās pasaules, kas ir viņu vienīgā liecība.

— Ko jūs iesāksiet ar Botēniem? — jautāju Hittem, plašu žestu norādot uz plauktiem.

— Atstāšu šeit, Gī. Telpu īres līgumu es nepārtraucu.

Viņš pameta žiglu skatienu visapkārt. Divviru durvis uz nelielo blakusistabu bija vaļā, un pa spraugu bija redzams vecais plīša dīvāns, kamīns un spogulis, kurā atspoguļojās garā Bo-

tēnu un gadagrāmatu rinda un Hittes seja. Šajā istabā mūsu klienti bieži gaidīja savu kārtu. Parketu sedza persiešu paklājs. Pie sienas blakus logam karājās ikona.

— Par ko jūs domājat, Gī?

— Ne par ko. Tātad jūs paturat šo dzīvokli?

— Jā. Laiku pa laikam es iegriezīšos Parīzē, un tādās reizēs Aģentūra būs mans patvērums.

Viņš sniedza man portsigāru.

— Manuprāt, nebūs tik skumji, ja te viss paliks pa vecam. Mēs nostrādājām kopā vairāk nekā astoņus gadus. Hitte pats

bija dibinājis šo privāto policijas aģentūru 1947. gadā un līdz manai atnākšanai nomainījis daudzus līdzstrādniekus. Mūsu pienākums bija piegādāt klientam to, ko Hitte dēvēja par «pasaulīgām vēstīm». Viss norisinājās, kā viņš mēdza sacīt, «pieklājīgā sabiedrībā».

— Domājat, ka spēsit dzīvot Nicā?

— Nu, protams.

— Jums nebūs garlaicīgi?

Viņš izpūta dūmu no cigaretes.

— Katram reiz pienāk diena, kad jādodas atpūtā, Gī.

Viņš smagi piecēlās. Hitte sver vismaz simts kilogramus un augumā ir gandrīz divus metrus garš.

— Vilciens atiet divdesmitos un piecdesmit piecās minūtes. Mēs vēl paspēsim iedzert pa glāzītei.

Man pa priekšu viņš iznāca gaitenī, kas veda uz priekšnamu. Šai telpai ir visai neparasta ovāla forma un izbalējušas smilšu krāsas tapetes. Melns portfelis, tik piebāzts, ka ne aiztaisīt, bija nolikts uz grīdas. Hitte to pacēla, pasita padusē un nesa, pieturēdams ar otru roku.

— Kur tad jūsu mantas?

— Es jau laikus visu nosūtīju.

Hitte atvēra ieejas durvis, es nodzēsu priekšnamā gaismu. Kāpņu telpā Hitte brīdi vilcinājās un tikai tad aizcirta durvis, bet metāliskā skaņa, tām aizkrītot, iedūrās man sirdī. Tā apzīmēja gara mana dzīves posma beigas.

— Uzmācās grūtsirdība, ko, Gī? — sacīja Hitte un izvilka no mēteļa kabatas lielu mutautu, ar ko noslaucīt pieri.

Pie durvīm vēl aizvien bija piestiprināta melna taisnstūraina marmora plāksnīte, uz kuras zelta burtiem rakstīts:

S. M. HITTE

Privāta izmeklēšanas aģentūra Lai ta paliek, -- sacīja Hitte un pagrieza atslēgu slē-

d/.CIH'

Mēs gājām pa Nīlas avēniju līdz Pereira laukumam. Arā jau bija satumsis, bet gaiss silts, kaut arī ziema pie durvīm. Pereira laukumā mēs apmetāmies kafejnīcas «Hortenzija» terasē. Hitte mīlēja šo kafejnīcu ar pītiem krēsliem kā «vecos laikos».

— Un kas notiks ar jums, Gī? — viņš jautāja, iebaudījis krietnu malku dārgā konjaka ar ūdeni.

— Ar mani? Esmu ticis uz pēdām ...

— Pēdām?

— Jā. Savas pagātnes pēdām ...

Izrunāju šo frāzi tik svinīgi, ka viņam bija jāpasmaida.

— Vienmēr esmu ticējis, ka reiz jums tas izdosies.

Nu viņš bija nopietns, un es jutos aizkustināts.

— Bet, es nezinu, Gī, vai tas tiešām ir pūļu vērts...

Hitte apklusa. Par ko viņš domāja? Par paša pagātni?

— Atstāšu jums Aģentūras atslēgu. Varēsit kādreiz turp aizstaigāt. Es par to tikai priecāšos.

— Viņš sniedza man atslēgu, es ieslidināju to bikšu kabatā.

— Un piezvaniet man uz Nicu. Es gribētu būt lietas kursā ... par jūsu pagātni...

Hitte piecēlās un paspieda man roku.

— Atļausit pavadīt jūs uz vilcienu?

— To gan nē... Tāpat jau nav diez cik priecīgs prāts ...

Viņš izgāja no kafejnīcas ātriem soļiem, ne reizi neatskatījies, un es piepeši sajutu dīvainu tukšumu. Šis cilvēks man nozīmēja pārāk daudz. Kas gan būtu noticis ar mani pirms desmit gadiem, kad pēkšņi zaudēju atmiņu un taustījos kā pa miglu, ja nebūtu šī cilvēka un viņa palīdzības. Mans liktenis bija viņu satraucis, un viņš, izmantojot savus plašos sakarus, pat bija sagādājis man jaunus dokumentus.

— Ņemiet, — viņš teica, sniedzot man lielu aploksni ar pasi un personības apliecību. Tagad jūs sauksities par Gī Rolānu.

Un šis detektīvs, kuru biju uzmeklējis, lai viņš liktu lietā savu izveicību un atrastu manas pagātnes pēdas un lieciniekus, vēl piebilda:

— Manu dārgo «Gī Rolān», neskatieties vairs tik bieži pagātnē, labāk domājiet par tagadni un nākotni. Piedāvāju jums strādāt kopa ar mani.

Ja Hitte juta pret mani zināmas simpātijas, tad droši vien tāpēc, ka arī pats savulaik, uzzināju to daudz vēlāk, — bija zaudējis atmiņas pavedienu, un pār veselu viņa agrākās dzīves posmu vienā mirklī bija sabiezējusi tik melna nakts, ka nepalika ne mazākā pieturas punkta, ne sīkākā cerību stariņa, kas spētu jelkad savienot viņu ar pagātni. Patiesi, kas gan šim

vecajam vīram apvalkātā mētelī, lielo, melno portfeli padusē varētu būt kopīgs ar kādreizējo tenisa zvaigzni, glīto, gaišmataino Baltijas baronu Konstantīnu fon Hitti?

II

— Hallo! Vai Pols Zonahidzes kungs?

— Viņš pats.

— Te Gī Rolāns ... Vai atceraties, es ...

— Nu, protams, atceros! Vai varam satikties?

— Ja neiebilstat...

— Labi... tad šovakar deviņos Anatola Delaforža iela ... Piekrītat?

— Norunāts.

— Gaidīšu jūs. Uz drīzu tikšanos.

Viņš tūlīt nolika klausuli; man pa deniņiem tecēja sviedri. Lai atgūtu drosmi, izdzēru glāzīti konjaka. Kā tik parasta lieta — kā vienkārši piezvanīt pa telefonu — nācās ar tādām pūlēm, pat bailēm?

Anatola Delaforža ielas bārā tobrīd nebija neviena apmeklētāja, viņš stāvēja aiz letes izejamā uzvalkā.

— Jums laimējās, — viņš teica. — Trešdienas vakari man ir brīvi.

Viņš panācās man pretim un uzlika roku uz pleca.

— Es daudz par jums domāju.

— Paldies.

— Zināt, viss ar jums notikušais man patiesi nedod miera ... Gribēju viņam sacīt, lai pārāk neraizējas manis dēļ, bet

nespēju atrast īstos vārdus.

— Šķiet, jūs nācāt kopā ar kādu, ko agrāk bieži tiku redzējis ... Bet ar ko īsti?

Viņš papurināja galvu.

— Varbūt jūs līdzēsit man atcerēties?

— Nē.

— Карее?

— Esmu zaudējis atmiņu, kungs.

Viņš nosprieda, ka es jokoju. Un, tā kā runa bija par spēli vai mīklu, viņš sacīja:

— Labi. Pats tikšu galā. Vai dodat man rīcības brīvību?

— Kā jums tīk.

— Tādā gadījumā šovakar es ņemu jūs līdzi vakariņās pie kāda drauga.

Pirms doties projām, viņš ar pierastu asu kustību atvienoja skaitītāju un noslēdza masīvās koka durvis, vairākkārt apgriežot atslēgu slēdzenē.

Viņa mašīna stāvēja otrpus ielai. Tā bija melna un jauna. Viņš pieklājīgi atvēra man durtiņas.

— Tanī pusē, kur Vildavrē robežojas ar Senklū, manam draugam pieder gluži jauks restorāns.

— Mēs brauksim uz turieni?

— Jā.

No Anatola Delaforža ielas mēs nogriezāmies pa Grandarmē bulvāri, un mani pēkšņi pārņēma nepārvarama vēlēšanās izlēkt no mašīnas. Man likās neiespējami braukt līdz pašai Vildavrē. Taču vajadzēja saņemties.

Kamēr aizbraucām līdz Senklū vārtiem, es nemitīgi pūlējos atbrīvoties no paniskām bailēm, kas mani bija pārņēmušas. Es nemaz īsti nepazinu šo Zonahidzi. Varbūt viņš ievilina mani kādās lamatās? Bet, klausoties viņa balsī, es pamazām nomierinājos., Viņš man stāstīja par savu raibo darba mūžu. Zonahidze strādājis vispirms krievu naktslokālos, tad — Lanžē — vienā no Elizejas lauku dārza restorāniem, pēc tam viesnīcā «Kastī-lija>> Kambona ielā un vēl daudzās citās vietās, iekams spējis atvērt pats savu bāru Anatola Delaforža ielā. Ik nedēļas viņš regulāri tikās ar savu draugu Zaņu Ertēru, pie kura patlaban braucam, divdesmit gadu laikā viņi izveidojuši īstu tandēmu. Ertēram arī ir atmiņa. Gan jau viņi par abiem atrisinās manu mīklu.

Zonahidze brauca ļoti prātīgi, un pagāja turpat trīsceturtdaļ-stundas, kamēr nonācām galā.

Celtne atgādināja bungalo, tā kreiso pusi aizsedza sēru vītols. Labajā pusē saskatīju biezu krūmāju. Restorāna zāle bija plaša. No tās dziļumiem, spožas gaismas apmirdzēts, kāds cilvēks nāca mums pretim. Viņš sniedza man roku.

— Ļoti priecājos ar jums iepazīties, kungs. Zans Ertērs.

Tad viņš pievērsās Zonahidzem:

— Sveiks, Pol.

Viņš aizveda mūs zāles attālākā stūrī. Tur bija klāts galds trim personām, galda vidū — ziedi.

Viņš norādīja uz stiklotām durvīm:

— Man šovakar ir klienti otrā bungalo. Kāzas.

— Vai agrāk šeit neesat bijis? — Zonahidze man jautāja.

— Nē.

— Tad jau, Zan, parādi viņam brīnišķīgo skatu, kas paveras no šejienes.

Ertērs aizveda mani uz verandu ar skatu uz dīķi. Kreisajā pusē mazs, izliekts ķīniešu tiltiņš savienoja mūsu bungalo ar otru tādu pašu pretējā krastā. Spožā gaisma ļāva saskatīt caur stiklotām durvīm kustīgas ēnas. Tur dejoja. Brīžiem mēs saklausījām arī mūzikas skaņas.

— Viņu tur nav daudz, bet man tāds iespaids, ka šīs kazas beigsies ’ar orģiju, — Ertērs sacīja. — Jums jāatbrauc šurp vasarā. Tad galdiņi novietoti arī verandā. Tur vakariņot mēdz būt ļoti patīkami.

Mēs atgriezāmies restorāna zālē, un Ertērs aizvēra stiklotās durvis.

— Es pasūtīju vienkāršas vakariņas.

Ertērs pamāja, lai sēžamies pie galda. Viņi apsēdās viens otram blakus, man pretim.

— Kādu vīnu jūs dzertu? — Ertērs man jautāja.

— Pēc jūsu ieskatiem.

— «Satopetrī»?

— Lieliska doma, 2an, — Zonahidze uzslavēja.

Mūs apkalpoja jauns cilvēks baltā vestē. Sienas lampas gaisma man krita taisni acīs un žilbināja. Ertērs un Zonahidze sēdēja ēnā, bet mana vieta droši vien bija izraudzīta ar nolūku, lai būtu vieglāk pazīt.

— Nu, 2an?

Ertērs ķērās pie galerta un laiku pa laikam uzmeta man vērīgu skatienu. Viņam bija tikpat tumši mati kā Zonahidzem un arī krāsoti. Grumbu izvagota seja, iekrituši vaigi un plānās gardēža lūpas.

— Jā ... jā, — viņš murmināja.

Spilgtajā gaismā nemitīgi miedzu acis. Ertērs mums ielēja vīnu.

— Jā ... jā, šķiet, ka esmu jūs kādreiz jau redzējis...

— Tā ir īsta mīkla, — Zonahidze piekrita. — Un kungs atsakās mums dot kādu norādi...

Izskatījās, ka viņu pārņēmusi iedvesma.

— Bet varbūt jums nemaz nav patīkami par to runāt? Varbūt gribat palikt inkognito?

— Nepavisam, — smaidot atbildēju.

Oficiants pasniedza teļa gaļu.

— Ar ko jūs nodarbojaties? — Ertērs vaicāja.

— Jau astoņus gadus strādāju К. M. Hittes privātā policijas aģentūrā.

Viņi blenza manī, galīgi apmulsuši.

— Bet tam noteikti nav nekāda sakara ar manu iepriekšējo dzīvi, tā ka varat neņemt to vērā.

— Dīvaini. Jūsu vecums nemaz nav nosakāms, — mani nopētījis, Ertērs pēkšņi paziņoja.

— Tur droši vien vainīgas ūsas.

— Patiesi, bez ūsām mēs varbūt jūs uzreiz pazītu, — sacīja Zonahidze.

— Ak, Pol, tas bija tik sen ... Pagājusi vesela mūžība, kopš nestrādājam naktslokālos ...

— Tu domā «Tanagru»?

Ertērs raudzījās manī aizvien vērīgāk.

— Piedodiet, — viņš teica. — Vai jūs uz brīdi nepieceltos?

Es paklausīju. Viņš noskatīja mani no galvas līdz papēžiem

un no papēžiem līdz galvai.

— Jūs tiešām esat līdzīgs kādam mūsu klientam. Jūsu augums ... Acumirkli...

Viņš pacēla roku un sastinga, it kā mēģinātu aizkavēt kaut ko, kas kuru katru mirkli var izgaist.

— Tūlīt. .. tūlīt... Rokā ir, Pol ...

Viņš smaidīja kā uzvarētājs.

— Jūs drīkstat apsēsties .. .

Ertērs gavilēja. Viņš nešaubījās, ka tas, ko tūdaļ pasacīs, mūs ļoti pārsteigs. Pasvītroti ceremoniāli viņš ielēja vīnu man un Zonahidzem.

— Un tā ... Jūs vienmēr nācāt kopā ar kādu, kurš augumā bija tāds pats kā jūs, varbūt pat garāks... Vai tas tev neko neizsaka, Pol?

— Bet par kādu laiku tu īsti runā? — Zonahidze jautāja.

— Par «Tanagru», protams ...

— Tikpat garš vīrietis? — Zonahidze klusiņām atkārtoja. — «Tanagrā»? ...

— Tu neatceries?

Ertērs paraustīja plecus.

Nu bija pienākusi Zonahidzes kārta uzvaroši smaidīt. Viņš viegli pamāja ar galvu.

— Es atceros ...

— Nu?

— Stjopa.

— Pareizi, Stjopa.

Zonahidze pievērsās man.

— Jūs taču pazināt Stjopu?

— Var gadīties, — es piesardzīgi atbildēju.

— Noteikti... — Ertērs teica. — Jūs bieži nācāt kopā ar viņu ... Esmu par to pārliecināts.

— Stjopa ...

Ja spriestu pēc tā, kādā veidā Zonahidze šo vārdu izrunā, tas noteikti bija slāvu izcelsmes.

— Viņš allaž lūdza, lai orķestris spēlē «Alaverdi» ... — Er-tērs teica. — Tā ir kaukāziešu dziesma ...

— Vai jūs atceraties? — Zonahidze jautāja, cieši saspiežot manu elkoni: — «Alaverdi»...

Starojošām acīm viņš nosvilpoja melodiju. Arī es pēkšņi jutos dīvaini saviļņots. Šķita, ka es pazīstu šo melodiju.

Tobrīd viesmīlis, kas mūs apkalpoja, pienāca pie Ertēra un norādīja uz kādu zāles otrā galā.

Galvu rokās atbalstījusi, mijkrēslī pie viena no galdiņiem vientuļi sēdēja sieviete mēļi zilā kleitā. Par ko viņa sapņoja?

— Jaunlaulātā.

— Ko viņa tur dara? — Ertērs jautāja.

— Nezinu, — atbildēja viesmīlis.

— Vai pajautājāt, varbūt viņa ko vēlas?

— Nē. Nē. Viņa neko nevēlas.

— Un pārējie?

— Viņi pasūtīja vēl desmit pudeles «Kruga».

Ertērs paraustīja plecus.

— Tas uz mani neattiecas.

Bet Zonahidze, kurš nebija pievērsis ne mazāko uzmanību nedz jaunlaulātajai, nedz tam, ko sacīja viesmīlis, bez mitas atkārtoja:

— Tātad Stjopa ... Vai atceraties Stjopu?

Zonahidze tik ļoti uzbudinājās, ka beidzot atbildēju viņam ar smaidu, kas man pašam likās noslēpumains:

— Jā, jā. Mazliet...

Zonahidze pagriezās pret Ertēru un viņam svinīgi sacīja:

— Viņš atceras Stjopu.

— Tā jau domāju.

Nelaimīgu seju oficiants baltajā vestē nekustīgi stāvēja Ertēra priekšā un jutās pavisam neveikli.

— Saimniek, man liekas, viņi vēlēsies izmantot istabas. Kā rīkoties?

— Es jau zināju, ka šīs kāzas labi nebeigsies, — Ertērs atteica. — Ko nu vairs, mīļais, lai viss iet savu gaitu ... Tas uz mums neattiecas.

Jaunlaulātā joprojām nekustīgi sēdēja pie tā paša galdiņa. Tikai rokas sakrustojusi uz krūtīm.

— Nesaprotu, ko viņa tā sēž viena pati, — sacīja Ertērs. — Bet mums jau par to nav jābēdā.

Un viņš savēcināja roku, kā gribēdams aizdzīt mušu.

— Par ko mēs runājam, — viņš turpināja. — Tātad jūs pieļaujat, ka pazināt Stjopu?

— Jā, — es nopūtos.

— Tātad jūs piederējāt pie tā paša bara ... nolādētā, jautrā bara, vai ne, Pol? ...

— Ak, ko nu ...! Viņi visi nozuduši, — atteica Zonahidze drūmā balsī. — Izņemot jūs, godātais... Esmu laimīgs, ka iespēju jūs... jūs «lokalizēt»... Jūs piederējāt pie Stjopas bara... Apsveicu jūs. Tas bija skaists laiks, daudz skaistāks par tagadējo, un cilvēki bija labāki...

— Galvenais, mēs paši bijām jaunāki, — smiedamies piebilda Ertērs.

— Un kad tas īsti bija? — es jautāju pukstošu sirdi.

— Hronoloģija nav mūsu stiprā puse, — Zonahidze sacīja. — Tas katrā ziņā bija aizvēsturiskos laikos ...

Viņa sejai pēkšņi pārslīdēja ēna.

— Ir nu gan sagadīšanās, — ierunājās Ertērs.

Viņš piecēlās, aizgāja līdz bāram zāles galā un atgriezās ar avīzi, ko veikli pāršķirstīja. Pēc tam Ertērs pasniedza avīzi man, norādot uz kādu sludinājumu:

«Dziļās sērās paziņojam par Mārī de Rezanas nāvi, kas viņu pārsteidza 25. oktobrī deviņdesmit divu gadu vecumā. Meita, dēls, mazbērni un mazmazbērni, kā arī draugi Zoržs Sašē un Stjopa de Džagorjevs.

Atvadīšanās no nelaiķes notiks Sentženevjēvdebuā kapsētas kapličā 4. novembrī pl. 16.00.

Devītās dienas dievkalpojums 5. novembrī krievu pareizticīgajā baznīcā, Kloda Lorēna ielā 19, Parīzē, 16. rajons.

Aicināti visi.»

— Tātad Stjopa vēl dzīvs? — Zonahidze teica. — Vai jūs satiekaties?

— Nē, — es atbildēju.

— Jums taisnība. Jādzīvo tagadnē. Vai tu mums vēl neielietu, Zan?

— Ar lielāko prieku.

Likās, ka no šī brīža viņi bija pilnīgi aizmirsuši Stjopu un manu pagātni. Bet kāda tam nozīme, ja beidzot esmu nonācis uz pēdām.

— Vai drīkstu paturēt avīzi? — apjautājos tēlotā vienaldzībā.

— Protams, — Ertērs atteica.

Mēs saskandinājām. No tā, kas es reiz biju, šo divu bārmeņu atmiņā palicis tikai neskaidrs tēls un arī to pašu aizēno kāds Stjopa de Džagorjevs. Pat par šo Stjopu viņiem nav nekādu ziņu «kopš aizvēsturiskiem laikiem», kā izteicās Zona-hidze.

— Tātad jūs esat privātdetektīvs? — Ertērs jautaja.

— Vairs neesmu. Mans šefs aizgāja pensijā.

— Bet jūs? Jūs taču vēl strādājat?

Es paraustīju plecus, atstājot jautājumu bez atbildes.

— Vienmēr būšu priecīgs jūs redzēt. Brauciet šurp, kad vien vēlaties.

Viņš piecēlās un sniedza mums roku.

— Atvainojiet... Gandrīz iznāk, ka metu jūs ārā, bet man vēl jāsaved kārtībā rēķini... Un vēl tie uzdzīvotāji...

Viņš pamāja uz dīķa pusi.

— Uz redzīti, 2an.

— Uz redzīti, Pol.

Ertērs domīgi raudzījās manī. Tad rāmi teica:

— Tagad, kad esat piecēlies, jūs atgādināt man kādu citu ...

— Ko? — Zonahidze jautāja.

— Kādu klientu no viesnīcas «Kastīlija», viņš vienmēr atgriezās loti vēlu ... kad mēs tur strādājām ...

Tad arī Zonahidze vērīgi nopētīja mani vēlreiz.

— Galu galā, kas tur neiespējams, — viņš teica, — varbūt arī esat bijis «Kastīlijas» klients ...

Es mulsi smaidīju.

Zonahidze satvēra mani aiz rokas, un mēs izgājām cauri restorāna zālei, kas likās vēl tumšāka nekā pirms tam. Jaunlaulātā mēļi zilajā kleitā bija aizgājusi. Ārpusē skanēja smiekli un mūzika, kas plūda šurp no dīķa otras malas.

— Lūdzu, vai jūs neatkārtotu man dziesmas meldiju, ko vienmēr dziedājis tas .. . nu tas ...

— Stjopa?

— Jā.

Viņš nosvilpoja pirmās taktis. Tad apklusa.

— Gribat ar viņu satikties?

— Varbūt.

Viņš cieši saspieda manu roku.

— Tad pasakiet viņam, ka Zonahidze viņu bieži atceras.

Viņa skatiens vēl kavējās pie manis.

— Galu galā, Zanam tomēr būs taisnība. Jūs bijāt viesnīcas «Kastīlija» klients ... Pamēģiniet atcerēties ... Viesnīca «Kastīlija» Kambona ielā . ..

Es novērsos un atvēru mašīnas durvis. Kāds bija ierausies priekšējā sēdeklī un atspiedies ar pieri pret stiklu. Noliecos un pazinu jaunlaulāto. Viņa gulēja, mēji zilā kleita uzrauta līdz puslieliem.

— Jādabū viņa laukā, — Zonahidze teica.

Es uzmanīgi sapurināju gu|ošo, bet viņa nepamodās. Tad apņemu viņu ap vidukli un izvilku no mašīnas.

— Mes taču nevaram atstāt viņu te guļam, — es teicu.

Aiznesu viņu līdz restorāna zālei. Viņas galva balstījās pret

manu plecu un gaišie mati glāstīja kaklu. Viņas rūgtenās smaržas man kaut ko atgādināja. Bet ko?

III

Pulkstenis rādīja bez piecpadsmit minūtēm seši. Es lūdzu, lai taksometra šoferis pagaida mani mazajā Sarla Mārī Vidora ielā, bet pats gāju pa to uz augšu līdz Kloda Lorēna ielai, kur atradās krievu baznīca.

Divstāvu celtne, pie logiem neilona aizkari. Ar plašu aleju labajā pusē. Es nostājos otrpus ielai.

Vispirms ieraudzīju divas sievietes, kas apstājās pie ieejas ielas pusē. Viena no viņām — tumšmate, īsi apgrieztiem matiem, melnā vilnas šallē, otra — stipri izkrāšļojusies gaišmate pelēkā musketieru cepurē. Dzirdēju, kā viņas sarunājas franciski.

No taksometra izrausās vecs, korpulents plikpauris, zem viņa slīpajām mongoļa acīm vīdēja pamatīgi maisiņi. Viņš iegriezās alejā.

Kreisajā pusē pa Bualo ielu šurp nāca vēl pieci cilvēki. Divas sievietes pāri pusmūžam balstīja sirmgalvi, kas bija tik trausls un tik baltiem matiem, ka atgādināja izkaltētu ģipša figūru. Viņiem aiz muguras divi viens otram stipri līdzīgi vīrieši, bez šaubām, tēvs un dēls, abi ģērbušies eleganti piegrieztos pelēki svītrotos uzvalkos, — tēvs — īsts švīts, dēls — gaišiem, cirtainiem matiem. Tobrīd viņiem blakus nobremzēja mašīna, no kuras izkāpa vēl viens vecāks vīrietis smalkvilnas apmetnī, sirmie mati apcirpti ezītī, militāra stāja, stingrs, atsperīgs solis. Vai tas būtu Stjopa?

Visi iegāja baznīcā pa sāndurvīm alejas galā. Mīļu prātu būtu viņiem sekojis, bet sveša cilvēka klātbūtne pievērš uzmanību. Mani pārņēma aizvien lielākas bailes, ka es varētu nepazīt Stiopu.

Pa labi diezgan tālu no manis piestāja vēl kāda mašīna. No tas izkāpa divi vīrieši un sieviete. Viens no vīriešiem bija ļoti gara auguma, tumši zilā mētelī. Es pārgāju pāri ielai un gaidīju, kad tie pienāks tuvāk.

Viņi nāk, tuvāk un tuvāk. Man šķiet, ka garais cieši nopēta mani, pirms iegriežas alejā kopā ar abiem pārējiem. Aiz augsto

logu vitrāžām alejas pusē deg sveces. Viņš pieliecas, lai ieietu pa durvīm, kas viņam daudz par zemām, un es jau zinu, ka tas ir Stjopa.

Taksometra motors rūca, bet pie stūres neviena nebija. Priekšējās durvis pievērtas, it kā šoferis tikai uz brīdi izkāpis un tūlīt atgriezīsies. Kur viņš varētu būt? Paraudzījos visapkārt un nolēmu apstaigāt kvartālu, lai viņu uzmeklētu.

Šoferi atradu turpat netālu, Sardona Lagaša ielas kafejnīcā. Viņš sēdēja pie galdiņa ar alus kausu.

— Vai kungs vēl ilgi domā še uzkavēties? — viņš jautāja.

— Nu ... minūtes divdesmit.

Blonds, ļoti gaišu ādu, tukliem vaigiem, zilām izvelbtām acīm. Šķiet, vēl nekad nebiju saticis cilvēku ar tik resnām ausu ļipiņām.

— Nekas, ka es neizslēdzu skaitītāju?

— Nekas.

Viņš pieklājīgi pasmaidīja.

— Vai nebaidāties, ka kāds aizdzīs jūsu mašīnu?

Viņš paraustīja plecus.

— Zināt...

Viņš pasūtīja sviestmaizi ar smalki sakapātu ceptu gaļu un rūpīgi to notiesāja, skumji lūkojoties manī.

— Ko jūs īsti gaidāt?

— Kādu, kuram drīz jāiznāk no krievu baznīcas, tepat netālu.

— Jūs esat krievs?

— Nē.

— Cik muļķīgi... Jums vajadzēja pajautat, cikos viņš nāks ārā ... Tas iznāktu lētāk ...

— Jo ļaunāk man.

Viņš pasūtīja vēl vienu kausu alus.

— Vai jūs man nenopirktu avīzi? — viņš palūdza.

Viņš jau bāza roku kabatā kā meklējot sīknaudu, bet es viņu atturēju.

— Tas taču sīkums ...

— Paldies. Ņemiet Le Herisson. Vēlreiz pateicos, ja ... Diezgan ilgi klīdu apkārt, iekams uzdūros avīžu kioskam

Versaļas bulvārī. Le Herisson izrādījās uz spilgti zaļa papīra iespiesta avīzīte.

Viņš lasīja to, pieri saraucis, un ik reizi, kad vajadzēja pāršķirt lapu, apslapināja īkšķi mutē. Un es skatījos, kā šis res-

nais gaišmatis ar balto ādu un zilajām acīm lasa savu zaļo avīzi.

Es neuzdrošinājos viņu šajā nodarbē pārtraukt. Beidzot viņš ieskatījās savā mazītiņajā pulkstenītī.

— Mums jāiet.

Viņš apsēdās pie stūres Sarla Mārī Vidora ielā, bet es lūdzu, lai viņš mazliet vēl pagaida mani. Atkal nogāju līdz baznīcai, bet šoreiz nostājos šaipus ielai.

Neviena. Varbūt visi jau prom? Tad nu gan vairs nav izredžu vēl kādreiz nokļūt uz Stjopas de Džagorjeva pēdām. Šis vārds nav atrodams nevienā Parīzes Botēna gadagrāmatā. Alejas pusē aiz augsto logu vitrāžām joprojām dega sveces. Vai arī es kādreiz pazinu veco sievieti, kuras piemiņai veltīts šis dievkalpojums? Ja tiešām esmu bijis pazīstams ar Stjopu, viņš droši vien tika stādījis mani priekšā saviem draugiem, arī Mārī de Rezanai. Viņa jau tolaik bijusi krietni vecāka par mums.

Es nepārtraukti uzmanīju durvis, pa kurām viņi bija iegājuši baznīcā un kas veda uz kapelu, kur notika dievkalpojums, tas pēkšņi atvērās un parādījās gaišmatainā sieviete musketieru cepure. Viņai sekoja tumšmate melnajā vilnas šallē, pēc tam tēvs un dels pelēki svītrotajos uzvalkos, balstot izkaltušo sirmgalvi, kas sarunājās ar resno plikpauri slīpajām mongoļa acīm. Mongolis bija nedabiski saliecies, piebāzis ausi runātāja mutei: sirmgalvja balss droši vien bija vairs tikai vārga dvesma. Pārējie nāca nopakaļ. Pukstošu sirdi es lūkojos pēc Stjopas.

Beidzot viņš parādījās, viens no pēdējiem. Nesamērīgi garais augums un tumši zilais mētelis palīdzēja paturēt viņu acīs. Vairums ļaužu bija pāri pusmūžam, bet es pamanīju arī dažas jaunākas sievietes un pat divus bērnus. Visi sapulcējās alejā un kaut ko pārsprieda.

Gluži kā garajā starpbrīdī provinces skolā. Izkaltušo sirmgalvi nesēdināja uz sola, un visi pēc kārtas gāja ar viņu apsveicināties. Kas viņš ir? Varbūt sludinājuma beigās pieminētais «2oržs Sašē»? Vai kāds no Pāžu korpusa bijušajiem audzēkņiem? Iespējams, ka viņš un Mārī de Rezana kopā piedzīvojuši laimīgas dienas Pēterburgā vai Melnās jūras krastā vēl pirms juku Jaikiem? Arī resnais plikpauris mongoļa acīm baudīja vispārēju cieņu. Tēvs un dēls pelēki svītrotajos uzvalkos apsjaigaja visus pēc kārtas gluži kā algoti dejotāji, kas viesībās slīd no galdiņa uz galdiņu. Viņu pašapmierinātais izskats dūrās acīs, un tēvs, galvu atgāzis, bieži smējās, kas man šķita piedauzīgi.

Bet Stjopa nopietni tērzēja ar dāmu pelēkajā musketieru cepure. Ar cieņas pilnu maigumu viņš palaikam pieskārās viņas

plecam vai saņēma viņas roku. Nenoliedzami, Stjopa reiz bijis ļoti glīts vīrietis. Viņam varēja būt gadu septiņdesmit. Mazliet uzblīdusi seja, no pieres atkāpušies mati, toties enerģiskais zods un lepni izslietā galva liecināja par viņa aristokrātisko izcelsmi. Vismaz man tā likās, vērojot no tālienes.

Laiks ritēja. Bija pagājusi jau vismaz pusstunda, bet viņi vēl aizvien sarunājās. Baidījos, ka kāds no viņiem beidzot ievēros, ka es tur stāvu. Un taksometra šoferis? Steigšus gāju atpakaļ uz Sarla Mārī Vidora ielu. Motors vēl arvien darbojās, un šoferis sēdēja pie stūres, iegrimis zaļajā avīzē.

— Nu kā? — viņš jautāja.

— Nezinu. Varbūt būs jāgaida vēl kāda stunda, — es sacīju.

— Vai jūsu draugs vēl nav iznācis no baznīcas?

— Ir iznācis, taču viņš sarunājas ar citiem cilvēkiem.

— Un jūs nevarat viņu pasaukt?

— Nē.

Lielās zilas acis satraukti raudzījās manī.

— Nesatraucieties, — es teicu.

— Tas jūsu dēļ ... esmu spiests darbināt skaitītāju ...

Es vēlreiz nostājos savā postenī pie krievu baznīcas.

Stjopa bija pavirzījies pāris metru tuvāk. Viņš vairs nestāvēja alejas viņā galā, bet gan uz ietves kopā ar gaišmataino sievieti musketieru cepurē, ar tumšmati melnajā šallē, plikpauri slīpajām mongoļa acīm un vēl diviem citiem vīriešiem.

Šoreiz pārgāju pāri ielai un, pagriezis viņiem muguru, nostājos blakus. Mani sasniedza krievu valodas glāstošās skaņas, tā viena balss, tā rupjā ar metālisko pieskaņu, vai tā piederēja Stjopam? Es atskatījos. Stjopa bija apskāvis gaišmati musketieru cepurē, izskatījās, ka viņš sievieti sapurina, bet paša seja savilkās sāpīgā grimasē. Pēc tam viņš tāpat apskāva resno plikpauri mongoļa acīm un pārējos, visus pēc kārtas. Nodomāju, ka viņi atvadās. Aizskrēju līdz taksometram un aizelsies atkritu sēdeklī.

— Ātrāk ... taisni uz krievu baznīcu ...

Stjopa vēl aizvien sarunājās.

— Kas man jādara? — apjautājās šoferis.

— Vai redzat vīrieti tumšzilā mētelī?

— Jā.

— Ja viņš atbraucis ar mašīnu, iries viņam sekosim.

Šoferis spēji pagriezās, noskatīja mani no galvas līdz kājām, zilajās acīs pavīdēja piesardzība.

— Ceru, cienītais, ka tas nav pārāk bīstami?

— Jums nav ko uztraukties, — atbildēju viņam.

Stjopa atrāvās no grupas, paspēra vēl dažus soļus un nepagriezies pamāja tiem ar roku. Pārējie sastinguši noskatījās, kā viņš aiziet. Dāma pelēkajā musketieru cepurē, nedaudz saliekusies, turējās visiem priekšā kā īsts flagmanis, cepures lielā spalva vieglītēm plīvoja vējā.

Stjopa ilgi nevarēja atslēgt savas mašīnas durvis. Man likās, ka viņš sajaucis atslēgas. Kad viņš beidzot apsēdās pie stūres, es pagriezos pret taksometra šoferi.

— Sekojiet mašīnai, kurā iekāpa cilvēks tumši zilajā mētelī.

Cerēju, ka dodos pa pareizām pēdām, jo patiesībā itin nekas

neliecināja, ka šis cilvēks patiesi ir Stjopa de Džagorjevs.

IV

Stjoparn nebija grūti sekot, — viņš brauca lēnām. Pie Maijo Vārtiem viņš pārdrāzās pāri pie sarkanās uguns, bet taksometra šoferis neuzdrošinājās sekot viņa piemēram. Toties mēs noķērām viņu Morisa Baresa bulvārī. Pie pārejas mūsu mašīnas nostājās līdzās. Viņš uzmeta man izklaidīgu skatienu kā jau daždien automobilisti, kas iekļuvuši sastrēgumā.

Viņš novietoja mašīnu Rišāra Vollesa bulvāra viņā galā, tuvu Pito tiltam un Sēnai, tad devās augšup pa Ziljēna Potēna bulvāri. Es norēķinājos ar šoferi.

— Vēlu veiksmi, mesjē, — šoferis teica. — Esiet piesardzīgs ...

Jutu, ka viņš pavada mani ar skatienu, kad savukārt nozudu Ziljēna Potēna bulvārī. Varbūt viņš baidījās, ka ar mani kas nenotiek.

Krēsloja. Šaurā iela, kuras abās pusēs nebeidzamā virknē rindojās bezpersoniskie divdesmito trīsdesmito gadu nami, iezīmējot vienu nebeidzamu fasādi, bija Ziljēna Potēna bulvāris. Stjopa gāja kādus desmit metrus man pa priekšu. Viņš nogriezās pa labi Ernesta Deluazona ielā un iegāja pārtikas preču veikalā.

Bija pienācis laiks uzrunāt viņu. Pats būdams kautrīgas dabas, neparko nevarēju saņemties, baidījos, ka viņš noturēs mani par jukušu, — es taču murmināšu kaut ko viņam nesaprotamu, izteikšu nesakarīgus priekšlikumus. Vienīgi, ja viņš mani tūlīt pazītu, tad es ļautu runāt viņam.

Stjopa iznāca no veikala ar papīra turzu rokās.

— Stjopa de Džagorjeva kungs?

Viņš bija no tiesas pārsteigts. Abi bijām vienāda auguma, un es sakautrējos vēl vairāk.

— Viņš pats. Un kas esat jūs?

Nē, viņš nepazina mani. Un franciski runāja bez akcenta. Vajadzēja saņemties.

— Es, es jau sen gribēju tikties ar jums.

— Kāpēc, mesjē?

— Es rakstu ... es rakstu grāmatu par emigrāciju ... es ...

— Jūs esat krievs?

Tā bija jau otrā reize, kad man to jautāja. Arī taksometra šoferis jautāja to pašu. Varbūt tā arī ir.

— Nē.

— Un jus interesējaties par emigrāciju?

— Es... es tikai rakstu grāmatu par emigrantiem. Tādēļ ... Tādēļ ... viens cilvēks man ieteica ar jums aprunāties ... Pols Zonahidze...

— Zonahidze?

Viņš izrunāja šo vārdu krievu manierē. Tas skanēja ļoti maigi, — kā vēja šalkas koku lapotnē.

— Tas ir gruzīnu vārds ... Nepazīstu tādu ...

Viņš sarauca uzacis.

— Zonahidze ... nē, neatceros ...

— Negribēju jūs traucēt, mesjē, bet atļaujiet uzdot dažus jautājumus.

— Laipni lūdzu ...

Viņš pasmaidīja skumju smaidu.

— Emigrācija — traģisks temats ... Bet kā tas nāk, ka nosaucāt mani par Stjopu?

— Es ... ne ... es ...

— Vairums cilvēku, kas mani tā sauca, miruši. Pārējos var saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem.

— Tādēļ ... šis Zonahidze ...

— Nepazīstu.

— Vai es drīkstētu ... uzdot jums ... dažus jautājumus?

— Lūdzu. Varbūt ienāksit pie manis? Tad parunāsimies.

Pagājām garām vārtiem Ziljēna Potēna bulvārī, šķērsojām

skvēru, kuru no visām pusēm ieskāva nami. Iekāpām koka liftā ar divviru durvīm un režģi. Tajā bija tik šauri, ka nācās stipri saliekties, pagriežot galvu katram uz savu pusi, lai nesagrūstos ar pierēm.

Viņam bija divistabu dzīvoklis sestajā stāvā. Viņš ieveda mani istabā, bet pats atlaidās gultā.

— Piedodiet, — viņš atvainojās, — griesti par zemiem. Stāvot kājās, var noslāpt.

Patiesi, mana galva atradās tikai dažus centimetrus no griestiem, un es biju spiests saliekties. Starp citu, mēs abi bijām

IH

galvas tiesu garaki par durvju augstumu, un es iedomājos, ka viņš droši vien bieži ievainoja pieri.

— Arī jūs varat atgulties, ja vēlaties ... — Viņš norādīja uz mazu ar gaišzaļu samtu apvilktu dīvānu pie loga.

— Nekautrējieties... Jums būs daudz ērtāk... Pat sēžot, šķiet, ka būrītis par mazu ... Drošāk, drošāk, liecieties slīpi...

Es apgūlos.

Viņš iededza lampu ar lašu krāsas abažūru, kas stāvēja pie viņa gultas uz naktsgaldiņa, un maiga gaisma piepildīja telpu, veidojot griestos ēnas.

— Tātad jūs interesē emigrācija?

— Pat ļoti.

— Bet jūs esat par jaunu ...

Par jaunu? Nekad vēl līdz šim nebiju aizdomājies par saviem gadiem no šī viedokļa. Liels spogulis zeltītā ietvarā karājās pie sienas gandrīz man blakus. Es vērīgi aplūkoju savu seju. Par jaunu?

— Ak ... tik jauns jau nemaz neesmu.

Iestājās klusums. Atlaidušies katrs savā istabas kaktā, mēs atgādinājām opija smēķētājus.

— Šodien piedalījos piemiņas dievkalpojumā, — viņš teica. — 2ēl, ka nepazināt veco kundzi, kas nu ir mirusi... Viņa būtu varējusi daudz ko pastāstīt... Viņa bija viena no emigrācijas visizcilākajām personībām.

— Tā?

— Neparasti drosmīga sieviete. Vispirms viņa atvēra mazu tējas salonu Montabora ielā, viņa visiem palīdzēja. Tas nācās sevišķi grūti.

Stjopa izslējās gultā sēdus, muguru saliecis, rokas sakrustojis uz krūtīm.

— Man toreiz bija piecpadsmit gadu ... Ja paskaita, mūsu vairs nav palicis daudz.

— Bet 2oržs Sašē? — ieteicos uz labu laimi.

— Viņam maz atlicis. Pazīstat viņu?

Vai viņš domāja sažuvušo ģipša večuku? Varbūt resno plikpauri mongoļa acīm?

— Klausieties, — viņš pēkšņi teica, — nespēju vairs par to runāt... Paliek tik skumji... Labāk parādīšu fotogrāfijas... Uz katras otrā pusē atzīmēts laiks, vārdi.. . Jūs pats tiksit galā.

— Tas ļoti laipni no jūsu puses, ka tik daudz noņematies ar mani.

Viņš man uzsmaidīja.

— Man ir vesela kaudze fotogrāfiju. Es vienmēr atzīmēju uz tām vārdus un datumus, jo pēcāk viss aizmirstas.

Viņš piecēlās un saliecies iegāja blakusistabā.

Dzirdēju, kā viņš atrauj kādu atvilktni. Stjopa atgriezās ar lielu sarkanu kārbu rokās, apsēdās uz grīdas un ar muguru atspiedās pret gultas malu.

— Nāciet, sēdiet blakus. Tā būs ērtāk aplūkot bildes.

Es paklausīju. Uz kārbas vāka gotu burtiem bija iespiests konditora vārds. Viņš to atvēra. Kārba bija pilna ar fotogrāfijām.

— Te glabājas emigrācijas ievērojamākās personības, — viņš sacīja.

Viņš sniedza man fotogrāfijas pa vienai, saucot vārdus un datumus, kas bija atzīmēti otrā pusē; tas bija kas līdzīgs litānijai, kurā krievu vārdi ieguva īpašu skanējumu, brīžiem spalgu kā cimbalu skaņas, brīžiem žēlabainu vai gandrīz dziestošu. Trubetskojs. Orbeliāni. Šeremetjevs. Goļicins. Eristovs. Bagrations. Cavčavadze. Obo|enskis ... Brīžiem viņš vēlreiz paņēma no manis kādu fotogrāfiju, pārlasīja vārdu un datumu. Svētku uzņēmumi. Lielkņaza Borisa galds kādā pieņemšanā Basku pilī, protams, pēc revolūcijas. Vēl bezgaldaudz melnbaltu seju kādas dinejas fotogrāfijā 1914. gadā. Klases uzņēmums no Aleksandra liceja Pēterburgā.

— Mans vecākais brālis ...

Viņš sniedza man fotogrāfijas aizvien pieaugošā tempā un vairs pat neskatījās tajās. Jutu, ka viņš grib ātrāk to visu izbeigt. Pēkšņi es pievērsu uzmanību kādai fotogrāfijai uz biezāka papīra. Otrā pusē nekādas norādes nebija.

— Nu? — viņš jautāja. — Jūs kaut kas ieinteresējis, mesjē?

Centrā smaidošs stalts sirmgalvis sēž, izslējies atzveltnes

krēslā. Viņam aiz muguras — jauna, gaišmataina sieviete ļoti dzidrām acīm. Fonā vairākas ļaužu grupas, pārsvarā ar muguru pret objektīvu. Kreisajā pusē ļoti gara auguma vīrietis rūtainā uzvalkā, ne vecāks par trīsdesmit gadiem, tumšiem matiem, elegantām ūsām, viņa labā roka nav redzama, bet kreisā balstās uz gaišmatainās sievietes pleca. Man pēkšņi likās, ka tas esmu es.

Piesēdos tuvāk Stjopam. Mūsu muguras atbalstījās pret gultas malu, kājas — izstieptas uz grīdas, pleci — saskārās.

— Kas tie par cilvēkiem? — es viņam jautāju.

Viņš paņēma fotogrāfiju un to izklaidīgi aplūkoja.

— Sis ir Džordžadze.

Un viņš norādīja uz krēslā sēdošo sirmgalvi.

— Džordžadze strādāja Gruzijas konsulātā Parīzē līdz pašai...

Viņš aprāvās, it kā pārējais man būtu jāsaprot bez vārdiem.

— Jaunā sieviete ir viņa mazmeita ... Viņu sauca Geja ... Geja Orlova ... Kopā ar vecākiem emigrējusi uz Savienotajām Valstīm.

— Vai jus viņu pazināt?

— Ne sevišķi labi. Nē. Viņa ilgi dzīvoja Amerikā.

— Un šis vīrietis? — iejautājos neskanīgā balsī, norādot uz sevi fotogrāfijā.

— Sis vīrietis?

Stjopa sarauca uzacis. — Šo ... Šo vīrieti es nepazīstu.

— Tiešām?

— Nē.

Es dziļi ieelpoju.

— Vai jums nešķiet, ka esmu viņam līdzīgs?

Stjopa paskatījās uz mani.

— Jūs viņam līdzīgs? Nē. Kāpēc?

— Tāpat vien.

Viņš sniedza man vēl vienu fotogrāfiju.

— Skatieties . .. kāda likteņa ironija ...

Tā bija maza meitenīte gariem, gaišiem matiem, baltā kleitā, uzņemta kādā kūrvietā, jo fonā redzamas kabīnes, gabaliņš pludmales un jūra. Otrā pusē ar violetu tinti rakstīts: «Gaļina Orlova — Jalta».

— Redzat... tā ir tā pati... Geja Orlova ... Viņas īstais vārds bija Gaļina... Toreiz viņa vēl nebija to pārveidojusi amerikāņu manierē.

Un viņš norādīja uz gaišmataino sievieti pirmajā fotogrāfijā, kuru vēl joprojām turēju rokās.

— Māte tās visas saglabājusi.

Viņš strauji piecēlās.

— Vai nebūsit dusmīgs, ja mēs tagad beigsim? Man jau galva griežas.

Viņš pārbrauca ar roku pierei.

— Iešu pārģērbšos... Varam kopā paēst vakariņas, ja neiebilstat.

Paliku viens sēžam zemē, visapkārt man izbārstītas fotogrāfijas. Saliku tās visas atpakaļ sarkanajā kārbā, bet uz gultas atstāju tikai divas: to, kurā stāvēju blakus Gejai Orlovai un vecajam Džordžadzem, un to, kurā Geja Orlova bija redzama kā maza meitene Jaltā. Tad piecēlos un piegāju pie loga.

Jau satumsis. Pa logu redzams vēl viens namu ieskauts skvērs. Tālāk Sēna un Pito tilts. Un upē iepletusies sala. Pāri tiltam nebeidzamā virknē plūda mašīnas. Lūkojos uz visiem šiem namiem, logiem, tādiem pašiem kā tas, pie kura stāvēju, un šajā kāpņu un liftu mudžeklī, starp tūkstošiem šūnu biju atradis cilvēku, kas varbūt...

Piespiedu pieri pie rūts. Lejā katras mājas ārdurvis apgaismoja dzeltens lukturis, kas degs visu nakti.

— Restorāns ir pavisam tuvu, — teica Stjopa.

Paņēmu abas fotogrāfijas, ko biju nolicis uz gultas.

— Džagorjeva kungs, — es sacīju, — esiet tik labs, aizdodiet man uz laiku šīs abas fotogrāfijas!

— Es jums tās dāvinu.

Viņš norādīja uz sarkano kārbu.

— Atdodu jums tās visas.

— Bet... es ...

— Ņemiet vien.

Tonis bija tik izteikti valdonīgs, ka nevarēju nepaklausīt. Kad gājām prom, es turēju lielo kārbu padusē.

Iznākuši uz ielas, mēs nogriezāmies uz ģenerā|a Kēniga krastmalu.

Nokāpuši lejā pa akmens kāpnēm, pašā Senas krastā ieraudzījām ķieģeļu māju. Virs durvīm uzraksts: «Salas bārs un restorāns». Gājām iekšā. Zālē ar zemiem griestiem galdi bija apklāti baltiem papīra galdautiem, pīti krēsli. Pa logiem bija redzama Sēna un Pito tilta ugunis. Mēs apsēdāmies pie galdiņa telpas galā. Bijām vienīgie klienti.

Stjopa parakņājās kabatās un izvilka turzu, kuru biju redzējis viņam rokā, iznākot no pārtikas veikala.

— Kā parasti? — jautāja oficiants.

— Kā parasti.

— Bet šim kungam? — viņš jautāja vēlreiz, norādot uz mani.

— Šis kungs ēdīs to pašu, ko es.

Mūs apkalpoja zibenīgi — divas porcijas Baltijas siļķu un divas lielas glāzes ar minerālūdeni. No turzas, kas stāvēja uz galda, Stjopa izvilka gurķus, un mēs tos brālīgi sadalījām.

— Vai tā būs labi? — viņš jautāja.

— Jā.

Sarkano kārbu es biju nolicis uz krēsla sev blakus.

— Vai tiešām vairs nevēlaties glabāt šīs atmiņas? — es jautāju.

— Nē. Tagad tās pieder jums. Nododu jums stafeti.

Mēs ēdām klusēdami. Pavisam tuvu gar logu aizslīdēja barža, tik tuvu, ka paguvu saskatīt pasažierus, kas, sasēdušies ap galdu, pusdienoja tāpat kā mēs.

— Ja runājam ... par Geju Orlovu, — es ieteicos. — Vai nezināt, kas ar viņu noticis?

— Ar Geju Orlovu? Domāju, ka viņa mirusi.

— Mirusi?

— Domāju gan. Esmu viņu saticis kādas divas vai trīs reizes. Mēs gandrīz nebijām pazīstami... Patiesībā tā bija mana māte, kas draudzējās ar veco Džordžadzi. Vēl gurķīti?

— Paldies.

— Domāju, ka Amerikā viņas dzīve bijusi visai vētraina.

— Varbūt jūs zināt kādu, kas man varētu ko vairāk pastāstīt par šo ... Geju Orlovu?

Stjopa raudzījās manī atvilgušu skatienu.

— Neviens ... mans nabaga draugs ... Varbūt Amerikā.

Gar logu aizslīdēja vēl viena barža — melna, smagnēja, kā

pamesta.

— Desertā es vienmēr ēdu banānu, — viņš sacīja. — Un jūs?

— Es arī.

Mēs apēdām pa banānam.

— Bet Gejas Orlovas vecāki? — es jautāju.

— Droši vien miruši Amerikā. Cilvēki, vai zināt, mirst visur ...

— Un citu piederīgo Džordžadzem Francijā nebija?

Stjopa paraustīja plecus.

— Kāpēc jūs tā interesē tieši Geja Orlova? Vai viņa ir jūsu māsa?

Viņš man mīļi uzsmaidīja.

— Kafiju? — viņš jautāja.

— Nē, paldies.

— Es arī nē.

Stjopa gribēja samaksāt, bet es pasteidzos pirmais. Mēs iznācām no «Salas» bāra-restorāna, un, kamēr kāpām augšā pa kāpnēm līdz krastmalai, viņš turējās pie mana elkoņa. Pilsētu bija apņēmusi migla: tik maiga, tik ledaina, ka jūsu elpa un plaušas pildās ar nebijušu spirgtumu un rodas sajūta, ka lidojat. Stāvot ielas malā, tikai ar grūtībām varēju saredzēt namu sienas dažu metru attālumā.

Aizvadīju Stjopu līdz skvēram, gluži kā aklo. Ieejas durvis izskatījās pēc dzelteniem traipiem un bija vienīgie orientieri. Viņš paspieda man roku.

— Tomēr mēģiniet atrast Geju Orlovu, ja jums tas tik svarīgi, — viņš teica.

Noskatījos, kā viņš ieiet apgaismotā vestibilā. Viņš vēl apstājās un pamāja man ar roku. Es paliku nekustīgi stāvam ar lielo sarkano kārbu padusē gluži kā bērns, kas atgriežas no dzimšanas dienas svinībām, un biju pārliecināts, ka šajā brīdī viņš vēl man kaut ko teica, bet migla noslāpēja viņa balsi.

V

Uz pastkartes Angļu promenāde Bicā. Vasara.

«Dārgo Gī, Jūsu vēstuli saņēmu. Man šeit visas dienas vienādas, bet Nica ir ļoti skaista pilsēta. Jūs varētu atbrauktmani apciemot. Dīvainā kārtā kaut kur uz ielas aizvien gadās sastapt cilvēkus, kurus neesmu redzējis vismaz trīsdesmit gadus, vai arī kādu, kuru sen domāju mirušu. Tā nu mēs viens otru biedējam. Nica ir rēgu un spoku pilsēta, bet gribas cerēt, ka vēl tik drīz nekļūšu par tās daļu.

Tagad par sievieti, kuru Jūs meklējat, — pareizākais būtu piezvanīt Bernardi: Mak-Maona 00-08. Viņš joprojām vēl saglabājis ciešus kontaktus ar visdažādāko dienestu ļaudīm. Domāju, ka viņš ar prieku Jums palīdzēs.

Cerot uz drīzu tikšanos Nicā, manu dārgo Gī, vienmēr Jūsu padevīgais un uzticamais

HITTE.

P. S. Jūs jau zināt, ka Aģentūras telpas vienmēr Jusu rīcība.»

VI

1965. gada 23. oktobrī

Objekts: Orlova, Gaļina, saukta par «Geju» Orlovu.

Dzimšanas vieta: Maskava (Krievijā) 1914. gadā. Tēvs: Ki-rils Orlovs. Māte: Irina Džordžadze.

Pavalstniecība: aparteids. (Padomju Sociālistisko Republiku Savienība neatzīst Orlovas jaunkundzes vecākus un arī viņu pašu par saviem pilsoņiem.) Orlovas jaunkundzei bija vienkāršā uzturēšanās atļauja. Orlovas jaunkundze iebraukusi Francijā aptuveni 1936. gadā no Savienotajām Valstīm.

ASV noslēgusi laulību ar kādu Voldo Blantu, vēlāk šķīrusies.

Dzīvojusi Parīzē attiecīgi:

Satobriāna viesnīcā, Cirka ielā 18, Parīzē (VIII rajonā),

Monteņa avēnijā 53, Parīzē (VIII rajonā),

Maršala Liotē avēnijā 25, Parīzē (XVI rajonā).

Pirms ierašanās Parīzē Orlova jaunkundze bijusi dejotāja Savienotajās Valstīs. Parīzē viņai nebija legālu ienākumu avotu, kas netraucēja piekopt īpaši greznu dzīves veidu.

Orlovas jaunkundze mirusi 1950. gadā savās mājās Maršala Liotē avēnijā 25, Parīzē (XVI rajonā) no spēcīgas barbiturātu devas. Voldo Blanta kungs, Orlovas jaunkundzes bijušais vīrs, dzīvo Parīzē kopš 1952. gada, strādā par pianistu naktslokālos. Viņš saglabājis Amerikas pavalstniecību.

Dzimis 1910. gadā 30. septembrī Čikāgā.

Uzturēšanās atļauja Nr. 534HC828.

Pie šīs uzziņas mašīnrakstā vēl klāt pielikta 2ana Pjēra Bernardi vizītkarte, uz kuras rakstīts:

«Tas ir viss, ko bija iespējams uzzināt. Sirsnīgākie novēlējumi. Sveiciens Hittem».

VII

Afiša pie stiklotām durvīm vēstīja, ka «Pianists Voldo Blants spēlē katru vakaru viesnīcas «Hiltons» bārā no pulksten sešiem līdz deviņiem vakarā».

Bārs bija pārpildīts, neviena brīva galdiņa, tikai viena vieta blakus japānim brillēs ar zelta ietvaru. Viņš nesaprata, ko teicu, kad pieliecies viņam jautāju, vai drīkstu apsēsties, un, kad es to izdarīju, nepievērsa man nekādu uzmanību.

Sanāca vēl citi apmeklētāji: amerikāņi vai japāņi, tie sasaucās un runāja aizvien skaļāk, stāvot ejās starp galdiņiem. Daži ar glāzēm rokās pat atbalstījās pret krēslu atzveltnēm vai roku paliktņiem. Kāda jauna sieviete sēdēja klēpī vīrietim ar sirmiem matiem.

Voldo Blants ienāca, nokavējies par stundas ceturksni, un tūlīt sēdās pie klavierēm. Neliela auguma patukls vīrelis ar pa-pliku galvvidu un smalkām Ūsiņām. Ģērbies pelēkā uzvalkā. Vjspirms viņš atskatījās un aplūkoja galdiņus, ap kuriem spiedās ļaudis. Tad ar labo roku glāstoši pārbrauca taustiņiem un tāpat vien uzsita dažus akordus. Man bija laimējies, jo sēdēju pie galdiņa, kas atradās viņam vistuvāk.

Viņš sāka spēlēt kādu melodiju, kas izklausījās pēc «Vecajiem Parīzes tiltiem», taču vispārējā murdoņa un smiekli noslāpēja mūziku, un pat es, sēžot gandrīz blakus klavierēm, saklausīju tikai atsevišķas skaņas. Bet viņš spēlēja, taisnu muguru, noliektu galvu, nesatricināms. Mani pārņēma žēlums: nodomāju, ka droši vien viņa dzīvē bijušas arī gaišākas dienas,

kad cilvēki ieklausījās Voldo Blanta spēlē. Kopš tā laika viņam būtu vajadzējis pierast pie pastāvīgā trokšņa, kas noslāpēja mūziku. Ko viņš teiks, kad izdzirdēs Gejas Orlovas vārdu? Vai tas kaut uz brīdi izraus viņu no vienaldzības valgiem, kuros sapinies viņš spēlē savus gabalus? Varbūt šis vārds viņam neko vairs neizteiks, tāpat kā klavieru skaņas, ko noslāpē balsu kņada?

Pamazām bārs k|uva tukšāks. Nu vairs bijām palikuši tikai daži: japānis ar brillēm zelta ietvaros, es un vēl jaunā sieviete, kura bija sēdējusi klēpī vīrietim ar sirmajiem matiem, bet tagad sarunājās ar apaļu sārtvaidzi gaiši zilā uzvalkā. Abi runāja vāciski. Ļoti skaļi. Voldo Blants spēlēja smeldzīgu melodiju, ko es labi pazinu.

Viņš pagriezās uz mūsu pusi.

— Dāmas un kungi, vai nevēlaties, lai nospēlēju kaut ko pēc jūsu vēlēšanās? — viņš jautāja dzedrā balsī ar vieglu amerikāņu akcentu.

Japānis man blakus nereaģēja. Viņš sēdēja pavisam stings, neizteiksmīgu seju, un es nobijos, ka viņš varētu nokrist no krēsla pie mazākā caurvēja, jo nebija nekādu šaubu, ka tas ir iebalzamēts līķis.

— Sag warum,[1] lūdzu, — aizsmakušā balsī izmeta sieviete no otra zāles gala.

Blants tikko manāmi pamāja un saka spēlēt «Sag warum». Gaisma bārā lēni dzisa, kā dažos dansingos, atskanot slou pirmajām taktīm. Abi to izmantoja, lai sabučotos, un sievietes roka ieslīdēja zem resnā sārtvaidža krekla, tad zemāk. Japāņa brilles zelta rāmjos brīžiem iemirdzējās. Blants pie savām klavierēm izskatījās pēc lēkājoša automāta: «Sag warum» mūzika ir nepārtraukts akordu lietus.

Par ko viņš domāja, kamēr apaļais sārtvaidzis viņam aiz muguras glāstīja gaišmatainās sievietes gurnus, bet iebalzamētais japānis droši vien jau vairākas dienas pēc kārtas tupēja «Hil-tona» viesnīcās bārā? Diez kāpēc biju pārliecināts, ka viņš vispār nedomā. Viņš kā pamiris peldēja pa straumi. Vai man bija tiesības tā pēkšņi izraut viņu no šī sastinguma, modināt varbūt sāpīgas atmiņas?

Apaļais sārtvaidzis un gaišmate devās uz bāra izeju, lai sameklētu istabu, protams. Vīrietis stingri turēja sievieti aiz elkoņa, un viņa vairs negrīļojās. Bijām palikuši tikai divi: es un japānis. Blants atkal pagriezās un dzedri jautāja:

— Varbūt vēlaties, lai nospēlēju vēl kaut ko?

Japānis nepakustējās.

— Lūdzu, mesjē, «Kas palicis no mūsu mīlas», — es teicu.

* So melodiju viņš spēlēja dīvaini lēni, tā likās stiepta kā iestigusi nošu muklājā, no kurienes ar pūlēm izķepurojās. Brīžiem viņš vispār pārstāja spēlēt, kā novārdzis un streipuļojošs ceļinieks. Beidzot viņš paraudzījās pulkstenī, strauji piecēlās, pamāja ar galvu uz mūsu pusi, kā pievērsdams uzmanību, un sa-cīj a:

— Pulkstenis ir tieši deviņi, kungi. Ar labvakaru.

Viņš izgāja. Es sekoju, atstājot iebalzamēto japāni bāra velvēs.

Blants gāja projām pa gaiteni, šķērsoja tukšo halli.

Es viņu panācu.

— Voldo Blanta kungs? ... Es gribētu aprunāties ar jums.

— Par ko?

Viņš uzmeta man izbiedētu skatienu.

— Par kādu cilvēku, kuru jūs pazināt... Sievieti, kuru sauca par Geju ... Geju Orlovu ...

Viņš sastinga halles vidū.

— Geja .. .

Viņš samiedza acis, it kā tās būtu apžilbinājusi prožektoru gaisma.

— Jūs ... jūs pazināt. .. Geju?

— Nē.

Mēs izgājām no viesnīcas. Vesels bars vīriešu un sieviešu kliedzošos vakartērpos — granātkrāsas smokingos, garās gaiši zilās un za|ās vakarkleitās — gaidīja taksometrus.

— Negribēju jūs traucēt.. .

— Jūs jau mani netraucējat, — viņš norūpējies atteica. — Pagājis ilgs laiks, kopš neesmu dzirdējis pieminam Geju .. . Bet kas jūs esat?

— Viņas brālēns. Es... es gribēju uzzināt par viņu kaut ko vairāk ...

— Kaut ko vairāk?

Viņš ar rādītājpirkstu noslaucīja deniņus.

— Ko lai jums tādu stāstu?

Mēs iegriezāmies šaurā ieliņā, kas veda no viesnīcas līdz pašai Sēnai.

— Man jāiet mājās, — viņš teica.

— Es jūs pavadīšu.

— Vai patiesi esat Gejas brālēns?

— Jā. Mūsu ģimene nolēmusi uzzināt par viņu pēc iespējas visu.

— Viņa jau sen mirusi.

— Es zinu.

Voldo Blants gāja ātri, man ar grūtībām izdevās viņam sekot. Centos pielāgoties viņa soļu ritmam. Tā mēs sasniedzām Branlī krastmalu.

— Es dzīvoju tur, — viņš teica, norādot ar roku uz otru Sē-nas krastu.

Mēs gājām pāri Birakeima tiltam.

— No manis jūs neko lielu neuzzināsit, — viņš teica. — Es biju pazīstams ar Geju ļoti sen.

Viņš sāka iet lēnāk, kā sajuzdamies drošībā. Līdz šim viņš bija gājis ļoti ātri, varbūt domājot, ka viņam seko, vai arī, lai tiktu no manis vaļā.

— Nezināju, ka Gejai ir radinieks, — viņš teica.

— Jā, ir ... no Džordžadzes puses.

— Kā jūs teicāt?

— Džordžadzes ģimene... Gejas vectēvu sauca par Džor-džadzi.

— Ak tā ...

Blants apstājās un piespiedās pie tilta akmens margām. Es nevarēju darīt to pašu, jo man no augstuma reibst galva. Tādēļ paliku stāvam, kur biju. Blants nekādi nevarēja saņemties.

— Vai jūs zināt, ka ... es biju precējies ar viņu?

— Zinu.

— Kā jūs to zināt?

— Izlasīju vecos dokumentos.

— Mēs kopā uzstājāmies vienā Ņujorkas naktslokālā. Es spēlēju klavieres. Viņa gribēja precēties tikai tādēļ, lai varētu palikt Savienotajās Valstīs, aiztaupot sev ar emigrācijas dienestiem saistītās grūtības.

Viņš pašūpoja galvu, to atceroties.

— Viņa bija dīvaina meitene. Vēlāk sagājās ar Lūki Lučāno. Geja iepazinās ar viņu, kad uzstājās Palmailendas kazino.

— Lučāno?

— Jā, jā, Lučāno .. . Viņi vēl bija kopā, kad viņu apcietināja Arkanzasā. Pēc tam Geja sapazinās ar kādu francūzi, un es uzzināju, ka viņa aizbraukusi tam līdzi uz Franciju.

Blanta skatiens noskaidrojās. Viņš man uzsmaidīja.

— Zināt, mesjē, man ir prieks runāt par Geju.

Zem mums, skaļi dārdēdams, uz Sēnas labo krastu aizjoņoja metro vilciens. Tad vēl viens pretējā virzienā. Troksnis noslāpēja Blanta balsi. Bet viņš joprojām runāja ar mani, redzēju to pēc lūpu kustībām.

— ... Visskaistākā meitene, kādu esmu pazinis ...

Teikuma fragments, ko man atkal izdevās saklausīt, pēkšņi izraisīja spēju nožēlu. Es stāvēju uz tilta nakts vidū ar svešu cilvēku un pūlējos izdabūt no viņa kādas ziņas par sevi pašu, bet metro vilcieni man nenovēlēja pat to.

— Varbūt paiesimies mazliet uz priekšu?

Viņš bija tā iegrimis sevī, ka pat neatbildēja. Skaidrs, ka viņš ļoti sen nebija domājis par Geju Orlovu, bet tagad viss, kas ar viņu saistījās, uzpeldēja virspusē, apdullināja gluži kā viesulis, sabangojot jūru. Viņš stāvēja, kur stāvējis, atbalstījies pret tilta margām.

— Varbūt tomēr paiesim uz priekšu?

— Vai pazināt Geju? Esat kādreiz ar viņu ticies?

— Nē. Tādēļ jau gribu uzzināt ko vairāk.

— Viņa bija gaišmate... zaļām acīm. Gaišmate ... ļoti īpatnēja krāsa. Kā to lai pasaka? Mati pelnu krāsā.

Gaišmate matiem pelnu krāsā. Varbūt viņai bijusi svarīga loma manā dzīvē. Uzmanīgāk jāielūkojas viņas ģīmetnē. Un pamazām viss atgriezīsies. Varbūt Blants uzvedinās mani uz precīzākām pēdām. Vai tā nebija īpaša veiksme — atrast šo Voldo Blantu.

Saņēmu viņu aiz elkoņa. Mēs nevarējām mūžīgi palikt uz tilta. Nogājām līdz Passī krastmalai.

— Vai satikāties ar Geju arī Francijā? — es jautāju.

— Nē. Kad atbraucu šurp, viņas vairs nebija. Pašnāvība ...

— Kāpēc?

— Geja man bieži teica, ka baidoties novecot.

— Kad redzējāt viņu pēdējo reizi?

— Pēc Lučāno aresta. Geja jau bija iepazinusies ar to francūzi. Mēs dažreiz satikāmies.

— Vai tolaik bijāt pazīstams ar šo francūzi?

— Nē. Geja teica, ka precēsies ar viņu, lai dabūtu Francijas pavalstniecību. Pavalstniecība — tā jau bija Gej as uzmācīgā ideja . ..

— Jūs jau bijāt šķīrušies?

— Protams ... Mūsu laulība turpinājās sešus mēnešus. Tieši tik ilgi, lai nomierinātu Imigrācijas iestādes, kas dega nepacietībā izraidīt Geju no Savienotajām Valstīm.

Es sakoncentrējos, lai varētu izsekot notikumu secībai. Blanta balss bija stipri piesmakuši.

— Viņa aizbrauca uz Franciju. Un es nekad vairs viņu neredzēju ... Tad uzzināju ... par viņas pašnāvību.

— Kā jums tas izdevās?

— No kāda amerikāņu drauga, kas bija pazīstams ar Geju un tolaik uzturējās Parīzē. Viņš atsūtīja man mazu avīzes izgriezumu.

— Saglabājāt to?

— Jā. Tas atrodas kaut kur mana rakstāmgalda atvilktnē.

Bijām nonākuši līdz Trokadero dārziem. Strūklakas bija spoži

izgaismotas un visur liela rosība. Tūristi apstājuši strūklakas un Jēnas tiltu. Oktobra vakars, sestdiena, bet siltais laiks, zaļās lapas kokos un daudzie cilvēki, kas pastaigājās, radīja īsti pavasarīgu noskaņu.

— Es dzīvoju mazliet tālāk.

Mēs nogājām gar dārziem un iegriezāmies Ņujorkas avēnijā.

Tur, koku pavēnī, mani pēkšņi pārņēma nelāga sajūta, ka sapņoju. Mans mūžs jau galā, un es neesmu nekas cits kā rēgs, kas lidinās apkārt sestdienas vakara rēnajā gaisā. Kamdēļ siet atgrieztas saites un meklēt sen aizaugušas takas? Un mazais ūsainais plikpauris, kas soļoja man līdzās? Bija grūti noticēt, ka viņš ir reāls.

— Brīnums gan, es pēkšņi atcerējos, kā sauca to francūzi, ar kuru Geja iepazinās Amerikā.

— Kā viņu sauca? — es jautāju trīcošā balsī.

— Hovards... Tas ir uzvārds... ne jau vārds... Pagaidiet ... Hovards de ... vēl kaut kas.

Es apstājos un pieliecos viņam tuvāk.

— Hovards de? ...

— De ... de... de Lies. L... I... C... S... Hovards de Lies .. . Pareizi, šis uzvārds mani pārsteidza: pa pusei anglisks, pa pusei francisks ... vai varbūt spānisks.

— Bet vārds?

— Nū, vārds ...

Viņš bezcerīgi atmeta ar roku.

— Vai nezināt, kāds viņš izskatījās?

— Nē.

Jāparada viņam fotogrāfijā, kura Geja redzama ar veco Džordžadzi un vīrieti, kas izskatījās pēc manis.

— Un ar ko nodarbojās šis Hovards de Lies?

— Geja stāstīja, ka viņš esot no dižciltīgas ģimenes. Viņš neko nestrādāja.

Blants iesmējās.

— Tomēr .. . tomēr . .. pagaidiet... Sāku atcerēties . . . Viņš ilgi uzturējās Holivudā. Jā, Geja man par to stāstīja, Hovards de Lies bija aktiera Džona Gilberta uzticības persona?

— Jā ... Gilberta mūža nogalē.

Automobiļi lielā ātrumā traucās pa Ņujorkas avēniju, bet motoru troksnis nebija dzirdams, un tas tikai pastiprināja ne-realitātes sajūtu, kas bija mani pārņēmusi. Mašīnas traucās garām, bet motoru radītais troksnis šķita apslāpēts un izplūdis, it kā tās slīdētu zem ūdens. Nonācām līdz pārejai, aiz kuras sākās Almas tilts. Hovards de Lies. Pārāk neticama apstākļu sakritība, ja tas tiešām būtu mans vārds. Hovards de Lies. Jā, šīs skaņas manī kaut ko aizskāra, kaut ko tik gaistošu kā mēness atspulgs ūdenī. Ja tiešām esmu bijis šis Hovards de Lies, tad nevar noliegt, ka mans dzīves gājums bijis visai oriģināls — no daudzām cienījamām un visnotaļ saistošām profesijām izvēlējos būt par «Džona Gilberta uzticības personu».

Tieši pie Modernās mākslas muzeja mēs iegriezāmies mazā šķērsieliņā.

— Šeit es dzīvoju, — Blants sacīja.

Liftā bija izdegusi spuldze, bet kāpnēs automātiskais regulētājs to izslēdza brīdī, kad sākām braukt augšup, tumsā bija dzirdami smiekli un mūzika.

Lifts apstājās, un es sajutu, kā Blants man blakus mēģina tumsā sataustīt durvju rokturi. Beidzot viņam tas izdevās, bet, kāpjot ārā no lifta, es uzgrūdos viņam virsū, jo bija totāla tumsa. Smiekli un mūzika skanēja tieši no tā stāva, kurā atradāmies. Blants pagrieza slēdzenē atslēgu.

Durvis aiz mums viņš tikai pievēra, mēs stāvējām slikti apgaismotā priekšnamā, kur dega viena pati plika spuldzīte, kas nokarājās no griestiem. Galīgi apstulbis, Blants nekustējās no vietas. Gudroju, vai man labāk neiet prom. Mūzika bija apdullinoša. No istabas iznāca jauna sieviete rudiem matiem, baltā peldmētelī. Ieraudzījusi mūs, viņa izskatījās pārsteigta. Vaļīgais apģērbs atsedza skatienam viņas krūtis.

— Mana sieva, — Blants teica.

Viņa man viegli pamāja un abām rokām savilka ciešāk peld-mēteļa apkakli.

— Es tevi tik agri negaidiju, — viņa teica.

Mēs visi trīs nekustīgi stāvējām apgaismojumā, kas vērta mūsu sejas pavisam blāvas; es pagriezos pret Blantu.

— Tev vajadzēja mani brīdināt, — viņš teica sievai.

— Es nezināju ...

Gluži kā melos pieķerts bērns, viņa nolieca galvu. Apdullinošā mūzika bija apklususi, ieskanējās saksofona melodija — tik dzidra, ka šķita, tā izšķīst gaisā.

— Vai jūsu tur daudz? — jautāja Blants.

— Nē, nē ... tikai daži draugi.

Durvju spraugā pavīdēja kāda galva — blondiem, ļoti īsi apgrieztiem matiem, lūpas nokrāsotas gaiši sārtā tonī. Tad vēl viena — tumšiem matiem, matētu ādu. Spuldzes gaisma pārvērta šīs sejas maskās, tumšmate smaidīja.

— Tagad man jāatgriežas pie draugiem. Tu vari nākt mājās pēc kādām stundām divām, trim ...

— Brīnišķīgi, — Blants teica.

Viņa iegāja atpakaļ istabā līdz ar abām pārējām sievietēm un aizvēra durvis. Atskanēja skaļi smiekli, tur kāds laikam tvarstīja dāmas. Tad atkal — apdullinošā mūzika.

— Nāciet, — Blants teica.

Atjēdzāmies kāpnēs. Blants piespieda apgaismojuma pogu un apsēdās uz pakāpiena. Viņš deva man zīmi, lai sēžos līdzās.

— Mana sieva daudz jaunāka par mani... Trīsdesmit gadu starpība. Nekad nepreciet sievieti, kas par jums krietni jaunāka. Nekad ...

Viņš uzlika roku man uz pleca.

— Tas nekad labi nebeidzas. Nezinu neviena gadījuma, kad tas būtu labi beidzies. Atcerieties to, vecīt...

Gaisma nodzisa. Acīmredzot Blantam nebija nekādas vēlēšanās atkal piespiest pogu. Starp citu, man arī nē.

— Ja Geja mani tagad redzētu ...

Sī iedoma izraisīja viņā smieklus. Skaļi, dīvaini smiekli tumsā.

— Viņa mani vairs nepazītu ... Pa šiem gadiem esmu pieņēmies svarā vismaz par trīsdesmit kilogramiem.

Atkal skaļi smiekli, bet citādi — nervozi, māksloti.

— Viņa būtu ļoti vīlusies. Padomājiet tikai! Pianists viesnīcas bārā ...

— Kādēļ tā?

— Pec meneša es būšu bezdarbnieks.

Blants saspieda manu roku virs elkoņa.

— Geja ticēja, ka no manis iznāks otrs Kouls Porters ...[2]

Piepeši atskanēja sieviešu kliedzieni. Tie nāca no Blanta dzīvokļa.

— Kas tur notiek? — es jautāju.

— Nekas, viņi izklaidējas.

Kāda vīrieša balss bļaustījās: «Atver man! Vai tu man beidzot atvērsi, Danij?» Smiekli. Durvis aizcirtās.

— Dānijā ir mana sieva, — Blants čukstēja.

Viņš pieceļas un ieslēdza gaismu.

— Iesim svaigā gaisā.

Mēs šķērsojām Modernās mākslas muzeja esplanādi un apsēdāmies uz pakāpieniem. Redzēju kaut kur tālu apakšā pa Ņujorkas avēniju traucamies mašīnas — tā bija vienīgā zīme, ka kaut kur vēl pulsē dzīvība. Mums apkārt viss bija tukšs un sastindzis. Pat Eifeļa tornis otrā Sēnas krastā, parasti tik suģestējošais, nomierinošais Eifeļa tornis, atgādināja apdegušu lūžņu kaudzi.

— Te ir brīvāka elpa, — Blants teica.

Patiesi, esplanādē jautās silta vēja elpa, kas apņēma visu, arī lielās kolonnas un skulptūras, kas meta garas ēnas.

— Gribu jums parādīt dažas fotogrāfijas, — teicu Blantam.

Izvilku no kabatas aploksni un izņēmu no tās divas fotogrāfijas: to, kurā Geja Orlova bija uzņemta kopā ar veco Džordža-dzi un vīrieti, kurā, kā man likās, es pazīstu pats sevi, un otru, kur viņa vēl bija maza meitene. Pasniedzu viņam pirmo uzņēmumu.

— Šeit ir pārāk tumšs, neko nevar redzēt, — Blants kurnēja.

Viņš izņēma šķiltavas, bet nācās tās uzšķilt vairākkārt, jo vējš tūlīt apdzēsa liesmiņu. Viņš centās aizsegt uguni ar plaukstu un tuvināja šķiltavas fotogrāfijai.

— Vai redzat šo vīrieti kreisajā pusē... Pašā stūrī? — es jautāju.

— Jā.

— Pazīstat viņu?

— Nē.

Blants bija noliecies pār uzņēmumu un pielicis plaukstu pie pieres kā cepures nagu, lai aizsargātu liesmu no vēja.

— Vai jums neliekas, ka šis vīrietis ir man līdzīgs?

— Nezinu.

Blants vēl kādu brīdi pētīja fotogrāfiju, tad atdeva to man.

— Kad iepazinos ar Geju, viņa bija tieši tāda, — viņš sacīja skumjā balsī.

— Un šis uzņēmums ir no viņas bērnības.

Pasniedzu viņam otru fotogrāfiju, un viņš raudzījās tanī caur šķiltavas liesmu, joprojām turot roku pie pieres kā pulksteņmeistars, kuram jāveic ārkārtīgi precīzs darbs.

— Geja bija glīts bērns, — viņš teica. — Vai jums nav vēl kādas viņas fotogrāfijas?

— Diemžēl nē ... Un jums? [3]

33

— Man bija mūsu kāzu fotogrāfija, bet es to nozaudēju vēl Amerikā. Sāku šaubīties, vai maz noglabāju to avīzes izgriezumu par viņas nāvi...

Sākumā viņa tikko jaušamais amerikāņu akcents kļuva aizvien jūtamāks. Nogurums?

— Un jums bieži nākas tā gaidīt, pirms tiekat mājās?

— Arvien biežāk. Bet sākums bija labs. Sieva ļoti mīļa.

Blants ar grūtībām aizsmēķēja. Vējš.

— Geja nu gan brīnītos, ja redzētu mani tādu ...

Viņš pienāca klāt un atbalstījās pret manu plecu.

— Ka jums liekas, vecīt, vai tik Geja nedarīja pareizi, aizejot, kamēr nav par vēlu?

Skatījos uz Blantu. Viņā viss bija tāds apaļš. Seja, zilās acis un pat mazās, lokveidā izdzītās Ūsiņas. Tāpat mute un tuklās rokas. Viņš atgādināja man balonu, kādus bērni parasti tur piesietus aukliņā un kādreiz palaiž vaļā, lai redzētu, cik augstu tāds balons var aizlidot. Arī viņa vārds — Voldo Blants — bija piepūties apaļš kā balons.

— Man ļoti žēl, vecīt... Neko lielu nevarēju jums pastāstīt par Geju.

Jutu, ka Blantu pārņēmis nogurums un nespēks, tāpēc modri uzmanīju viņu, baidījos, ka mazākā vēja pūsma varētu viņu pacelt gaisā un viņš aizlidotu pāri esplanādei, atstājot mani vienu ar maniem jautājumiem.

VIII

Avēnija ved cieši gar Oteijas hipodromu. Vienā pusē — sacīkšu skrejceļš, otrā — jaunas, pēc tipveida projekta celtas mājas, ko citu no citas norobežo skvēri. Pagāju garām visām šīm luksusa kazarmām un apstājos pretim tai, kurā nonāvējās Geja Orlova. Maršala Liotē avēnija 25. Bet kurā stāvā? Kopš tiem laikiem sardze, protams, nomainījusies. Vai visā mājā maz atrastos kaut viens cilvēks, kurš būtu sastapis Geju Orlovu kāpnēs, braucis ar viņu kopā liftā? Kāds, kurš varētu mani pazīt, jo agrāk redzējis šeit bieži iegriežamies?

Droši vien senāk dažu labu vakaru satrauktu sirdi kāpu augšup pa maršala Liotē bulvāra 25. nama kāpnēm. Viņa mani gaidīja. No viņas logiem pavērās skats uz hipodroma skrejceļu. Jābūt jocīgai sajūtai, skatoties sacīkstes tā, no augšas, — redzēt, kā kustas uz priekšu mazītiņas zirgu un žokeju figūriņas, kas pārvietojas no viena tribīnes gala līdz otram gluži kā šautuvē un, ja trāpa visus mērķus, var saņemt lielo laimestu.

Kādā valodā mēs runājām viens ar otru? Angļu? Vai foto-

grāfija, kurā redzams vecais Džordžadze, uzņemta šajā dzīvoklī? Kā tas bija iekārtots? Par ko vispār varēja sarunāties tā saucamais Hovards de Lies — es? — no «dižciltīgas ģimenes», «Džona Gilberta uzticības persona», un bijusī dejotāja, kas dzimusi Maskavā un Palmailendā bijusi kopā ar Lūki Lučāno?

īpatņi. No tiem, kuri atstāj aiz sevis vienīgi ātri gaistošus dūmus. Mēs ar Hitti bieži tikām par tādiem runājuši. Viņi pēkšņi uzpeld ne no kurienes un tikpat pēkšņi atkal nozūd, īsu brīdi uzliesmojuši kā salmu stiebri. Skaistuma karalienes. 2i-golo. Tauriņi. Lielākajam vairumam no viņiem, pat dzīviem esot, nav vairāk vielas blīvuma kā tvaikam, kuram nekad nav lemts kondensēties. Hitte minēja man vienu tādu piemēru par «pludmales cilvēku», kā viņš to sauca. Četrdesmit gadus šis cilvēks pavadījis pludmalēs vai pie baseiniem, bezbēdīgi tērgājot ar atpūtniekiem un dīkiem bagātniekiem. Tūkstošos brīvdienu uzņēmumu jūs redzēsit viņu stāvam peldbiksēs jautra bara ielenkumā kaut kur pašā stūrī vai pēdējā rindā, taču diezin vai kāds varētu pateikt viņa vārdu un kāpēc viņš vispār tur atrodas. Un neviens arī nepamana, ka pēkšņi šis cilvēks pazūd no fotogrāfijām. Nekad neesmu uzdrošinājies to pateikt Hittem, bet man liekas, ka arī es pats esmu tāds «pludmales cilvēks». Bet, ja arī būtu pateicis, diez vai viņš justos pārsteigts. Hitte bieži mēdza teikt, ka būtībā mēs visi esam «pludmales cilvēki» un ka smiltis — es citēju viņa vārdus — «tikai dažus mirkļus glabā mūsu soļu pēdas».

Vienā mājas galā bija skvērs, kas izskatījās pamests. īsts koku un krūmu biezoknis, sen nepļauts zālājs. Sājā saulainajā pēcpusdienā smilšu kastē mierīgi spēlējās bērns. Apsēdos zālājā un pievērsu skatienu namam, domājot par to, vai Gejas Orlovas logi nebija šajā pusē.

IX

Ir nakts, un Aģentūras matētā lampa spoži apgaismo Hittes ar ādu apvilktā rakstāmgalda virsmu. Es sēžu pie šī rakstāmgalda. Šķirstu vecos Botēnus, arī dažus jaunākus izdevumus, un metodiski pierakstu visu, ko atklāju.

Hovards de Lies (Zans Simetī) ar kundzi, dzimušu Meiblu Donahjū, Valbrēzā, Ornā, tel. 21 un Renuāra ielā 23, tel. Oteijā 15-28.

— VKK. — MA.

Augstāko aprindu Botens, kurā tas atzīmēts, iznācis pirms trīsdesmit gadiem. Vai runa būtu par manu tēvu?

Tās pašas ziņas — vēlāko gadu Botēnos. Pārbaudu pēc simbolu un saīsinājumu rādītāja

= nozīmē: militāro krustu,

CGP: Visu krāsu karoga klubs, MA: Zilā Krasta moto un jahtklubs, un: burukuģa īpašnieks.

Pēc desmit gadiem pazuda norādes: Renuāra ielā 23, tel. Oteijā 15-28. Nozūd arī MA un ...

Vēl pēc gada palicis vienīgi: Hovards de Lies un kundze, dzimusi Meibla Donahjū, Valbrēzā, Ornā, tel. 21.

Pēc tam vairs nekā.

Es pārbaudu arī Parīzes gadagrāmatas par pēdējiem desmit gadiem. Ik reizi Hovarda de Lica vārds minēts šādi:

Hovards de Lies, C., Anrī Patē skvērs 3, XVI rajons, tel. MOL 50-52.

Brālis? Brālēns?

Toties augstāko aprindu Botēnos par šiem pašiem gadiem ne mazākās norādes.

X

— Hovarda kungs jūs gaida.

Sieviete droši vien bija šī Basāno ielas restorāna īpašniece, tumšmate, gaišām acīm. Viņa pamāja man, lai sekoju, mēs nokāpām lejā, un viņa aizveda mani uz zāles viņu galu. Tur viņa apstājās pie galdiņa, pie kura vientuļi sēdēja kāds vīrietis. Viņš piecēlās.

— Klods Hovards, — viņš teica.

Viņš norādīja uz krēslu sev pretim. Mēs apsēdāmies.

— Es nokavējos. Piedodiet.

— Tam nav nozīmes.

Viņš raudzījās manī neslēptā ziņkārē. Vai viņš mani pazina?

— Jūsu zvans mani ārkārtīgi saintriģējis, — viņš sacīja.

Pūlējos pasmaidīt.

— īpaši jūsu interese par Hovarda de Lica ģimeni, kuras pēdējais pārstāvis es esmu, mesjē ...

To visu viņš pateica ironiskā tonī, kā zobodamies pats par sevi.

— Starp citu, tagad es saucos tikai par Hovardu. Tā ir vienkāršāk.

Viņš pasniedza man ēdienkarti.

— Jums nebūt nav jāpasūta tas, ko esmu izvēlējies. Mana profesija ir restorānu reportāžas. Esmu spiests nogaršot vietējos firmas ēdienus. Teļa cepeti un zivis flāmu gaumē.

Viņš nopūtās. Viņš patiesi izskatījās izmisis.

— Nespēju vairs... Lai kas man notiktu, esmu spiests nepārtraukti ēst.

Tur jau nesa mīklā ceptu pastēti. Es pasūtīju salātus un augļus.

— Ir gan jums veiksme... Man atkal jāēd ... Vēl šovakar jāuzraksta atsauksme. Tikko atgriezos no «Zelta Tirgotāja» konkursa. Biju žūrijas loceklis. Pusotras dienas laikā nācās norīt simt septiņdesmit porcijas dzīvnieku iekšu.

Nekādi nespēju noteikt viņa vecumu. Tumšie, gandrīz melnie mati sasukāti atpakaļ, kastaņbrūnas acis un, par spīti ādas neparastajam bālumam, kaut kas no negroīda vaibstos. Bijām vieni šajā restorāna lejaszāles daļā, kas izbūvēta pagrabstāvā un apšūta gaiši ziliem paneļiem, atlasa un kristāla lustru valstībā, kas atgādināja XVIII gadsimta lētu atdarinājumu.

— Es pārdomāju to, ko jūs man sacījāt pa telefonu... Ho-vards de Lies, kurš jūs tik ļoti ieinteresējis, nevar būt neviens cits kā mans brālēns Fredijs.

— Jūs tā domājat?

— Esmu pārliecināts. Taču es viņu gandrīz nepazinu.

— Fredijs Hovards de Lies?

— Jā. Kad bijām vēl mazi, mēs dažreiz kopā rotaļājāmies.

— Vai jums nav saglabājusies kāda viņa fotogrāfija?

— Neviena.

Viņš norija gabaliņu mīklā ceptās pastētes un nepatikā noskurinājās.

— Viņš jau nemaz nebija mans īstais brālēns. Drīzāk otrās vai trešās pakāpes brālēns. Hovardu de Licu nav daudz. Manuprāt, mēs ar tēvu un vēl Fredijs ar vectēvu bijām vienīgie ... Zināt, tā ir franču izcelsmes ģimene no Maurīcijas salas.

Ar gurdu kustību viņš atgrūda šķīvi.

— Fredija vectēvs apprecēja ļoti bagātu amerikānieti.

— Meiblu Donahjū?

— Jā. Viņiem piederēja lielisks īpašums Ornā.

— Valbrēzā?

— Jūs esat īsts Botēns, mans dārgais. — Viņš uzmeta man pārsteigtu skatienu. — Un vēlāk viņi visu zaudēja, man šķiet.. . Fredijs aizbrauca uz Ameriku. Diez vai ko precīzāku varēšu jums pastāstīt. Zinu to visu vienīgi no tenkām. Pat nezinu, vai Fredijs vēl dzīvs.

— Kā to varētu uzzināt?

— Ja mans tēvs būtu šeit... Es vienmēr visu uzzināju no viņa. Diemžēl .. .

Izņēmu no kabatas vecā Džordžadzes un Gejas Orlovas fotogrāfiju un norādīju viņam uz tumšmataino vīrieti, kas bija man līdzīgs.

Vai pazīstat šo cilvēku?

— Nē.

— Vai jums nešķiet, ka viņš līdzīgs man?

Viņš ieskatījās vērīgāk.

— Var jau būt, — viņš šaubīdamies teica.

— Un gaišmataino sievieti jūs arī nepazīstat?

— Nē.

— Bet viņa taču bija jūsu brālēna Fredija draudzene.

Pēkšņi likās, ka viņš kaut ko atcerējies.

— Pagaidiet... man kaut kas atausa atmiņā. Fredijs aizbrauca uz Ameriku. Un tur, liekas, viņš kļuva par aktiera Džona Gilberta uzticības personu.

Džona Gilberta uzticības persona. Man par to stāstīja jau otro reizi, bet kāds no tā labums.

— Zinu to tāpēc, ka toreiz saņēmu no Amerikas atklātni.

— Vai jūs to saglabājāt?

— Nē, bet vēl šodien atceros tekstu no galvas: «Viss kārtībā. Amerika ir skaista zeme. Man ir darbs: esmu Džona Gilberta uzticības persona. Sveicieni Tev un Tavam tēvam. Fredijs.» Tas mani pārsteidza .. .

— Bet pēc viņa atgriešanās Francijā jūs satikāties?

— Nē. Es nemaz nezināju, ka viņš atgriezies.

— Ja viņš tagad sēdētu jums pretim, vai jūs viņu pazītu?

— Baidos, ka nē.

Neuzdrošinājos viņam atzīties, ka Fredijs Hovards de Lies esmu es pats. Vēl man jau arī nebija tam nekādu tiešu pierādījumu, taču es nezaudēju cerības.

— Fredijs, kādu es viņu pazinu, bija desmit gadus vecs puišelis. Tēvs reiz paņēma mani līdzi uz Valbrēzu, lai mēs kopā paspēlētos.

Zāles pārzinis pienāca pie mūsu galdiņa un gaidīja, kamēr Klods Hovards kaut ko izvēlēsies, bet tas pat nemanīja viņa klātbūtni, un cilvēks turpināja stīvi stāvēt gluži kā sargkareivis.

— Atklāti sakot, mesjē, man šķiet, ka Fredijs ir miris ...

— Tā nerunājiet...

— Bezgala mīļi, ka jūs tā interesējaties par mūsu nelaimīgo ģimeni. Mums nav laimējies. Domājams, esmu vienīgais, kas palicis dzīvs, un pats redzat, ar ko man jānodarbojas, lai nopelnītu iztiku.

Viņš pabungoja ar pirkstu kauliņiem pa galda virsmu, bet viesmīļi tikmēr atnesa zivis flāmu gaumē, un restorāna īpašniece pienāca pie mums, valdzinoši smaidīdama.

— Mesjē Hovard ... Vai «Zelta Tirgotājs» šogad noritēja veiksmīgi?

Bet viņš nedzirdēja jautājumu un pievērsās man:

— Patiesībā mums nekad nevajadzēja aizbraukt no Maurī-cijas salas, — viņš sacīja.

XI

Maza stacija, veca dzeltenīgi pelēka ēka ar glītu robotu cementa nožogojumu katrā pusē, aiz tās perons, uz kura izkāpu no piepilsētas vilciena. Stacijas laukums būtu pavisam bez dzīvības, ja kāds bērns turpat koku paēnā neskrietu ar skrituļslidām.

Arī es te esmu skraidījis pirms daudziem gadiem, es nodomāju. Klusais laukums patiesi man kaut ko atgādināja. Mans vectēvs Hovards de Lies nāca man pretim uz Parīzes vilcienu, bet varbūt bija otrādi? Vasaras vakaros mēs ar vecomāti, dzimušu Meiblu Donahjū, uz stacijas perona gaidījām vectēvu.

Mazliet tālāk ir ceļš, ne sliktāks par šoseju, bet mašīnas pa to brauc reti. Es gāju gar pilsētas dārzu, kuru no ielas nošķīra tāds pats betona nožogojums, kādu jau redzēju Stacijas laukumā.

Otrpus ceļam — daži veikaliņi zem kopējas nojumes. Kinoteātris. Pašā ielas galā, kas ved lēzenā nokalnē, zaļumos slīgstoša viesnīciņa. Valbrēzas plānu jau biju izpētījis, tāpēc nešaubīdamies devos pa šo ielu augšup. Tālāk, kokiem apstādītas ielas galā — augsts mūris un dzelzs vārti, pie kuriem piestiprināta satrunējusi koka plāksnīte ar padzisušu uzrakstu, kuru iespējams izlasīt vienīgi tad, ja ir bagāta fantāzija: Valsts īpašumu pārvalde. Aiz vārtiem — nekopts zālājs. Tālumā — iegarena akmens un ķieģeļu celtne Luija XIII stilā. Tās vidusdaļa izbūvēta par veselu stāvu augstāka, arī fasādes abos galos — kupoliem izrotāti sānu paviljoni. Visiem logiem priekšā aizvirtņi.

Mani pārņēma kaut kas grūtsirdībai līdzīgs: varbūt es stāvēju pie nama, kurā biju pavadījis bērnību. Pagrūdu vārtiņus, un tie bez pūlēm padevās. Cik ilgi nebiju kāpis pāri šim slieksnim? Labajā pusē slējās ķieģeļu būve, droši vien bijušie staļļi.

Zāle sniedzās man līdz ceļiem, un es centos, cik ātri vien iespējams, šķērsot zālāju, ejot uz nama pusi. Mani intriģēja šī

mēmā celtne. Baidījos atklāt, ka aiz veselās fasādes ir tikai nezāles un sabrukušu mūru drupas.

Kāds mani sauca. Es atskatījos. Tur, pie staļļiem, kāds stāvēja un māja man ar roku. Tad viņš nāca šurp, pie manis, bet es stāvēju un skatījos uz viņu kā sastindzis zālāju džungļos. Viņš bija liela auguma, drukns vīrietis zaļā velveta uzvalka.

— Ko jūs vēlaties?

Viņš apstājās dažu soļu atstatumā no manis. Tumšmatis ar ūsām.

— Mani interesē Mesjē Hovards de Lies.

Panācos uz priekšu. Varbūt viņš pazīs mani? Katru reizi es cerēju un katru reizi piedzīvoju vilšanos.

— Kurš no Hovardiem de Liciem?

— Fredijs.

Es sacīju «Fredijs» gluži pārvērstā balsī, it kā tas būtu mans vārds, ko skaļi izrunāju pēc daudziem aizmirstības gadiem.

Viņš ieplēta acis.

— Fredijs ...

Šobrīd es tiešām noticēju, ka viņš sauc mani vārdā.

— Fredijs? Viņa te vairs nav ...

Nē, viņš mani nepazina. Neviens mani nepazina.

— Ko īsti jūs vēlaties?

— Es gribētu uzzināt, kas īsti noticis ar Frediju Hovardu de Licu ...

Viņš neuzticīgi nopētīja mani un iebāza roku bikšu kabata. Tūlīt izvilks ieroci un piedraudēs man. Tomēr nē. Viņš izvilka kabatlakatu un noslaucīja pieri.

— Kas jūs tāds esat?

— Es iepazinos ar Frediju Amerikā, pirms daudziem gadiem, un man gribētos kaut ko uzzināt par viņu.

Dzirdot šos melus, viņa seja pēkšņi noskaidrojās.

— Amerikā? Jūs tikāties ar Frediju Amerikā?

«Amerikas» vārds, šķiet, atstāja uz viņu maģisku iespaidu.

Likās, ka viņš būtu gatavs mani vai apskaut, tik ļoti viņš priecājās, ka esmu ticies ar Frediju Amerikā.

— Amerikā? Tad jau jūs pazināt viņu tolaik, kad viņš bija uzticības persona ... nu ... nu ... tam ...

— Džonam Gilbertam.

Pēdējās neuzticības paliekas pagaisa kā nebijušas.

Viņš pat saņēma mani aiz piedurknes.

— Nāciet te.

Viņš veda mani vairāk pa kreisi, gar akmens mūri, kur zāle nebija tik augsta. Varēja nojaust, ka kādreiz te bijusi taciņa.

— Man jau tik sen nav nekādu ziņu par Frediju, — viņš nopietni teica.

Viņa zajais velveta uzvalks vietām bija stipri izdilis, bet uz pleciem, ce|iem un elkoņiem uzšūti ādas ielāpi.

— Jūs esat amerikānis?

— Jā.

— Fredijs atsūtīja man no Amerikas vairākas atklātnes.

— Vai jūs tās saglabājāt?

— Protams.

Mēs gājām uz pili.

— Un jūs nekad neesat šeit bijis? — viņš jautāja.

— Nekad.

— Un kur jūs dabūjāt adresi?

— No Fredija brālēna, — Kloda Hovarda de Lica ...

— Nepazīstu.

Mēs pienācām pie viena no paviljoniem ar kupolu, viena no tiem, kurus biju pamanījis jau pašā sākumā pils fasādes abos galos. Apmetām tam līkumu. Viņš parādīja man mazas durtiņas:

— Vienīgās, pa kurām var iekļūt iekšā.

Viņš atslēdza durvis. Mēs iegājām. Viņš izveda mani cauri tumšai, tukšai telpai, tad tālāk pa gaiteni. Mēs nonācām citā telpā ar krāsainām vitrāžām, kas to vērta līdzīgu kapelai vai ziemas dārzam.

— Te bija vasaras ēdamzāle, — viņš teica.

Nekādu mēbeļu, tikai vecs, apdilis sarkans samta dīvāns, uz kura mēs apsēdāmies. Viņš izvilka no kabatas pīpi un mierīgi to aizkūpināja. Caur vitrāžām iespiedās dienasgaisma, kas vērta viņa ādu bāli zilganu.

Es palūkojos augšup un ieraudzīju, ka arī griesti ir tādā pašā zilgani bālā krāsā ar gaišākiem laukumiem — mākoņiem. Viņš pamanīja manu skatienu.

— Fredijs pats apgleznojis sienas un griestus.

Telpas vienīgā siena bija nokrāsota zaļā krāsā, un, ja labi ieskatījās, uz tās vēl varēja saredzēt pusizdzisušu palmu. Pūlējos iztēloties šo telpu tais senajos laikos, kad mēs šeit pusdienojām. Griestus, kurus biju pārvērtis debesīs. Zaļo sienu ar palmu, kurai bija jārada eksotiska tropu noskaņa. Vitrāžas, kas meta zilganu gaismu mūsu sejās. Kādas īsti bija šīs sejas?

— Sī ir vienīgā telpa, kurā vēl drīkst ieiet, — viņš teica. — Visas pārējās durvis ir aizzīmogotas.

— Kāpēc?

— Māja ir sekvestrēta.

Šie vārdi mani apstulbināja.

— Viņi aizzīmogoja itin visu, bet mani atstāja šeit. Jājautā, uz cik ilgu laiku?

Viņš ievilka dūmu un nogrozīja galvu.

— Laiku pa laikam te ierodas viens tips no Pārvaldes, lai visu pārbaudītu. Šķiet, viņi nevar pieņemt lēmumu.

— Kas?

— Pārvalde.

Es īsti nesapratu, ko viņš ar to gribēja teikt, toties atcerējos satrunējušo koka plāksni ar uzrakstu: «Valsts īpašuma pārvalde».

— Jūs jau sen šeit dzīvojat?

— O, jā ... es ierados, kad vecais kungs bija uz nāves gultas ... Fredija vectēvs... Es kopu parku un kalpoju kundzei par šoferi. Fredija vecmāmiņai...

— Un Fredija vecāki?

— Liekas, viņi miruši ļoti agri. Frediju uzaudzināja vecvecāki.

Tātad mani uzaudzinājuši vecvecāki. Pēc vectēva nāves mēs dzīvojām šeit kopā ar vecmāmiņu, dzimušu Meiblu Donahjū, un šo cilvēku.

— Kā jūs sauc? — es viņam jautāju.

— Robērs.

— Un kā Fredijs jūs sauca?

— Fredija vecmāmuļa sauca mani par Bobu. Viņa taču bija amerikāniete. Arī Fredijs mani sauca par Bobu.

Vārds Bobs neizraisīja manī nekādas emocijas. Bet arī šis vīrietis mani nepazina.

— Pēc tam vecā kundze nomira. Finansiālais stāvoklis jau tāpat nebija spīdošs. Fredija vectēvs bija paguvis izšķērdēt visu sievas mantu. Tāda bagātība ... no Amerikas ...

Viņš cienīgi izpūta dūmu, pret griestiem cēlās zilgani mākonīši. Šī telpa ar augstajām vitrāžām un Fredija zīmējumiem — maniem? — uz griestiem un sienām bija viņam kā patvērums.

— Pēc tam Fredijs nozuda. Nevienu nebrīdinājis ... Nezinu, kas atgadījās. Bet šie visu sekvestrēja.

Atkal jau šis vārds «sekvestrēt», kā durvis, kas aizcērtas jums pašā deguna galā brīdī, kad gatavojaties pārkāpt pār slieksni.

— Kopš tā laika es gaidu ... Gribētos zināt, ko viņi nodomājuši darīt ar mani. Viņi taču neizliks mani aiz durvīm.

— Kur jūs dzīvojat?

— Vecajos staļļos. Vēl Fredija vectēvs lika tos pārbūvēt.

Viņš raudzījās manī, pīpi zobos iespraudis.

— Un jūs? Pastāstiet labāk, kā iepazināties ar Frediju Amerikā.

— Ak ... tas ir garš stāsts ...

— Vai nevēlaties izlocīt kājas? Parādīšu jums parku no šīs puses.

— Labprāt.

Viņš atvēra stiklotās durvis, un mēs nokāpām pa akmens pakāpieniem. Te arī bija zālājs — tāds pats kā tas, kuru mēģināju šķērsot, lai nokļūtu pie pils, vienīgi zāle nebija tik gara. Man par lielu izbrīnu, pils no šīs puses izskatījās gluži citāda nekā no fasādes: tā bija celta no pelēkiem laukakmeņiem. Pat jumts bija citādāks, jo no šīs puses to sarežģīja īpatnējās kores un slīpnes. Mājoklis, kas no pirmā acu uzmetiena atgādināja pili Luija XIII stilā, no sētas puses izskatījās pēc XIX gadsimta beigām raksturīgas peldu mājas, kuru retie paraugi vēl saglabājušies Biaricā.

— Mēģinu uzturēt kārtībā vismaz šo parka stūri, taču vienam cilvēkam tas nav pa spēkam, — viņš teica.

Mēs gājām pa grantētu celiņu gar zālāju. Kreisajā pusē krūmi bija rūpīgi apgriezti cilvēka augumā. Viņš norādīja uz tiem.

— Labirints. Vēl Fredija vectēva stādīts. Kopju to, cik labi prazdams. Vismaz kaut kam te jābūt kā senāk.

Iegājām «labirintā» pa vienu no sānu takām, pieliecot galvas zaļās lapotnes velvēs. Vairākas alejas krustojās, bija arī apaļi laukumi, riņķa virāžas, strupceļi, lapene ar zaļu koka solu . .. Bērnībā es droši vien spēlēju šeit paslēpes kopā ar vectēvu vai saviem vienaudžiem. Sājā maģiskajā jūklī, kas smaržo pēc skujām un verbēnas, droši vien esmu pavadījis savas dzīves skaistākos brīžus. Kad iznācām no «labirinta», nespēju pārvarēt kārdinājumu, nepateicis savam pavadonim:

— Dīvaini... Sis labirints man kaut ko atgādina.

Bet viņš, likās, mani nemaz nedzirdēja.

Zālāja malā — vecs, sarūsējis portiks ar tajā iekārtām divām šūpolēm.

— Jūs atļausit...

Viņš iesēdās vienās šūpolēs un atkal aizkūpināja pīpi. Es iesēdos otrās. Rietēja saule, maiga, zeltaina gaisma iekrāsoja zālāju un labirinta krūmus. Un tā pati gaisma apspīdēja arī pils pelēkos akmeņus.

Izvēlējos šo brīdi, lai parādītu viņam uzņēmumu ar Geju Or-lovu, veco Džordžadzi un mani.

— Vai pazīstat šos cilvēkus?

Viņš ilgi pētīja fotogrāfiju, kūpinādams savu pīpi.

— So sievieti es labi pazinu ...

Viņš ar rādītājpirkstu iebakstīja Gejas Orlovas sejā.

— Krieviete ...

Viņš to izteica tādā kā sapņainā, uzjautrinātā tonī.

— Jūs domājat, vai pazīstu šo krievieti...

Viņš īsi iesmējās.

— Pēdējos gados Fredijs bieži brauca šurp kopa ar viņu ... Velna skuķis... Blondīne... Ja gribat zināt, viņa krietni meta ... Pazīstat viņu?

— Jā, — es teicu. — Redzēju viņu kopā ar Frediju Amerika.

— Iznāk, viņš iepazinās ar krievieti Amerikā?

— Jā.

— Tad jajauta viņai, kur pašreiz ir Fredijs. Patiesi, vajadzētu viņai pajautāt.

— Un šis tumšmatainais vīrietis blakus krievietei?

Viņš pieliecās vēl tuvāk un vērīgi aplūkoja fotogrāfiju. Mana sirds dauzījās kā negudra.

— Jā gan ... Es pazīstu arī viņu ... Pagaidiet... Nu jā ... Tas bija Fredija draugs. Viņi brauca šurp četratā: Fredijs ar krievieti, šis vīrietis un vēl viena meitene. Liekas viņš bija latīņ-amerikānis vai kaut kas tamlīdzīgs ...

— Vai jums nešķiet, ka viņš ir man līdzīgs?

— Jā ... Kāpēc gan nē? — viņš sacīja bez īstas pārliecības.

Beidzot es zināju noteikti, ka neesmu Fredijs Hovards de

Lies. Skatījos uz nekopto zālāju, pēdējie saules stari apspīdēja vienu tā maliņu. Tātad es nekad neesmu pastaigājies šeit kā bērns amerikāņu vecmāmiņai pie rokas. Nekad neesmu slēpies «labirintā». Sarūsējušais portiks ar šūpolēm nekad nav bijis domāts man. Zēl.

— Jūs sacījāt — latīņamerikānis?

— Jā ... Bet viņš runāja franciski tāpat kā mēs abi.

— Un jūs bieži viņu šeit redzējāt?

— Vairākas reizes.

— Kā jūs zināt, ka viņš bija latīņamerikānis?

— Reiz man bija jābrauc viņam pakaļ uz Parīzi, lai atvestu šurp. Mēs norunājām, ka piebraukšu pie viņa kantora ... Tā bija kādas Latīņamerikas valsts vēstniecība.

— Kādas valsts?

— Jūs prasāt no manis neiespējamo ...

Man bija vajadzīgs laiks, lai pierastu pie jaunās biogrāfijas. Es vairs nebiju senas ģimenes atvase, kuras vārds sastopams vecos augstākās sabiedrības Botēnos vai gadagrāmatās, bet tikai dienvidamerikānis, kura pēdas atrast būs nesalīdzināmi grūtāk.

— Liekas, viņš bija Fredija bērnības draugs ...

— Viņš brauca šurp kopā ar sievieti?

— Jā. Kādas divas vai trīs reizes. Francūziete. Viņi vienmēr ieradās četratā kopā ar krievieti un Frediju ... Pēc vecmāmuļas nāves ...

Viņš piecēlās.

— Varbūt iesim atpakaļ. Paliek drēgns.

Bija jau pavisam tumšs, un mēs atgriezāmies «vasaras ēdamzālē».

— Fredija mīļākā istaba ... Vakaros viņi te nosēdēja līdz vēlai naktij kopā ar krievieti, latīņamerikāni un otru meiteni.

Dīvāna aprises bija vairs tikai izplūdis laukums, bet griestos garas ēnas veidoja rombus un kvadrātus. Velti es pūlējos atgriezt mūsu bijušo vakaru atbalsis.

— Šeit viņiem stāvēja biljards... īpaši iecienījusi to bija dienvidamerikāņa mazā draudzene. Viņa vienmēr uzvarēja . .. Zinu to tāpēc, ka vairākas reizes spēlēju kopā ar viņu. Kā redzat, arī biljards joprojām vēl te ...

Viņš ievilka mani tumšā gaitenī, iededza kabatas bateriju, un mēs izgājām akmens plāksnēm izliktā hallē, no kurienes augšup veda iespaidīgas kāpnes.

— Parādes ieeja ...

Kāpņu galā es patiešām ieraudzīju biljardu. Bobs apgaismoja to ar bateriju. Pamesta centrā gulēja baltā bumbiņa, it kā spēle būtu pārtraukta tikai uz mirkli un tūlīt to atkal turpinās. Jau Geja Orlova, es, Fredijs vai mistiskā francūziete, ar kuru biju atbraucis šurp, bet varbūt Bobs — noliekušies, lai dotu izšķirošo triecienu.

— Jā, redzat, biljards joprojām vēl šeit. ..

Viņš uzspīdināja gaismu lieliskajām kāpnēm.

— Kāpt augšā nav nekādas jēgas. Viņi visu aizzīmogojuši ...

Nodomāju, ka Fredijam augšā bijusi istaba. Vispirms bērnistaba, tad puiša kambaris ar grāmatplauktiem un pie sienām piespraustām fotogrāfijām, bet uz vienas no tām — kāpēc gan ne? — mēs visi četri vai arī divatā ar Frediju, cieši apskāvušies. Bobs atspiedās pret biljardu, lai no jauna aizkūpinātu pīpi. Bet es nespēju novērst acis no varenajām kāpnēm, kuras vairs nevienam nekalpoja, jo augšā viss bija «aizzīmogots».

Izgājām ārā pa mazajām sāndurvīm, kuras viņš atkal noslēdza, divreiz pagriežot atslēgu. Ārā jau bija satumsis.

— Man jātiek uz Parīzes vilcienu, — es viņam sacīju.

— Nāciet man līdzi.

Viņš paņēma mani aiz rokas un veda cieši gar akmens mūri.

Nonācām līdz vecajiem staļļiem. Viņš atvēra stiklotās durvis un iededza petrolejas lampu.

— Elektrība jau sen atslēgta ... Bet par ūdeni viņi aizmirsuši.

Mēs nokļuvām telpā ar tumša koka galdu un pītiem klūgu krēsliem vidū. Pie sienām fajansa šķīvis un vara trauki. Virs loga izbāzta mežacūkas galva.

— Gribu jums kaut ko uzdāvināt.

Bobs piegāja pie lādes, kas stāvēja otrā istabas galā, un to atvēra. Viņš izņēma kādu kārbu un nolika to uz galda. Uz kārbas bija rakstīts «Lefebra biskvīti — Nante». Bobs pastūma kārbu uz manu pusi.

— Jūs bijāt Fredija draugs, vai ne? — Bobs vaicāja drebošā balsī.

— Jā.

— Nu, tad ņemiet šo ...

Viņš norādīja uz kārbu.

— Tās ir atmiņas no Fredija .. . Tīrie sīkumi, ko izdevās paglābt, kad viņi te visu aprakstīja.

Bobs bija no tiesas saviļņots. Man pat likās, ka viņa acis kļūst valgas.

— Fredijs man ļoti dārgs ... Pazīstu viņu no mazotnes. Viņš bija no sapņotājiem. Nepaguris atkārtoja, ka, izaudzis liels, nopirkšot burinieku. Viņš mēdza teikt: «Bob, tu būsi man otrais palīgs...» Dievs vien zina, kur viņš tagad... vai maz dzīvs . ..

— Gan atradīsies, — es teicu.

— Vecmāmuļa bija viņu pārāk izlutinājusi, zināt...

Bobs paņēma kārbu un sniedza man. Atcerējos Stjopu de Džagorjevu un viņa sarkano kārbu, kuru viņš tāpat bija man atdevis. Patiesi, šai pasaulē viss beidzas vecās biskvītu vai šokolādes kārbās. Bet varbūt cigāru?

— Paldies.

— Pavadīšu jūs uz vilcienu.

Gājām pa meža taku, un Bobs ar lukturi apgaismoja mums ceļu. Vai viņš iet pareizi? Man likās, ka brienam aizvien dziļāk mežā.

— Pūlos atcerēties Fredija drauga vārdu. Nu tā paša, ko jūs rādījāt man fotogrāfijā ... Tā dienvidamerikāņa.

Mēs šķērsojām klajumu, kur zāle fosforescēja mēnessgaismā. Pašā vidū — piejūras priežu puduris. Bobs nodzēsa savu lukturi, jo te bija gaišs kā dienā.

— Fredijs mēdza jāt šurp kopā ar vēl vienu draugu. Žokeju ... Vai Fredijs nekad nav jums stāstījis par šo žokeju?

— Nekad.

— Neatminos vairs viņa vārdu... Kaut gan viņš bija slavens. Viņš bija Fredija vectēva žokejs vēl tolaik, kad vecajam piederēja sacīkšu zirgi.

— Vai latīņamerikānis arī bija pazīstams ar žokeju?

— Skaidra lieta. Viņi te ieradās visi kopā. Žokejs arī spēlēja biljardu kopā ar pārējiem. Ja nemaldos, tas bija viņš, kas iepazīstināja Frediju ar to krievieti...

Baidījos, ka nespēšu atcerēties visus sīkumus. Vajadzēja to visu steigšus pierakstīt blociņā.

Ce|s ieslīpi veda augšup, un es tikko varēju paiet — rudens lapu biezajā klājienā slīdēja kājas.

— Vai atcerējāties, kā sauca to latīņamerikāni?

— Tūlīt... tūlīt... mēģināšu atcerēties ...

Es turēju cepumu kārbu, cieši piespiedis to pie sāniem, un degu nepacietībā ātrāk uzzināt tās saturu. Varbūt es tajā atradīšu atbildes uz maniem jautājumiem. Savu vārdu. Vai vismaz žokeja vārdu.

Bijām nonākuši jau līdz dzelzceļa uzbērumam. Vēl tikai jānokāpj lejā, un klāt Stacijas laukums. Tas šķita gluži tukšs tāpat kā neonu apgaismotā ēka. Kāds riteņbraucējs lēni pārbrauca pāri laukumam un apstājās pie stacijas.

— Liekas ... viņu sauca ... Pedro ...

Abi stāvējām uzbēruma pašā malā. Bobs atkal bija izvilcis savu pīpi un spodrināja to ar kādu mazu, dīvainu rīku. Es klusībā atkārtoju vārdu, kas man bija dots piedzimstot, vārdu, kādā mani sauca mūža lielāko daļu, vārdu, kas dažiem cilvēkiem varbūt atsauc atmiņā manu seju. Pedro.

XII

Cepumu kārbā nebija nekā sevišķa. Aplupis alvas zaldātiņš ar bungām. Uz baltas aploksnes uzlīmēts četrlapu āboliņš. Fotogrāfijas.

Divās no tām esmu arī es. Nav nekādu šaubu — tas ir tas pats cilvēks, kas redzams blakus Gejai Orlovai un vecajam Džordžadzem. Gara auguma tumšmatis — es — tikai bez ūsām. Vienā fotogrāfijā esmu uzņemts kopā ar vēl vienu tikpat gara auguma jaunu vīrieti manos gados, bet gaišākiem matiem. Fre-dijs? Jā, jo otrā pusē kāds ar zīmuli uzrakstījis: «Pedro — Fre-dijs — Labola». Mēs esam uzņemti jūras krastā ar peldmēte-ļiem mugurā. Kā redzams, ļoti vecs uzņēmums.

Otrā fotogrāfijā — esam visi četri: Fredijs, es, Geja Orlova,

kuru es tūlīt pazinu, un vēl kāda jauna sieviete, sasēdušies uz grīdas, ar mugurām atbalstījušies pret vasaras ēdamzāles sarkano samta dīvānu. Labajā pusē redzams biljards.

Trešajā fotogrāfijā — tā pati jaunā sieviete, kas iepriekš, uzņemta kopā ar mums vasaras ēdamzālē. Viņa stāv pie biljarda galda un tur rokās kiju. Gaišie mati brīvi krīt pār pleciem. Tā pati, ko vadāju pie Fredija? Vēl kādā citā fotogrāfijā viņa stāv, atspiedusies pret verandas margām.

Atklātne ar skatu uz Ņujorkas ostu uz Mesjē Robēra Brina vārda pie Hovarda de Lica. Valbrēza. Orna. Uz tās lasāmi šādi vārdi:

«Dārgo Bob. Sveicieni no Amerikas. Uz drīzu tikšanos. Fre-dijs.»

Vēl kāds dīvains dokuments ar uzrakstu:

Consulado General de la

Republica Argentina Nr. 106.

Argentīnas republikas Ģenerālkonsulāts Francijā, Grieķijas interešu pilnvarotais okupētajā zonā, apliecina, ka 1914.— 1918. gada Lielā pasaules kara laikā Saloniku pilsētas municipalitātes arhīvs gājis bojā ugunsgrēkā.

Parīzē, 1941. gada 15. jūlijā.

Argentīnas republikas Ģenerālkonsuls Grieķijas interešu pilnvarotais Seko paraksts, zem kura lasāms:

R. L. de Oliveira Sezārs,

Ģenerālkonsuls.

Es? Nē. Viņa vārds nav Pedro.

Mazs avīzes izgriezums:

Hovarda de Lica sekvestrētā īpašuma Publiska izsole-pārdošana pēc Valsts īpašuma Pārvaldes Lūguma notiks

Valbrēzā (Ornā) Senlazāras pilī 7. un 11. aprīlī Nekustamais īpašums

Mākslas priekšmeti, veclaicīgas un modernas mēbeles Gleznas — Porcelāns — Keramika Paklāji — Gultas veļa — Aizkari Flīģelis «Erard»

Ledusskapis u. c.

Izstāde: sestdien 6. aprīlī no pīkst. 14.00 līdz 18.00 un pārdošanas rītos no pīkst. 10.00 līdz 12.00.

Atplēšu aploksni ar uzlīmēto četrlapu āboliņu. Tajā glabājas četras mazas kabatas formāta fotogrāfijas, kuras saucam par momentuzņēmumiem. Viena ir Fredija, otra — mana, trešā — Gejas Orlovas, bet ceturtā — jaunās sievietes ar gaišajiem matiem.

Vēl atrodu neaizpildītu Dominikanas Republikas pasi.

Nejauši apgriežu otrādi gaišmates momentuzņēmumu un lasu:

Pedro: Anžū 15-28.

Uzrakstīts ar zilu tinti un tajā pašā nesalasāmajā rokrakstā, kas uz Amerikas atklātnes.

XIII

Vai vēl atradīsies kaut viena piezīmju grāmatiņa, kurā pierakstīts šis telefona numurs, kurš kādreiz bijis manējais? Bet varbūt tas gluži vienkārši bija dienesta numurs, pa kuru mani varēja atrast tikai noteiktās stundās pēcpusdienās?

Es uzgriežu Anžū 15-28. Signāli seko cits citam, taču neviens neatbild. Kādā tukšā dzīvoklī vai sen neapdzīvotā istabā varbūt palikušas manas klātbūtnes pēdas, kur telefons šovakar zvana velti?

Man pat nav jāzvana uz izziņu biroju. Vajag tikai, atgrūžoties ar kāju, pagriezties ar ādu apvilktajā krēslā. Manā priekšā plašā izvēlē sarindoti Botēni un gadagrāmatas. Viena no tām, gaiši zaļos ševro ādas vākos, ir plānāka par pārējām. Tieši tā man vajadzīga. Te atrodami visi Parīzes abonentu telefona numuri ar attiecīgām adresēm par pēdējiem trīsdesmit gadiem. Trīcošiem pirkstiem šķirstu lappuses. Un lasu:

Anžū 15-28 — Kambaserēsa ielā 10-b, VIII rajons.

Bet tā paša gada Botēnā, kurā telefona numuri sakārtoti pēc ielu nosaukumiem, nav ziņu par šo numuru:

Kambaserēsa (iela)

VIII rajons. [4]

MIR 74-31 MIR 74-32 MIR 74-33

49

Cilvēks, kuru sauca par Pedro. AN20 15-28. Kambaserēsa ielā 10-b, Parīzes VIII rajons.

Viņš, kā liekas, strādāja kādā Latīņainerikas diplomātiskajā misijā.

Pulkstenis, ko Hitte atstājis uz rakstamgalda, rada otro stundu. Lejā, pa Njelas bulvāri garām pabrauc vairs tikai retā mašīna, un dažreiz, kad iedegas sarkanā gaisma, es dzirdu nokaucam bremzes.

Šķirstu vecos Botēnus. Pirmajās lappusēs aizvien atrodami vēstniecību, diplomātisko misiju un to darbinieku saraksti. Dominikanas Republika

Mesīnas avēnija 21 (VIII raj.) CARNO 10-18.

N... Ārkārtējais vēstnieks un pilnvarotais ministrs.

Doktors Gustavo H. Enrikess. Pirmais sekretārs.

Doktors H. Salvadore E. Paradass. Otrais sekretārs (ar kundzi), Elzasas iela 41 (X raj.),

Doktors M. Bjenvenido Karrasko. Atašejs.

Dekampa ielā 45 (XVI raj.), tel. TRO 42-91.

Venecuēla

Kopernika ielā 11 (XVI raj.) PASS! 72-29.

Kanceleja: Pumpja ielā 115 (XVI raj.) PASSI 10-98.

Doktors M. Karlo Aristimuno Kolls, Ārkārtējais vēstnieks un Pilnvarotais ministrs.

M. Haime Pikons Febres. Padomnieks.

M. Antonio Maturibs. Pirmais sekretārs.

M. Antonio Briuno. Atašejs.

Pulkvedis H. Lopes-Mendess. Militārais atašejs.

M. Padro Saloaga. Tirdzniecības atašejs.

Gvatemala

Zofra laukums 12 (VII raj.). Tel. SEGIR 09-59.

M. Adams Morisks Rioss. Pagaidu pilnvarotais padomnieks. M. Ismaēls Gonsaless Arevalo. Sekretārs.

M. Frederiko Murgo. Atašejs.

Ekvadora

Vagramas avēnija 91 (XVII raj.). Tel. ETUALA 17-89.

M. Gonsalo Saldumbide. Ārkārtējais vēstnieks un pilnvarotais ministrs (ar kundzi).

M. Alberto Puigs Arosemena. Pirmais sekretārs (ar kundzi). M. Alfredo Gangotena. Trešais sekretārs (ar kundzi).

M. Karloss Gusmans. Atašejs (ar kundzi).

M. Viktors Sevaljoss. Padomnieks (ar kundzi), Jēnas avēnijā 21 (XVI raj.).

Salvadora

Rikess Vega. Ārkārtējais vēstnieks.

Majors H. H. Vico. Militārais atašejs (ar meitu).

F. Kapurro. Pirmais sekretārs.

Luiss ...

Burti sāk lēkāt. Kas esmu es?

XV

Nogriezieties pa kreisi un būsit pārsteigti par šīs Kambase-rēsa ielas daļas neparasto tukšumu un klusumu. Nevienas mašīnas. Es pagāju garām kādai viesnīcai, un man apžilba acis no spožās gaismas, ko izstaroja vestibila kristāla lustra. Spīdēja saule.

10-b ir šaurs piecstāvu nams. Augstiem logiem otrajā stāvā. Iepretim, otrpus ielai, dežurē policists.

Ārdurvju viena puse vaļā, kāpnēs iedegta gaisma. Garš gaitenis pelēkām sienām. Galā — sīkrūtotas durvis uz atsperes, ka ar grūtībām atdarīju. Kāpnes, kas ved augšā, ir bez grīdsegas.

Apstājos pie dzīvokļa durvīm otrajā stāvā. Esmu nolēmis apjautāties visos stāvos, vai īrnieku telefona numurs senāk nav bijis ANŽU 15-28, un man kaklā sakāpis kamols, jo es apzinos savas rīcības dīvainību. Pie durvīm ir vara plāksnīte, uz kuras lasu: Helēna Pilgrama.

Pārāk nolietotais zvans ieskanējās ļoti vāji un saraustīti. Uzspiedu īkšķi zvana pogai un ilgi to neatlaidu. Durvis pavērās. Spraugā parādījās sievietes seja īsi apgrieztiem pelnu pelēkiem matiem.

— Kundze ... Es gribētu uzzināt...

Sieviete nopētīja mani. Viņai bija neparasti dzidras acis. Viņas vecums nebija nosakāms. Trīsdesmit, piecdesmit gadu?

— Vai jūsu agrākais telefona numurs nebija ANZO 15-28?

Viņa sarauca uzacis:

— Jā. Un tad?

Sieviete atvēra durvis. Viņai mugurā bija melni zīda vīriešu rītasvārki.

— Kādēļ tas jūs interesē?

— Tādēļ ka ... Reiz es šeit dzīvoju . ..

Sieviete iznāca kāpņu laukumiņā un mani cieši nopētīja.

— Bet.. . Jūs taču esat... mesjē ... Makevuā?

— Jā, — es teicu uz labu laimi.

— Nāciet iekšā.

Viņa izskatījās patiesi saviļņota. Mēs stāvējām viens otram pretim vestibilā ar sabojātu parketa grīdu. Vairāki dēlīši bija aizvietoti ar linoleja ielāpiem.

— Jūs neesat pārāk izmainījies, — viņa smaidot teica.

— Jūs arī ne.

— Vai tad jūs vēl atceraties mani?

— Atceros jūs ļoti labi, — es teicu.

— Cik mīļi...

Sievietes acis labpatikā kavējās pie manis.

— Nāciet...

Viņa ieveda mani istabā — plašā telpā ar ļoti augstiem griestiem un logiem, kurus jau biju ievērojis uz ielas. Parkets tikpat nolaists kā priekšnamā, vietām noklāts ar baltiem vilnas paklājiņiem. Caur logiem rudenīga saule lēja istabā dzinta-rainu gaismu.

— Sēdieties ...

Sieviete norādīja uz kušeti ar samta spilventiņiem, kas balstījās pret sienu. Pati apsēdās pa kreisi no manis.

— Dīvaini jūs atkal sastapt un tik negaidīti.

— Nejauši gāju garām, — es teicu.

Tagad sieviete izskatījās daudz jaunāka nekā pirms brīža, kad ieraudzīju viņu durvīs. Gludā seja bez nevienas krunciņas ap acīm, lūpu kaktiņos un uz pieres dīvaini kontrastēja ar sirmajiem matiem.

— Liekas, jūs esat mainījusi matu krāsu, — es riskēju.

— Nē taču ... dabūju sirmus matus jau divdesmit piecu gadu vecumā ... Un nolēmu tādus arī atstāt...

Bez dīvāna ar samta spilventiņiem mēbeļu bija maz. Pie pretējās sienas garš. četrstūrains galds. Starp abiem lielajiem logiem — ar netīru smilškrāsas audumu apvilkts vecs manekens, kas dīvainā kārtā vedināja uz domām par šūšanas darbnīcu. Starp citu, uz galda istabas stūrī ievēroju arī šujmašīnu.

— Un šo dzīvokli jūs atceraties? — sieviete jautāja. — Redzat ... daudz kas vēl saglabājies ...

Viņa nevilšus pamāja ar roku uz drēbnieka manekena pusi.

— To visu Denīze atstāja ...

Denīze?

— Patiešām, — es teicu, — še maz kas mainījies ...

— Un Denīze? — viņa nepacietīgi jautāja. — Kā viņai klājas?

— Kā lai to pasaka, jau labi sen kā neesmu viņu redzējis, — es teicu.

— Ak tā ...

Sieviete izskatījās vīlusies un pašūpoja galvu par zīmi, ka sapratusi un par «Denīzi» vairs nerunās. Aiz smalkjūtības.

— Patiesībā jūs pazināt Denīzi jau labi sen? ... — es vaicāju.

— Jā ... Mūs iepazīstināja Leons.

— Leons?

— Leons van Allens.

— Nu, protams, — es sacīju, uztvēris viņas balsī gandrīz vai pārmetošu toni par to, ka Leona vārds manī tūlīt nebija saistījies ar šo «Leonu van Allenu».

— Un kā klājas Leonam van Allenam? — es apjautājos.

— Nu jau būs kādi... divi vai trīs gadi, kopš neesmu no viņa saņēmusi nekādas vēstis ... Viņš aizbrauca uz Paramaribo, holandiešu Gviānu, kur nodibināja deju skolu.

— Deju skolu?

— Jā. Leons sākumā dejoja un tikai pēc tam kļuva par drēbnieku ... Jūs nezinājāt?

— Zināju, protams. Bet biju aizmirsis.

Viņa iekārtojās ērtāk, atspiedās ar muguru pret sienu un ciešāk savilka rītasvārkus.

— Un ar ko jūs tagad nodarbojaties?

— Es? ... Tāpat vien, ne ar ko īpašu ...

— Jūs vairs nestrādājat Dominikanas Republikas diplomātiskajā misijā?

— Nē.

— Atcerieties, jūs kādreiz piedāvājāt pagādāt man dominikāņu pasi? Toreiz jūs teicāt, ka dzīvē vienmēr jānodrošinās pret nejaušībām un katram gadījumam jātur gatavībā vairākas pases ...

Šīs atmiņas sievieti uzjautrināja. Viņa īsi iesmējās.

— Kad jūs pēdējo reizi saņēmāt kādas ziņas no... Denī-zes? — es jautāju.

— Kad jūs abi kopā aizbraucāt uz Mežēvu, viņa man no turienes atrakstīja pāris vārdu. Un kopš tā laika — klusums.

Sieviete lūkojās manī jautājošu skatienu, bet acīmredzot neuzdrošinājās vaicāt bez aplinkiem. Un kas bija Denīze? Kāda loma viņai bijusi manā dzīvē?

— Zināt, — es sacīju, — mani bieži pārņem sajūta, ka dzīvoju necaurredzamā miglā ... Man ir atmiņas zudumi... Grūtsirdības brīži... Tāpēc, ejot pa šo ielu, gar jūsu māju, es atļāvos ... uzkāpt pie jums, lai atsauktu ... atsauktu ...

Velti meklēju īstos vārdus, tam nebija nekādas nozīmes, jo sieviete smaidīja, un šis smaids nozīmēja, ka mana rīcība viņu nepārsteidz.

— Jūs gribat teikt: atsaukt atmiņā vecos labos laikus?

— Jā. Tieši to ... Vecos labos laikus ...

No zemā galdiņa dīvāna galvgalā sieviete paņēma zeltītu kārbu un atvēra to. Kārba bija pilna ar cigaretēm.

— Nē, paldies, — es sacīju.

— Jūs vairs nesmēķējat? Tās ir angļu cigaretes. Atceros gluži labi — jūs smēķējāt angļu cigaretes... Vienmēr, kad satikāmies šeit visi trīs kopā ar Denīzi. Jūs nesāt man pilnu somu ar angļu cigaretēm ...

— Tā jau bija gan .. .

— Diplomātiskajā misijā jūs tās varējāt dabūt, cik vien kārojās...

Es pastiepu roku pēc zeltītās kārbas un saņēmu cigareti starp īkšķi un rādītājpirkstu. Tad piesardzīgi ieliku mutē. Aizkūpinājusi cigareti, sieviete pasniedza šķiltavas man. Biju spiests tās šķilt vairākkārt, pirms iedegās liesmiņa. Ievilku dūmu. Durstīgas sāpes plaušās tūlīt izraisīja klepu.

— Esmu atradis, — es sacīju.

Nezināju, kā lai atbrīvojos no cigaretes, un joprojām turēju to starp īkšķi un rādītājpirkstu, kamēr tā pamazām izdega.

— Tātad, — es sacīju, — tagad jūs dzīvojat šajā dzīvoklī?

— Jā. Kad nesaņēmu vairs nekādu ziņu no Denīzes, atkal pārvācos uz šejieni .. . Viņa jau pati man teica pirms aizbraukšanas, ka es varot pārņemt dzīvokli.

— Pirms aizbraukšanas?

— Nu ja ... Pirms jūsu aizbraukšanas uz Mežēvu.

Sieviete paraustīja plecus kā par kaut ko pašu par sevi saprotamu.

— Man liekas, ka neesmu pārāk ilgi dzīvojis šajā dzīvoklī . . .

— Dažus mēnešus kopā ar Denīzi...

— Un pirms tam šeit dzīvojāt jūs?

Viņa skatījās manī galīgi apmulsusi.

— Nu, protams, kā gan citādi ... Tas taču bija mans dzīvoklis .. . Es gluži vienkārši izlīdzēju Denīzei, jo man pašai uz pāris mēnešiem vajadzēja aizbraukt no Parīzes.

— Piedodiet... es domāju par ko citu.

— Denīzei šeit bija ļoti ērti... Pietiekami daudz vietas, lai iekārtotu šūšanas darbnīcu.

Šuvēja?

— Nespēju saprast, kādēļ mums ievajadzējās aiziet no šejienes, — sacīju.

— Es tāpat...

Atkal šis jautājošais skatiens. Bet ko gan es varēju viņai paskaidrot? Zināju vēl mazāk par viņu. Es vispār neko nezināju. Beidzot iemetu pelnu traukā izdegušo cigaretes galu, kas apsvilināja man pirkstus.

— Vai mēs ar jums jau bijām pazīstami, kad pārnācām uz dzīvi šeit kopā ar Denīzi? — es iedrošinājos pavaicāt.

— Jā. Pāris reizes bijām tikušies. Pie jums viesnīcā...

— Kādā viesnīcā?

— Kambona ielā. Viesnīcā «Kastīlija». Vai atceraties zaļo istabu, kur dzīvojāt kopā ar Denīzi?

— Jā.

— Jus pametat «Kastīliju», jo nejūtaties tur drošība. Vai ta nebija?

— Jā.

— Tas patiesi bija briesmīgs laiks.

— Kāds laiks?

Sieviete neatbildēja. Viņa aizkūpināja otru cigareti.

— Es gribētu parādīt jums dažas fotogrāfijas, — es teicu.

Izvilku no iekškabatas aploksni, kurā biju salicis visas fotogrāfijas un vienmēr nesāju sev līdzi. Parādīju viņai fotogrāfiju, kurā mēs visi bijām redzami vasaras ēdamzālē — Fredijs Hovards de Lies, Geja Orlova, jaunā nepazīstamā sieviete un es.

— Vai pazīstat mani?

Viņa iegrozījās tā, lai varētu apskatīt fotogrāfiju saules gaismā.

— Jūs te esat kopā ar Denīzi, bet abus pārējos es nepazīstu ...

Tātad jaunā sieviete bija Denīze.

— Jūs nebijāt pazīstama ar Frediju Hovardu de Licu?

— Nē.

— Un Geju Orlovu?

— Nē.

Patiesībā cilvēki tomēr dzīvo pārāk savrup, jo pat viņu draugi cits citu nepazīst. Cik nožēlojami.

— Man ir vēl divas viņas fotogrāfijas.

Pasniedzu viņai mazo personības apliecības foto un vēl to, kur Denīze redzama, atspiedusies pret verandas margām.

— Šo uzņēmumu esmu jau redzējusi, — sieviete sacīja. — Liekas, Denīze atsūtīja man to no Mežēvas. Neatceros vairs, kur esmu to likusi.

Paņēmu no viņas fotogrāfiju un to uzmanīgi aplūkoju. Me-žēva. Denīzei aiz muguras bija redzams logs ar koka aizvir-

Jutos atvieglots, ka viņa atkārtoja manu vārdu, jo pirmo reizi, kad viņa to minēja, nebiju skaidri sadzirdējis. Gribējās to tūlīt pierakstīt, bet nebiju pārliecināts par pareizrakstību.

— Man |oti patīk, kā jūs izrunājat manu vārdu, — es teicu. — Francūzietei tas nemaz nenākas viegli... Bet kā jūs to rakstītu? Parasti daudzi, to rakstot, kļūdās ...

Pateicu to aušīgā tonī. Sieviete pasmaidīja.

— Ma .. . а ... к ... un e ... v ... u ... ā, — viņa nosauca pa burtiem.

— Vienā vārdā? Vai esat par to pārliecināta?

— Pilnīgi pārliecināta, — viņa apstiprināja, priecājoties, ka man nav izdevies viņu pieķert.

Tātad Makevuā.

— Bravo, — es teicu.

— Es nekad nekļūdos ortogrāfijā.

— Pedro Makevuā ... Es nu gan saucos dīvainā vārdā, kā jums šķiet? Brīžiem man pašam liekas, ka vēl neesmu pie tā pieradis ...

— Gandrīz piemirsu ... Ņemiet, — viņa teica.

Viņa izvilka no kabatas aploksni.

— Pēdējais, ko saņēmu no Denīzes ...

Atlocīju papīra lapu un izlasīju:

Mežēva, 14. februārī

Dārgā Helēna,

Tas nu ir izlemts. Rīt mēs kopā ar Pedro pāriesim robežu. Rakstīšu Tev no turienes, cik vien ātri varēšu.

Pagaidām uzdodu Tev kāda cilvēka telefona numuru Parīzē, kuram pateicoties varam sarakstīties:

Oļegs de Vredē Oteijā 54-73

Skūpstu.

Denīze.

— Un jūs zvanījāt?

— Jā, bet man ik reizi atbildēja, ka mesjē esot izgājis.

— Kas viņš ir, šis de Vredē?

— Nezinu. Nekad agrāk Denīze viņu nav pieminējusi...

Saule pa to laiku bija klusi atstājusi istabu. Sieviete iededza

lampu, kas stāvēja uz zemā galdiņa dīvāna galā.

— Labprāt ielūkotos istabā, kur mēs dzīvojām, — es teicu.

— Protams ...

Mēs izgājām gaitenī, un sieviete atvēra kādas durvis labajā pusē.

— Te nu tā ir, — viņa teica. — Es to vairs neizmantoju. Pati guļu viesistabā. Jūs jau zināt... tajā, ar logiem uz pagalmu.

Paliku stāvam durvīs. Vēl bija gaišs diezgan. Logam gar abām pusēm vīnsārti aizkari. Sienas aplīmētas gaiši zilām rakstainām tapetēm.

— Atceraties? — sieviete jautāja.

— Jā.

Pie sienas matracis. Piegāju un apsēdos uz ta malas.

— Vai drīkstu te palikt kādu brīdi viens?

— Nu, protams.

— Pasapņošu par «vecajiem labajiem laikiem» . ..

Viņa skumji paskatījās manī un nogrozīja galvu.

— Es uzvārīšu tēju ...

Arī šajā istabā bija bojāts parkets, dažu dēlīšu trūka, bet neviens nebija pūlējies tos piesegt. Pretim logam balts marmora kamīns, virs ta — spogulis zeltītā rāmī, ko stūros vēl sarežģīja gliemežvāku skulpturālie veidojumi. Izstiepos uz matrača un lūkojos griestos, pēc tam tapešu rakstā. Gandrīz vai iebadīju ar pieri sienā, lai labāk saskatītu katru sīkumu. Lauku dzīves ainas. Šūpolēs — jaunas meitenes parūkās. Gani, kuplās biksēs, spēlē mandolīnu. Mēnesnīcas apspīdēti koki. Tas viss atstāja mani vienaldzīgu, kaut gan esmu tos neskaitāmas reizes skatījis, gulēdams šajā gultā. Es meklēju griestos, pie durvīm, uz sienām kādu zīmi vai pēdas, pats īsti nezināju, ko. Bet nekas nesaistīja manu skatienu.

Piecēlos un aizgāju līdz logam. Palūkojos lejup.

Iela bija tukša un šķita tumšāka nekā pirmīt, kad nācu šurp. Policists vēl joprojām stāvēja savā postenī otrpus ielai. Kreisajā pusē, ja pienāca pie paša loga, bija redzams tikpat tukšs laukums un citi policisti postenī. Likās, ka apkārtējo namu logi absorbē krēslu, kas nolaižas pār pilsētu. Sie logi bija tumši, un varēja noprast, ka aiz tiem neviens nedzīvo.

Tad manī it kā kaut kas pārtrūka. Skats, ko redzēju pa logu, viesa dīvainu satraukumu, tādu kā pazīstamu baiļu sajūtu. Namu fasādes, tuksnesīgā iela, policistu silueti mijkrēslī satrauca mani tikpat nodevīgi kā smarža vai melodija, kas reiz bijusi tuva. Tagad es zināju, ka šajā stundā bieži esmu te nekustīgi stāvējis un paslepus glūnējis tumsā, neuzdrošinoties iedegt gaismu.

Kad beidzot atgriezos salona, man likās, ka tur vairs neviena nav, bet sieviete bija atlaidusies uz samta dīvāna. Viņa gulēja.

Es klusi piegāju un uzmanīgi apsēdos otrā galā. Paplāte ar tējkannu un divām tasēm bija nolikta uz baltās grīdsegas is-tabas vidū. Noklepojos. Viņa nepamodās. Ielēju tēju abās tasēs. Tā bija auksta.

Blakus dīvānam iedegtā lampa apgaismoja tikai da|u telpas, un es tikko varēju saskatīt galdu, manekenu un šujmašīnu, ko «Denīze» šeit atstājusi. Kādi bija mūsu vakari šajā istabā? Kā gan to uzzināt?

Dzēru tēju maziem malciņiem. Klausījos viņas elpā, gandrīz nemanāmā, bet istabā valdīja tāds klusums, ka pat mazākais troksnītis vai čuksts būtu nograndis kā īsts sprādziens. Kādēļ viņu modināt? Neko lielu jau viņa man pastāstīt nevarēja. Es noliku savu tasi uz baltā paklāja.

Kad gāju ārā no istabas, parketa dēlīši zem manām kājām iečīkstējās.

Tumsā meklējot izeju un kāpņu apgaismojuma slēdzi, tālāk gāju uz pirkstgaliem. Aizvēru durvis, cik vien klusu iespējams. Kad pagrūdu nākamās stiklrūtotās durvis, kas veda uz vestibilu un tālāk uz nama ārdurvīm, manī kaut kas pārtrūka otru reizi, kā tobrīd, kad lūkojos pa logu. Ieeju apgaismoja stikla lode, kas izstaroja baltu, spožu gaismu. Pamazām manas acis sarada ar spilgto gaismu. Tā es tur stāvēju, aplūkojot pelēkās sienas un mirdzošās durvju rūtis.

Mani pārņēma sajūta, kas rodas, kad cilvēks, mostoties no miega, pūlas notvert ātri gaistoša sapņa drumslas, kas palīdzētu atcerēties visu sapni. Redzēju sevi ejam pa naksnīgo Parīzi un atgrūžam šī nama durvis Kambaserēsa ielā. Tad acis pēkšņi apžilba un labu brīdi es neredzēju vairs itin neko, tik ļoti vestibila spilgtā gaisma kontrastēja ar āra tumsu.

Kad tas bija? Vai tad, kad vēl saucos Pedro Makevuā un mēdzu atgriezties šurp katru vakaru? Vai manā atmiņā saglabājies šis vestibils, lielais taisnstūrainais salmu paklājs, pelēkās sienas, ar vara gredzenu apjoztā stikla lode pie griestiem? Caur durvju rūtīm bija redzama kāpņu lejasdaļa, un mani pārņēma vēlēšanās vēlreiz uzkāpt pa tām, lai nostaigātu daudzkārt mīto ceļu, atkārtojot tās pašas kustības.

Es ticu, ka namu kāpnēs vēl atbalsojas to cilvēku soļi, kuri tur dzīvojuši un kuru sen vairs nav. Bet arī pēc viņiem vēl kaut kas turpina vibrēt — impulsi, kas kļūst arvien vājāki un kurus noteikti var sajust, ja vien cilvēks ir pietiekami uzmanīgs. Var jau būt, ka es nekad neesmu bijis šis Pedro Makevuā, vispār neesmu bijis nekas, bet impulsi sākuši vibrēt manī, gan tikko manāmi, gan pietiekami spēcīgi, un zaudētās atbalsis, kas še virmo gaisā, — izkristalizējās, un tas biju es.

XVI

Viesnīca «Kastīlija» Kambona ielā. Pretim portjē istabiņai — neliels salons. Grāmatu skapī ar stikliem — L. de Vīlkastela «Restaurācijas vēsture». Varbūt kādu vakaru, kāpjot augšā uz savu istabu, es ņēmu palasīt vienu no sējumiem un aizmirsu tajā vēstuli, fotogrāfiju vai telegrammu, ko izmantoju par grāmatzīmi. Bet es neuzdrošinos lūgt portjē atļauju pāršķirstīt septiņpadsmit sējumus, lai uzmeklētu manis atstātās pēdas.

Aiz viesnīcas redzams pagalms, ko ieskauj efejām apaugusi zaļa režģu siena. Pagalmu klāj okera krāsas bruģakmens tenisa kortu smilšu krāsā. Tur izvietoti galdi un krēsli.

Tātad esmu šeit dzīvojis ar Denīzi Kudrēzu. Vai mūsu istabas logi bija ielas vai sētas pusē?

XVII

Austerlicas krastmala 19. Četrstāvu nams, atvērtas ieejas durvis, pa kurām redzams gaitenis ar dzeltenām sienām. Kafejnīca ar nosaukumu «Pie jūrnieka». Aiz stiklotajām durvīm pielikta plāksnīte, kurā spilgti sarkaniem burtiem rakstīts: «Men spreekt vlaamsch».

Vismaz kādi desmit cilvēki spiedās ap leti. Es apsēdos pie brīva galdiņa. Pie galējās sienas — liela ostas fotogrāfija, apakšā rakstīts — Antverpene.

Klienti pie letes ļoti skaļi sarunājās. Droši vien viņi visi strādāja netālu no šejienes un tagad izdzēra savu ikdienas aperitīva devu. Pie stiklotajām durvīm biljarda spēles automāts, ap kuru darbojās vīrietis tumšzilā uzvalkā un ar kaklasaiti, kas šeit dīvaini kontrastēja ar pārējo apmeklētāju ādas jakām vai darba blūzēm. Vīrietis spēlēja bez īpašas steigas, viegli novelkot automāta rokturi līdz galam.

Pīpju un cigarešu dūmi koda acīs un izraisīja man klepu. Oda pēc kausētiem cūku taukiem.

— Ko pasūtīsit?

Es pat nepamanīju viņu pienākam. Diez kāpēc biju iedomājies, ka neviens vispār nepienāks man klāt un nepieņems pasūtījumu, tik nemanāma šķita mana klātbūtne pie malējā galdiņa.

— Vienu espresso kafiju.

Tas bija maza auguma cilvēks sirmiem matiem, tā ap gadiem sešdesmit, sarkanu uzburbušu seju, protams, no daudzajiem aperitīviem. Viņa gaišzilās acis šķita vēl vairāk izbalējušas koši sārtaja sejā. Un visā šinī baltā, sarkanā un porcelāna zilā

krāsu gammā bija kaut kas omulīgs, kas tonalitātes dzidruma dēļ atgādināja fajansu.

— Piedodiet, — es sacīju brīdī, kad viņš jau devās atpakaļ pie letes. — Ko nozīmē šis uzraksts uz durvīm?

— «Men spreekt vlaamsch?»

Viņš izrunāja vārdus skanīgā balsī.

— Jā.

— Šeit runa flamiski.

Viņš tūlīt novērsās un grīļīgā gaitā devās pie letes, nekautrīgi ar roku pastumjot sānis klientus, kas viņu traucēja.

Viņš atgriezās, turot kafijas tasi abās sev priekšā izstieptajās rokās, it kā viņam sagādātu briesmīgas pūles nenomest to zemē.

— Lūdzu.

Viņš nolika tasi galda vidū, elsdams tikpat stipri kā maratona skrējējs pie finiša.

— Mesjē... vai uzvārds Kudrēzs jums kaut ko izsaka?

Es uzdevu šo jautājumu pārāk negaidīti.

Viņš iezvēlās krēslā man pretim un sakrustoja rokas uz krūtīm.

Viņš joprojām smagi elpoja.

— Kāpēc jūs jautājat? Vai pazināt... Kudrēzu?

— Nē, bet esmu šo to dzirdējis par viņu no saviem radiem.

Viņa seja ieguva ķieģeļsārtu toni, bet uz deguna izspiedās

sviedru lāsītes.

— Kudrēzs . . . Tepat jau viņš dzīvoja, trešajā stāvā.

Viņš runāja ar vieglu akcentu. Es noriju malku kafijas, cieši nolēmis ļaut viņam runāt, lai nejauši neizbiedētu ar nākamo jautājumu.

— Kudrēzs strādāja Austerlicas stacijā. Viņa sieva, tāpat kā es, bija no Antverpenes ...

— Un viņiem bija meita, vai ne?

Viņš pasmaidīja.

— Jā. Glīta maziņā ... Pazināt viņu?

— Nē, bet esmu par viņu dzirdējis ...

— Kas ar viņu noticis?

— Tieši to jau gribu noskaidrot.

— Viņa nāca pie manis lejā katru rītu, lai nopirktu tēvam cigaretes. Kudrēzs smēķēja tikai beļģu cigaretes — «Laurens».

Viņš iegrima atmiņās un, šķiet, tāpat kā es, vairs nedzirdēja ne balsu čalu, ne smieklus, ne lielgabala šāvieniem līdzīgo* spēļu automāta troksni tepat blakus.

— Kudrēzs nu gan bija vīrs uz goda. Es bieži gāju pie viņiem augšā vakariņās. Tad varēju parunāties flāmiski ar viņa sievu.

— Un jūs neko par viņiem nezināt?

— Kudrēzs ir miris ... Viņa sieva atgriezusies Antverpenē.

Viņš ar plašu žestu noslaucīja galdu.

— Tas viss ... attiecas uz melnajiem laikiem.

— Jūs teicāt, ka viņa nākusi šurp tēvam pēc cigaretēm ... Kas tā īsti bija par mārku?

— «Laurens».

Cerēju, ka varēšu to atcerēties.

— Jocīgs meitēns... desmit gadu vecumā viņa jau spēlēja biljardu ar maniem klientiem.

Viņš norādīja uz durvīm zāles viņā galā, aiz kurām droši vien bija biljarda galdi. Tātad šo spēli Denīze iemācījusies šeit.

— Pagaidiet, — viņš teica. — Gribu jums kaut ko parādīt.

Viņš smagi piecēlās un devās pie letes. Un atkal ar rokas

vēzienu aizmēza visus, kas viņu traucēja ceļā. Vairumam klientu bija jūrnieku cepures, un tie runāja jocīgā valodā, droši vien — flāmiski. Nospriedu, ka tie, bez šaubām, ir no kuģiem, kas stāv, pietauvojušies Austerlicas krastmalā, zem Beļģijas karoga.

— Lūk ... Paskatieties ...

Viņš atkal sēdēja man pretim un sniedza vecu modes žurnālu, uz kura vāka bija redzama jauna meitene kastaņbrūniem matiem, gaišām acīm un mazliet eksotiskiem vaibstiem. Es tūlīt pazinu viņu — Denīze. Viņai bija melns bolero un rokās orhideja.

— Tā ir Denīze, Kudrēza meita. Kā redzat, glītiņa. Strādāja par manekeni. Bet es pazinu viņu kopš mazotnes .. .

Žurnāla vāks bija nosmērēts un salīmēts ar skoču.

— Vēl tagad redzu viņu tādu kā toreiz, kad viņa nāca pēc cigaretēm .. .

— Vai viņa nebija ... šuvēja?

— Nē. Domāju, ka ne.

— Un jūs tiešām nezināt, kas ar viņu noticis?

— Nē.

— Varbūt jums ir viņas mātes adrese Antverpenē?

Viņš papurināja galvu. Un izskatījās sarūgtināts.

— Tas viss bija tik sen, vecais ...

Kādēļ gan?

— Vai neaizdosit man šo žurnālu? — es palūdzu.

fl

— Protams, vecais, tikai apsoliet, ka atdosit man to.

— Apsolu.

— Žurnāls man dārgs. Tikpat kā ģimenes relikvija.

— Cikos viņa nāca pēc cigaretēm?

— Precīzi bez ceturkšņa astoņos. Pirms skolas.

— Kādas skolas?

— Ženēra ielā: Mēs ar viņas tēvu dažreiz gājām meiteni pavadīt.

Pastiepu roku pēc žurnāla, paķēru to un, sirdij neciešami pukstot, pavilku uz savu pusi. Viņš taču vēl varēja pārdomāt un neatdot to.

— Paldies. Rīt atnesīšu atpakaļ.

— Tikai noteikti, labi?

Viņš skatījās manī ar zināmām aizdomām.

— Bet kāpēc tas viss jūs interesē? Vai esat viņu radinieks?

— Jā.

Es nespēju atraut acis no žurnāla vāka. Denīze te izskatījās mazliet jaunāka nekā fotogrāfijās, kas man jau bija. Auskaru papardveidīgie karekļi nokarājās zemāk par orhidejas ziedu, ko viņa turēja rokās, un aizsedza pusi kakla. Fonā — no koka izgriezts eņģeļa tēls. Bet pašā apakšā, lapas kreisajā pusē, uzraksts sīkiem, uz melnā bolero fona labi salasāmiem sarkaniem burtiņiem: «Žana Mišela Mansūra foto».

— Varbūt jūs kaut ko iedzersit? — viņš apjautājās.

— Nē, paldies.

— Nu tad uzskatiet, ka esmu jūs pacienājis ar kafiju.

— Ļoti mīļi no jūsu puses.

Es piecēlos un paņēmu žurnālu. Viņš gāja pa priekšu, izbrīvējot man ceļu starp apmeklētājiem, kuru skaits pie letes bija krietni pieaudzis. Viņš pārmija ar tiem kādu vārdu flāmiski. Mēs tikai ar grūtībām aizkļuvām līdz stiklotajām durvīm. Viņš atvēra tās un noslaucīja no deguna sviedru lāses.

— Tikai neaizmirstiet atdot, labi? — viņš teica, rādot uz žurnālu.

Viņš aizvēra durvis un iznāca man līdzi uz ielas.

— Redzat... Viņi dzīvoja trešajā stāvā, tepat augšā ...

Logi bija gaiši. Vienā varēja saskatīt tumšu koka skapi.

— Tur tagad dzīvo citi īrnieki.

— Un kurā istabā jūs toreiz ēdāt ar viņiem vakariņas?

— Tanī... pa kreisi...

Viņš norādīja uz logu.

— Bet Denīzes istaba?

— Tie logi ir otrā pusē, tie iziet uz pagalmu.

Viņš stāvēja man blakus pavisam domīgs. Beidzot es sniedzu viņam roku.

— Uz redzēšanos. Žurnālu jums noteikti atnesīšu.

— Uz redzēšanos.

Viņš raudzījās manī, piespiedis rūtij savu lielo sarkano seju. Pie letes pīpju un cigarešu dūmi tina apmeklētājus dzeltenīgā dūmakā, bet lielās sarkanās sejas apveidi arvien vairāk izplūda, jo stikls aizsvīda no viņa straujās elpas.

Jau satumsis. Šajā laikā Denīze nāca mājās no skolas, protams, ja nepalika uz pēcpusdienas stundām. Pa kuru ielu viņa nāca? No kreisās vai labās puses? Biju piemirsis pajautāt to kafejnīcas saimniekam. Šajā stundā satiksme bija gausāka un platānu zari visgarām Austerlicas krastmalai veidoja kaut ko līdzīgu velvei. Pati stacija, kas atradās mazliet tālāk, izskatījās pēc kādas eksotiskas dienvidrietumu pilsētiņas. Vēl tālāk aiz stacijas botāniskais dārzs, aiz tā Vīna Tirgus neskaidrie apveidi, un nomācošais klusums piešķīra kvartālam īpašu mieru.

Iegāju namā un nospiedu kāpnēs elektrības slēdzi. Gaiteņa grīda bija izklāta jau pavisam nodilušām melni pelēkām rombveida plāksnēm. Metāla stiepļu kājslauķis. Vēstuļu kastītes pie dzeltenās sienas. Un atkal šis kausētu cūku tauku smārds.

Man šķita, ja es tagad aizvērtu acis, ja koncentrētos, paslēpis seju rokās, varbūt man izdotos saklausīt tik tikko dzirdamu viņas papēdīšu klaudzoņu kāpnēs.

XVIII

Domāju, ka ar Denīzi mēs iepazināmies viesnīcas bārā. Es biju kopā ar cilvēku, kas redzams fotogrāfijās, ar Frediju Ho-vardu de Licu, manu bērnības draugu, un Geju Orlovu. Atgriezušies no Amerikas, viņi pagaidām bija apmetušies šajā viesnīcā. Geja Orlova man sacīja, ka gaidot draudzeni — meiteni, ar kuru tikai nesen iepazinusies.

Tad viņa nāca pati, un mani tūlīt apbūra viņas seja. Aziā-tiski vaibsti kontrastēja ar gandrīz blondajiem matiem. Ļoti dzidras, ieslīpas acis. Plati vaigu kauli. Galvā maza, jocīga tiroliešu cepurīte, īsi apgriezti mati.

Fredijs un Geja lūdza uz brīdi viņus atvainot un uzkāpa augšā savā istabā. Mēs palikām sēžot viens pretim otram. Viņa pasmaidīja.

Mēs klusējām. Denīzes dzidrajās acīs brīžiem pazibēja kaut kas zaļgans. [5]

65

XIX

Mansūrs, 2ans Mišels. Gabriēlas ielā 1. Parīzes XVIII rajons.

KLI 72-01.

XX

— Atvainojiet mani, — viņš teica, kad apsēdos pie viņa galdiņa Blanša laukuma kafejnīcā, kur bijām telefoniski vienojušies tikties sešos vakarā. — Atvainojiet, bet es vienmēr norunāju tikšanos ārpus mājas... īpaši ar nepazīstamiem cilvēkiem ... Tagad varam uziet pie manis ...

Es pazinu viņu bez grūtībām, jo viņš bija sīki sevi aprakstījis — tumši zaļš velveta uzvalks, ezītī apcirpti sirmi, gluži balti mati. Klasiskais matu griezums nekādi nesaderējās ar garajām melnajām skropstām, mandeļveidīgajām acīm, ko viņš nepārtraukti mirkšķināja, un sievišķīgo muti — maigi izliektu virslūpu un saspriegtu, valdonīgu apakšlūpu.

Kad vīrietis piecēlās, redzēju, ka viņš ir vidēja auguma. Viņš uzvilka lietusmēteli, un mēs izgājām no kafejnīcas.

Klišī bulvārī viņš norādīja uz namu netālu no Moulin-Rouge un teica:

— Vecos laikos būtu norunājis ar jums tikšanos pie Graffa. Lūk, tur ... Viss aizgājis uz neatgriešanos.

Mēs šķērsojām bulvāri un nogriezāmies pa Kustū ielu. Vīrietis pameta tramīgu skatienu uz pelēkzaļajiem bāriem ielas pretējā pusē un paātrināja soli, bet kad bijām nonākuši līdz lielai garāžai, viņš jau gandrīz skrēja. Viņš apstājās tikai Le-pika ielas stūrī.

— Piedodiet, — viņš atvainojās, galīgi aizelsies, — šī iela man saistās ar dīvainām atmiņām.

Viņš tiešām baidījās. Man pat likās, ka viņš trīc.

— Būs labi... Tagad viss kārtībā.

Viņš smaidīja, raugoties Lepika ielas spilgti izgaismotajos pārtikas veikalu skatlogos un uz letēm pārdošanai izliktajās precēs.

Tālāk mēs gājām pa Mūķeņu ielu. Vīrietis soļoja rimti, mierīgi. Man briesmīgi gribējās pajautāt, kas tās par nelāgām atmiņām, kas saistās ar Kustū ielu, bet baidījos būt netaktisks, varbūt pat no jauna izraisīt savā ceļabiedrā dīvaino satraukumu, kas mani bija tā pārsteidzis. Piepeši, pirms paša Mūķeņu laukuma, viņš atkal paātrināja soli. Es gāju viņam labajā pusē. Brīdī, kad šķērsojām Žermēna-Pilona ielu ar zemām, tumšām

ēkām, kas laižas diezgan strauji lejup līdz pašam bulvārim, viņš pameta turp šausmu pilnu skatienu un stipri saspieda manu roku. Viņš iekrampējās manī tā, it kā par katru cenu vēlētos atraut acis no šīs ielas. Es pārvedu viņu pāri uz otru pusi.

— Paldies . . . Zināt.. . Tas ir ļoti dīvaini...

Viņš brīdi šaubījās, vai var man uzticēties.

— Mani ... Ik reizi, kad šķērsoju Zermēna Pilona ielu, mani pārņem reibonis. Man ir . . . man rodas nepārvarama vēlēšanās iet pa to lejup . .. Tas ir kaut kas, kas stiprāks par mani...

— Un kādēļ tad jūs to sev liedzat?

— Tādēļ ka ... šī iela ... Kādreiz tur bija ... Tur bija tāda vieta ...

Viņš apklusa.

— Ak .. . Cik tas muļķīgi no manas puses, — viņš mulsi pasmaidīja. — Monmartra kļuvusi pavisam citāda. Tas būtu pārāk garš stāsts. Jūs jau nezināt, kāda bija Monmartra agrāk ...

Un ko zināja viņš?

Vīrietis dzīvoja Gabriēla ielā, namā pie Svētās Sirds baznīcas dārza. Mēs kāpām augšā pa sētas trepēm. Viņš ilgi nevarēja atslēgt durvis: trīs slēdzenes, kas slēdzās ar dažādām atslēgām, un viņš to darīja tik nesteidzīgi un rūpīgi, it kā rīkotos ar sarežģītu seifa šifru.

Mazītiņš dzīvoklis. Tikai viesistaba un guļamistaba, kas patiesībā bija viena telpa. Viesistabu no otrās istabas nodalīja ar sudraba lentīti apņemti sārti satīna aizkari. Guļamistabā bija gaiši zila zīda tapetes, un tādas pašas krāsas aizkari noslēpa vienīgo logu. Mēļi zaļu drānu pārklāti melni lakoti apaļi galdiņi uz vienas kājas, apkrauti nefrīta un ziloņkaula figūriņām, zemi atzveltnes krēsli, dīvāns, kas apklāts ar vēl blāvāku zaļi puķotu audumu, — tas viss kopā radīja sajūtu, ka atrodaties konfekšu kārbā. Istabu apgaismoja apzeltītas brā.

— Sēdieties lūdzu, — viņš teica.

Es apsēdos uz puķotā dīvāna. Viņš man blakus.

— Nu ... tad rādiet šurp ...

Es izvilku no vestes iekškabatas modes žurnālu un rādīju vāku, uz kura bija redzama Denīze. Viņš paņēma no manis žurnālu un uzlika uz acīm brilles biezā raga ietvarā.

— Jā ... jā ... 2ana Mišela Mansūra foto. Tas tiešām esmu es. Nekādu šaubu.

— Vai atceraties šo meiteni?

— Nē, neatceros. Sim žurnālam es strādāju reti. Tas nebija visai populārs. Es strādāju galvenokārt Vogue, jūs taču saprotat ...

Viņš gribēja uzsvērt savu līmeni.

— Un jums tiešām par šo fotogrāfiju nekas vairāk nav zināms?

Viņš skatījās manī, redzami uzjautrināts. Lampas gaisma ievēroju, ka viņa seja izvagota sīkām krunciņām un sētiņ nosēta vasarraibumiem.

— Tūlīt jums visu izstāstīšu, mans dārgais ...

Viņš piecēlās, joprojām turot žurnālu rokās, un, vienu reizi pagriezis atslēgu, atslēdza durvis, kuras līdz šim nebiju ievērojis, jo tās, tāpat kā sienas, bija apvilktas ar gaišzilo zīdu. Aiz durvīm bija neliels kambaris. Dzirdēju, kā viņš tur noņemas ap daudzām metāliskām atvilktnēm. Pēc dažām minūtēm viņš iznāca no turienes un rūpīgi aizdarīja durvis.

— Te būs, — viņš sacīja. — Man ir reģistrācijas kartītes ar negatīviem. Es glabaju pilnīgi visu, no paša sākuma. Katalogs sašķirots pa gadiem, alfabētiskā secībā.

Viņš atkal apsēdās man blakus un ielūkojās kartītē.

— Denīze ... Kudrēza ... Tā ir?

— Jā.

— Та bija vienīga reize, kad viņa man pozēja. Tagad es atceros šo meiteni. Viņa daudz fotografējusies pie Hoiningena-Hunnes...

— Pie kā?

— Pie Hoinigena-Hunnes, vācu fotogrāfa. Kā tad — tā ir. . . Viņa galvenokārt strādājusi ar Hoiningenu-Hunni.

Katru reizi, kad Mansūrs izrunāja šo vārdu tādā īpaši žēlabainā, mēnessērdzīgā balsī, jutu sev pievērstās Denīzes dzidrās acis tāpat kā pirmajā vakarā.

— Man ir viņas toreizējā adrese, ja tas jūs interesē...

— Tas mani interesē, — es atbildēju svešādā balsī.

— Romas ielā 97, Parīze, XVII rajons. Romas ielā 97.

Viņš piepeši pacēla galvu un paskatījās uz mani. Viņa seja

bija balta kā krīts, acis plaši ieplestas.

— Romas ielā 97 ...

— Bet... kas par lietu? — es jautāju.

— Es ļoti labi atceros šo meiteni, tagad ... Man bija draugs, kas dzīvoja tanī pašā namā.

Mansūrs skatījās manī ar aizdomām, un viņš izskatījās ne mazāk satrūcies kā pirms brīža, kad šķērsojām Kustū un 2er-mēna-Pilona ielu krustojumu.

— Cik dīvaina sagadīšanās ... Es atceros loti labi... Biju aizgājis pie viņas uz Romas ielu, lai fotografētu, un izmantoju gadījumu, lai pārmītu dažus vārdus ar draugu. Viņš dzīvoja stāvu augstāk . . .

— Vai jūs iegājāt pie viņas?

— Jā. Bet vēlāk mēs fotografējām mana drauga dzīvoklī... Viņš mums piebiedrojās ...

— Kas tas par draugu?

Viņš kļuva vēl bālāks. Viņš baidījās.

— Es ... es jums visu paskaidrošu ... Bet vispirms es labr prāt kaut ko iedzertu ... lai uztaisītu dūšu .. .

Viņš piecēlās, piegāja pie maza galdiņa uz ritentiņiem un piestūma to pie dīvāna. Uz augšējā paliktņa bija vairākas karafes ar slīpētiem stikla aizbāžņiem un sudraba važiņās iekārtām plāksnītēm ar tajās iegravētiem liķieru nosaukumiem. Līdzīgas plāksnītes kaklā nēsāja Vērmahta mūziķi.

— Man ir tikai saldie liķieri . .. Vai tas jūs apmierina?

— Pilnīgi.

— Es iedzeršu mazliet Marie Brizard.. . un jūs?

— To pašu.

Viņš ielēja Marie Brizard šaurās glāzēs, un, kad es iebaudīju šo liķieri, tā salkanums sajaucās ar satīnu, ziloņkaulu un šķebīgajiem zeltījumiem mums visapkārt. Liķieris iemiesoja šā dzīvokļa īsto būtību.

— Manu draugu, kurš dzīvoja Romas ielā, noslepkavoja ...

Pēdējo vārdu Mansūrs izrunāja nedroši, un varēja just, ka

viņš pūlas manis dēļ, jo citādi viņam nebūtu drosmes lietot tik precīzu apzīmējumu.

— Viņš bija Ēģiptes grieķis. Uzrakstīja vairākas poēmas un divas grāmatas.

— Jūs domājat, ka Denīze Kudrēza bija ar viņu pazīstama?

— Nu . .. viņi varēja sastapties kāpnēs, — Mansūrs visai izaicinoši teica, jo tāds sīkums viņam šķita pārāk nenozīmīgs.

— Un .. . tas notika mājās?

— Jā.

— Denīze Kudreza tobrīd tur vel dzīvoja?

Viņš pat nebija sadzirdējis manu jautājumu.

— Tas notika naktī... Viņš bija uzvedis sev līdzi dzīvoklī kādu... Viņš vispār mēdza vest pie sevis visdažādākos ļaudis.

— Un slepkavu atrada?

Mansūrs paraustīja plecus.

— Tādus slepkavas parasti neatrod. Es zināju, ka ar viņu kaut kas tads notiks ... Ja jūs būtu redzējis dažu labu no tiem puišiem, ko viņš aicināja vakaros sev līdzi .. . Man būtu bijis bail pat gaišā dienas laikā.

Viņš pasmaidīja dīvainu smaidu, reizē izbrīnītu un satrauktu.

— Kā sauca jūsu draugu? — es jautāju.

— Aleks Skuffi. Aleksandrijas grieķis.

Mansūrs strauji piecēlās un atrāva vaļā debeszilos zīda aizkarus, kas aizklāja skatienam logu. Tad viņš atkal apsēdās man blakus uz dīvāna.

— Atvainojiet... Brīžiem man liekas, ka aiz aizkariem kāds paslēpies. Vēl mazliet Marie Brizard? Jā, kādu lāsīti Marie Brizard. ..

Viņš mēģināja izlikties jautrs un turklāt žņaudza manu roku, it ka vēlētos pārliecināties, vai tiešām vēl esmu šeit, viņam blakus.

— Skuffi bija pārcēlies uz dzīvi Francijā. Iepazinos ar viņu Monmartrā. Viņš uzrakstījis brīnišķīgu grāmatu «Noenkurojies kuģis».

— Mesjē, — es cietsirdīgi sacīju, skaidri izrunājot katru vārdu, lai beidzot piespiestu viņu sadzirdēt manu jautājumu, — ja taisnība, ka Denīze Kudrēza dzīvojusi stāvu zemāk par Skuffi, tad taču viņai vajadzēja tonakt saklausīt kādas neikdienišķas skaņas ... Droši vien viņu toreiz izjautāja kā liecinieci.

— Var gadīties.

Viņš paraustīja plecus. Nē, patiesi, šī Denīze Kudrēza, kura man tik daudz nozīmēja, ka es būtu vēlējies dzirdēt par viņu mazāko nieku, nepavisam neinteresēja Mansūru.

— Visbriesmīgākais ir tas, ka es pazīstu slepkavu ... Viņš prata izlikties — īsts eņģelis, nudien. Tomēr viņa acīs jautās cietsirdība. Tādas pelēkas acis ...

Mansūrs nodrebēja. It kā cilvēks, par kuru viņš runāja, būtu līdzās un cieši raudzītos viņā pelēkām acīm.

— Zemisks slaists, gnīda . . . Pēdējo reizi redzēju viņu okupācijas laikā Kambona ielas pagrabiņā. Viņš bija kopā ar kādu vācieti.

No šīm atmiņām viņa balss aizlūza, un, kaut pats biju pārņemts ar domām par Denīzi Kudrēzu, griezīgā balss, niknā apsūdzība pildīja mani ar dīvainu sajūtu, ko grūti izskaidrot un kas bija tikpat spēcīga kā nesen pārdzīvotā pēkšņā apgaismība, — būtībā Mansūrs apskauda drauga likteni un dusmojās uz cilvēku ar pelēkajām acīm par to, ka tas nav nogalinājis viņu pašu.

— Viņš vēl ir dzīvs. Joprojām Parīzē. Uzzināju to no viena cilvēka. Protams, viņš vairs neizskatās pēc eņģeļa ... Vai gribat dzirdēt viņa balsi?

Es pat nepaspēju atbildēt uz šo dīvaino jautājumu, kad Mansurs jau bija paķēris telefona aparātu no sarkanā ādas spilvena turpat mums blakus un uzgriezis numuru. Viņš pasniedza man klausuli.

— Tūlīt jūs viņu dzirdēsit... Ieklausieties ... Viņš sevi dēvē par «Zilo bruņinieku».

Sākumā dzirdēju tikai īsus, biežus signālus, kas liecināja, ka līnija aizņemta. Tad intervālos starp signāliem saklausīju vīriešu un sieviešu balsis, kas sasaucās: — Moriss un Zozī lūdz Renē viņiem piezvanīt... — Lisjēns gaida Zanno Konventa ielas stūrī... — Di Bārī kundze meklē partneri... — Alksiviads šovakar ir brīvs .. .

Veidojās dialogi, balsis meklēja cita citu par spīti signāliem, kas tās nemitīgi slāpēja. Visas šīs neredzamās būtnes pūlējās apmainīties numuriem vai parolēm cerībā uz tikšanos. Beidzot izdzirdēju balsi, kas šķita skanam no lielāka attāluma nekā pārējās, un tā atkārtoja:

— Zilais bruņinieks šovakar brīvs ... Zilais bruņinieks šovakar brīvs... Paziņojiet telefona numuru... Paziņojiet telefona numuru . ..

— Nu, — Mansūrs jautāja, — vai dzirdat viņu? Vai jūs viņu dzirdat?

Mansūrs piespieda ausi pie klausules, viņa seja gandrīz skāra manējo.

— Sis numurs jau sen nepieder nevienam abonentam, — viņš paskaidroja. — Un šie uzķēruši, ka var tādā veidā sazināties.

Viņš apklusa, lai paklausītos Zilajā bruņiniekā, bet es nodomāju, ka tās visas ir balsis no Viņpasaules, aizgājušu cilvēku balsis — klīstošās balsis, kas spējīgas sasaukties vienīgi caur nepievienota telefona numuru.

— Tas ir briesmīgi... briesmīgi... — viņš murmināja, spiežot klausuli pie auss. — Šis slepkava ... Jūs dzirdat?

Mansūrs strauji nosvieda klausuli. Viņš bija nosvīdis slapjš.

— Es parādīšu jums sava drauga fotogrāfiju, nu tā paša, ko nogalināja šis kārnais mērglis. Un mēģināšu atrast viņa romānu «Noenkurojies kuģis». Jums tas noteikti jāizlasa.

Mansūrs piecēlās un iegāja telpā, kas bija atdalīta no viesistabas ar sārtu satīna aizkaru. Aiz tā bija redzama ar gvanako ādu pārklāta zema gulta.

Es aizgāju līdz logam un paraudzījos lejā uz Monmartras funikulera sliedēm, Svētās Sirds klostera dārzu un vēl tālāk — uz visu Parīzi ar tās ugunīm, jumtiem un ēnām. Šajā ielu un bulvāru ņudzeklī mēs reiz sastapāmies ar Denīzi Kudrēzu. Piepeši krustojas ceļi, kurus Parīzē lieto tūkstošiem cilvēku, tāpat

kā milzīgā elektriskā biljardā brīžiem saduras tūkstošiem krāsainu bumbiņu. Un no tā visa nekas nav palicis pāri, pat mirdzoša sliede ne, kādu parasti aiz sevis atstāj jāņtārpiņš.

Aizelsies Mansūrs atkal parādījās starp sārtajiem aizkariem ar grāmatu un vairākiem fotouzņēmumiem rokās.

— Es atradu! ... Atradu! .. .

Mansūrs staroja. Viņš droši vien bija baidījies, ka šīs relikvijas pazaudētas. Mansūrs apsēdās man pretim un sniedza grāmatu.

— Te būs . .. Grāmata man ļoti dārga, tomēr es jums to aizdošu. Noteikti izlasiet. Lieliska grāmata. Un kāda priekšnojauta! ... Aleks paredzēja, ka viņam jāmirst...

Mansūrs sadrūma.

— Iedošu jums arī pāris viņa fotogrāfiju.

— Kas tad jums pašam paliks?

— Esiet bez raizēm! ... Man tādu ir daudz . .. Tad vēl visi negatīvi!

Man trakoti gribējās palūgt, lai viņš nokopē arī dažas Denī-zes Kudrēzas fotogrāfijas, bet es neuzdrošinājos.

— Man prieks, ka varu atdot Aleka fotogrāfijas tādam cilvēkam kā jūs .. .

— Pateicos.

— Jūs skatījāties pa logu? Lielisks skats, vai ne? Un, ja vēl iedomājas, ka kaut kur tur mīt Aleka slepkava ...

Ar delnu nobraucot pār stiklu, Mansūrs noglāstīja visu Parīzi tur lejā.

— Tagad viņš droši vien jau ir vecis ... atbaidošs, izkrāsojies vecis.

Sabozies Mansūrs drudžaini aizvilka sārtos satīna aizkarus.

— Bet labāk par to nedomāt.

— Man jāiet, — es teicu. — Liels paldies par fotogrāfijām.

— Jūs jau aizejat? Varbūt vēlaties vēl kādu lāsīti Marie Brizard?

— Pateicos, nē.

Mansūrs pavadīja mani līdz durvīm, kas veda uz sētas trepēm, pa tumši zilu samtu iztapsētu priekšnamu, kuru apgaismoja sienaslampas ar sīkiem kristāla piekariņiem. Jau stāvot durvīs, es ievēroju pie sienas piekārtu jauna vīrieša fotogrāfiju ovālā ietvarā. Gaišmatis, glītu, enerģisku seju un sapņainām acīm.

— Ričards Voilss, kāds amerikāņu draugs. Viņu arī nogalināja ...

Mansurs it kā saduga, it kā saruka manā priekšā.

— Ir vēl citi, — viņš čukstēja. — ... Daudzi citi ... Ja es saskaitītu ... visus mirušos ...

Viņš atvēra durvis. Redzot Mansūra nelaimīgo seju, apskāvu viņu.

— Neņemiet to tik ļoti pie sirds, vecais, — es teicu.

— Vai atnāksit mani vēl apraudzīt? Jūtos tik vientuļš... Un es baidos ...

— Es atnākšu.

— Galvenais, izlasiet Aleka grāmatu.

Es saņēmos.

— Lūdzu ... Vai jūs nenokopētu man dažas ... Denīzes Kud-rēzas fotogrāfijas?

— Protams. Visu, ko vien gribat. Nepazaudējiet Aleka fotogrāfijas. Un esiet piesardzīgs uz ielas.

Viņš aiz manis aizvēra durvis, un es dzirdēju, kā viņš aizšauj aizbīdņus, vienu pēc otra. Kādu brīdi es paliku stāvam trepēs. Iztēlojos, kā Mansūrs caur tumši zilo priekšnamu atgriežas sārtā un zaļā satīna viesistabā. Un tur, es to zināju, viņš atkal paķers telefonu, uzgriezīs numuru, drudžaini spiedīs klausuli pie auss un, trīcēdams pie visām miesām, nevarēs vien beigt klausīties «Zilā bruņinieka» aicinājumu no nekurienes.

XXI

Torīt mēs izbraucām sevišķi agri Denīzes vaļējā mašīnā, ja nemaldos, caur Senklū vārtiem. Droši vien spīdēja saule, jo Denīzei galvā bija salmu cepure platām malām.

Mēs iebraucām Sēnas un Uāzas vai Sēnas un Marnas departamenta ciematos un tālāk lejup pa kokiem apstādītu ielu. De-nīze nolika mašīnu pie baltiem vārtiņiem, kas veda dārzā. Viņa iegāja pa vārtiņiem, bet es paliku gaidot uz ielas.

Pašā dārza vidū auga sēru vītols, bet viņā galā bija vasaras māja. Redzēju, kā Denīze ieiet mājā.

Denīze atgriezās ar gadus desmit vecu meitenīti gaišiem matiem, pelēkos svārkos. Mēs iekāpām mašīnā visi trīs, meitenīte — aizmugurē, Denīze — pie stūres, bet es — blakus Denīzei. Kur mēs pusdienojām — vairs neatceros.

Bet pēcpusdienā mēs staigājām pa Versaļas dārzu un vēlāk vizinājāmies laivā kopā ar meitenīti. Saules staru zibšņi ūdenī mani apžilbināja, un Denīze aizdeva man savas saules brilles.

Pēc tam mēs visi trīs sēdējām pie galdiņa zem liela saulessarga, un meitenīte ēda zaļu un rozā saldējumu. Mums apkārt

milzums ļaužu vasarīgos tērpos. Spēlēja orķestris. Pēc tumsas iestāšanās mēs vedām meitenīti mājup. Braucot cauri pilsētai, nezin kādēļ apstājāmies pie svētku tirdziņa.

Es atkal redzu plato, tukšo ielu mijkrēslī, Denīzi un meitenīti vecā violetā autiņā, kas atstāja aiz sevis veselu dzirksteļu spietu. Viņas smējās, un meitenīte uz atvadām māja man ar roku. Kas bija šī meitenīte?

XXII

Tovakar, sēžot Aģentūras telpās, es pētīju fotogrāfijas, ko bija iedevis Mansūrs.

Tukls vīrietis sēž dīvāna pašā vidū. Viņam mugurā — ziedu rakstiem izšūts mājastērps. Labajā rokā, starp īkšķi un rādītājpirkstu, cigarete ar iemuti. Ar kreiso viņš pietur uz ceļiem nolikto grāmatu. Viņš ir plikpauris, ar biezām uzacīm un smagiem plakstiem. Viņš lasa. Strups, masīvs deguns, ap muti rūgta rieva, tukla, austrumnieciska seja kā bulterjeram. Virs galvas eņģelis, tas pats kokā grieztais eņģelis, ko jau biju redzējis fonā uz žurnāla vāka ar Denīzi.

Otrā fotogrāfijā tas pats vīrietis uzņemts visā augumā, tērpies baltā uzvalkā, rūtainā vestē, svītrainā krekla un ar tumšu kaklasaiti. Kreisajā rokā viņš satvēris spieķi ar rokturi. Elkonī saliektā labā roka — ar augšup pavērstu plaukstu — piešķir viņam visai klīrīgu izskatu. Viņš stāv, izslējies gluži stalts uz divkrāsu kurpju pašiem pirkstgaliem. Tad pavisam lēnām kā dzīvs izkāpj no fotogrāfijas, un es redzu, kā viņš, mazliet pieklibojot, slāj pa bulvāri koku paēnā.

XXIII

1965. gada 7. novembris

Objekts: Skuffi, Aleksandrs.

Dzimis: Aleksandrijā (Ēģiptē), 1885. gada 28. aprīlī.

Tautība: grieķis.

Aleksandrs Skuffi pirmoreiz atbraucis uz Franciju 1920. gadā.

Viņš dzīvojis pēc šādām adresēm:

Neapoles ielā 26, Parīzē (VIII raj.)

Bernes ielā 11, Parīzē (VIII raj.), mēbelētās istabās Viesnīcā «Čikāga», Romas ielā 99, Parīzē (XVII raj.) Romas ielā 97, Parīzē (XVII raj.), 6. stāvā.

Skuffi bijis rakstnieks, kurš bieži publicējies žurnālos, sarakstījis dažādu žanru dzeju un divus romānus: «Mēbelēto istabu pansions Pie Zelta zivs» un «Noenkurojies kuģis».

Skuffi bija mācījies arī dziedāšanu un, kaut arī par profesionālu dziedoni nekļuva, dažreiz uzstājās Plejela zālē vai La Monē teātrī Briselē. Parīzē Skuffi pievērsis Tikumu policijas uzmanību. Bijusi paredzēta pat viņa kā nevēlamas personas izraidīšana no Francijas.

1924. gada novembrī, kad Skuffi vēl dzīvojis Neapoles ielā 26, policija ierosinājusi pret viņu lietu par nepilngadīga zēna izvarošanas mēģinājumu.

No 1930. gada novembra līdz 1931. gada septembrim Skuffi dzīvojis viesnīcā «Čikāga» (Romas ielā 99) kopā ar kādu divdesmit gadus vecu vīrieti Pjēru D., Versaļas astotā sapieru pulka kareivi. Skuffi, šķiet, apmeklējis arī īpašos Monmartras bārus. Viņam bijuši milzīgi ienākumi, ko nodrošināja no tēva mantotie īpašumi Ēģiptē.

Nogalināts savā vecpuiša dzīvoklī, Romas ielā 97. Slepkava tā arī nekad netika atrasts.

Objekts: De Vrede, Oļegs.

OTEija 54-73

Līdz pat šai dienai nav izdevies identificēt personu ar šādu vārdu. Tas varētu būt pseidonīms vai pieņemts vārds.

Viņš varētu būt citas valsts pilsonis, kurš tikai īsu brīdi uzturējies Francijā.

Tālruņa numurs OTEija 54-73 nevienam nepieder kopš 1952. gada.

Desmit gadus, no 1942. līdz 1952. gadam, tas piederēja: Garāžai «Komēta»

Fuko ielā 5, Parīzes XVI rajonā.

Garāža slēgta 1952. gadā, tās vietā drīz atvērs apdrošināšanas firmu.

Šai mašīnraksta lapiņai pievienota maza zīmīte:

«Dārgais draugs, tās ir visas ziņas, kuras man izdevās sameklēt. Ja vajadzīga vēl kāda informācija, nekautrējieties, rakstiet. Un vissirsnīgākie sveicieni Hittem.

Jūsu 2ans Pjērs Bernardī.»

XXIV

Bet kāpēc Skuffi, šis resnis ar buldoga seju, satrauc manu aptumšoto prātu vairāk nekā citi? Varbūt vainīgs baltais uzvalks? Spilgts moments, tāds pats, kā pārslēdzot radio, kad

starp atsevišķiem traucējumiem un visiem iespējamiem trokšņiem pēkšņi atskan orķestra mūzika vai dzidras, tīras balss skaņas.

Es atceros Skuffi uzvalka gaišās aprises kāpnēs un viņa spieķa dobjos, regulāros piesitienus uz pakāpieniem. Viņš apstājās katrā kāpņu laukumiņā. Ejot pie Denīzes, es viņu vairākkārt sastapu. Precīzi atceros smilškrāsas sienas ar tumšām divviru durvīm un vara margas. Atceros spuldzes gaismu katrā stāvā un maigo, bēdīgo buldoga skatienu sejā, kas krēslā bija zaudējusi apveidu ... Liekas, ka garāmejot viņš mani sveicināja.

Kafejnīca uz Romas ielas un Batiņola bulvāra stūra. Vasara. Galdiņi iznesti tieši uz ietves, un es sēžu pie viena no tiem. Vakars. Es gaidu Denīzi. Pēdējie saules stari vēl kavējas uz garāžas fasādes un stiklotā jumta Romas ielas pretējā pusē, pie paša dzelzceļa.

Piepeši es ieraugu Skuffi šķērsojam ielu.

Viņam mugurā baltais uzvalks un labajā rokā spieķis ar rokturi. Viņš mazliet pieklibo. Viņš iet arvien tālāk uz Klišī laukuma pusi, un es nespēju novērst acu no baltā, stīvā silueta zem kokiem blakus uzbērumam. Tas kļūst arvien mazāks un mazāks un drīz izzūd pavisam. Es iedzeru malku ūdens ar piparmētru sīrupu un klusībā sev jautāju, ko gan viņš tur meklē. Uz kādu tikšanos iet?

Denīze bieži nokavējās. Viņa strādāja — tagad es visu atceros, pateicoties baltajam siluetam, kas attālinās no manis pa bulvāri, — viņa strādāja pie drēbnieka La Boestī ielā, tas bija izstīdzējis gaišmatis, kurš vēlāk kļuva slavens, bet toreiz viņš vēl tikai sāka savu karjeru. Es pat atceros viņa vārdu — 2aks — un, ja man pietiks pacietības, vecajos Botēnos Hittes aģentūrā es noteikti atradīšu arī uzvārdu. La Boestī iela ...

Bija jau satumsis, kad Denīze pievienojās man kafejnīcas terasē, bet tas mani neuztrauca, es vēl ilgi varēju tā sēdēt, malkojot piparmētru dzērienu. Gaidīt man labāk patika šeit kafejnīcā, uz terases, nevis Denīzes mazajā dzīvoklī tepat blakus. Pulkstenis deviņi. Skuffi, kā parasti, šķērso bulvāri. Baltais uzvalks šķiet fosforescējam. Reiz viņš pārmija pāris vārdu ar Denīzi zem kokiem pie uzbēruma. Žilbinoši baltais uzvalks, melnīgsnējā buldoga seja, zaļā lapotne ielas apgaismojumā izskatījās vasarīgi un mazliet nereāli.

Mēs ar Denīzi gājām uz otru pusi — pa Kurselu bulvāri. Parīzes ielas, pa kurām mēs abi toreiz staigājām, bija tikpat vasarīgas un tikpat nereālas kā Skuffi fosforescējošais uzvalks. Mēs klaiņojām tumsā, kas smaržoja pēc verbēnām, līdz nonācām

pie Monso parka žoga. Mašīnas tikpat kā neredzēja. Luksoforu sarkanās un zaļās acis klusi iedegās un dzisa bez kādas jēgas, un to nerimtīgā pulsācija bija tikpat nemanāma kā palmu vēdas.

Hoša bulvāra gandrīz pašā galā, kreisajā pusē tieši Zvaigznes laukuma priekšā, sera Bazila Zaharofa kādreizējās savrupmājas otrā stāva lielie logi vienmēr bija gaiši. Vēlāk, bet varbūt jau toreiz, es bieži apgrozījos šī nama otrajā stāvā, kur kabineti allaž bija ļaužu pilni. Vieni stāvēja grupās un sarunājās, citi drudžaini grieza telefona diskus. Nepārtraukta kustība. Visi šie cilvēki pat nenovilka virsdrēbes. Kāpēc dažas pagātnes dzīves ainas nāk atmiņā ar tādu fotogrāfisku precizitāti?

Mēs vakariņojām netālu no Viktora Igo avēnijas basku restorānā. Vakar vakarā mēģināju to sameklēt, bet velti. Un es taču pārmeklēju visu kvartālu. Restorāns atradās divu klusu ieliņu krustojumā, no kura to norobežoja koka toveri ar košumkrūmiem un liela sarkanzaļi svītraina audekla nojume. Uz terases daudz ļaužu. Vēl dzirdu neskaidru balsu murdoņu, glāžu šķindu, redzu sarkankoka bāra leti, virs kuras garena freska attēlo Zilā Krasta ainavu. Vēl atmiņā iespiedušās dažas sejas. Garš, kalsns gaišmatis, pie kura Denīze strādāja La Boestī ielā un kurš reizumis piesēdās pie mūsu galdiņa. Ūsains tumšmatis, kāda rudmate, vēl viens gaišmatis cirtainiem matiem, kurš nepārtraukti smējās. Diemžēl manā atmiņā šīm sejām nav vārdu... Bārmeņa plikais galvvidus, jaucot kokteili pēc viņam vien zināmas receptes. Pietiktu atcerēties kokteiļa nosaukumu — tāds bija arī restorāna nosaukums —, lai modinātu citas atmiņas, bet kā? Vakar vakarā, apstaigājot ielas, es lieliski apzinājos, ka tās ir tādas pašas kā agrāk, bet es tās tomēr nepazinu. Tie paši nami, tikpat platas ietves, bet apgaismojums tolaik bija cits un gaisā jautās citas vēsmas ...

Mājās mēs atgriezāmies pa to pašu ceļu. Nereti iegājām kvartāla kinoteātrī, — to es atradu Royal-Villiers Levisa laukumā. Laukums, Soli Morisa kolonna, koki, nevis kinoteātra fasāde, palīdzēja sazīmēt šo vietu tīri labi.

Ja es spētu atcerēties, kādas filmas mēs toreiz skatījāmies, laiku varētu fiksēt precīzāk, taču manā atmiņā saglabājušies tikai neskaidri attēli: pa sniegu slīdošas ragavas, vīrietis smokingā, kas ienācis kuģa kajītē, dejojošu cilvēku silueti aiz stikla.

Esam atnākuši atpakaļ līdz Romas ielai. Vakar vakarā es nogāju pa to līdz 97. numuram un, šķiet, pārdzīvoju tās pašas bailes, ko toreiz, redzot metāla žogu, dzelzceļa uzbērumu un aiz tā Dibonnē reklāmu, kura aizņēmusi veselu mājas sienu, un krāsas kopš tiem laikiem, protams, izbalējušas.

r

Viesnīca «Čikāga» Romas ielā 99 vairs nesaucas par «Čikāgas» viesnīcu, un neviens man nevarēja īsti pateikt, kad nosaukums mainīts. Tam gan nav nekādas nozīmes.

97. nams ir ļoti liels. Ja Skuffi dzīvojis sestaja stava, tad Denīze — tieši zem viņa — piektajā. Labajā vai kreisajā puse? Visgarām fasādei ielas pusē namam ir vismaz divpadsmit logu katrā stāvā, tur droši vien ir divi un pat trīs dzīvokļi. Ilgi lūkojos uz nama fasādi, neskaidrā cerība atpazīt kādu balkonu, logu vai slēģus. Nē, šeit nekas nerosināja manu atmiņu.

Arī kāpnes ne. Mana atmiņa glabā citas margas ar blāvu vara spīdumu. Dzīvokļu durvis nav no tumša koka. Bet īpaši trūkst nespodrās gaismas, no kuras reizēm iznira Skuffi noslēpumainā buldoga seja. Izvaicāt durvju sardzi būtu veltīgi. Kada viņai gan vajadzība man uzticēties. Turklāt arī sardzes mainās kā viss uz šīs pasaules.

Diezin vai Denīze te vēl dzīvoja, kad nogalināja Skuffi? Tik traģiskam notikumam noteikti jāatstāj kādas pēdas, ja patiesi tolaik esam dzīvojuši stāvu zemāk. Taču manā atmiņā no tā nekas nav palicis. Droši vien Denīze ilgi nedzīvoja Romas ielas 97. namā, varbūt tikai dažus mēnešus. Vai arī es tur dzīvoju kopā ar Denīzi? Vai varbūt man bija pašam savs dzīvoklis kaut kur Parīzē?

Atceros, kādu nakti mēs atgriezāmies ļoti vēlu. Skuffi sēdēja uz pakāpieniem. Viņš bija sakrustojis rokas uz spieķa roktura un zodu atbalstījis plaukstās. Skuffi izskats pauda galēju nomāktību, buldoga acīs jautās bēdas. Mēs apstājāmies viņa priekšā. Skuffi mūs neredzēja. Mēs gribējām parunāt ar viņu, palīdzēt uzkāpt līdz dzīvoklim, bet Skuffi bija nekustīgs kā vaska lelle. Spuldzīte nodzisa, un neko vairs nevarēja redzēt, vienīgi baltā uzvalka fosforescējošo plankumu.

Tas viss droši vien noticis pašā sākumā, tūlīt pēc tam, kad iepazinos ar Denīzi.

XXV

Es izslēdzu gaismu, bet tomēr vēl negāju ārā no Hittes kabineta un dažas minūtes paliku sēžam tumsā. Pēc tam gaismu atkal iededzu, tad no jauna izslēdzu. Iededzu trešo reizi. Un izslēdzu. Tas man kaut ko atgādināja: redzēju sevi iededzam gaismu līdzīgā telpā nenosakāmā laikā. Zināju tikai, ka esmu to atkārtojis katru vakaru vienā un tanī pašā stundā.

Njelas avēnijas spuldžu atspīdums krīt uz Hittes rakstāmgaldu un krēslu. Arī toreiz, nodzēsis gaismu, es tāpat paliku brīdi nekustīgi stāvam tumsā, it kā man būtu bail iet ārā. Pie

gala sienas tajā istabā stāvēja grāmatu skapis, blakus pelēka marmora kamīns ar spoguli, rakstāmgalds ar daudzām atvilktnēm un pie loga dīvāns, uz kura bieži atlaidos palasīt. Pa logu bija redzama klusa, kokiem apstādīta ieliņa.

Sājā nelielajā savrupmājā bija iekārtojusies kādas Dienvidamerikas valsts diplomātiskā misija. Nevaru vairs atcerēties, kādu amatu es tur ieņēmu un kāpēc man bija atsevišķs kabinets. Blakus divos citos kabinetos strādāja vīrietis un sieviete, kurus es tikpat kā neredzēju, tikai dzirdēju viņus klabinot rakstāmmašīnu.

Es uzklausīju retos apmeklētājus, kas lūdza izbraukšanas vīzas. Apskaidrība nāca pār mani pēkšņi, pārcilājot Valbrēzas dārznieka iedoto biskvītu kārbu un pētot Dominikanas Republikas pasi un personības apliecības fotogrāfijas. Bet es tur strādāju cita cilvēka vieta un aizvietoju viņu šajā kabinetā. Konsulu? Lietu pilnvaroto? Neesmu aizmirsis, ka zvanīju viņam, lai saņemtu norādījumus. Kas viņš bija?

Bet galvenais — kur atradās šī misija. Vairākas dienas pēc kārtas es krustām šķērsām izstaigāju visu XVI rajonu, jo klusā, kokiem apstādītā iela, kas atausa atmiņā, lielā mērā atgādināja šī rajona ieliņas. Biju līdzīgs pazemes avotu pētniekiem, kuri uzmana mazāko kompasa adatas kustību. Es apstājos katras ielas galā klusā cerībā, ka šie nami vai koki radīs atbalsi manā sirdi. Man likās, ka tas noticis Molitora un Mirabo ielas stūrī, pēkšņi man radās pārliecība, ka ik vakarus, izejot no misijas, esmu te gājis garām.

Jau satumsis. Ejot pa gaiteni, kas veda uz kāpnēm, es dzirdēju rakstāmmašīnas klaboņu un pabāzu galvu pa durvju spraugu. Vīrietis jau bija prom, sieviete palikusi viena pie savas rakstāmmašīnas. Es atsveicinājos no viņas. Viņa pārstāja rakstīt un atskatījās. Glīta tumšmate — es labi atceros viņas spilgtos austrumnieciskos vaibstus. Viņa man kaut ko teica spāniski, uzsmaidīja un atkal turpināja strādāt. Brīdi vilcinājies vestibilā, es beidzot pārvarēju sevi un izgāju uz ielas.

Esmu pārliecināts, ka gāju pa Mirabo ielu, tik tukšu, tik klusu, tik taisnu, ka es paātrināju soli un baiļojos, ka mani kāds nepamana, jo biju šeit vienīgais kājāmgājējs. Lejāk, laukumā, kur sākās Versaļas bulvāris, vēl apgaismota kāda kafejnīca.

Man gadījās iet arī uz otru pusi un nozust Oteijas klusajās ielās. Tur es jutos drošībā. No turienes beidzot iznācu uz Miet-tas šosejas. Vēl atceros namus Emīla Ožjē bulvārī un ielu pa labi, kurā mēdzu iegriezties. Pirmā stāva logs ar pienbaltu

stiklu, kādi mēdz būt zobārstu kabinetos, vienmēr bija apgaismots. Denīze gaidīja mani netālu no tās vietas, krievu restorāna.

Es bieži pieminu bārus un restorānus, bet kā gan es atrastu ceļu, ja laiku pa laikam neizlasītu plāksnīti ar ielas nosaukumu vai apgaismotu reklāmu?

Šī restorāna viena daļa bija iekārtota dārzā, ko apjoza mūra siena. Pa atvērtajām durvīm varēja saskatīt ar sarkanu samtu drapēto zāles iekšpusi. Bija vēl gaišs, kad mēs apsēdāmies pie viena no dārza galdiņiem. Kāds spēlēja cītaru. Skanīgais instruments, dārza mijkrēslis, lapu smarža, kas atplūda šurp no tuvējā Buloņas meža, — tas viss bija tā laika skumjas un mistērija. Mēģināju atrast krievu restorānu. Velti. Bet pati Mirabo iela nemaz nebija mainījusies. Tajos vakaros, kad man gadījās aizkavēties misijā, es parasti gāju mājup pa Versaļas bulvāri. Tikpat labi varēju braukt ar metro, bet man labāk patika pastaiga svaigā gaisā. Passī krastmala. Birakeima tilts. Tad Ņujorkas avēnija, pa kuru reiz gāju ar Voldo Blantu, un tagad man skaidrs, kāpēc toreiz tā iesmeldzās sirds. Pats to neapzinoties, es biju gājis pa ierasto ceļu. Cik reižu esmu gājis pa Ņujorkas avēniju . .. Pirmā oāze, Almas laukums. Pēc tam Karalienes alejas koki un vēsums. Tad pāri Konkordijas laukumam, un esmu jau gandrīz pie mērķa. Palē-Ruajāla iela. Es nogriežos pa labi Sentonorē ielā. Pa kreisi — Kambona iela.

Kambona ielā valda pilnīga tumsa, atskaitot violetu blāzmu, kas droši vien atspīd no skatloga. Esmu viens. Mani atkal sagrābj bailes — bailes, ko jūtu ik reizi, ejot pa Mirabo ielu, bailes, ka kāds mani varētu pamanīt, apturēt, likt uzrādīt dokumentus. Būtu žēl, ja tas notiktu tikai dažus metrus no mērķa. Galvenais — mierīgi jāiet līdz galam.

Viesnīca «Kastīlija». Es atgrūžu durvis. Portjē vieta ir tukša. Ieeju mazajā viesistabā, lai atgūtos un noraustu sviedrus no sejas. Vēl šo nakti esmu izbēdzis briesmām. Denīze gaida mani augšā. Viņa vienīgā gaida mani, tikai viņa uztrauktos par manu nozušanu šajā pilsētā.

Istaba ar gaiši zaļām sienām. Sarkanie aizkari aizvilkti. Gaisma plūst no naktslampiņas gultas kreisajā pusē. Sajūtu Denīzes smaržas, tās ir rūgtas, un es redzu vairs tikai vasar-raibumus viņas sejā un dzimumzīmīti virs kreisā gurna.

XXVI

Parasti viņš nāca kopā ar dēlu mājup no pludmales ap septiņiem vakarā, un šis brīdis viņam bija vismīļākais. Viņš turēja bērnu pie rokas vai arī ļāva viņam skraidīt sev pa priekšu.

Iela bija tukša, tikai daži slīpi saules stari vēl kavējās uz trotuāra. Viņi gāja garām arkādēm, un bērns ik reizi apstājās pie konditorejas «Pie karalienes Astrīdas». Viņš pats tikmēr aplūkoja grāmatu veikala skatlogu.

Tovakar viena grāmata skatlogā piesaistīja viņa uzmanību. Granātkrāsas burti veidoja vārdu: «Kastīlija», un, kamēr viņš ar dēlu pie rokas gāja uz priekšu un mazais uzjautrinājās, lēkājot pāri saules staru kūļiem, kas bija saraibinājuši asfaltu, šis vārds «Kastīlija» atgādināja viņam kādu viesnīcu Parīzē, Sent-onorē priekšpilsētā.

Reiz kāds cilvēks bija norunājis ar viņu tikties viesnīcā «Kastīlija». Viņš jau bija ar to saticies Hoša avēnijas kantoros starp dīvainiem ļaudīm, kuri runāja par darījumiem tikai klusinātā balsī. Šis cilvēks viņam piedāvāja dimanta piespraudi un divas rokassprādzes, jo pats gatavojās izbraukt no Francijas. Cilvēks uzticēja viņam dārglietas, kas bija ieliktas mazā ādas kārbiņā, viņi norunāja tikties nākamajā dienā viesnīcā «Kastīlija», kur šis vīrs dzīvoja.

Viņš atcerējās viesnīcas vestibilu, mazo bāru blakus un ar mūri apjoztu dārzu ar zaļu drāšu pinumu apkārt. Šveicars iepriekš piezvanīja, lai viņu pieteiktu, pēc tam nosauca istabas numuru.

Cilvēks gulēja gultā ar cigareti zobos. Viņš neievilka dūmu plaušās, bet nervozi izpūta biezus mutuļus. Gara auguma tumšmatis — dienu iepriekš viņš bija stādījies priekšā kā «bijušais kadas Dienvidamerikas valsts misijas tirdzniecības atašejs». Viņš bija nosaucis tikai savu vārdu: — Pedro.

Tā saucamais «Pedro», kautri smaidot, apsēdās uz gultas malas. Viņš nevarēja saprast, kādēļ jūt simpātijas pret šo viņam gluži svešo Pedro. Pat te, viesnīcas istabā, Pedro izskatījās pec vajata dzīvnieka. Viņš nevilcinoties atdeva Pedro ap-loksni_ ar naudu. Vēl tanī pašā vakarā viņam bija izdevies pārdot dārglietas ar lielu peļņu. «Te būs,» viņš sacīja, «es pieliku klāt pusi no peļņas.» Pedro pateicās un ielika aploksni naktsgaldiņa atvilktnē.

Tobrīd viņš ieraudzīja, ka skapja durvis iepretim gultai ir pavērtas. Tajā bija dažas kleitas un kažokādas manto. Tātad Pedro dzīvoja te ar sievieti. Viņam no jauna uzmācās sajūta, ka abu stāvoklis, šīs sievietes un Pedro, nav pārāk drošs.

Pedro atkal atlaidās^gultā un aizdedza jaunu cigareti. Droši vien savstarpējā uzticēšanās bija abpusēja, jo Pedro sacīja:

— Es aizvien retāk uzdrošinos iziet uz ielas ...

Un piebilda:

— Gadās, ka palieku gultā — tik lielas ir bailes... [6]

81

Pēc daudziem gadiem viņam ausīs vēl skan šie divi teikumi, kurus Pedro izteica neskanīgā balsī. Viņš nezināja, ko atbildēt. Viņš aprobežojās ar gluži banālu frāzi, apmēram tādu: «Dīvaina laikā mēs dzīvojam.»

Piepeši Pedro sacīja:

— Šķiet, esmu atradis iespēju izkļūt no Francijas. Nauda var visu ...

Viņš atcerējās, ka toreiz aiz loga krita sīkas sniegpārsliņas, kas atgādināja lietus lāses. Krītošais sniegs, nakts aiz loga un šaurā istaba smacēja un neļāva elpot. Vai tiešām iespējams aizbēgt no tā visa, pat ja ir nauda?

— Jā, — nomurmināja Pedro. — Es zinu, kā nokļūt Portugālē ... Caur Šveici...

Vārds «Portugāle» viņam saistījās ar sauli, zaļu okeānu, apelsīnu dzērienu, ko sūc caur salmiņu, sēžot zem saulessarga. Un, ja mēs ar Pedro vēl kādreiz tiktos, viņš nodomāja, piemēram, vasarā kādā Lisabonas vai Estoriāla kafejnīcā? Bezrūpīgi atkorķētu Zeltera pudeli... Cik tālu viņam tagad likās viesnīcas «Kastīlija» mazā istabele ar tās tumsu un sniegu, Parīzi tajā drūmajā ziemā, visu, kas vēl bija vajadzīgs, lai to pārdzīvotu .. . Aizejot no turienes, viņš bija novēlējis Pedro «labu izdošanos».

Diez, kur Pedro tagad atrodas? Viņš karsti vēlējās, lai cilvēks, kuru viņš bija sastapis sen atpakaļ tikai divas reizes, būtu tikpat laimīgs un mierīgs kā viņš pats šajā vasaras vakarā kopā ar bērnu, kurš bezbēdīgi lēkā pār pēdējiem rietošās saules stariem uz trotuāra.

XXVII

«Manu dārgo Gī, pateicos Jums par vēstuli. Nicā jūtos ļoti laimīgs. Sameklēju veco krievu baznīcu Lonšāna ielā, kurp bērnībā mani bieži veda vecmāmiņa. Tieši toreiz, vērojot spēlējam Zviedrijas karali Gustavu, dzima mana lielā mīlestība uz tenisu ... Nicā katrs ielas stūris atgādina man bērnību.

Pieminētajā krievu baznīcā, par kuru stāstu, ir istaba, kurā visas četras sienas aizņem stikloti grāmatu plaukti. Istabas vidū stāv liels galds, kas izskatās pēc biljarda, un veci krēsli. Katru trešdienu mana vecmāmuļa gāja uz turieni, lai paņemtu dažas grāmatas, un es vienmēr viņu pavadīju.

Grāmatas izdotas deviņpadsmitā gadsimta beigās. Šī vieta, starp citu, saglabājusi tā laika lasītavu īpašo šarmu. Mēdzu tur nosēdēt garas stundas, lasot krieviski, kaut arī šī valoda man jau krietni piemirsušies.

Visgarām baznīcai bagātīgi apēnots dārzs ar slaikām palmām un eikaliptiem. Šo tropisko koku vidū izaudzis bērzs ar sidrabotu stumbru. Es domāju, ka tas te iestādīts, lai atgādinātu mūsu tālo Krieviju.

Jāatzīstas, dārgo Gī, ka esmu izlūdzies sev bibliotekāra vietu. Ja tas, kā es to ceru, izdosies, — man būs liels prieks uzņemt Jūs savā bērnības zemē.

Pēc savas pilnum grēcīgās dzīves (neuzdrošinos atzīties mācītājam, ka esmu bijis privātdetektīvs) es atgriežos pie pirmavota.

Jums bija taisnība, kad teicāt, ka ikviena dzīvē pagātne ir nozīmīgāka par nākotni.

Tā kā Jūs lūdzāt man padomu, iesaku griezties pēc palīdzības organizācijā «Ģimenes interesēs». Es pats aizrakstīšu de Svērtam, kurš, pēc manām domām, ir ļoti kompetents un varēs atbildēt uz Jūsu jautājumiem. Viņš Jums ātri atsūtīs atbildi.

Jūsu Hitte.

P. S. Kas attiecas uz tā saukto Oļegu de Vredē, kura personību līdz šim nevarējām identificēt, gribu Jūs iepriecināt: ar nākamo pastu Jūs saņemsit vēstuli, kurā būs dažas ziņas par viņu. Aiz tīrās nejaušības apprasījos veciem Nicas krievu kolonijas iedzīvotājiem, jo iedomājos, ka «Vredē» varētu būt slāvu vai baltu cilmes vārds, un man laimējās sastapties ar kādu Kahāna kundzi, kurai šis vārds saistījās ar noteiktām atmiņām. Starp citu, sliktām atmiņām, kuras viņa labāk būtu vēlējusies aizmirst, taču Kahāna kundze man apsolīja, ka aizrakstīs Jums visu, ko zina pati.»

XXVIII

Objekts: Kudrēza Denīze, Iveta

Dzimusi: Parīzē, 1917. gada 21. decembrī, tēvs — Pols Kud-rēzs, māte — Henrieta, dzimusi Bogarta.

Tautība: francūziete.

Salaulājusies 1939. gada 3. aprīlī XVII rajona mērijā ar Dži-miju Pedro Šternu, dzimušu 1912. gada 30. septembrī Saloni-kos (Grieķija), pec tautības grieķi.

Kudrēzas jaunkundze dzīvojusi pēc šādām adresēm: Austerlicas krastmalā 19, Parīzē (XIII raj.)

Romas ielā 97, Parīzē (XVII raj.)

Viesnīcā «Kastīlija», Kambona ielā, Parīzē (VIII raj.) Kambaserēsa ielā 10-b, Parīzē (VIII raj.).

Kudrēza jaunkundze pozējusi modes žurnāliem ār pseidonīmu Mut. Vēlāk strādājusi par manekeni pie drēbnieka Ž. F., Boetī ielā, pēc tam kļuvusi par kompanjoni kādam van Allenam, holandiešu pavalstniekam, kurš 1941. gada aprīlī Operas skvērā 6, Parīzes IX rajonā atvēris modes salonu. Salonam gan bijis īss mūžs — līdz 1945. gada janvārim.

Kudrēzas jaunkundze pazudusi, mēģinot nelegāli Francijas un Šveices robežas pāriet 1943. gada februārī. Izmeklēšana Me-žēvā (Augšsavoja) un Annemasā (Augšsavoja) rezultātus nedeva.

XXIX

Objekts: Sterns Džimmijs, Pedro.

Dzimis: Salonikos (Grieķijā), 1912. gada 30. septembrī, tēvs — Džordžs Sterns, māte — Džuvija Sarano.

Tautība: grieķis.

Salaulājies 1939. gada 3. aprīlī Parīzes XVII rajona mērijā ar Denīzi Ivetu Kudrēzu, francūzieti.

Sterna kungā apmešanās vieta Francijā nav zināma.

Saglabājusies tikai viesnīcas reģistrācijas kārtīte, kas datēta ar 1939. gada februāri un liecina, ka kāds Džimmijs Pedro Sterna kungs ap to laiku dzīvojis:

Viesnīcā «Linkolns»

Baijāra ielā 24, Parīzē (VIII raj.).

Starp citu, ta ir tā pati adrese, kas uzrādīta XVII rajona mērijas reģistrētajā laulību līgumā.

Viesnīcas «Linkolns» vairs nav.

Viesnīcas «Linkolns» viesu reģistrācijas grāmatā ir attiecīgs ieraksts:

Vārds: Sterns Džimmijs, Pedro

Adrese: Tumšo bodīšu ielā 2, Romā (Itālija)

Profesija: mākleris.

Džimmijs Sterna kungs pazudis 1940. gadā.

XXX

Objekts: Makevuā Pedro.

Par Pedro Makevuā kungu bija ārkārtīgi grūti savākt kādas ziņas ne tikvien policijas Prefektūrā, bet arī adrešu galdā.

Mums paziņoja, ka Pedro Makevuā, Dominikanas Republikas pilsonis, strādājis Dominikanas Republikas misijā Parīzē un 1940. gada decembrī dzīvojis Ziljēna Potēna bulvārī 9, Neijē (Sēnas departamentā).

Pēc tam par viņu vairs nekas nav zināms.

Viss liecina par to, ka Pedro Makevuā kungs aizbraucis no Francijas pēdējā kara laikā.

Iespējams arī, ka šis cilvēks slēpies zem pieņemta vārda un dzīvojis ar svešiem dokumentiem, kas tolaik bija visai bieža parādība.

XXXI

Denīzes dzimšanas diena. Tāds ziemas vakars, kas krītošu sniegu pārvērš dubļos. Ļaudis skubīgi nozuda metro un ašiem soļiem steidzās pa ielām. Sentonorē priekšpilsētas veikalu skatlogi laistījās vienās ugunīs. Tuvojās Ziemassvētki.

Es iegāju pie juveliera, — un es vēl joprojām atceros, kā šis cilvēks izskatījās. Viņam bija bārda un brilles ar tumšiem stikliem. Nopirku Denīzei gredzenu. Kad iznācu no veikala, joprojām sniga. Pēkšņi nobijos, ka Denize varētu neatnākt uz satikšanos, un pirmo reizi mūžā man iešāvās prātā, ka mēs varētu viens otru pazaudēt milzīgajā pilsētā starp daudzajām ēnām, kas kaut kur steidzās.

Bet es vairs neatceros, vai tovakar saucos par Džimmiju vai Pedro, Sternu vai Makevuā.

XXXII

Valparaiso. Viņa stāv pie loga tramvaja aizmugurē, iespiesta pasažieru pūlī starp sīku vīreli melnās brillēs un tumšmatainu sievieti ar mūmijas seju, kas sasmaržojusies ar vijolītēm.

Pavisam drīz, pie Ečaurena laukuma, tie visi izkāps, un viņa varēs apsēsties. Viņa brauc uz Valparaiso tikai divas reizes nedēļā, lai iepirktos, jo dzīvo augšpilsētā Šerro Alegres kvartālā. Tur viņa noīrējusi māju, kur iekārtojusi deju studiju.

Viņa nenožēlo, ka pametusi Parīzi, nu jau būs pieci gadi pēc potītes lūzuma, kad viņai pateica, ka dejot vairs nevarēs. Toreiz viņa nolēma, ka jābrauc projām, jāsarauj visas saites, jāpamet viss, kas līdz tam bijusi viņas dzīve. Kāpēc tieši Valparaiso? Tāpēc, ka tur viņai bija paziņa, Kuevasa baleta trupas bijušais dejotājs.

Par atgriešanos Eiropā viņa nedomā. Viņa paliks tepat kalnos, pasniegs stundas un varbūt beidzot aizmirsīs savas vecās reklāmas fotogrāfijas pie sienām no tiem laikiem, kad viņa vēl dejoja pulkveža Bezila trupā.

Viņa reti domā par savu dzīvi pirms nelaimes. Viņas galvā viss sajucis. Viņa jauc vārdus, vietas, datumus. Tomēr ir kaut

kas, ko viņa atceras bieži — divas reizes nedēļā, vienā un tanī pašā laikā un vietā, šīs atmiņas ir skaidrākas par citām.

Tas parasti notiek, kad tramvajs, kā šovakar, apstājas lejā pie Errasurisas prospekta. Šis koku apēnotais bulvāris, kas ved augšup lēzenā nogāzē, viņai atgādina 2uīanžozā ielu, kur viņa dzīvojusi bērnībā. Viņa atkal redz māju doktora Kurcena ielas stūrī, sēru vītolu, balto žogu, protestantu baznīcu tieši pretim un lejā, pašā ielas galā, krodziņu «Robins Huds». Viņa atceras kādu svētdienu, kas nelīdzinājās citām. Viņai pakaļ bija atbraukusi krustmāte.

Viņa nezin itin neko par šo sievieti, atceras tikai viņas vārdu — Denīze. Viņai bija mašīna ar nolaižamu jumtu. Tajā svētdienā viņu pavadīja tumšmatains vīrietis. Visi kopā viņi vispirms ēda saldējumu, tad vizinājās laivā, un vakarā, braucot mājup no Versaļas, viņi apstājās pie svētku tirdziņa. Kopā ar krustmāti, šo Denīzi, viņas vizinājās ar autoskuteri, bet vīrietis skatījās uz viņām.

Viņa labprāt vēlētos uzzināt par šiem abiem kaut ko vairāk. Kā viņus sauc? Kur viņi dzīvo? Kā dzīvojuši visus šos gadus? Tieši par to viņa vienmēr domā, kamēr tramvajs rāpjas pa Errasurisas prospektu augšup Šerro Alegres virzienā.

XXXIII

Tovakar es sēdēju pie bāra degustācijas galdiņa bakalejas veikalā, kurp savulaik mani bija aizvedis Hitte un kas atradās Njelas bulvārī tieši pretim Aģentūrai. Plauktos aiz letes eksotiskas preces: dažādas tējas, pastilas, rožlapiņu ievārījumi, Baltijas siļķes. Šo bāru mēdza apmeklēt bijušie žokeji, kas gremdējās atmiņās, rādot cits citam vecas, apbružātas fotogrāfijas, kurās viņi sēdēja mugurā zirgiem, kas jau sen nobeigušies.

Bārā klusi sarunājās divi vīri. Vienam mugurā bija garš mētelis rudens lapu krāsā, kas sniedzās līdz potītēm. Kā vairums šejienes klientu, viņš bija neliela auguma. Viņš pagriezās, protams, lai paraudzītos pulkstenī, kas karājās virs ieejas durvīm, un viņa skatiens nejauši ķēra mani.

Viņš nobāla. Viņš cieši skatījās manī pavērtu muti, izvalbītām acīm.

Saraucis pieri, viņš man lēni tuvojās. Viņš apstājās pie mana galdiņa.

— Pedro ...

Viņš pieskārās manas žaketes piedurknei un pataustīja drēbi.

— Pedro, tas esi tu?

Es vilcinājos ar atbildi. Viņš apmulsa.

— Piedodiet, — viņš teica. — Vai jūs neesat Pedro Ma-kevuā?

— Jā, — es strupi atbildēju. — Ko jūs vēlaties?

— Pedro, tu ... tu mani neatceries?

— Nē.

Viņš apsēdās man pretim.

— Pedro ... es esmu ... Andrē Vildmērs.

Viņš bija satriekts. Viņš saņēma manu roku.

— Andrē Vildmērs ... Žokejs ... Tu mani neatceries?

— Atvainojiet, — es teicu. — Man ir atmiņas zudumi. Kad mēs esam tikušies?

— Tu taču labi zini... pie Fredija.

Šis vārds mani ķēra kā zibens spēriens. Žokejs. Valbrēzas vecais dārznieks bija stāstījis par kādu žokeju.

— Cik dīvaini, — es teicu. — Kāds man stāstīja par jums ... Valbrēzā.

Viņa acis kļuva miklas. Alkohola iespaids? Emocijas?

— Klausies, Pedro ... Vai tad tu neatceries, kā mēs braucām uz Valbrēzu kopā ar Frediju? ...

— Ne pārāk labi. Patiesībā man par to stāstīja Valbrēzas dārznieks.

— Pedro ... tad jau ... tad jau tu esi dzīvs?

Viņš cieši paspieda manu roku. Un nodarīja sāpes.

— Jā. Un tad?

— Tu ... tu dzīvo Parīzē?

— Jā ... kas tad ir?

Viņš skatījās uz mani galīgi satriekts. Viņam bija grūti noticēt, ka esmu dzīvs. Kas tad īsti bija noticis? Es to labprāt gribētu zināt, bet viņš, šķiet, neuzdrošinājās runāt par to tieši un atklāti.

— Es dzīvoju Zivernī... Uāzas departamentā, — viņš sacīja. — Es ... es ļoti reti braucu uz Parīzi... Ko tu dzersi, Pedro?

— Marie Brizard, — es teicu.

— Labs ir, es arī.

Viņš lēni salēja liķieri glāzītēs, un man likās, ka viņš mēģina iegūt laiku.

— Pedro ... Kas īsti notika?

— Kad?

Viņš iztukšoja savu glāzi viena paņēmienā.

— Kad jūs abi ar Denīzi mēģinājāt pāriet Šveices robežu?

Ko es varēju viņam atbildēt?

— Jūs vairs ne reizi neatrakstījāt. Fredijs ļoti uztraucās.

Viņš no jauna piepildīja savu glāzi.

— Mēs nospriedām, ka esat apmaldījušies dziļajā sniegā.

— Jums nevajadzēja uztraukties, — es teicu.

— Un Denīze?

Es paraustīju plecus.

— Vai jūs labi atceraties Denīzi? — es jautāju.

— Ko tu, Pedro, nu dabiski... Bet kāpēc tu visu laiku uzrunā mani ar jūs?

— Atvaino mani, vecais, — es teicu. — Pēdējā laikā ar mani nav īsti labi. Pūlos atcerēties pagātni... Taču viss ir kā miglā tīts.

— Es saprotu. Tas bija tik sen ... Vai atceries Fredija kāzas?

Viņš smaidīja.

— Ne pārāk labi.

— Nicā ... Kad viņš laulājās ar Geju.

— Ar Geju Orlovu?

— Protams, ar Geju Orlovu ... Ar kuru citu tad lai viņš būtu laulājies?

Viņš nemaz nebija priecīgs, konstatējot, ka šīs laulības man vairs neko īpašu nenozīmē.

— Nicā ... Krievu baznīcā ... Laulības baznīcā ... Bez pilsonisku laulību reģistrācijas ...

— Kādā krievu baznīcā?

— Nelielā krievu baznīcā ar dārzu.

Vai tā būtu tā pati, kuru Hitte aprakstījis savā vēstulē? Dzīvē mēdz būt neizskaidrojamas sakritības.

— Kā tad,_— es atdzīvojos. —...kā tad... Mazā krievu baznīca Lonšāna ielā, ar dārzu un draudzes bibliotēku.

— Tātad tu atceries? Mēs bijām četri liecinieki. Un turējām kroņus virs Gejas un Fredija galvām ...

— Četri liecinieki?

— Nu ja ... Tu, es, Gejas vectēvs ...

— Vecais Džordžadze?

— Tieši tā ... Džordžadze.

Tātad fotogrāfija, kurā es biju redzams kopā ar Geju Orlovu un veco Džordžadzi, bija uzņemta par godu šim notikumam. Es viņam to parādīšu.

— Bet ceturtais liecinieks bija tavs draugs Rubiroza.

— Kas?

— Nu, tavs draugs Rubiroza ... Porfīrio ... Dominikāņu diplomāts ...

Viņš pasmaidīja, atceroties šo Porfīrio Rubirozu. Dominikāņu diplomāts. Varbūt misijā biju aizstājis tieši viņu?

— Pēc tam mēs visi gājām pie vecā Džordžadzes.

Es redzēju, kā ap pusdienas laiku mēs visi ejam pa platānām apstādīto Nicas bulvāri. Spīd saule.

— Vai Denīze arī bija tur?

Viņš paraustīja plecus.

— Skaidrs ... Vai tu patiesi vairs galīgi neko neatceries?

Mēs visi septiņi gājām nesteidzīgā solī — žokejs, Denīze, es,

Geja Orlova ar Frediju, Rubiroza un vecais Džordžadze. Mums mugurā bija balti uzvalki.

Džordžadze dzīvoja daudzstāvu namā pie Elzasas-Lorēnas dārza stūra.

Augstu debesīs slienas palmas. Bērni vizinās ar toboganiem. Balts nams apelsīnkrāsas aizkariem logos. Mūsu smiekli kāpnēs.

— Vakarā tavs draugs Rubiroza vēl aizveda mūs vakariņās uz Eden-Roc, lai pienācīgi nosvinētu šīs kāzas... Nu? Vai atcerējies?

Viņš nopūtās tā, it kā būtu smagi strādājis. Likās, ka, atsaucot atmiņā šo dienu, kad Fredijs ar Geju Orlovu noslēdza baznīcas laulību, saulaino, bezrūpīgo dienu, kas noteikti bija viena no jaukākajām mūsu jaunības dienām, viņš izsmēlis savus pēdējos spēkus.

— Tad jau iznāk, — es teicu, — ka mēs ar tevi esam pazīstami ļoti sen ...

— Jā ... Bet Frediju pazinu vēl agrāk. Biju taču viņa vectēva žokejs. Diemžēl tas nevilkās ilgi. Vecais visu pazaudēja ...

— Un Geja Orlova ... Tu zini, ka ...

— Jā, zinu ... Dzīvoju pavisam netālu no viņas, pie Alikānu skvēra.

Lielais nams ar logiem uz Oteijas hipodromu. Voldo Blants, Gejas pirmais vīrs, man stāstīja, ka viņa nonāvējusies aiz bailēm novecot. Pieņēmu, ka Geja bieži vērojusi zirgu skriešanās sacīkstes pa savu logu. Katru dienu un pat vairākas reizes dienā desmitiem zirgu metās uz priekšu, drāzās pa hipodroma skrejceļu un sasitās pret šķēršļiem. Pat tie zirgi, kuri pārvarēja šķēršļus, bija redzami skrejceļā labi ja pāris mēnešu, tad nozuda arī viņi. Un visu laiku tur gatavībā jaunus zirgus, ar kuriem nepieciešamības gadījumā nomainīt vecos. Un katru reizi atkārtojas viens un tas pats — pārlieku spēku piepūle, kas neko nedod. Šāda izrāde nevar provocēt neko citu, kā vienīgi depresiju un dziļu melanholiju, un varbūt Geja Orlova, tieši tādēļ, ka dzīvoja blakus hipodromam . . . Man gribējās pajautāt Andrē Vildmēram, ko viņš par to domā. Viņam to vajadzēja saprast, viņam īpaši. Viņš taču bijis žokejs.

— Cik skumji, — viņš teica. — Geja bija šika meiča ...

Viņš pieliecās, un mūsu sejas gandrīz saskārās. Viņam tā bija sarkana, bakurētaina, un acis brūnas. Pār labo vaigu rēta līdz pat zodam. Tumši mati ar sirmu šķipsnu, kas atsukata atpakaļ.

— Bet tu, Pedro ...

Neļāvu viņam pabeigt.

— Vai tu iepazinies ar mani, kad dzīvoju Ziljena Potena bulvāri Neijē? — es jautāju uz labu laimi, jo labi atcerējos «Pedro Makevuā» lietā norādīto adresi.

— Tu gribi teikt, ka dzīvoji pie Rubirozas? Nu protams...

Atkal šis Rubiroza.

— Mēs ar Frediju bieži turp gājām... Iedzeršanas gaja vaļā katru vakaru.

Viņš skaļi iesmējās.

— Tavs draugs Rubiroza mēdza aicināt mūziķus... līdz sešiem no rīta ... Vai atceries tās divas melodijas, kuras viņš spēlēja uz ģitāras?

— Nē...

— «E1 Reloj»[7] un «Tu me acostumbraste»[8]. īpaši bieži «Tu me acostumbraste» ...

Viņš nosvilpoja dažas taktis.

— Nu?

— Ja ... ja ... tagad atceros, — es teicu.

— Jūs sagādājāt man Dominikanas pasi... bet liela labuma man no tās nebija.

— Vai tu esi bijis pie manis misijā? — es vaicāju.

— Jā. Toreiz, kad tu iedevi man Dominikanas pasi.

— Nekādi nevaru saprast, ko es darīju šajā misijā.

— Es arī to nezinu ... Reiz tu man teici, ka izpildot Rubirozas sekretāra pienākumus un ka tas tev esot labs aizsegs. Cik žēl, ka Rubijs gāja bojā autokatastrofā.

Jā, žēl gan. Vēl viens zudis liecinieks, kuru es vairs nevarēšu iztaujāt.

— Saki, Pedro ... Kāds ir tavs īstais vārds? Mani tas aizvien intriģējis. Fredijs teica, ka tevi nesaucot Pedro Makevuā ... Rubijs tev pagādājis viltotus papīrus.

— Mans īstais vārds? Cik labprāt es pats to uzzinātu.

Un es pasmaidīju, lai viņš to uztvertu kā joku.

— Fredijs gan zināja, jūs abi taču mācījāties kopā koledžā ... Galva vai pušu plīsa no jūsu Luīzas koledžas stāstiem.

— Kādas koledžas?

— Luīzas ... Tu to ļoti labi zini... Netēlo nu muļķi... Kā reiz tavs tēvs izbraucis jums abiem pretim ar mašīnu ... un atļāvis Fredijam sēsties pie stūres, kaut gan viņam vēl nebija tiesību. Esmu to dzirdējis vismaz simt reižu.

Viņš pakratīja galvu. Tātad man ir bijis tēvs, kas vedis mani mājās no Luīzas koledžas. Interesanti.

— Un tu? Joprojām noņemies ar zirgiem? — es jautāju.

— Man ir trenera vieta kādā Zivernī manēžā.

Andrē to pateica tik nopietni, ka jutos pārsteigts.

— Tu jau zini, ka pēc tā nelaimes gadījuma man sākās īsta lejupslīde...

Kas par nelaimes gadījumu? Neuzdrošinājos viņam jautāt...

— Jau toreiz, kad pavadīju jūs uz Mežēvu, nu tevi, Frediju, Denīzi un Geju, man diez cik spoži vis negāja. Biju zaudējis trenera vietu. Viņi nobijās no tā, ka esmu anglis. Viņi gribēja vienīgi frančus.

Anglis? Jā. Viņš runāja ar vieglu akcentu, ko nebiju pat īsti pamanījis. Kad Vildmērs izrunāja vārdu «Mežēva», mana sirds iepukstējās straujāk.

— Cik dīvaina iedoma, šis ceļojums uz Mežēvu, vai ne? — es riskēju.

— Kāpēc dīvaina? Mums nebija citas izejas...

— Tu domā?

— Tur bija drošāk... Parīzē kļuva pārāk bīstami.

— Tu tiešām tā domā?

— Bet, Pedro, mēģini atcerēties... Dokumentu pārbaudes notika aizvien biežāk un biežāk. Es biju anglis. Fredijam bija angļu pase ...

— Angļu?

— Nu ... Fredija ģimene cēlusies no Maurīcijas salas. Arī tavs stāvoklis nebija no spīdošajiem. Bez tam, mūsu tā saucamās «Dominikanas pases» arī vairs īpaši neaizsargāja. Atceries .. . Pat tavs draugs Rubiroza ...

Teikuma beigas es nesadzirdēju. Domāju, Vildmēram aiztrūka balss.

Viņš iedzēra malciņu liķiera, un tobrīd bārā ienāca četri cilvēki, visi pastāvīgie apmeklētāji — bijušie žokeji. Es pazinu viņus pēc izskata, jo it bieži noklausījos viņu sarunās. Viens no viņiem allaž valkāja vecas jājambikses un viscaur notraipītu ādas jaku. Viņi uzsita Vildmēram uz pleca. Viņi runāja visi reizē, skaļi smējās, un tas viss radīja pārāk lielu troksni. Vildmērs mūs neiepazīstināja.

Viņi apsēdās pie bāra letes un turpināja skaļi sarunāties.

— Pedro ...

Vildmērs pieliecās man tuvāk. Viņa seja bija tikai dažus centimetrus atstatu no manējās. Viņš tā vaikstījās, it kā vārdi, ko vajadzēja izrunāt, prasītu no viņa pārdabisku piepūli.

— Pedro... Kas notika ar Denīzi, kad jūs mēģinājāt pāriet robežu?

— Vairs neatceros, — es atbildēju.

Vildmērs noskatīja mani ilgu skatienu. Viņš jau bija mazliet iereibis.

— Pedro ... Pirms jūs gājāt, es tevi brīdināju, ka tam tipam nevar uzticēties ...

— Kādam tipam?

— Tam, kurš piedāvājās jūs pārvest pāri uz Sveici. Krievs ar īstu žigolo ģīmi.

Vildmērs koši piesarka. Viņš iedzēra vēl malku liķiera.

— Atceries ... Es teicu, ka nevajag uzticēties arī tam otram ... Nu, slēpošanas instruktoram ...

— Kādam slēpošanas instruktoram?

— Tam, kurš bija jūsu pavadonis. Pats labi zini... So Bobu, kā viņu ... Bobu Bessonu ... Kāpēc jums vajadzēja iet? Jums taču bija tik labi kalnu mājiņā kopā ar mums.

Ko tur teikt? Pašūpoju galvu. Vildmērs iztukšoja savu glāzi vienā rāvienā.

— Viņu sauca Bobs Bessons? — es pārjautāju.

— Jā. Bobs Bessons ...

— Un krievu?

Vildmērs sarauca pieri.

— Vairs neatceros ...

Vildmēra uzmanība atslāba. Ar mežonīgu piepūli viņš bija mēģinājis runāt ar mani par pagātni, bet nu tas bija gala. Та izvārdzis peldētājs pēdējiem spēkiem vēl izslien galvu virs ūdens un tad lēni grimst. Un es tik maz biju palīdzējis viņam atcerēties.

Viņš piecēlās un pievienojās pārējiem. Viņš atkal ļāvās saviem paradumiem. Es dzirdēju, kā viņš skali spriedelē par šodienas sacīkstēm Vensēnā. Tas, ar jājambiksēm kājās, visus uzcienāja. Vildmērs, atguvis balsi, runāja tik sparīgi, tik dedzīgi, ka pat aizmirsa aizdedzināt cigareti. Izdzisusi tā rēgojas viņa mutē. Ja es tagad nostātos Vildmēra priekšā, viņš mani nepazītu.

Aizejot es atsveicinājos no viņa un pamāju ar roku, bet viņš nelikās to manām. Vildmērs bija pilnīgi iegrimis sarunā.

XXXIV

Višl. Amerikāņu mašīna nobremzē pie Avotu dārza žoga blakus viesnīcai «Miers». Tās karosērija nošķiesta dubļiem. No mašīnas izkāpj divi vīrieši un sieviete un iet uz viesnīcas durvīm. Abiem vīriešiem neskūti vaigi, un garākais no viņiem pietur sievieti pie elkoņa. Durvju priekšā stāv vesela rinda pītu krēslu, kuros, galvu klanīdami, snauž cilvēki, daudz nebēdādami par jūlija sauli, kas neciešami karsē.

Viesnīcas vestibilā visiem trim nenākas viegli izlauzt sev ceļu līdz portjē. Viņiem jāapiet apkārt krēsliem un pat saliekamām gultām, kurās atlaidušies citi gulētāji, daži militārās uniformās. Piecu līdz desmit cilvēku grupas saspiedušās otrā zālē aiz vestibila un sasaucas cita ar citu tā, ka balsu kņada nomāc vēl stiprāk par nogurdinošo karstumu ārā. Beidzot viņi nokļūst līdz portjē, un viens no vīriešiem, tas garākais, sniedz viņam trīs pases. Divas pases izsniegusi Dominikanas Republikas misija Parīzē: vienu uz Porfīrio Rubirozas, otru — uz Pedro Makevuā vārda, trešā ir franču pase uz Denīzes Ivetas Kudrēzas vārda.

Portjē, pilošu, sviedriem noplūdušu seju, ar gurdu kustību atdod viņiem atpakaļ visas trīs pases. Nē, visā Višī «šajos apstākļos» vairs nav nevienas brīvas istabas. Sliktākajā gadījumā vēl varētu izlīdzēties ar diviem atlikušajiem krēsliem, ja tos uznestu veļas mazgātavā vai noliktu pirmā stāva tualetes istabā. Viņa balsi noslāpē visaptverošais sarunu troksnis, klaudzošo lifta durvju metāliskā skaņa, telefona zvani un saucieni, kas skan no virs portjē letes piestiprinātā skaļruņa.

Abi vīrieši un sieviete, nogurumā grīļodamies, iznāca no viesnīcas. Debesis pēkšņi apmācas, tās aizklāj pelēki violeti mākoņi. Viņi iziet caur Avotu dārzu. Visgarām mauriņam lapenēs zem slēgtām galerijām ciešās grupās drūzmējas ļaudis vēl lielākā skaitā nekā viesnīcas hallē. Visi runā ļoti skaļi, daži pāriet no grupas uz grupu, citi piebiedrojas pārējiem un tikai pēc tam, nodalījušies pa diviem trim, apsēžas uz soliem vai dārza dzelzs krēsliem ... Pārņem sajūta, ka atrodies milzīgā skolas pagalmā un nepacietīgi gaidi zvanu, kas atpestīs no aizvien pieaugošās kņadas un jezgas, kas apdullina ar katru mirkli vairāk. Bet zvans vēl neskan.

Garais tumšmatis joprojām balsta sievieti, tikām otrs ir novilcis žaketi. Viņi joprojām iet, un viņus nemitīgi grūsta cilvēki, kas nepārtraukti skraida visos virzienos, meklējot kādu personu vai veselu ļaužu grupu, kuru tie uz brīdi atstājuši, kura drīz pēc tam izjukusi un kuras pārstāvji atkal iejukuši citās grupās.

Visi trīs nonāk pie kafejnīcas «Restaurācija» terases. Terase ir pārpildīta, bet laimīgā kārtā pieci cilvēki pēkšņi pieceļas no galdiņa, un abi vīrieši un sieviete atkrīt pītos klūgu krēslos. Trulu skatienu viņi raugās uz ļaudīm pie kazino.

Bieza dūmaka pārņēmusi visu dārzu, un koku kuplā lapotne to vēl aiztur un sabiezina. Dūmi sakāpj jums rīklē, pēdīgi aizsedz cilvēkus, kas sapulcējušies pie kazino, un slāpē viņu balsis. Pie blakusgaldiņa kāda veca dāma izplūst asarās un nemitīgi atkārto, ka robeža Andaē esot slēgta.

Sievietes galva noslīgusi uz garā tumšmatainā vīrieša pleca. Viņa aizvērusi acis. Viņa guļ dziļā bērna miegā. Abi vīrieši sasmaidās. Tad viņi atkal raugās uz ļaudīm pie kazino.

Gāž lietus. īsts musona lietus. Tas izspiežas cauri biezajai platānu un kastaņu lapotnei. Ļaudis pie kazino, uzgrūzdamies cits citam, steidz paslēpties zem stikla nojumēm vai steidzīgi atstāj terasi un cenšas iekļūt kafejnīcā.

Vienīgi abi vīrieši un sieviete paliek savās vietās, jo saulessargs virs galdiņa pasargā viņus no lietus. Sieviete joprojām guļ, atspiedusi vaigu pret garā tumšmata plecu, viņš vienaldzīgi raugās vienā punktā, kamēr viņa biedrs izklaidīgi svilpo «Tu me acostumbraste» melodiju.

XXXV

Pa logu redzams liels maurs un ar granti nokaisīta aleja. Aleja gandrīz nemanāmi vijās augšup līdz pat ēkai, pie kuras es stāvēju un kura man atgādināja baltos namus Vidusjūras krastā. Uzkāpis uz lieveņa, es tūlīt ieraudzīju uzrakstu sudraba burtiem, kas greznoja ieejas durvis: «Luīzas un Albāni koledža».

Lejā, maura viņā galā, — tenisa korts. Pa labi bērzu rinda un baseins, no kura izlaists ūdens. Lecamtornis pa daļai sabrucis.

Viņš panāca mani un nostājās līdzās pie loga.

— Ak, jā ... Man ļoti žēl, cienītais kungs ... Visi koledžas arhīvi sadeguši. Pilnīgi visi.

Gadus sešdesmit vecs vīrietis tvīda žaketē un brillēm gaišos raga ietvaros.

— Un Žanšmita jaunkundze tāpat nebūtu devusi savu piekrišanu. Kopš vīra nāves viņa pat dzirdēt vairs negrib par Luīzas koledžu.

— Varbūt saglabājušies kādi veci klašu uzņēmumi? — es jautāju.

— Nē, mesjē. Es jau teicu, viss ir sadedzis ...

— Vai jūs jau sen šeit strādājat?

— Divus pēdējos Luizas koledžas pastāvēšanas gadus. Pēc tam mūsu direktors, Zanšmita kungs, nomira. Bet koledža jau vairs nebija tā, kas senāk.

Domīgu seju viņš raudzījās pa logu.

— Man, kā vienam no bijušajiem audzēkņiem, gribētos kaut ko par piemiņu, — es sacīju.

— Es saprotu. Diemžēl ...

— Un kas notiks ar koledžu?

— Ak, viņi visu pārdos izsolē.

Viņš ar plašu žestu aptvēra mauru, tenisa kortu, baseinu, kas pletās mūsu priekšā aiz loga.

— Varbūt jūs vēlētos pēdējo reizi apskatīt guļamtelpas un klases?

— Nav vērts.

Viņš izvilka pīpi no žaketes kabatas un ielika mutē. Viņš joprojām stāvēja pie loga.

— Un kas tā par koka ēku pa kreisi?

— Ģērbtuves, mesjē. Tur pārģērbās pirms sporta nodarbībām.

— Ak j ā...

Viņš piebāza savu pīpi.

— Esmu visu aizmirsis ... Vai mums bija arī formastērps?

— Nē, mesjē. Vienīgi vakariņās un izejamās dienās tumši zilais bleizers bija obligāts.

Es piegāju tuvāk pie loga. Gandrīz piespiedos ar pieri pie stikla. Lejā pie baltās ēkas bija ar granti apkaisīts laukums, caur kuru jau spiedās nezāles. Es iztēlojos mūs ar Frediju bleizeros. Un vēl es mēģināju iztēloties, kāds izskatījās cilvēks, kurš reiz brīvdienā atbrauca mums pakaļ, izkāpa no mašīnas un panācās pretim — mans tēvs.

XXXVI

E. Kahāna kundze Nicā, 1965. gada 22. novembrī

Pikardijas ielā 22

Nica

Pēc Hittes kunga lūguma, rakstu Jums, lai izstāstītu visu, ko zinu par tā saukto Oļegu de Vredē, kaut arī man smagi cilāt nepatīkamas atmiņas.

Reiz es iegāju krievu restorānā «Pie Arkādija» Fransuā Pirmā ielā; restorāns piederēja kādam krievu kungam, kura vārdu vairs neatminu. Restorāns bija vienkāršs, cilvēku — nedaudz. Administrators, pāragri novecojis cilvēks ar nelaimīgu, slimīgu seju, kā cietējs sēdēja pie galdiņiem ar uzkodām; tas varēja būt ap trīsdesmit septīto gadu.

Es pievērsu uzmanību kādam jaunam cilvēkam, tā ap gadiem divdesmit, kurš restorānā jutās kā mājās. Pārāk labi ģērbies, uzvalks, krekls un pārējais — viss nevainojams.

Jaunajam cilvēkam bija uzkrītoša āriene: neremdināma dzīvotgriba, šauras, zilas acis gluži kā no porcelāna, žilbinošs smaids, nerimtīgi smiekli. Bet aiz tā visa — viltīgs dzīvnieks.

Viņš sēdēja pie blakusgaldiņa. Nākamajā reizē, kad ienācu šajā restorānā, viņš man sacīja, norādot uz restorāna administratoru:

— Jūs laikam domājat, ka esmu šī kunga dēls?

Viņa tonī bija tādas nievas pret nabaga veco, kas patiešām bija viņa tēvs.

Tad viņš parādīja man rokassprādzi ar iegravētu vardu: «Luī de Vredē, Monpansjē grāfs» (restorānā viņu sauca par 0|egu, tas ir krievu vārds). Es jautāju, kur ir viņa māte. Viņš atbildēja, ka māte esot mirusi. Es apprasījos, kur tad viņa varēja iepazīties ar Monpansjē (ja nemaldos, tas ir Orleānas hercogu jaunākais zars). Viņš atbildēja — Sibīrijā. Tas viss nerīmējās kopā. Es nopratu, ka viņš ir slaists, kurš ļauj sevi uzturēt abiem dzimumiem. Kad jautāju, ar ko viņš nodarbojas, viņš atteica, ka spēlējot klavieres.

Pēc tam viņš uzskaitīja visus savus Augstāko aprindu sakarus — Izē hercogiene esot viņam labvēlīga, viņš lieliski sa-prototies ar Vindzoras hercogu ... Es jutu, ka viņa stāstos_ ir gan patiesība, gan meli. Augstos ļaudis droši vien pārliecināja viņa «vārds», viņa smaids, viņa ledainā, bet patiesā laipnība.

Kara laikā, domāju, ka tas varēja būt ap četrdesmit pirmo vai četrdesmit otro gadu, es biju Juan-les-Pins pludmalē, un pēkšņi redzu, ka pie manis, skaļi smiedamies, skrien neviens cits kā šis «Oļegs de Vredē», kā vienmēr, lieliskā formā. Viņš pastāstīja, ka bijis gūsteknis un augsta ranga vācu virsnieks rūpējies par viņu. Šobrīd viņš dažas dienas atpūtīšoties šeit pie savas «kara laika krustmātes» — pie Anrī Divernuā atraitnes. «Bet,» viņš turpināja, «viņa ir briesmīgi skopa un nedod man naudu.»

Viņš arī paziņoja, ka drīz atgriezīšoties Parīzē, «lai strādātu pie vāciešiem». Par ko? — es jautāju. «Pārdošu viņiem mašīnas.»

Vairāk neesmu viņu sastapusi un nezinu, kāds ir viņa tālākais liktenis. Tas ir viss, dārgo mesjē, ko varēju Jums pastāstīt par šo cilvēku.

Ar cieņu,

E. Kahāna.

XXXVII

Tagad pietiek tikai aizvērt acis. Atmiņā fragmentāri ataust notikumi pirms mūsu brauciena uz Mežēvu. Tie ir augsti apgaismoti logi kādreizējā Zaharofa savrupmājā Hoša bulvārī, Vildmēra saraustītā valoda, vārdi, tādi kā šis, no purpura un dzirkstīm, «Rubiroza» vai šis neizteiksmīgais, blāvais «Oļegs de Vredē», vēl citi netverami sīkumi — pat Vildmēra balss, aizsmakusi un tikko dzirdama — tas viss man noder par Ariad-nes pavedienu.

Dienu iepriekš, vakara pusē, es biju Hoša bulvārī kādreizējas Zaharofa savrupmājas otrajā stāvā. Daudz ļaužu. Un, kā parasti, neviens nenovelk virsdrēbes. Es gan biju uzvalkā. Šķērsoju galveno zāli, kur vismaz piecpadsmit cilvēku, stāvot kājās ap telefoniem vai sēžot ādas krēslos, apsprieda savus darījumus, ieslīdēju mazā kabinetā un aizvēru aiz sevis durvis. Cilvēks, kuru man vajadzēja satikt, jau gaidīja. Viņš ievilka mani istabas kaktā, kur mēs apsēdāmies krēslos viens otram pretim pie zema galdiņa. Noliku uz tā avīžpapīrā ievīstītus luidorus. Viņš man tūlīt sniedza pretim vairākas banknošu paciņas, kuras es nepapūlējos pārskaitīt un sabāzu kabatās. Dārglietas viņu neinteresēja. Mēs reizē iznācām no kabineta un izgājām cauri lielajai zālei, kur balsu neskaidrā murdoņa un virsdrēbēs tērpto cilvēku nepārtrauktā kustība dīvaini satrauca. Uz ielas viņš iedeva man kādas sievietes adresi Malerba bulvārī, kura varbūt nopirks dārglietas, un piekodināja viņai pasacīt, ka viņš mani suta. Sniga, bet es nolēmu doties turp kājām. Mēs ar Denīzi bieži gājām pa šo ceļu mūsu pazīšanās sākumā. Tagad viss bija mainījies. Krita sniegs, un es tikko varēju pazīt šo bulvāri ar kailajiem kokiem un nomelnējušām namu fasādēm. Kur palikusi maigā verbēnu smarža, ejot gar Monso dārza žogu, — tikai slapjas zemes un trūdu smaka.

Aklās ieliņas pašā galā vienstāva nams, no tiem, kurus mēdz devet par «villām» vai «skvēriem». Viņa ieaicināja mani istabā, kas nebija mēbelēta. Tikai dīvāns, uz kura mēs apsēdāmies, un telefons uz šī paša dīvāna. Nervoza sieviete rudiem matiem, gadus četrdesmit veca. Telefons zvanīja nepārtraukti, bet viņa ne vienmēr atbildēja un, kad atbildēja, tad blociņā pierakstīja visu, ko viņai teica. Es parādīju dārglietas. Biju ar mieru atdot safīru un abas brošas par puscenu, ja vien viņa samaksātu tūlīt un skaidrā naudā. Viņa piekrita.

Uz ielas, kamēr soļoju uz metro «Kurselu stacija», es domāju par jauno cilvēku, kurš bija atnācis pie mums pirms dažiem mēnešiem uz viesnīcu «Kastīlija». Viņam bija izdevies ļoti ātri pārdot piespraudi un abas briljantu rokassprādzes, un viņš augstsirdīgi piedāvāja man pusi peļņas. Sirsnīgs cilvēks. Biju viņam uzticējies, izstāstot par mūsu aizbraukšanas nodomiem, kā arī par bailēm, kas palaikam kavēja mani iziet no-viesnīcas. Viņš sacīja, ka mēs dzīvojot dīvainā laikā.

Vēlāk es gāju pretim Denīzei uz dzīvokli Eduarda VII skvērā, kur viņas holandiešu draugs van Allens bija ierīkojis modes salonu:’ tas atradās otrajā stāvā, tieši virs_ «Sintras»L Es to labi atceros, jo mēs ar Denīzi bieži apmeklējām šo bāru, galvenokārt tāpēc, ka zāle atradās pagrabstāvā un no tās varēja viegli izmukt pa otrām durvīm. Man liekas, ka tolaik zināju Parīzē visas sabiedriskās vietas, visus namus ar divām izejām.

Mazajā modes salonā valdīja tāds pats satraukums kā Hoša bulvārī, tikai vēl drudžaināks. Van Allens gatavoja savu vasaras kolekciju, un mani pārsteidza viņa lielie pūliņi un neizmērojamais optimisms, jo es šaubījos, vai vasara vēl vispār būs. Viņš pašlaik pielaikoja vieglu balta auduma kleitu tumšmatainai meitenei, un citas manekenes te parādījās, te atkal nozuda pielaikošanas kabīnēs. Vairākas personas apspriedās, stāvot pie Luija XV stila galda, uz kura mētājās skices un audumu gabali. Istabas kaktā Denīze tērzēja ar kādu gaišmatainu sievieti ap gadiem piecdesmit un jaunu vīrieti tumšiem, cirtainiem matiem. Es viņiem piebiedrojos. Viņi abi: viņa un viņš gatavojās braukt uz Zilo Krastu. Vispārējā troksnī mēs vairs nevarējām viens otru sadzirdēt. Kāds salēja glāzēs šampanieti, bet neviens īsti nezināja, kādēļ.

Mēs ar Denīzi izlauzāmies līdz vestibilam. Van Allens mūs pavadīja. Es vēl atceros viņa gaišās, zilās acis un smaidu,, kad viņš, pabāzis galvu pa durvīm, sūtīja mums gaisa skūpstu, novēlot veiksmi.

Pēdējo reizi mēs ar Denīzi gājām pa Kambaserēsa ielu. Mantas bija sakravātas, čemodāns un divas ādas somas, kas noliktas salonā pie lielā galda. Denīze aiztaisīja slēģus un aizvilka aizkarus. Viņa uzlika šujmašīnai vāku un noņēma balto audumu, kas ar kniepadatām bija piesprausts drēbnieku manekenam. Es iedomāju vakarus, kurus bijām šeit pavadījuši. Viņa piegrieza pēc van Aliena veidotajiem modeļiem vai šuva, bet es, atlaidies uz dīvāna, lasīju grāmatu — kādus «Memuārus» vai kriminālromānu no sērijas «Maska», kuri viņai tā patika. Mūsu vakari bija vienīgie atelpas brīži, ko pazinu, vienīgie brīži, kad varēju ļauties ilūzijām, ka mēs mierīgi dzīvojam mierīgā pasaulē.

Es atvēru čemodānu un sabāzu banknošu paciņas, kas izspīlēja manas kabatas, kreklos, svīteros un kurpēs. Denīze pārbaudīja somu saturu, lai pārliecinātos, ka nav neko aizmirsusi. Caur gaiteni iegāju guļamistabā. Neiededzis gaismu, es piegāju pie loga. Joprojām* sniga. Policists, kas stāvēja savā postenī uz pretējās ietves, bija iegājis būdiņā, kura tikai pirms dažām dienām, iestājoties ziemai, tika uzstādīta. No Sosē laukuma puses sargbūdai steidzīgi tuvojās cits policists. Viņš apsveicinājās ar.kolēģi, sniedza viņam termosu, un viņi pēc kārtas iedzēra no vāciņa.

Ienāca Denīze. Viņa nostājās man līdzās pie loga. Viņai mugurā bija kažokādas mētelis, viņa man cieši piespiedās. Es sajutu viņas rūgtenās smaržas. Zem kažoka viņai mugurā bija tikai kombinē. Mēs krišus iekritām gultā, uz kuras bija atlicis vienīgi kails matracis.

Lionas stacija, Geja Orlova un Fredijs gaidīja mūs pie izejas uz perona. Ratiņos viņiem blakus bija sakrauti neskaitāmi čemodāni. Gejai Orlovai bija milzīgs četrkantains čemodāns. Fredijs pļāpāja ar nesēju un piedāvāja viņam cigareti. Denīze runājās ar Geju Orlovu un painteresējās, vai Fredija noīrētais šalē būšot pietiekami liels mums visiem. Stacija bija tumša, izņemot vienīgi peronu, uz kura stāvējām, — tas grima dzeltenīgā gaismā. Vildmērs mums piebiedrojās, tērpies rūsas krāsas mētelī, kas, kā vienmēr, sitās viņam gar potītēm. Filca cepure bija uzmaukta dziļi pāri pierei. Mēs lūdzām, lai ienes bagāžu mušu vietās guļamvagonā. Uz perona pie vagona gaidījām, kad paziņos vilciena atiešanu. Geja Orlova ieraudzīja starp braucējiem kādu paziņu, bet Fredijs lūdza, lai viņa ne ar vienu nerunā un nepievērš mums lieku uzmanību.

Kādu laiku uzkavējos ar Denīzi un Geju viņu kupejā. Logu markīze bija tikai daļēji nolaista, un pieliecoties es redzēju, ka mes braucam cauri priekšpilsētai. Turpināja snigt. Es noskūpstīju Denīzi un Geju Orlovu un atgriezos savā kupejā, kur

7*

r

99

Fredijs jau bija iekārtojies. Drīz vien mūs apciemoja Vildmers. Viņš pagaidām bija kupejā viens un ļoti cerēja, ka neviens neieradīsies līdz pat brauciena beigām. Viņš baidījās, ka viņu kāds nepazīst, jo pirms dažiem gadiem pēc nelaimes gadījuma Oteijas hipodromā Vildmēra foto bieži greznoja dažādus sporta žurnālus. Mēs mēģinājām viņu iedrošināt, teikdami, ka žokeju sejas ātri aizmirstas.

Mēs ar Frediju apgūlāmies savās vietās. Vilciens bija uzņēmis ātrumu. Naktslampiņas bijām atstājuši degot, tm Fredijs nervozi smēķēja. Viņš mazliet uztraucas par tuvojošos dokumentu pārbaudi. Es arī uztraucos, bet centos to neizrādīt. Pateicoties Rubirozam, mums visiem — man, Fredijam, Gejai Or-lovai un Vildmēram — bija dominikāņu pases, bet mēs nevarējām būt pilnīgi pārliecināti, ka tās garantēs drošību. Rubijs arī pats bija mani brīdinājis. Bijām pilnīgi pakļauti kāda policista vai piekasīga kontroliera varai. Tikai Denīze ne ar ko neriskēja. Viņa patiešām bija īsta francūziete.

Vilciens pirmo reizi apstājas. Dižona. Sniegs noslāpē skaļruni. Mēs dzirdam, ka kāds iet pa gaiteni. Kāds atver blakus kupejas durvis. Varbūt iegāja pie Vildmēra. Pēc tam mums ar Frediju uznāk nervozu smieklu lēkme.

Salonsirsonas stacijā vilciens stāvēja pusstundu. Fredijs aizmiga, un es nodzēsu naktslampiņu. Nezinu kāpēc, bet tumsā jutos daudz drošāk.

Es centos domāt par ko citu un nepievērst uzmanību soļiem gaitenī. Uz perona sarunājās cilvēki, un es uztvēru dažus vārdus no viņu sarunas. Viņi droši vien stāvēja pie mūsu loga. Viens no viņiem klepoja, viņam bija smags, sauss kāss. Otrs svilpoja. Pretimbraucoša vilciena ritmiskā klaudzoņa noslāpēja viņu balsis.

Pēkšņi durvis atsprāga vaļā un gaiteņa gaismas fonā parādījās vīrieša siluets lietusmētelī. Viņš apgaismoja kupeju no augšas uz leju ar savu elektrisko bateriju, lai pārbaudītu, cik mēs esam. Fredijs uztrūkās no miega.

— Jūsu dokumentus ...

Mēs iedevām viņam savas dominikāņu pases. Viņš tās izklaidīgi pārbaudīja’ tad atdeva kādam, kurš stāvēja viņam blakus aiz durvīm un kuru mēs no kupejas nevarējām redzēt. Es aizvēru acis. Viņi klusu pārmija dažus vārdus.

Viņš ienāca kupejā. Viņš turēja rokā mūsu pases.

— Jūs esat diplomāti?

— Jā, — es mehāniski atbildēju.

Pec brīža es atcerējos, ka Rubiroza mums bija pagādājis diplomātiskās pases.

Ne vārda neteicis, viņš atdeva mums pases un aizvēra durvis.

Mēs tumsā aizturējām elpu. Mēs klusējām līdz pat vilciena atiešanai. Vilciens sakustējās. Es izdzirdu Fredija smieklus. Viņš iededza gaismu.

— Apciemosim pārējos? — viņš jautāja.

Denizes un Gejas Orlovas kupeja nebija pārbaudīta. Mēs viņas pamodinājām. Viņas nesaprata mūsu satraukuma iemeslu. Pēc tam mums piebiedrojās Vildmērs ar drūmu ģīmi, jo viņam smiekli nenāca. Viņš vēl aizvien trīcēja. Viņam arī jautāts, vai viņš esot «dominikāņu diplomāts». Bet viņš neuzdrošinājies atbildēt aiz bailērn, ka starp policistiem civilā un kontrolieriem varētu atrasties kāds sacīkšu mīļotājs, kas viņu pazītu.

Vilciens slīdēja cauri baltam sniega klājienam. Cik rimta un draudzīga bija šī aina. Es sajutu skurbumu un uzticēšanos, kādu nekad līdz šim nebiju jutis, redzot šīs dziļā miegā ieslīgušās mājas.

Kad iebraucām Salanšā, bija vēl tumšs. Stacijas priekšā stāvēja autobuss un liela melna mašīna. Mēs ar Frediju un Vild-mēru stiepām čemodānus, bet divi nesēji parūpējās par Gejas Orlovas milzīgo čemodānu. Mēs bijām kādi divpadsmit pasažieri, kuri vēlējās braukt ar autobusu līdz Mežēvai, un šoferis ar abiem nesējiem jau iekrāva aizmugurē bagāžu, kad pie Gejas Orlovas pienāca gaišmatains vīrietis, tas pats, ko viņa iepriekšējā vakarā bija pamanījusi Lionas stacijā. Viņi pārmija dažus vārdus franciski. Vēlāk viņa mums paskaidroja, ka tas esot kāds gadījuma paziņa, krievs, kuru saucot par Kirilu. Ki-rils norādīja uz lielo melno automobili, pie kura stūres kāds sēdēja, un piedāvājās mūs aizvest līdz Mežēvai. Bet Fredijs noraidīja šo piedāvājumu, teikdams, ka viņš labāk izvēloties autobusu.

Sniga. Autobuss brauca lēni, un melnā mašīna mūs apdzina. Mēs braucām pa ceļu, kas veda kalnup, un ik reizi, kad autobuss palielināja ātrumu, tā korpuss drebēja. Man šķita, ka autobuss salūzīs, vēl nesasniedzis Mežēvu. Nu un kas par to? Kamēr nakts lēni atkāpās, dodot vietu palsai biezai miglai, kas tikko spiedās cauri biezajām egļu skujām, es biju drošs, ka neviens mūs šeit nemeklēs. Mēs ne ar ko neriskējām. Mēs pamazām kļuvām neredzami. Pat mūsu pilsētas apģērbs, kas varētu pievērst uzmanību, — Vildmēra rūsas krāsas mētelis un tumši zilā filca cepure, Gejas leoparda ādas manto, Fredija kamieļ-vilnas mētelis, zaļā šalle un melnibaltās platās golfa kurpes — izplūda miglā. Kas zina? Varbūt pēc kāda laika mēs pavisam izplēnēsim. Vai arī mēs būsim vairs tikai sarma logos, tā noturīgā, ko nevar tik viegli noslaucīt ar roku. Kā gari šoferis vēl orientējās? Denize bija aizmigusi, un viņas galva atslīgusi man uz pleca.

Autobuss apstājās laukuma vidu pie mērijas. Fredijs lika pārkraut mūsu bagāžu ragavās, kas tur jau gaidīja, un mēs iegājām konditorejā-tējas salonā netālu no baznīcas iedzert kaut ko siltu. Salons bija nupat atvērts, un kundze, kas mūs apkalpoja, likās pārsteigta par mūsu apmeklējumu tik agrā rīta stundā. Bet varbūt par mūsu pilsētniecisko apģērbu vai Gejas Orlovas akcentu? Vildmērs par visu sajūsminājās. Viņš nekad nebija bijis kalnos un nodarbojies ar ziemas sportu. Pavērtu muti, ar pieri pieplacis pie loga, viņš skatījās, kā snieg pār Me-žēvas mēriju un pieminekli kritušajiem. Viņš apjautājās īpašniecei, kā strādā trošu ceļš un vai varētu pierakstīties slēpošanas kursos.

Salē saucās «Dienvidu Krusts». Tā bija liela, tumša guļbūve ar za]iem slēģiem. Domāju, ka Fredijs to izīrējis no kāda sava Parīzes drauga. Šalē slējās asā ce|a pagriezienā, bet no ceļa nebija redzams, jo to aizsedza bieza eg|u siena. No liela ceja pie tā noveda līkloču taciņa. Arī ceļš tālāk vijās augšup, bet mana ziņkāre tālāk nesniedzās. Mūsu istaba, mana un De-nīzes, atradās otrajā stāvā, un no loga, pāri egļu galotnēm, varēja redzēt visu Mežēvas ciemu. Skaidrās dienās es iemācījos atšķirt baznīcas zvanu torni, okera krāsas traipu — viesnīcu Rošbrinas pakājē, autostaciju, slidotavu un kapsētu^ tālumā. Fredijs un Geja Orlova aizņēma istabu pirmajā stāva, blakus viesistabai, bet, lai nokļūtu Vildmēra istabā, vajadzēja nokāpt vēl vienu stāvu zemāk, jo tā atradās pagrabstāva, un viņa logs, apaļš kā iluminators, bija vienā līmenī ar zemi. Bet Vildmērs bija pats izvēlējies šo istabu — savu alu, kā viņš rnedza teikt.

Sākumā mēs visu laiku uzturējāmies šalē. Mēs spēlējām nebeidzamas kāršu partijas viesistabā. Šī telpa diezgan precīzi saglabājusies manā atmiņā. Vilnas paklājs. Ar ādu apvilkts dīvāns, virs kura grāmatplaukti gar visu sienu. Zems galds. Divi logi, kas iziet uz balkonu. Kāda sieviete, kas dzīvoja kaimiņos, apņēmās iepirkt mums produktus Mežēvā. Denīze lasīja kriminālromānus, ko bija atradusi plauktos. Es arī. Fredijs ataudzēja bārdu, bet Geja Orlova ik vakarus gatavoja mums boršču. Vildmērs bija sarunājis, ka viņam regulāri nesīs no ciema Pars-Sport, ko viņš lasīja, noslēpies savā «alā». Kādu vakaru, kad mēs spēlējam bridžu, viņš ienāca pārvērstu seju, vicinādams šo avīzi. Viens no sporta komentētājiem aprakstīja ievērojamākos notikumus pasaules jāšanas sportā, starp citu pieminot ari «angļu žokeja Andrē Vildmēra satriecošo kritienu Oteijā». Rakstu ilustrēja vairāki uzņēmumi, arī mazītiņš Vildmēra foto, niecīgāks par pastmarku. Tieši tas viņu satrauca līdz ārprātam: kāds taču varētu atcerēties redzējis’ viņu Salanšas stacijā, pašā Meževā vai konditorejā pie baznīcas.’ Ka tik sieviete, kas nesa mums pārtiku un sakopa māju, nesazīmētu viņā «angļu žokeju Andrē Vildmēru». Vai tad nedēļu pirms aizbraukšanas viņa dzīvoklī, Alikānu skvērā, neatskanēja anonīms zvans?_ Piesmakuši balss bija teikusi: «Hallo? Joprojām Parīzē, Vildmer?» Atskanējuši smiekli, un klausule nolikta.

Mēs velti bez mitas atkārtojām, ka viņš ne ar ko neriskē, jo ir «Dominikanas republikas pilsonis», Vildmērs tomēr briesmīgi nervozēja.

Reiz naktī, ap pulksten trim, Fredijs spēcīgi dauzīja pa Vild-mera «alas» durvīm, rēcot: «Mēs zinām, ka jūs esat šeit, Andrē Vildmer .. . Mēs_ zinām, ka jūs esat angļu žokejs Andrē Vild-mers ... Tūlīt nāciet ārā ...»

Vildmērs nenovērtēja šo joku un nerunāja ar Frediju veselas divas dienas. Pec tam viņi izlīga.

Ja neskaita šo nenozīmīgo notikumu, pirmās šalē pavadītās dienas pagaja ļoti mierīgi.

Bet pamazām Fredijam un Gejai Orlovai apnika mūsu vienmuļais dienas ritms. Pat Vildmērs, par spīti bailēm, ka viņā varētu pazīt «angļu žokeju», nevarēja nekur rast sev vietu. Viņš bija sportists un nespēja pierast pie bezdarbības.

Pastaigājoties Mežēvā, Fredijs un Geja Orlova bija sastapušies ar kaut kādiem ļaudīm. Kā likās, daudzi līdzīgi mums bija atbraukuši uz šejieni, lai paslēptos. Viņi apmeklēja cits citu, rīkoja «svētkus». Mes dzirdējām atsauksmes par šīm sanākšanām no Fredija, Gejas Orlovas un Vildmēra, kuri nekavējās iesaistīties Meževas nakts uzdzīvē. Es svešiem lāgā neuzticējos. Uzskatīju par labāku palikt šalē divatā ar Denīzi.

Tomēr ari mēs reizēm nokāpām līdz ciemam. Mēs izgājām no šalē ap desmitiem no rīta un devāmies lejup pa ceļu, kur gandrīz katrā līkumā bija maza kapela ar krustu. Dažreiz mēs pie kādas apstājāmies, un Denīze nolika svecīti. Dažas kapelas bija slēgtas. Mēs gājām lēnām, lai nepaslīdētu sniegā.

Vēl zemāk apaļa laukuma vidū slējās akmens krucifikss, no tā krauja taka veda lejup. Tiesa, līdz pusceļam bija izcirsti koka pakāpieni, kurus tagad klāja sniegs. Es gāju Denīzei pa priekšu, lai varētu noturēt, ja viņa paslīdētu. Ceļa galā bija ciems. Mēs gājām pa galveno ielu līdz mērijai, gar viesnīcu «Monblans». Nedaudz tālāk, ielas labajā pusē, slējās pelēcīga betona ēka — pasts. No turienes mēs nosūtījām dažas vēstules Denīzes draugiem: Leonam, Helēnai, kas bija mums atļāvusi dzīvot savā dzīvoklī Kambaserēsa ielā... Es uzrakstīju pāris vārdus Rubirozam, lai pavēstītu, ka esam laimīgi nonākuši galā, pateicoties viņa sagādātajām pasēm, kā arī ieteicu viņam atbraukt pie mums, jo pēdējo reizi, kad tikāmies misijā, viņš sacīja, ka esot nodomājis «izvēdināt galvu». Es paziņoju viņam mūsu adresi.

Mēs kāpām augšup uz Rošbrīnu. No visām viesnīcām ceļa malā nāca ārā bērnu grupas tumši zilos sporta tērpos treneru pavadībā. Visi nesa plecos slēpes vai slidas. Patiesi, pirms dažiem mēnešiem visas šejienes kūrorta viesnīcas tika atvēlētas lielo pilsētu nabadzīgajiem bērniem. Pirms doties mājup, mēs no tālienes skatījāmies, kā ļaudis spiežas ap trošu ceļa kasi.

Virs šalē «Dienvidu Krusts», ejot augšup pa taku starp eglēm, atradās vēl viena ļoti zema vienstāva šalē. Tajā dzīvoja sieviete, kas apgādāja- mūs ar pārtiku. Viņas vīram piederēja dažas govis, viņš arī uzraudzīja «Dienvidu Krustu» tā īpašnieku prombūtnes laikā un bija ierīkojis savā šalē lielu zāli ar zemiem, vienkāršiem galdiem, nelielu bāru un biljardu. Kādā pēcpusdienā mēs ar Denīzi uzkāpām pie šā vīra pēc piena. Viņš saņēma mūs diezgan nelaipni, bet Denīze, ieraudzījusi biljardu, apvaicājās, vai drīkst uzspēlēt. Sākumā viņš izskatījās pārsteigts, tad piekāpās. Viņš atļāva Denīzei nākt un spēlēt, kad vien tīk.

Mēs bieži gājām turp vakaros, kopš Fredijs, Geja Orlova un Vildmērs bija mūs pametuši, lai piedalītos tā laika Mežēvas saviesīgajā dzīvē. Viņi aicināja mūs piebiedroties «Ekipā» vai kādā citā šalē «svētkos draugu vidū», bet mums labāk patika uzkāpt augšā. Zoržs — tāds bija saimnieka vārds — un_ viņa sieva mūs gaidīja. Man liekas, mēs viņiem bijām simpātiski.

Mēs spēlējām biljardu ar Zoržu un diviem, trim viņa draugiem. Vislabāk^spēlēja Denize. Es viņu redzu tik trauslu, ar biljarda kiju rokā, es redzu viņas maigo, eksotisko seju, gaišās acis, brūnos cirtainos matus ar vara spīdumu, kas brīvi krīt līdz pat gurniem ... Denīzei mugurā bija Fredija iedotais sarkanais svīteris.

Ar Zoržu un viņa sievu parasti aizpļāpājāmies līdz vēlai naktij. Zoržs teica, ka drīzumā gaidāms kāds blīkšķis un dokumentu pārbaude, jo daudzi no tiem, kas atbraukuši uz Mežēvu atpūsties, rīkojot saviesīgus vakarus un pievēršot sev uzmanību. Mēs neesot tādi kā tie citi. Viņa sieva un viņš briesmu gadījumā par mums parūpēšoties ...

Denīze atzinās, ka Zoržs viņai atgādinot tēvu. Viņš bieži kurināja krāsni ar īstu malku. Klusas un mīļas ritēja stundas, un mes jutāmies gluži kā mājās.

Dažreiz, kad visi bija prom, mēs ar Denīzi palikām vieni «Dienvidu Krustā». Salē piederēja mums. Es gribētu vēlreiz piedzīvot skaidrās naktis, kad mēs no augšas vērojām sniegā tik labi saskatāmo ciematu miniatūrā, līdzīgu tām rotaļlietām, ko Ziemsvētkos izliek veikalu skatlogos. Šādās naktīs viss likās vienkāršs un nomierinošs, un mēs sapņojām par nākotni. Mēs apmetīsimies šeit, mūsu bērni apmeklēs ciema skolu, vasaras nāks pie mums ar ganāmpulku zvaniņu šķindu ... Mūsu dzīve būs laimīga un mierīga.

Citas naktis sniga, un man likās, ka es smoku. Mēs ar Denīzi nekad nespēsim atbrīvoties. Mēs esam gūstekņi šajā ielejā, un sniegs pamazām mūs apraks. Kas var iesvelt lielāku depresiju par kalniem, kas aizsedz apvārsni. Mani pārņēma panika. Tādos gadījumos es atvēru durvis un mēs izgājām uz balkona. Es ieelpoju auksto gaisu, kas smaržoja pēc skujām. Es vairs nebaidījos. Tieši otrādi, es jutu atsvešinātību, vieglas skumjas, ko uzvēdīja ainava. Un kas esam mēs šajā ainavā? Man likās, ka mūsu rīcība, mūsu dzīves gaisma noslāpst no debesīm krītošo pārslu baltajā vatē, kas viegli mūs apsedz, kā apsedz baznīcas zvanu torni, slidotavu, kapsētu un tumšo ceļa līniju, kas šķērso ieleju.

Un tad Geja Orlova un Fredijs vakaros sāka aicināt ciemiņus uz šalē. Vildmērs vairs nebaidījās, ka viņu pazīs, un lieliski tēloja sabiedrības dvēseli. Ap pusnakti pilnīgi negaidīti ieradās cilvēku desmit, — bieži pat vairāk, un prieki, kas bija iesākušies citā šalē, šeit sita vēl augstāku vilni. Mēs ar Denīzi mēģinājām izvairīties, bet Fredijs tik mīļi lūdza palikt, ka dažreiz mēs viņam piekāpāmies.

Neskaidri atceros dažus cilvēkus. Enerģisku tumšmati, kas nemitīgi piedāvājās saspēlēt pokeru un brauca ar Luksemburgā piereģistrētu automobili; kaut kādu Andrē Kārlu, gaišmati sarkanā svīterī ar rūdīta slēpotāja seju; vēl kādu kaulainu indivīdu viscaur melnā samtā, kas manās atmiņās nebeidz dūkt kā tāda liela kamene... Sporta karalienes, no kurām viena bija «Zaklīna» un otra «Kampāna kundze».

Dažreiz pašā vakara kulminācijā viesistaba pēkšņi nodzēsa gaismu vai kāds pārītis nozuda atsevišķā istabā.

Un visbeidzot par Kirilu, kuru Geja Orlova bija sastapusi Salanšas stacijā un kurš piedāvāja mums vietu savā mašīnā. Krievs, kas apprecējis francūzieti, brīnumdaiļu sievieti. Man šķiet, viņš šeftējās ar gleznām un alumīniju. Kirils bieži zvanīja no mūsu šalē uz Parīzi, un es bez mitas atgādināju Fredijam, ka šie zvani pievērš mums uzmanību, bet Fredijs, tāpat ka Vild-mērs, bija aizmirsis jebkuru piesardzību.

Tieši Kirils ar sievu kādu vakaru atveda pie mums uz šalē Bobu Bessonu un jau pieminēto Oļegu de Vredē. Bessons bija slēpošanas instruktors, kura klientu vidū bijušas arī slavenības. Agrāk viņš lēca no tramplīna, un nelaimīgi kritieni bija atstājuši rētas viņa sejā. Viņš viegli piekliboja. Neliela auguma tumšmatis, dzimis Mežēvā. Bessons daudz dzēra, kas nebūt netraucēja viņu slēpot jau no astoņiem rītā. Bez tam, Bessons vēl strādāja produktu piegādes dienestā, tādēļ viņš braukāja ar melno slēgto automobili, ko biju ievērojis stāvam Salanšas stacijā mūsu ierašanās dienā. Vredē, jaunais krievs, ko Geja Orlova satikusi jau agrāk Parīzē, Mežēvā bija biežs viesis. Šķiet, viņš šeftējās ar automobiļu rezerves daļām un riepām, pirka tās un pārdeva, jo tikpat bieži kā Bessons no šalē zvanīja uz Parīzi, un es vienmēr dzirdēju, ka viņš taujā pēc kādas mistiskas garāžas Komēta.

Kāpēc es tovakar ielaidos sarunā ar Vredē? Varbūt tāpēc, ka viņš bija patīkams sarunu biedrs. Viņam bija atklāts skatiens un bezrūpīgi naiva sejas izteiksme. Viņš smējās par katru nieku. Pārsteidzoši uzmanīgs pret visiem, viņš nemitīgi apvaicājās, «vai jūs labi jūtaties», «vai nevēlaties vēl iedzert kādu lāsīti alkohola», «vai jums nebūtu ērtāk sēdēt uz dīvāna, nevis uz šī krēsla» un «vai jūs labi gulējāt izgājušo nakti» ... Un vēl šī īpašā maniere klausīties, uztvert katru jūsu vārdu un mazliet izbrīnēti, saraucot pieri, lielām acīm raudzīties uz jums, it kā jūs būtu pravietis.

Viņš ātri izprata mūsu stāvokli un tūlīt vaicāja man, vai mēs esot nodomājuši ilgi uzkavēties «šajos kalnos». Kad es atbildēju, ka mums nav izvēles, Vredē man klusā balsī pavēstīja, ka zinot, kā nelegāli pāriet Šveices robežu. Vai tas mani interesējot?

Es brīdi vilcinājos, tad atbildēju apstiprinoši.

Viņš sacīja, ka tas maksāšot 50 000 franku katram, arī Bessons esot iesaistīts. Viņi ar Bessonu aizvedīšot mūs līdz kādai vietai, kas atrodas vistuvāk robežai, un tur viens no viņa draugiem, pieredzējis pavadonis, viņus nomainīšot. Tādā veidā viņi jau esot nogādājuši Šveicē vismaz desmit cilvēku, kuru vārdus Vredē nosauca. Man vēl esot laiks padomāt. Viņš tagad braucot uz Parīzi, bet jaunnedēļ būšot atpakaļ. Viņš atstāja man kādu Parīzes telefona numuru: OTEija 54-73, pa kuru viņu varot sazvanīt, ja esot kas steidzams.

Es pastāstīju par to Gejai Orlovai, Fredijam un Vildmēram. Geja Orlova brīnījās par to, ka Vredē nodarbojas ar cilvēku pārvešanu pār robežu, jo viņa vienmēr bija uzskatījusi Oļegu par jaunu, vieglprātīgu vīrieti, kurš pārtiek no spekulācijas. Fredijs domāja, ka ir muļķīgi braukt prom no Francijas, jo mūs sargā dominikāņu pases. Vildmērs sacīja, ka Vredē esot «ži-golo ģīmis», bet īpašu netīksmi viņš jūtot pret Bessonu. Vildmērs apgalvoja, ka Bessona rētas esot mākslīgas un viņš pats katru rītu tās uzzīmējot sejā spoguļa priekšā ar grima palīdzību. Sportistu sāncensība? Nē, patiešām Vildmērs nespēja paciest Bessonu, kuru saukāja par «mīklas kluci». Denīzei turpretim Vredē šķita «simpātisks».

Viss atrisinājās pats no sevis. Sniega dēļ. Veselu nedēļu nepārtraukti sniga. Es atkal piedzīvoju smakšanas sajūtu, kas mani vajāja jau Parīzē. Man likās, ka, ja mēs šeit paliksim ilgāk, tad iekritīsim slazdā. Es izskaidroju to Denīzei.

Nākamajā nedēļā atgriezās Vredē. Mēs vienojāmies un pārrunājām ar viņu un Bessonu visu, kas saistīts ar robežas pāriešanu. Nekad vēl Vredē man nebija licies tik sirsnīgs un uzticības cienīgs. Viņa draudzīgā maniere uzsist sarunu biedram uz pleca, viņa gaišās acis un baltie zobi, viņa laipnā izturēšanās — tas viss man ļoti patika, kaut arī Geja Orlova smiedamās bija bieži teikusi, ka no krieviem un poļiem vajagot uzmanīties.

Tajā rītā mēs ar Denīzi jau agri sakravājām bagāžu. Pārējie vēl gulēja, un mēs negribējām viņus modināt. Es uzrakstīju Fredijam zīmīti.

Viņi mūs gaidīja ceļa malā, Bessona melnajā automobilī, — tanī pašā, ko es biju redzējis Salanžā. Vredē sēdēja pie stūres, Bessons viņam blakus. Es pats atvēru bagāžnieku, lai ieliktu tur mūsu mantas, un mēs ar Denīzi iekārtojāmies aizmugures sēdeklī.

Visu brauciena laiku mēs cietām klusu. Vredē manāmi nervozēja.

Sniga. Vredē lēni vadīja mašīnu. Mēs braucām pa maziem kalnu ceļiem. Tas vilkās vismaz divas stundas.

Tikai tobrīd, kad Vredē apturēja mašīnu un pieprasīja naudu, mani pārņēma neskaidra priekšnojauta. Es sniedzu viņam banknošu paciņas. Viņš tās saskaitīja. Pēc tam viņš pagriezās pret mums un uzsmaidīja. Viņš sacīja, ka tagad, piesardzības dēļ, mums būšot jāizšķiras, lai vieglāk tiktu pāri robežai. Es iešot ar Bessonu, bet viņš braukšot ar Denīzi un bagāžu. Pēc stundas mēs atkal satikšoties otrā pusē pie draugiem ... Viņš joprojām smaidīja. Tas bija dīvains smaids, kuru vēl tagad reizēm redzu sapņos.

Mēs ar Bessonu izkāpām no mašīnas. Denīze apsēdās priekšā, blakus Vredē. Es palūkojos uz viņu, un atkal ļaunā priekšnojautā man ietrīcējās sirds. Es gribēju atvērt durtiņas un teikt, lai viņa kāp ārā. Mums jāiet abiem kopā. Bet tad iegalvoju sev, ka neuzticība ir manā dabā un es mūžīgi kaut ko izdomāju. Pati Denīze, šķiet, nejuta nekādu satraukumu un bija labā noskaņojumā. Viņa sūtīja man gaisa skūpstu.

Torīt viņai mugurā bija skunksa kažoks, pulovers žakarda rakstā, gari, kastaņbrūni mati, zaļas acis, augums — viens metrs sešdesmit pieci centimetri. Mūsu bagāža nebija liela — divas ādas somas un mazs tumšbrūns čemodāns.

Vredē, joprojām smaidīdams, iedarbināja mašīnu. Es pamāju Denīzei ar roku, viņa izliecās pa nolaisto logu. Ar skatienu sekoju aizbraucošajai mašīnai. Tā vairs bija tikai mazs, melns punkts tālumā.

Tad gāju līdzi Bessonam. Vēroju viņa muguru un pēdu iespiedumus sniegā. Pēkšņi viņš sacīja, ka robeža esot tuvu un viņam jāejot izlūkos. Viņš lūdza mani pagaidīt.

Pēc desmit minūtēm es sapratu, ka viņš neatgriezīsies. Kāpēc biju ievilcis Denīzi šajās lamatās? Visiem spēkiem pūlējos nedomāt par to, ka Vredē tāpat pametīs Denīzi un ka no mums abiem nekas nepaliks pāri.

Vēl vienmēr sniga. Es turpināju iet, velti meklējot kādu pieturas punktu. Es gāju stundām ilgi. Beidzot es apgūlos sniegā. Man visapkārt viss bija baltiņ balts.

XXXVIII

Es izkāpu no vilciena Salanšā. Spīdēja saule. Autobuss gaidīja stacijas laukumā ar ieslēgtu motoru. Vienīgais taksometrs, DS-19, stāvēja pie ietves. Es iekāpu tajā.

— Uz Mežēvu, — es sacīju šoferim.

Mašīna sāka braukt. Šoferis, gadus sešdesmit vecs vīrietis, iesirmiem matiem, bija vējjakā ar apdilušu kažokādas apkakli. Viņš sūkāja konfekti vai pastilu.

— Labs laiciņš, ko? — viņš vērsās pie manis.

— Jā gan ...

Es raudzījos pa logu un pūlējos atcerēties ce|u, pa kuru toreiz braucām, taču bez sniega tas izskatījās gluži citāds. Saules pielietas pļavas un egles, savijušies koku zari, kas veidoja velves pāri ceļam, — viss šis zaļumu lērums mani gluži vai apstulbināja.

— Neko te vairs neatceros, — es sacīju šoferim.

— Vai esat šeit jau kādreiz bijis?

— Jā, bet ļoti sen ... un ziemā ...

— Ziemā te izskatās pavisam citādi.

Viņš izvilka no kabatas mazu, apaļu metāla kārbiņu un sniedza man.

— Vai drīkstu piedāvāt kādu pastilu?

— Paldies.

Viņš arī vienu paņēma.

_— Pirms nedēļas atmetu smēķēšanu. Dakteris man ieteica sūkāt pastilas. Vai jūs smēķējat?

— Arī es esmu atmetis ... Sakiet... Jūs pats esat mežēvie-tis?

— Jā, mesjē.

— Man Mežēvā bija paziņas... Labprāt gribētu uzzināt, kā viņiem klājas. Es biju pazīstams, piemēram, ar tādu Bobu Bes-sonu.

Viņš mazliet piebremzēja un pagriezās uz manu pusi.

— Robēru? Instruktoru?

— Jā.

Viņš pašūpoja galvu.

— Es ar viņu mācījos vienā skolā.

— Ar ko viņš tagad nodarbojas?

— Viņš ir miris. Pirms dažiem gadiem nositās, lecot no tramplīna.

— Ak tā ...

— Viņš vēl būtu varējis paveikt ko vērtīgu ... Bet... Jūs tiešām bijāt ar viņu pazīstams?

— Ne visai labi.

— Robērs jaunībā bija tīri ķerts, tas klientu dēļ . ..

Šoferis attaisīja kārbiņu un norija pastilu.

— Viņš bija uz vietas beigts ... krita lēcienā.

Autobuss brauca kādus divdesmit metrus aiz mums. Debeszils autobuss.

— Viņš bija lielos draugos ar kādu krievu, vai ne? — es jautāju.

— Ar krievu? Bessons bija draugos ar krievu?

Viņš nesaprata, ko es ar to gribēju teikt.

— Zināt, Bessons nemaz nebija tik labs cilvēks. Slikta iedzimtība.

Es sapratu, ka viņš vairs neteiks ne vārda par Bessonu.

— Vai zināt Mežēvā šalē, ko sauc par «Dienvidu Krustu»?

— «Dienvidu Krusts»? Se ir daudz tādu šalē ar šādu nosaukumu ...

Šoferis man atkal piedāvāja pastilu. Es vienu paņēmu.

— Sis šalē bija ceļa pagriezienā, — es teicu.

— Kāda ceļa?

Jā, patiesi, kāda? Ceļš, ko skatīju savā atmiņā, bija līdzīgs simtiem citu kalnu ceļu. Kā to atrast? Varbūt vairs nav arī paša šalē. Un pat, ja vēl ir ...

Es pieliecos šoferim. Mans zods pieskārās viņa vējjakas kažokādas apkaklei.

— Grieziet atpakaļ uz Salanšas staciju, — es teicu.

Viņš pagriezās pret mani. Viņš izskatījās pārsteigts.

— Kā vēlaties, mesjē.

XXXIX

Objekts: Hovards de Lies, Alfrēds, Zans.

Dzimis: Portluī (Maurīcijas salā), 1912. gada 30. jūlijā. Tēvs — Hovards de Lies, Zans Simetī, un māte — Luīza, dzimusi Fukero.

Pavalstniecība: angļu (un amerikāņu)

Hovards de Lica kungs dzīvojis pēc šādām adresēm: Senlazāras pils, Valbrēzā (Orna)

Renuāra ielā 23, Parīzē (XVI raj.) «Šatobriāna» viesnīca, Cirka ielā 18, Parīzē (VIII raj.)

Montēņa avēnijā 56, Parīzē (VIII raj.)

Maršala Liotē avēnijā 25, Parīzē (XVI raj.)

Mesjē Hovardam de Licam, Alfrēdam Zanam, Parīzē nav bijis noteiktas nodarbošanās.

1934. līdz 1939. gadam viņš nodarbojies ar senlaicīgu mēbeļu noieta izpēti un pārdošanu kādam Francijā dzīvojošam grieķim, Džimmijam Sternam, un šādā nolūkā devies ilgstošā cejojumā uz Savienotajām Valstīm, kur dzimusi viņa vecmāmiņa.

Šķiet, ka Hovards de Lies, neraugoties uz savu piederību franču ģimenei no Maurīcijas salas, vēl izmantojis savu dubulto ang|u un amerikāņu pavalstniecību.

1950. gadā Hovards de Lies aizbraucis no Francijas un pārcēlies uz dzīvi Polinēzijā, Padipi salā, kas atrodas pie Bora-Bora (lies de la Societe).

Izziņai bija pievienota šāda zīmīte:

«Dārgais mesjē, atvainojiet, ka nosūtu Jums ar tādu nokavēšanos par Hovardu de Licu savāktās ziņas. Tās bija grūti sameklējamas: mesjē Hovards de Lies, būdams britu (vai amerikāņu) pavalstnieks, nav atstājis nekādas pēdas mūsu dienestos.

Sirsnīgi sveicieni Jums un Hittem.

Z. P. Bernardī.»

XL

«Dārgais Hitte, nākamnedēļ es aizbraucu no Parīzes uz kādu Klusā okeāna salu, kur man varbūt laimēsies sastapt cilvēku, kas varētu sniegt ziņas par manu agrāko dzīvi. Runa ir par kādu manu jaunības draugu.

Līdz šim man viss licies pārāk haotisks, sadrumstalots . . . Kaut kādi fragmenti, atmiņu drumslas man pēkšņi nāk prātā meklējumu gaitā .. . Bet var jau būt, ka tā arī ir īstā dzīve.

... Bet vai tā tiešām ir manējā? Vai varbūt kāda cita, kurā esmu iejuties?

Atrakstīšu Jums no turienes.

Ceru, ka Jums Nicā klājas labi un ka esat dabūjis to bibliotekāra vietu, ko tā kārojāt un kur mīt Jūsu bērnības atmiņas.»

XLI

OTEija 54-73: Garāža «Komēta» Fuko ielā 5, Parīzes XVI rajonā.

XLII

Iela ved uz krastmalu vēl pirms Trokadēro dārziem, un tajā, kā liekas, dzīvoja Voldo Blants, amerikāņu pianists, Gej as Orlovas pirmais vīrs, kuru es reiz pavadīju līdz mājai.

Garāža jau sen slēgta, kā var spriest pēc lielām, sarūsējušām dzelzs durvīm. Virs tām uz pelēkās sienas vēl varēja izlasīt: garāža «Komēta», kaut zilie burti jau daļēji izdzisuši.

Otrā stāva labās puses logam oranžs aizkars. Istabas logs? Vai varbūt kabineta? Vai šajā telpā atradās krievs, kad es zvanīju viņam no Mežēvas pa telefonu OTEija 54-73? Ar ko viņš nodarbojās garāžā «Komēta»? Kā to uzzināt? Redzot šo pamesto ēku, viss likās tik tāls ...

Es apmetu loku un brīdi paliku krastmalā stāvam. Es skatījos uz garāmbraucošām mašīnām un uguņiem Sēnas otrā krastā pie Marsa laukuma. Varbūt kāda manas dzīves daļiņa vēl eksistēja kaut kur tur, mazā dzīvoklītī netālu no Trokadēro dārziem, varbūt tur vēl palicis kāds cilvēks, kas mani tolaik pazina un vēl atcerējās.

Saigonas un Rida ielas stūrī pirmajā stāvā pie loga stāv sieviete. Spīd saule, un mazliet tālāk bērni spēlē bumbu uz trotuāra. Bērni bez mitas sauc: «Pedro», jo vienu no viņiem patiesi tā sauc, un viņi spēlējoties sasaucas. Sis vārds «Pedro», skanīgu bērnu balsu izrunāts, dīvaini atbalsojas uz ielas.

No sava loga viņa bērnus nevar saredzēt. Pedro. Ļoti sen atpakaļ viņa pazina cilvēku, kuru tā sauca. Viņa mēģina atcerēties, kad tas bija, skanot smiekliem, kliedzieniem un bumbas atsitieniem pret sienu. Kā tad. Tas bija toreiz, kad viņa strādāja par manekeni pie Alekša Magī. Tur viņa bija iepazinusies ar Denīzi, blondīni eksotiskiem vaibstiem, — viņa arī strādāja pie Alekša. Viņas tūlīt viena otrai iepatikās.

Sī Denīze dzīvoja kopā ar vīrieti, ko sauca par Pedro. Droši vien — latīņamerikāni. Viņa atcerējās, ka Pedro patiesi strādāja misijā. Liela auguma tumšmatis, kura seju viņa vēl diezgan skaidri atceras. Vēl šodien viņa to pazītu, kaut viņš droši vien stipri novecojis.

Reiz viņi bija atnākuši šurp uz Saigonas ielu. Viņa bija uzaicinājusi vakariņās dažus draugus. Kādu japāņu aktieri ar sievu — koraļļu krāsas matiem, kas dzīvoja turpat netālu — Salgrēna ielā, vēl tumšmati Evelīnu, ar kuru bija iepazinusies pie Alekša Magī un kura atnāca bāla, jauna vīrieša pavadībā, vēl kādu sievieti, viņa vairs neatceras, kuru tieši, un beļģi, šo 2anu Klodu, kurš viņu aplidoja ... Vakariņas pagāja ļoti jautri.

Viņa toreiz bija nospriedusi, ka Denize un Pedro ir skaists pāris.

Viens no bērniem satver bumbu lidojumā, piespiež to sev pie krūtīm un metas bēgt, ko kājas nes. Viņa redz bērnus paskrienam garām logam. Tas, kurš saķēris bumbu, aizelsies jau izskrien uz Grandarmē avēnijas. Viņš šķērso ielu, piespiedis bumbu sev cieši klāt. Pārējie neuzdrošinās viņam sekot un paliek nekustīgi stāvam, skatīdamies, kā viņš skrien un skrien pa pretējo ielas pusi. Viņš padzen bumbu ar kāju. Saule apspīd velosipēdu hromētās daļas sporta piederumu veikala skatlogos, kas rindojas visgarām avēnijai.

Viņš ir aizmirsis pārējos. Viņš skrien viens pats, driblējot bumbu sev pa priekšu, un nogriežas pa labi Anatola de la Ferža ielā.

XLIII

Es piespiedu pieri pie iluminatora. Divi vīrieši pastaigājās uz priekšu un atpakaļ pa klāju un tērzēja, bet mēness iekrāsoja viņu sejas pelnu krāsā. Beigu beigās viņi apstājās pie reliņa.

Es nevarēju aizmigt, kaut jūra bija mierīga. Es pārlūkoju pa vienai visas mūsu fotogrāfijas: Denīzes, Fredija, Gej as Orlovas, un, kamēr kuģis turpināja braucienu, šie cilvēki pamazām zaudēja realitāti. Vai viņi vispār eksistējuši? Es atcerējos, kas man tika stāstīts par Fredija darbību Amerikā. Viņš bijis «Džona Gilberta uzticības persona». Šie vārdi manā iztēlē radīja ainu: divi vīrieši plecu pie pleca iet pa aizaugušu dārzu gar tenisa laukumu, kas klāts rudens lapām un vēja salauztiem zariem, garākais no abiem — Fredijs — pieliecas savam ceļabiedram, kurš viņam kaut ko stāsta klusā balsī, — šis cilvēks nepārprotami ir Džons Gilberts.

Tad es izdzirdu kņadu, skaļas balsis un smieklus gaitenī. Tur strīdējās, kurš labāk varēs nospēlēt uz trompetes dziesmiņas «Blakus manai gaišmatei» pirmās taktis. Noklaudzēja blakus kajītes durvis. Tur bija vesela kompānija. No jauna atskanēja smiekli, glāžu šķinda saskandinot, paātrināta elpa, kluss, garš vaids...

Kāds ložņāja pa gaiteņiem, skandinot mazu zvaniņu, un atkārtoja trauslā bērna balsī, ka esam šķērsojuši ekvatoru.

XLIV

Tālumā mirkšķina sarkanās signālugunis, un sākumā var likties, ka tās peld gaisā, — tikai vēlāk es sapratu, ka tās iezīmē [9] krasta līniju. Iezīmējās kalnu kontūras gluži kā no tumši zila zīda. Pabraucot rifiem garām, pilnīgs bezvējš.

Mēs tuvojamies Papeltes reidam.

XLV

Mani nosūtīja pie kāda Fribūra. Viņš dzīvojot Bora-Bora jau trīsdesmit gadus un taisot dokumentālas filmas par Klusā okeāna salām, kuras tad vēlāk rādot Parīzē Pleijela zālē. Tas esot cilvēks, kas vislabāk pazīstot Okeāniju.

Man pat nevajadzēja rādīt viņam Fredija fotogrāfiju. Viņš bija Frediju saticis vairākkārt, kad uzturējās Padipi salā. Viņš man aprakstīja Frediju kā vismaz divus metrus garu vīrieti, kas nekad neatstāj salu, un, ja tomēr atstāj, tad vienīgi pats ar savu kuģi, šoneri, kad dodas garos braucienos pa Tuamotu atoliem un līdz pat Marķīza salām.

Fribūrs piedāvājās aizvest mani uz Padipi salu. Mēs devāmies ceļā ar kaut ko līdzīgu zvejas laivai. Mūs pavadīja resns maors, kurš neatgāja ne soli no Fribūra. Man šķiet, viņi dzīvoja kopā. Dīvains pāris — mazais vīrelis ar acenēm metāla ietvarā, kurš izskatījās pēc bijušā skautu vadoņa un valkāja apdilušas golfa bikses un vesti, un resnais maors ar vara krāsas ādu. Maoram bija gurnauts un gaiši zils kokvilnas bezrocis. Brauciena laikā viņš klusā balsī stāstīja man, kā pusaudža gados spēlējis futbolu kopā ar pašu Alēnu Zerbo.[10]

XLVI

Piestājuši salā, mēs gājām pa zālēm apaugušu ceļu, kura abās pusēs auga kokospalmas un maizes koki. Laiku pa laikam balts stabs krūšu augstumā iezīmēja kādu īpašuma robežu, kura pašā vidū pacēlās māja ar verandu un zaļi krāsotu skārda jumtu, kā visas šajā salā.

Mēs nonācām lielā dzeloņstieplēm apjozta pļava. Kreisajā pusē gar pašu malu slējās angāri un ķieģeļsārta trīsstāvu ēka. Fribūrs paskaidroja, ka te agrāk bijis aerodroms, ko uzcēluši amerikāņi vēl Klusā okeāna kara laikā, — un tieši šeit dzīvojot Fredijs.

Mēs iegājām šai trīsstāvu ēkā. Pirmajā stāvā bija istaba ar gultu, moskītu tīklu, rakstāmgaldu un pītu krēslu. Kādas durvis veda uz primitīvu vannas istabu.

Otrā un trešā stāva istabas bija tukšas un logu stikli izdauzīti. Gaiteņi pilni būvgružiem. Pie sienas aizmirsta karājās Klusā okeāna dienvidu da|as militārā karte.

Mēs vēlreiz iegājām istabā, kur droši vien dzīvoja Fredijs. Putni brūnām spalvām te ielidoja pa pavērto logu un ciešās rindās tupēja uz gultas, rakstāmgalda, grāmatplaukta pie durvīm. To saradās aizvien vairāk un vairāk. Fribūrs teica, ka tie esot īpaši strazdi, kas aprijot itin visu — papīru, koku, pat māju sienas.

Istabā ienāca kāds vīrs. Viņam bija balta bārda un gurn-auts. Viņš vērsās pie resnā maora, kurš kā ēna visur sekoja Fri-būram, un resnis tulkoja, viegli gorīdamies. Pirms nedē|ām divām šoneris, ar kuru Fredijs gribējis doties līdz Marķīza salām, uzskrējis virsū koraļļu rifiem, bet Fredijs vairs nav bijis uz klāja.

Viņš jautāja, vai mēs negribot apskatīt šoneri, un aizveda mus uz lagūnas krastu. Tas tur stāvēja ar nolauztu mastu un, lai tas varētu noturēties virs ūdens, sānos tam bija piesietas vecas autoriepas.

Fribūrs paziņoja, ka mēs pieprasīsim, lai varas iestādes organizē meklēšanu, tiklīdz atgriezīsimies. Resnais maors gaiši zilajā gurnautā runāja ar otru ļoti spalgā balsī. Likās, ka viņš izgrūž īsus kliedzienus. Drīz vien es vairs nepievērsu viņiem nekādu uzmanību.

Nezinu, cik ilgi paliku lagūnas krastā. Es domāju par Fre-diju. Nē, viņš, protams, nav pazudis jūrā. Viņš būs nolēmis saraut pēdējās saites un noslēpies kādā no atoliem. Es noteikti viņu atradīšu. Un bez tam man vēl jāveic pēdējais mēģinājums: jāaizbrauc uz Romu — manu bijušo adresi, Tumšo bodīšu ielu 2.

Satumsa. Lagūna kļuva aizvien tumšāka, līdz izzuda pavisam, zaļajai krāsai pamazām uzsūcoties. Ūdens vēl meta garas pelēki violetas ēnas un vāji fosforescēja.

Es neviļus izvilku no kabatas mūsu fotogrāfijas, kuras vēlējos parādīt Fredijam, — starp tām arī Gejas Orlovas bērnības gadu uzņēmumu. Līdz šim nebiju pamanījis, ka viņa raud. To varēja nojaust pēc viņas sarauktās pieres. Uz brīdi domās aizklīdu tālu prom no lagūnas uz otru pasaules malu, kādu kūrvietu Krievijas dienvidos, kur pirms daudziem gadiem izdarīts šis uzņēmums. Krēslas stundā maza meitenīte atgriežas no pludmales kopā ar savu māti. Viņa raud tāpat, gluži bez iemesla, jo vēl grib turpināt rotaļu. Viņa iet aizvien tālāk. Viņa jau nogriezusies ap ielas stūri, un vai arī mūsu dzīve tikpat ātri neizgaist vakara krēslā kā bērna skumjas?

Apgādā «KAROGS» sadarbībā ar a/s «PRESES NAMS»

nāk klajā

Konstance Miķelsone. NAKTS PARADE. Romāns

Latviešu rakstniece Konstance Miķelsone dzimusi 1905. gadā Jaungulbenes pagastā, mirusi 1955. gadā ASV; ir sešu lugu, trīs noveļu un stāstu krājumu un divu romānu («Nakts parāde», «Ēdenes rapsodija») autore. Pirmās publikācijas — lugas — Latvijā, 30. gadu sākumā, pārējais tapis trimdā, abiem romāniem (1953. un 1954. g.) noslēdzot ne vien daijrades, bet arī dzīves ceļu.

Rakstnieces tēlotā vide, personāži, problēmas mainās līdztekus pašas piedzīvotajam gan skaudro vēsturisko apstāk|u, gan vides maiņas ziņā, tomēr saglabājot rakstības stilam iezīmīgo neparasti smalko psiholoģismu, tēlojuma lakonismu, precīzo, brīžiem sentenčveidīgo un ironisko izteiksmes formu.

Tāpat kā mēdzam runāt par mīlestības dzejniekiem, K. Miķel-soni droši varam nosaukt par mīlestības prozaiķi. Viņas darbu būtība allaž ir kādu spēcīgu kaislību drāma, un varam vienīgi apbrīnot rakstnieces prasmi neieslīgt daudzlasīfā parasfumā, attēlojot šīs jūtas.

Arī romāna «Nakts parāde» centrā ir jūtām pārbagātas sievietes mīlestība, mīlestība, kas neatzīst šķēršļus un nespēj rast attaisnojumu nodevībai, taču grāmata nav par mīlestību vien — autore lieliski pratusi ieturēt līdzsvaru, izsmejoši aprādot trimdas latviešu dzīvi Vācijas pārceļotāju nometnē, pagaidu dzīvi starp bezcerīgā tālumā palikušo Latviju un par to reālāku šķietamo svešo Ameriku. Grāmata ir «brīdis pirms», pirms latviešu došanās nezināmā nākotnē, kad tiek kārtoti izbraukšanas papīri, lietišķi izvērtēts līdzņemamais, saglabātas nebūtiskas lietas un zaudēti būtiski cilvēki.

Aina Vāvere. VARBŪT ТА BIJA. Romāns

«Varbūt tā bija» ... Tātad — varbūt arī nel Aina Vāvere it kā atstāj sev atkāpšanās iespēju, romāna nosaukumā ietverdama tādu kā pasakas, kā pastāsta elementu, taču lasīdami mēs šo iespēju neizmantojam, noticēdami autorei līdz galam, apzinādamies, ka viss, viss ar mūsu tautu ir bijis tieši tā — gan samežģījušās dzimtu atzaru attiecības, kas vēlāk varēja kļūt liktenīgas, gan tālās piespiedu prombraukšanas Austrumu un Rietumu virzienā, kuras ģimeņu likteņus samezgloja vēl vairāk... Visam pāri — objektīvo apstāk|u atņemta izvēles iespēja gan toreiz, gan — arī tagad.

Aina Vāvere ir Austrālijas rakstniece, «viņā pusē» labi pazīstama lugu, stāstu, romānu autore, mums — pagaidām — vēl* maz zināma. Romāna «Varbūt tā bija» izdevums Rīgā ir šī darba pirmpublicējums. Tas ir rets gadījums, patiesi vērtīga un bagātīga dāvana, — gan izziņas materiāla, gan tīri emocionālā ziņā.

Romānu nosacīti varam dēvēt par trīsslāņainu. Centrālie tēli — Austrālijas latviešu jaunieši Edme un Edmunds — mūs ieved turienes jaunatnes daļas savdabīgajā pasaulē, viņu ceļojums uz Latviju un tikšanās ar radiem izvēršas gan rūgtā pagātnes atskatā, gan arī parāda mums mūs pašus vērīgā un trāpīgā, brīžam ironiskā, tālumnieku skatījumā. Vēl viens romāna slānis — nopietnākais, pat traģiskākais — veidojas, apcerot dzimtas piederīgā Jēkaba un viņa dēla Jāņa likteni Sibīrijas taigā ... šis leģendai līdzīgais tēlojums ir tas, kas visvairāk satur «varbūt tā bija» motīvu. Patiesi — varbūt bija tā, bet varbūt — mazliet citādi, jo būt varēja visvisādi. Nelaimei ir lielas izdomas spējas.

Varam vien apbrīnot Ainas Vāveres acīgumu un apstākļu labo pārzināšanu. Ja viņas Edme ar braucienu uz Latviju sev atklājusi savdabīgu Ameriku, kas diez vai viņas turpmāko dzīvi padarīs vieglāku, tad mēs — ar neatslābstošu interesi izlasot grāmatu — esam guvuši patiesu gandarījumu par talantīgas rakstnieces īstu ienākšanu Latvijas literatūrā.

Arvīds Skalbe. AR SVĒTĪTU VILNI. Dzejoļu izlase

Es nezinu, kādu Arvīda Skalbes biogrāfiju stāsta bērniem, bet viņa dzejā es redzu, kā pāridarījumi un ciešanas neprasa ne kompensāciju, ne atvainošanos, jo nogulstas par trūdiem auglīgā dvēseles biogrāfijā. Tāpēc laikā, kad vārdu salikums «nepamatoti represētais», šurpu turpu valkāts, no uzvilktas atsperes izlokās tādā kā kliņģerī, Arvīda Skalbes dzeja, gadu desmitos pamatotas mīlestības pārapdzīvota, prasa tikai vienu — paņemiet kaut ko arī sev, izpiķējiet eksistences rūpju noblietētajos pagalmos kādu sīku stādiņu, kas nāk «Ar svētītu vilni». Tādēļ tiek vīkšīta šī izlase — dzejnieka jubilejas gada pavasarī starp pēdējo aprīļa puteni un pirmajām maija salnām, intelektuāli dzestrās dzejas straujas vārpatošanas laikā. Arvīds Skalbe liek krāšņu punktu uz kāda cita i — ironija. Ak, tā ir tāda garšviela, tādi sāļi, kas dzejas kaulus padara stingrus un zobus baltmirdzošus. Pašironija, kas atšķir vienkārši labi ģērbtu džentlmeni no vīrišķīgi smadzeņota. Arvīda Skalbes asprātīgajā situatīvajā dzejā neatradīsim tīksmīgu, bezzobainu pašapceri, jo, neskatoties uz brieduma gadu tieksmi padarīt viņu par klasiķi (nu gluži kā uzvārda brāli Kārli), Arvīds raksta dzeju jauneklīgi, joprojām iemīlējies un šo nepilnīgo pasaulīti netiesādams.

Preses nama lifts «ceļ augšā» un «laiž lejā» dzīves rūpestu piesātinātos, kā zirnekļa tīklā savažotos žurnālistus un savas misijas pārliecīgā apziņā sadrūvējušās žurnālistes, bet, par laimi, vēl neaizmirsušas par puķēm, šīm Dieva radībiņām, ar kurām raižu zirneklim iešaut pa drebelīgajām kājām. LJn, kad Preses nama liftā ar puķu smaržām satiekas arī dzejnieks no «Karoga», ir cerība, ka taps kāds dzejolis: vienīgi tev, aiz iniciāļu mežģīnēm paslēptā, un mums visiem, kam dzejnieks piemiedz ar aci:

Zirnekļi notur mani par sauli.

Tā es spīdu. Nakts stundas ir īsas,

Zirnekļi silst un pat neietrlsas,

Viņi jau nezin, es — latviešu Kants,

Melis un lielākais intrigants.

Patriks Modiano TUMŠO BODĪŠU IELA

Tulkojusi Inese Pētersone

Redaktore Māra Misiņa Korektore Alīda Āva Tehniskā redaktore Skaidrīte Grīnberga Atbildīgā par izdošanu Māra Caune Mākslinieks Aldis Aleks

113

Parakstīta iespiešanai 20.08.92. Reģistrācijas apliecība № 2-0072. Formats 60x84/16. Augstspiedes tehnika. 7,5+0.25 fiz. iespiedi., 6,98+0,23 uzsk. iespiedi., 8,27 izd. 1. Metiens 15 000 eks. Līgumcena. Pas. № 992.

Salikta un iespiesta a/s «Preses nams», LV 1081, Rīga, Balasta dambī 3.

1

«Saki, kāpēc» (vācu vai.).

2

Kouls Porters (1892—1964) — amerikāņu komponists. Vairāku populāru mūziklu autors.

3

— 992

4

— 992

5

— 992

6

— 992

7

«Pulkstenis» (spān.).

8

«Tu mani pieradini» (spān.).

9

— 992

10

2erbo Alēns (1893—1948) — franču jūrasbraucējs.

Content

Modiano Patriks Tumšo bodīšu iela

Apgādā «KAROGS» sadarbībā ar a/s «PRESES NAMS»

Aina Vāvere. VARBŪT ТА BIJA. Romāns

Arvīds Skalbe. AR SVĒTĪTU VILNI. Dzejoļu izlase

1