Šovs Ērvins

Ubags, zaglis

Ērvins Šovs

Ubags, zaglis

Veltīts Džimam un Glorijai

Pirmā daļa

1

No Bilija Ebota piezīmju grāmatiņas

1968

Spriežot pēc Monikas vārdiem, es esmu tukša vieta. Tiesa gan, to viņa nesaka isti nopietni. Es gan neuzskatu Moniku par tukšu vietu. Taču, tā kā esmu viņā iemīlējies, man ir grūti būt objektīvam.

Reiz viņa painteresējās, ko es rakstu šajā piezīmju grāmatiņā. Es atbildēju — kā nenoguris pastāvīgi apgalvo mūsu pulkvedis, mēs šeit, NATO, atrodamies uz civilizācijas ugunsrobežas — nākamajām paaudzēm,būs interesanti uzzināt, ko īsti nozīmē būt uz civilizācijas ugunsrobežas Briselē divdesmitā gadsimta otrajā pusē. Ja nu kāds atomputekļiem klāts pētnieks, rakņājoties pilsētas drupās, atradis asins traipiem (protams, manu) klāto un nedaudz apdegušo piezīmju grāmatiņu un būs pateicīgs Ebotam jaunākajam par viņa vēlēšanos vēstit pēcnācējiem par vienkārša amerikāņu karavīra dzīvi, kurš aizstāvējis civilizāciju šajā Eiropas daļā, par austeru cenām, par viņa iemīļotās krūšu jormu un izmēru, par viņam sasniedzamām izpriecām gultā un armijas benzīna zādzībām un tā joprojām ...

— Un tu bieži nodarbojies ar tādiem niekiem? — vaicāja Monika.

— Ar ko tad vēl lai nodarbojos? — es iebildu.

— Vai tad tev nav nekādas pārliecības? — viņa painteresējās.

— Kāpēc nav? — es teicu. — Es, piemēram, esmu pārliecināts, ka peldēt vajag tikai pa straumi. Un tieši tāpēc, redzot uz ielas demonstrāciju, es cik ātri varu stājos ierindā un, soļojot soli soli ar pārējiem, sveicu pūlj neatkarīgi no tā, vai tie ir draugi vai ienaidnieki.

— Tādā gadījumā turpini'Tavu skribelēj'umu, — sacīja Monika. — Tikai neaizmirsti pierakstīt, ka tu neesi tipisks savas paaudzes pārstāvis.

Vārds «skribelējums» vislabāk izsaka to, ar ko es nodarbojos. Es esmu aizgājis no literārās vides. Mans tēvs un māte, ja tā var sacīt, pelna naudu ar pildspalvu, pareizāk sakot, pelni ja. Tēvs strādāja reklāmas aģentūrā, tas ir, darbojās tajā sfērā, kuru sevišķā cieņā netur ne rakstnieki, ne izdevēji. Tomēr viņš guvis veiksmi un piedzīvojis ari neveiksmes, sēžot pie rakstāmmašīnas. Tagad viņš dzīvo Čikāgā un bieži vien, it sevišķi tad, kad ir piedzēries, raksta man vēstules, uz kurām es nekavējoties atbildu. Mēs esam lieli draugi, jo mūs šķir četri tūkstoši jūdžu.

Mana māte — mēs kontaktējamies ļoti reti — agrāk sacerēja kritiskus rakstus kaut kādiem mazpazīstamiem žurnāliņiem. Tagad viņa iekaro kino. Es izaugu rakstāmmašīnas klaudzoņas pavadībā, tāpēc man ārkārtīgi viegli fiksēt savas domas uz papīra. Izpriecu šeit ir ļoti maz, lai gan, kā mēdz sacīt mūsu pulkvedis, Brisele ir labāka nekā Vjetnama.

Es spēlēju ar pulkvedi tenisu un slavēju viņu par lielisko piespēli, lai gan tieši tā viņam padodas vissliktāk. Taču ari šādi ir iespējams taisīt karjeru.

Ja krievi neaizsteigsies priekšā ar uzbrukumu NATO, kā draud mūsu pulkvedis, es varēšu turpināt savu «skri-belējumu». Vismaz ir ko darīt, kad apklust dzīve garāžā, kuru es vadu.

Interesanti — ar ko pašlaik, kad es to visu rakstu, ir nodarbināts Varšavas jzakta valstu karaspēka štāba garāžas priekšnieks?

Žurnālists Aleksandrs Habels strādāja žurnāla «Time» Parīzes nodaļā. Tiesa gan, šajā nedēļā viņš varēja par darbu nedomāt, jo kopā ar sievu pavadīja atvaļinājumu Antibā. Pēc pusdienām sieva atpūtās viesnīcas numurā, bet viņš gāja uz policijas iecirkni. Jau trīs dienas viņam nelika mieru «Niche-Matin» redzētais uzvārds — Džordeiks. Antibas ostā sestajā dienā pēc stāšanās laulībā tika nogalināts amerikānis ar uzvārdu Džordeiks. Slepkava vai slepkavas tiek meklēti. Slepkavības iemesli pagaidām nav zināmi. Antibas ostā stāvošās jahtas «Klo* tilde» īpašnieks Džordeiks gājis bojā uz kuģa klāja no sitiena pa galvu ar smagu priekšmetu.

Habels lepojās ar profesionālu atmiņu, un viņu kaitināja, ka viņš nekādi nevarēja atcerēties, kāpēc nogalinātā uzvārds liekas kaut kur dzirdēts. Beidzot — paldies Dievam! — viņš atcerējās: kad viņš vēl strādāja Ņujorkā, kādā no «Life» numuriem bija publicētas desmit perspektīvāko politiķu — «uzlecošo zvaigžņu» fotogrāfijas. To skaitā bija minēts ari kāds Džordeiks — Habels bija aizmirsis, kā viņu sauc, — Vitbijas mērs. Vitbija atrodas simts jūdzes no Ņujorkas. Pēc- tam atmiņā uzausa vēl kas. Jau pēc žurnāla «Life» iznākšanas Vitbiju satricināja skandāls: studentu nemieru laikā, kad demonstranti ieradās pie mēra mājas, viņa sieva parādījās durvīs piedzērusies un pilnīgi kaila. Kādam no studentiem izdevās viņu nofotografēt, un attēls ilgi klejoja pa redakciju no rokas rokā.

Protams, cilvēks, kura sieva nekautrējās kaila iznākt satrakotu studentu pūļa priekšā, varēja tikt no viņas vaļā un apprecēt citu sievieti ar pieticīgākiem uzskatiem.

Nogalinātais droši vien ir tikai tā Džordeika uzvārda brālis, Habels nodomāja, apstādamies pie luksofora. Kas kopējs jahtai Antibas ostā ar Ņujorkas štatu Vitbiju? Tomēr ir vērts painteresēties. Ja tas ir tas pats daudzsološais politiķis, var sacerēt labu vēsturi. Habelam jau piecas dienas bija atvaļinājums — viņš sāka garlaikoties.

Tukšajā policijas iecirknī ar apputējušajām sienām snauduļoja policists, kurš atmodās, tiklīdz Habels teicamā franču valodā paskaidroja, ka viņš ir žurnālists un vēlas uzzināt kaut kādus sīkumus par slepkavību uz jahtas. Policists devās uz blakusistabu un, pēc mirkļa atgriezies, sacīja, ka šefs viņu pieņemšot. Acīmredzot Antibas policija tajā dienā ar darbu nebija pārslogota.

Šefs bija tumsnējs, miegains neliela auguma cilvēks zilā trikotāžas kreklā un saburzītās kokvilnas biksēs. Priekšzobs mirdzināja zeltu.

— Ar ko varu pakalpot, mesjē? — viņš jautāja.

Habels paskaidroja, ka Amerikas sabiedrību, bez šaubām, ieinteresēs viņu līdzpilsoņa nāve Francijā, sevišķi, ja nogalinātais ir tas pats Džordeiks, kuru viņš domā un kurš ir visai pazīstama persona savā zemē. Viņš, Habels, un viņa redakcija bus visai pateicīga policijas šefam, ja tas palīdzēs noskaidrot lietas būtību.

Policijas šefs bija pieradis pie franču žurnālistiem, kuri uzskatīja, ka slepkavība ir parasta rēķinu kārtošana starp ostas iemītniekiem. Tas, ka uzradies šis ārēji manīgais ietekmīga žurnāla līdzstrādnieks, kas izmeklē sava līdz-pilsoņa bojāeju kūrortā, kur amerikāņi mīl atpūsties, — tas mainīja lietas būtību. Protams, policijas priekšniekam būtu bijis daudz patīkamāk, ja noziedznieks jau būtu atrasts un apcietināts, taču līdz šim brīdim nekas tamlīdzīgs izdarīts nebija.

— Vai ir kas zināms, — vaicāja Habels, — par slepkavas personību vai slepkavības iemeslu?

— Mēs rūpīgi izstrādājam dažādas versijas, — sacīja šefs. — Strādājam visu diennakti.

— Vai ir kādi pierādījumi?

Šefs kļuva domīgs. Kinofilmās reportieri vienmēr atrod pierādījumus, kuriem policija nepievērš uzmanību. Liekas, ka šis amerikānis ir apķērīgs cilvēks. Varbūt viņš patiešām spēs kaut ko palīdzēt.

— Mesjē Džordeika svaine man pastāstīja, — ierunājās šefs, — ka kāzu naktī mesjē tika iesaistīts strīdā — tas notika bārā «La Porte Rose» Kannās —, ļoti vētrainā strīdā ar cilvēku, kas zināms policijai. Tas ir ārzemnieks — dienvidslāvs Danovičs. Mēs viņu. nopratinājām. Viņam ir alibi, bet mums gribētos parunāt ar viņu vēj vienu reizi. Diemžēl viņš ir pazudis. Pašlaik mēs viņu cenšamies sameklēt.

— Vētrainā strīdā, — Habels atkārtoja. — Tas nozīmē — kautiņā?

— Ārkārtīgi nežēlīgā kautiņā, — apstiprināja policijas priekšnieks. — Tā saka viņa svaine.

— Kautiņa iemesls zināms?

— Svaine saka, ka dienvidslāvs mēģinājis viņu izvarot, bet mesjē Džordeiks to nav pieļāvis.

— Skaidrs, — novilka Habels. — Džordeikam bija ieradums kauties bāros?

— Nekad neesmu par to dzirdējis, —- atbildēja šefs. — Es pazinu mesjē Džordeiku. Mēs dažreiz iedzērām pa kādai glāzītei. Manuprāt, viņš bija līdzsvarots cilvēks. Viņu šeit labi ieredzēja. Ienaidnieku viņam, cik man zināms, nebija. Tomēr negribas ticēt, ka štatos viņš bija ietekmīgs cilvēks, kā jūs to teicāt.

«Niche-Matin» apgalvo, ka viņš bija jahtas īpašnieks, — iebilda Habels. — Tas vien jau liecina, ka viņš bija ietekmīgs cilvēks. — Viņš pavīpsnāja.

— Tā bija darba jahta, — paskaidroja policijas šefs.

— Viņu īrēja izbraucieniem. Mesjē Džordeiks tādējādi pelnīja naudu.

— Skaidrs, — atkārtoja Habels. Grūti bija noticēt, ka viens no desmit visdaudzsološākajiem politiskajiem darbiniekiem pelnītu iztiku, pārvadājot pasažierus pa Vidus- * jūru, lai arī cik reižu viņa sieva kaila parādītos publikas priekšā. Habelam pamazām zuda interese par šo gadījumu.

— Vai tik te nav iejaukta politika? — viņš pajautāja ar cerību balsī.

— Šaubos. Mesjē Džordeiks neinteresējās par politiku. Mēs parasti ievācam ziņas par cilvēkiem, kas saistīti ar politiku.

— Narkotikas?

— Nez vai. Arī šajā sfērā mums ir informācija. Vai vismaz aizdomas.

— Tādā gadījumā — kā jūs varētu viņu raksturot? — nepadevās Habels vairāk gan pieraduma dēļ.

— Darbarūķis. Pieklājīgs cilvēks. — Acīmredzot policijas šefs gribēja sacīt — savs puika. Franču «faraona» mutē šī skopā uzslava izskanēja nedaudz augstprātīgi.

— Godīgs, cik man zināms, — turpināja šefs. — Taču iedraudzēties mēs nepaspējām. Viņš slikti runāja franciski. Daudz sliktāk nekā jūs, mesjē.

Habels ar galvas mājienu pateicās par komplimentu.

«— Kas attiecas uz manām angļu valodas zināšanām — tās diemžēl varētu būt labākas. — Šefs neveikli pasmaidīja. — Tā ka ilgstoši un atklāti sarunāties mēs nevarējām. 4

— Vai ir zināms, ar ko viņš nodarbojās, pirms ieradās šeit?

— Dienēja tirdzniecības flotē. — Šefs brīdi klusēja. Reiz pie vīna glāzes viņš pievērsa uzmanību Džordeika salauztajam degunam un daudzajām rētām, un viņš izstāstīja, ka bijis bokseris, taču lūdza, lai par to nevienam nestāsta. Ostas krogos alkohola uzkurinātie vīri savus muskuļus visbiežāk pārbaudīja tieši pie bijušajiem bokseriem.

«Es apmetos Francijā ne jau tādēļ, lai kautos,» toreiz tika teicis Džordeiks. «Sājā zemē man neveicas. Kādā

reizē mani pamatīgi piekāva ringā Parīzē.» Un viņš iesmējās. Bet pēc ķermeņa apskates policijas šefs bija sapratis, ka ari pēdējā kautiņā viņam spēcīgi ticis.

Taisnību sakot, domāja šefs, kāpēc man to nepastāstīt žurnālistam? Džordeikam tas vairs nekaitēs — viņam taču nekad vairs nebūs iespējas apmeklēt ostas krodziņus.

— Droši vien Džordeiks bija profesionāls bokseris, — viņš piebilda. — Pat uzstājies Parīzē. Ticis līdz finālam, kur viņu nokautēja.

— Bijis bokseris? — Habels no jauna sasparojās. Var* būt izdosies pārsimt vārdu ievietot sporta slejā? Ja nogalinātais uzstājās Parīzes finālā, viņš bija bokseris ar vārdu. Lasītājiem būs interesanti uzzināt par amerikāņu boksera slepkavību Francijā. Pa teleksu viņš aizsūtīs uz redakciju to informāciju, ko izdosies iegūt šeit, bet ziņas par Džordeika pagātni lai sameklē arhīvā. Vienalga Ņujorkā jebkuru rakstu pārtaisa, kā vēlas.

— Džordeiks? —- Habels pārjautāja, — Es tā kā neatceros tādu bokseri.

— Viņš cīnījās ar citu uzvārdu, — atbildēja šefs, paturot prātā, ka arī viņam der painteresēties par šo Džordeika dzīves posmu. Profesionālais bokss — tas ir bizness, kurā vienmēr cenšas ielīst gangsteri. Varbūt šeit arī slēpjas slepkavības motīvs: lauzts solījums, nenoticis darījums. Kā viņš ātrāk par to neiedomājāsl

— Ringā viņš bija Tomass Džordans.

— A! — žurnālists atsaucās. —* Tagad atceros. Nu protamsl Es pat atceros,ko par viņu rakstīja avīzēs. Viņu uzskatīja par daudzsološu.

— Man par to nekas nav zināms, — policijas priekšnieks sacīja. — Bet, dzirdot par mačiem Parīzē, es ielūkojos «Equipe». Pēc viņu domām, viņš neattaisnoja cerības.

Vajag ātrāk piezvanīt uz Maršēju vienam menedžerim, kuram ir sakari ar milieu^1.

— Atvainojiet, bet man laiks atgriezties pie saviem pie-nākumiem, — viņš piebilda. — Ja jūs vēl kaut kas interesē, aprunājieties ar viņa ģimenes locekļiem. Ar sievu, brāli, dēlu.

•— Ar brāli? Viņš ir šeit?

— Šeit ir visa ģimene, — policijas priekšnieks atteica.

— Viņi bija kopā braucienā.

— Vai jūs gadījumā nezināt, kā sauc viņa brāli?

— Rūdolfs. Viņi cēlušies no vāciešiem.

Rūdolfs! Habels atcerējās. To no «Life» sauca Rūdolfs Džordeiks.

— Bet tā taču nebija viņa laulību ceremonija? — viņš pajautāja.

— Nē, — policijas priekšnieks nepacietīgi atteica.

— Bet vai viņa sieva arī ir šeit?

— Jā. Viņa kā nogalinātā svaine mācēs pastāstīt jums vairāk nekā es.

— Svaine? — pieceļoties pārjautāja Habels. — Tātad bārā tā bija viņa?

— Jā. Iesaku jums ar viņu aprunāties, — sacīja policijas šefs. — Un, ja jūs dzirdat ko tādu, kas izrādītos mums noderīgs, lūdzu, neuzskatiet par apgrūtinājumu apmeklēt mūs vēl vienu reizi. Bet tagad diemžēl es...

— Kur viņu meklēt?

— Viņa dzīvo viesnīcā «Hotel du Cap».

Policijas priekšnieks bija pieprasījis, lai Džīna Džor-deika kādu laiku neatstātu Antibu, un paņēmis viņas pasi. Viņa var but nepieciešama kā lieciniece, kad atradīs Danoviču. Ja atradīs. Pratināšanas laikā viņai sākās histērijas lēkme, viņa bija iereibusi, tāpēc viņas stāstījums bija samudžināts un saraustīts. Un pēo tam tas muļķis ārsts paziņoja, ka viņa ir nenosvērta, hroniska alkoholiķe, tāpēc, ja šefs turpinās uzdot savus jautājumus, viņš par viņu neatbildēs, un injicēja Džīnai miegazāļu devu.

— Visi pārējie pašlaik, manuprāt, ir uz «Klotildes», kura stāv līcī. Pateicos par interesi, mesjē. Cerams, ka jūs veltīgi neiztērējāt laiku. — Viņš pastiepa roku.

— Mērci bieti, monsieur,[2] — sacīja Habels. Viņš uzzināja visu, ko varēja,-un devās uz izeju.

Bet policijas šefs apsēdās pie galda un, pacēlis telefona klausuli, centās sazvanīt Maršēju.

Pēcpusdienas saules staru apspīdēts, šūpodamies Vidusjūras viļņos, peldēja neliels, balts kuģītis. Tālais krasts izskatījās, It kā būtu salikts no bilžu klucīšiem, — netālu no ūdens un pauguros izvietojušās baltās savrupmājas

jz zaļo pīniju, olīvkoku un palmu fona. Dvaiers, strupu augumu, muskuļots, ar laipnām, tumšām acīm, stāvēja [jahtas priekšgalā un raudāja. Uz viņa sniegbaltā svītera bija lasāms jahtas nosaukums «Klotilde». Savu lielo priekšzobu dēj viņu bija iesaukuši par Trusi. Neraugoties uz viņa muskuļiem un matroža stāju, viņā bija. kaut kas Joti sievišķīgs. «Es neesmu mīkstais,» uzreiz pēc iepazīšanās viņš bija teicis mirušajam, kura pelnus viņi tikko bija izkaisījuši jūrā. Asaru aizmiglotām acīm viņš skatījās uz krastu. «Bagātu ļaužu laiciņš,» Dvaiers domāja, «Katrā ziņā šāds laiks nav domāts mums. Mēs kļūdījāmies. Mums nevajadzēja šurp braukt.»

Bet stūres mājā tādās pašās kokvilnas biksēs un Sniegbaltā svīterī, turot roku uz pulētā ozolkoka un vara stū-ics, stāvēja Vezlijs Džordeiks. Viņš nenovērsa acis no zemes gabaliņa, uz kura pacēlās Antibas cietoksnis. Jauneklis bija savam vecumam neatbilstoši garš, vājš —kauli un āda, taču spēcīgs, ar bronzas krāsas iedegumu urt gaišiem matiem, kuri no spožās saules un sājā ūdens vietām bija kjuvuši pavisam balti. Tāpat kā Dvaiers, viņš domāja par cilvēku, kura pīšļus pats bija izkaisījis jūrā, par cilvēku, kurš bija viņa tēvs.

— Ak tu nabadziņšl — viņam izlauzās ar rūgtumu. Vezlijs atcerējās to dienu, kad tēvs, kuru viņš nebija redzējis daudzus gadus, atbrauca izņemt viņu no Hilto-pas karaskolas, kur viņš ar aklu, neizskaidrojamu, bezjēdzīgu niknumu iesaistījās kautiņos ar daudziem audzēkņiem neatkarīgi no viņu vecuma un auguma.

«Un ievēro — tu nekad vairs nekausies,» toreiz bija sacījis tēvs.

Vezlijs klusēja.

«Tu dzirdēji, ko teicu?»

«Jā, ser.»

«Nesauc mani tā. Es esmu tavs tēvs.»

Pašam sev vajadzēja aizliegt kauties, domāja jauneklis, nenovēršot skatu no cietokšņa, kurā, kā viņam tika stāstīts, pavadījis nakti Napoleons, kas arestēts pēc bēgšanas no Elbas salas.

Kuģa pakaļgalā, tērpušies sēru drānās, galīgi neiederēdamies žilbinošajā saules un ūdens zaigā, stāvēja Rūdolfs Džordeiks un Grētiņa Bērka, jaunekļa tēvocis un tante, nogalināta brālis un māsa, pilsētas iedzīvotāji, kas nebija raduši pie jūras, bet apraduši ar traģēdijām. Sie divi melnā tērptie stāvēja pret saules pielieto horizontu atstatu viens no otra un vairījās viens otra skatiena. To, kas bija palicis neizteikts, nevajadzēja ne paskaidrot, ne atvainot, ne apraudāt.

Sievietei bija nedaudz virs četrdesmit. Viņa bija trausla, slaida auguma, viņas melnie mati plīvoja vējā, kļaudamies ap matēti bālo, vecuma neskarto seju, kura gan bija ņaudējusi jaunības spilgtās krāsas. Būdama skaista jaunībā, viņa bija skaista — tikai tas bija cits skaistums — vēl joprojām; bēdas un jūtīgums, kas atspoguļojās viņas sejā, nebija šī brīža radīts, bet gan pastāvīga tās izteiksme. Spilgtajā saulē viegli pievērtās acis tajā zilajā krāsā, kura dažreiz kļūst violeta, bija sausas.

Tam bija jānotiek, viņa domāja. Neglābjami. Un mums to vajadzēja saprast. Viņš droši vien to saprata. Lai arī zemapziņā, bet saprata. Visa šī vardarbība varēja beigties tikai ar vardarbību. Viņš bija īsts sava tēva dēls, vienīgais gaišmatis ģimenē, kas nelīdzinājās savam tumšmatainajam brālim un māsai, lai gan viņi visi trīs bija ieņemti vienā un tajā pašā guļvietā.

Arī vīrietis bija sausnējs un aristokrātiski stalts: tas nebija iedzimts staltums, bet iegūts neatlaidīgu pūliņu rezultātā un rūpīgi uzturēts. To pasvītroja nevainojami uzšūts amerikāņu piegriezuma tumša auduma uzvalks, kas izskatījās it kā šūts diplomātiskai pieņemšanai. Lai gan viņš bija tikai par diviem gadiem jaunāks nekā māsa, viņš izskatījās krietni jaunāks. Viņa manierēs un sejā bija kaut kas mānīgi jauneklīgs, viņa runa un kustības vienmēr bija pārdomātas un aprēķinātas. Viņam bija liela autoritāte un viņš visu dzīvi bija cīnījies, uzvarējis un zaudējis, uzņēmies atbildību jebkurā situācijā, cēlies no nabadzīgas ģimenes un sakoncentrējis savās rokās lielus līdzekļus, bija nežēlīgs, kad tas bija nepieciešams, viltīgs, kad tas bija izdevīgi, stingrs pret sevi un citiem, bet, kad bija nepieciešams, — pat augstsirdīgs. Rūgtums uz likteni, kas viņu piespieda aiziet no iesāktā darba, bija redzams, pareizāk sakot, nojaušams cieši sakniebtajās lūpās un piesardzīgajā skatā. Ar kaut ko viņš līdzinājās jauneklīgu enerģiju nezaudējušam gaisa karaspēka ģenerālim, kurš atvaļināts tāpēc, ka viņam pakļautie virs-

nieki piejāvuši kļūdu, kur viņa vainas droši -vien nav bijis.

Viņš gāja viens, domāja Rūdolfs Džordeiks. Pavēra manas kajītes durvis, ieraudzīja, ka es guļu, klusu tās aizvēra un aizgāja — aizgāja, lai satiktu savu nāvi. Viņš nicināja manu palīdzību, noniecināja mani, aizmirsdams, ka arī es esmu vīrietis, jo nolēma, ja vispār par to domāja, ka šajā situācijā man nepietiks vīrišķības.

Bet lejā savas mantas kārtoja Keita Džordeika. Vākšanās bija īsa. Virs citām mantām viņa uzlika balto svīteri ar kuģa nosaukumu — Tomass sāka smieties, pirmo reizi ieraudzīdams, kā izpletās burti uz viņas pilnīgajām krūtīm, — un rudzupuķu zilo kleitu, ko viņš viņai nopirka tikai pirms nedējas kāzām.

Viņa piespieda Tomasu sevi apprecēt. Tieši piespieda. Viņi bija laimīgi, bet, kad viņa kā angliete, kas audzināta paklausības garā, kā kārtīgai anglietei pienākas, saprata, ka ir stāvoklī... Tāpēc arī kāzas. Ja nebūtu šo kāzu, tad tam izmālētajam, pļāpīgajam sievišķim, Rūdolfa sievai, nebūtu bijis iemesla piedzerties un saistīties i ar dienvidslāvu — suteneru, kurš mēģināja novilkt viņai smalkās rozā bikses, nevienam nebūtu viņa jāaizstāv un cilvēks, kuram šīs padauzas vīrs nederēja pat kājslauķim, būtu dzīvs un vesels.

«Pārstāj!» Keita sev pavēlēja. «Tūliņ pat izbeidz.»

Viņa ar spēku aizspieda koferim vāku, apsēdās uz gu-ļamlāvas malas un, salikusi uz ceļgaliem savas čaklās, veiklās rokas — viņas spēcīgajā, iedegušajā ķermenī jau varēja samanīt bērna klātbūtni —, pēdējo reizi aplūkoja šauro kajīti, aiz kuras atvērtā iluminatora tik pierasti čaloja ūdens.

Tomass, viņa domāja. Tomass, Tomass.

«Kas bija Klotilde?» reiz viņa pajautāja.

«Francijas karaliene. Un vēl sieviete, kuru es pazinu, kad vēl biju zēns. Viņa smaržoja tāpat kā tu.»

Džīnas nebija uz jahtas, kas turēja kursu uz Francijas krastu. Viņa sēdēja viesnīcas dārzā un skatījās, kā viņas meita rotaļājas ar jauniņo aukli, kuru Rūdolfs nolīga bērna pieskatīšanai, kamēr viņa, Džīna, kā izteicās Rūdolfs, neatgūs stāvokli, kas lautu viņai pašai nodarboties

л

ar Inīdu. «Kad tas būs?» jautāja sev Džina. «Pēc divām dienām, desmit gadiem, varbūt nekad?»

Viņa bija tērpusies biksēs un svīterī. Viņai nebija līdzi piemērotas kleitas, un Rūdolfs atviegloti uzelpoja, kad viņa pasacīja, ka uz bērēm braukt netaisās. Bet viņa nevarēja pat iedomāties, ka vēl kādreiz uzkāps uz «Klotil-des» klāja un izturēs nogalinātā sievas, dēla un tuva drauga nosodošos skatus.

No rīta viņa paraudzījās uz sevi spogulī un bija satriekta, ieraudzījusi, kā pēdējo dienu laikā izmainījusies viņas jaukā jaunavīgā sejiņa.

Izskatījās, it kā āda būtu nostiepta līdz pēdējam — it kā uz kādām neredzamām bungām — un tūlīt plīsīs, bet nervi atkailināsies, dzirksteļos un satrūks kā elektrolīnijas vadi.

Ārsts izrakstīja viņai zāles, bet tās jau sen vairs nepalīdzēja. Ja nebūtu bērna, viņa uzrāptos klintī un mestos jūrā.

Un, sēžot uz soliņa koku paēnā, kur reibinoši smaržoja pēc skujām un saulē sakaltušas lavandas, viņa sev sacīja: «Es sagrauju visu, kam pieskaros.»

Habels sēdēja kafejnīcā centrālajā laukumā un prātoja par to, ko bija uzzinājis no policijas priekšnieka. Protams, viņš izstāstīja ne jau visu, ko zināja, bet uz pilnīgu atklātību nav ko cerēt, it sevišķi, ja policijai jārisina sarežģīta slepkavības lieta. «Nogalinātā svaine jums varēs pastāstīt daudz vairāk nekā es,» teica policijas priekšnieks. Svaine. Daudzsološā jaunā mēra kailā sieva. Viņai noteikti atradīsies vieta žurnālā. Bet līcis pagaidām var pagaidīt.

Viņš samaksāja par kafiju, aizgāja līdz taksometra pieturai un, iekāpis mašīnā, nosauca «Hotel du Cap».

Šveicars teica, ka Džordeikas kundzes numurā nav. Viņš redzējis, ka viņa ar bērnu un aukli izgājusi dārzā. Habels painteresējās, vai viesnīcā ir telekss, un, uzzinājis, ka ir, pajautāja, vai vēlāk nevarētu to izmantot, uz ko šveicars, mirkli vilcinājies, atbildēja, ka varēs. Viņa vilcināšanos Habels pareizi iztulkoja kā nevēlēšanos sniegt pakalpojumu bez samaksas. Nekas, samaksāsim — «Time» nabagāks nekļūs. Viņš pateicās šveicaram un izgāja uz terases, kas izgāja uz garu aleju, kas veda cauri dārzam uļ pludmali un restorānu. Atceroties istabu nelielajā, trokšņainajā viesnīcā šosejas malā, kur pašlaik atpūtās viņa sieva, Habels izjuta skaudību, «Time» maksāja pieklājīgi, taču viesnīcai «Hotel du Cap» naudas nepietika.

Viņš devās pa kāpnēm labi koptajā dārzā un tūlīt ieraudzīja mazu meitenīti baltā peldkostīmā, kura ar kādu jaunavu mētāja lielu, krāsainu bumbu. Turpat netālu uz sola sēdēja sieviete biksēs un svīterī. Tādu idilli bija grūti saistīt ar slepkavību,

Uz sekundi apstājies, it kā jūsmodams par vāzi ar ziediem, viņš lēni tuvojās viņām un uzsmaidīja bērnam.

— Bonļour, — viņš sacīja. — Labdienl

— Bonļour, — atbildēja meitene, bet sieviete uz sola klusēja.

Habels redzēja, ka viņa ir burvīga, ar teicamu sportisku figūru, bet seja saraudāta un bāla, zem acīm tumši loki.

— Misis Džordeika? — viņš griezās pie viņas.

— Jā? — Viņai bija klusa un vienaldzīga balss, truls skats.

— Es esmu no žurnāla «Time». — Viņš uzskatīja par labāku runāt patiesību un neizlikās par viņas vīra vai nogalinātā paziņu vai pat vienkārši par amerikāņu tūristu, kurš, izdzirdējis par viņu nelaimi, vēlas atklāti izteikt savu līdzjūtību. Tādus fokusus, padzenot cits citu malā, var rādīt iesācēji reportieri. — Mani atsūtīja uzrakstīt rakstu par jūsu svaini. — Arī meli, protams, bet atbilstoši viņa goda kodeksam atļaujami. Ja darbs uzdots, cilvēki bieži vien uzskata, ka ir spiesti kaut kādā veidā palīdzēt.

Sieviete klusēdama skatījās uz viņu ar apdzisušām acīm.

— Policijas priekšnieks teica, ka jūs varat man pastāstīt kaut ko par notikušo. Tā sakot — sniegt aizkulišu informāciju.

Vārds «aizkulišu» slēpa sevī neskaidru mājienu, ka šī informācija nekādā ziņā netiks publicēta, ka viņa vajadzīga tikai, lai palīdzētu visādā ziņā uzticamam žurnālistam novērst kjūdas topošajā rakstā.

— Jūs runājāt ar manu vīru? — vaicāja Džīna.

— Man nav bijis tas gods ar viņu iepazīties.

— Nav bijis gods iepazīties, — atkārtoja Džīna. — Labi būtu, ja arī man savā laikā nebūtu bijis šāda goda. Varu derēt, ka arī viņš domā tāpat.

Un no tā, ar kādu naidu tas tika teikts, Habels apjuka ne mazāk kā no pateiktā.

— Policijā jums paskaidroja, kāpēc tieši es varu sniegt šīs ziņas? — aizkritušā balsī asi jautāja sieviete.

— Nē, — Habels atkal meloja.

Džīna pēkšņi piecēlās.

— Tad iztaujājiet manu vīru, iztaujājiet visu viņa ģi-menītil Tikai lieciet mierā manil

— Atļaujiet uzdot jums tikai vienu jautājumu, misis Džordeika, — Habels teica. Kaklā viņam iestrēga kamols. — Vai jūs esat nolēmuši saukt pie atbildības cilvēku, kurš jums uzbruka?

— Kas no tā mainīsies? — viņa truli pajautāja un smagi atslīga uz sola, nenolaižot acis no bērna, kurš sau-Ies pielietajā klajumiņā skrēja pēc bumbas.

— Ejiet projām. Lūdzu jūs — ejiet projām.

Habels atlaida taksometru un iegāja ostas teritorijā. Ne sevišķi piemērota vieta nāvei, viņš domāja, dodamies uz ostas priekšnieka kantori, pie kuras piestātnes pietauvojas «Klotilde». Ostas priekšnieks, daudz pieredzējis vecs vīrs ar pīpi zobos, gozējās pēcpusdienas saules staros.

Viņš parādīja ar pīpi uz baltu jahtu, kas lēnām tuvojās ostai.

— Lūk, tā. Šeit tai būs kāds laiciņš jāpastāv. Ir bojāta skrūve un ass. Jūs esat amerikānis?

— Jā.

— Šausmas, kas noticis, vai ne?

— Jā, — piekrita Habels.

— Viņa pīšļus tikko kā izkaisīja jūrā, — paskaidroja ostas priekšnieks. — Nav slikta vieta jūrnieka apglabāšanai! Man ari nebūtu iebildumu tikt apglabātam jūrā. — Ostas priekšnieks nesteidzās beigt sarunu.

Pateicies viņam, Habels šķērsoja ostas teritoriju un apsēdās uz apgāztas plakandibenes blakus tai piestātnei, uz kuru nāca «Klotilde». Kuģa pakaļgalā stāvēja divas figūras melnā, aiz viņiem plīvoja amerikāņu karogs. Kuģa priekšgalā ap ķēdi darbojās pamaza auguma muskuļots cilvēks, bet labi noaudzis gaišmatains jauneklis stāvēja pie stūres, un kuģis ar pakaļgalu lēni tuvojās piestātnei. Tikko apklusa motora troksnis, jauneklis, izskrējis uz kuģa pakaļgala, pameta tauvu matrozim krastā, bet pa« mazā auguma vīrs veikli nolēca krastā un saķēra otru tauvu, ko pameta jauneklis. Kad jahta bija droši pie-sieta, dūšīgais vīrs ar vienu lēcienu bija atkal uz kuģa, kur viņi ar jaunekli, nepārmijot ne vārdu, prasmīgi, ar izstrādātām kustībām izvietoja trapu. Abi melni tērptie cilvēki, lai netraucētu, aizgāja no kuģa pakaļgala.

Novērojis tādu rosīgu darbību un juzdamies neveikls un smagnējs, Habels piecēlās no plakandibenes un gāja augšup pa trapu. Jauneklis sabozies skatījās uz viņu.

— Man vajadzētu parunāties ar misteru Džordeiku, —* sacīja Habels.

— Es esmu Džordeiks, — puisis atteica. Viņam bija zema balss kā pieaugušajiem.

— Manuprāt, man vajadzīgs tur tas džentlmenis, — iebilda Habels, rādīdams uz Rūdolfu.

— Es jūs klausos, — Rūdolfs pienāca pie trapa.

— Misters Rūdolfs Džordeiks?

— Jā.

— Es esmu no žurnāla «Time»... — Habels redzēja, ka sarunu biedra seja sastinga. — Es ļoti nožēloju par notikušo....

— Jā? — Tas skanēja nepacietīgi un jautājoši.

— Negribasu jūs traucēt tādā mirklī, bet... — Habels jutās neērti, jo jārunā bija pa gabalu, pie tam jālaužas cauri neredzamai klajai nepatikai, kas it kā izstaroja no jaunekja un kam pievienojās arī vīrieša nepatika. — Vai jūs nejautu man uzdot pāris jautājumu, kas attiecas...

— Parunājiet ar policijas priekšnieku. Tā ir viņa darīšana.

— Es jau runāju ar viņu.

— Tātad jums zināms tikpat, cik man, ser, — Rūdolfs teica un aizgāja. Jaunekļa sejā rotājās auksts smaids.

Habels mirkli pastāvēja, pārdomādams, vai viņš nav kļūdījies profesijas izvēlē, pēc tam, tukšumam nomurminājis atvainošanās frāzi, jo vairāk viņš ne uz ko nebija spējīgs, pagriezās un gāja uz ostas izeju.

Kad viņš atgriezās viesnīcā, viņa sieva sēdēja uz balkona un centīgi sauļojās. Viņš viņu ļoti mīlēja, taču nevarēja nepamanīt, cik neveikla viņa izskatās sauļošanās kostīmā.

— Kur tu biji visu dienu? — viņa pajautāja.

— Vācu materiālus rakstam.

— Un es cerēju, ka tu beidzot atpūtīsies, — viņa no-pūtās.

— Es arī, — noteica Habels, izņemdams portatīvo rakstāmmašīnu. Tad, novilcis žaketi, ķērās pie darba.

2

No Bilija Ebota piezīmju grāmatiņas 1968

Telegramma no mātes pienāca karaspēka pasta nodaļā. «Gājis bojā tēvocis Toms,» bija rakstīts telegrammā. «Pa* centies ierasties Antibā uz bērēm. Mēs ar tēvoci Rūdolfu esam apmetusies viesnīcā «Hotel du Cap». Skūpstu, Mamma.»

Tēvoci Tomu es esmu redzējis vienu reizi, kad kā puišelis atlidoju no Ķalifornijas uz Vitbiju uz vecmāmiņas bērēm. Bēres, izrādās, ļoti veicina iepazīšanos ar radiniekiem. žēl, ka tēvocis Toms gājis bojā. Tajā nakti, kuru mēs pavadījām kopā tēvoča Rūdolfa mājā, viņš man iepatikās. Uz mani atstāja lielu iespaidu tas, ka viņam bija Ildzi pistole. Viņš, domādams, kā es guļu, izņēma pistoli no kabatas un ielikta naktsgaldiņa atvilktnē. Ar to viņš man deva vielu pārdomām otrās dienas bēru ceremonijas laikā.

Ja jau bija lemts iet bojā manam tēvocim, tad man labāk patiktu, ka tas būtu Rūdolfs. Pirmkārt, mēs ar viņu nekad neesam bijuši draudzīgās attiecībās, un, tikko es kļuvu vecāks, viņš man pieklājīgi lika saprast, ka viņu neapmierina ne mana uzvedība, ne mani uzskati par sabiedrību, kuri, starp citu, no tā laika ne sevišķi ir mainījušies. «Izkristalizējušies» — sacītu mans tēvocis, ja būtu mēģinājis tos iepazīt. Otrkārt, viņš ir bagāts un pilnīgi iespējams, ka neaizmirstu mani savā testamentā. Ja ne tāpēc, ka būtu sevišķi man pieķēries, bet vismaz brāļa mīlestības dēļ pret manu māti. Kas attiecas uz Tomasu Dzordeiku, tad, pēc visa spriežot, viņš nav no tiem, kam pēc nāves paliktu kāds kapitāls.

Es parādīju telegrammu pulkvedim, un viņš atļāva man uz desmit dienām aizbraukt uz Antibu. Uz Antibu es nebraucu, bet aizsūtīju telegrammu, kurā izteicu savu līdzjūtību un paziņoju, ka uz bērēm mani nelaiž.

— Diemžēl mums jāparunājas par to, par ko mēs pagaidām vairījāmies runāt, — sacīja Rūdolfs. — Par mantojumu. Lai cik iepatīkamas ir sarunas par naudu, jāizlemj, ko darīt tālāk.

Viņi bija sapulcējušies «Klotildes» kopkajītē. Keitai mugurā bija tumša kleita, uzreiz redzams, ka veca un tagad kļuvusi par šauru, pie kājām viņai bija nolikts apbružāts mākslīgās ādas koferis. Kopkajītes sienas bija baltā krāsā ar zilu svītru gar augšmalu, iluminatoriem priekšā aizvilkti zili aizkariņi, pie šķērssienām karājās vecas gravīras, kurās bija attēloti kuģi, — Tomass tās bija nopircis Venēcijā. Neviens nenovērsa skatu no kofera, bet neviens neteica ne vārda par to.

— Keit, Trusi, — uzrunāja viņus Rūdolfs, — jūs nezināt — vai Toms atstāja testamentu?

— Mēs par to nekad nerunājām, — atbildēja Keita.

— Un mēs arī, — piebilda Dvaiers.

— Un tu, Vezlij?

Vezlijs klusējot pašūpoja galvu. Rūdolfs nopūtās: Toms līdz beidzamajam bija palicis sev uzticīgs. Ģimenes cilvēks, dēls, sieva, kas gaida bērnu, — un nav pacenties sastādīt testamentu. Viņš, Rūdolfs, savu pirmo testamentu uz advokātu kantori aiznesa divdesmit viena gada vecumā un no tā laika pārrakstījis to reizes piecas sešas, pēdējo reizi — kad piedzima Inīda. Un tagad, tā kā Džīna arvien vairāk laika pavada klīnikās, ārstējoties no alkoholisma, viņš apdomā jaunu variantu.

— Vai seifu bankā viņš neīrēja?

— Es par to neesmu dzirdējusi, — atsaucās Keita.

— Un jūs, Trusi?

— Tik tiešām ne.

— Vai viņam bija vērtspapīri?

Keita un Dvaiers nesaprašanā saskatījās.

— Vērtspapīri? — pārjautāja Dvaiers. — Kas tas ir?

— Akcijas, obligācijas. — Ak Dievs, kādā pasaulē dzīvo šie ļaudis!

— Ak tā! — atsaucās Dvaiers. — Toms tos uzskatīja par vienu no paņēmieniem, kā mānīt darbacilvēkus. — «Lai ar to nodarbojas mans parazītiskais brālis,» viņš piebilda, taču tas bija, vēl pirms ģimenē iestājās miers.

— Tātad vērtspapīru arī nav, — Rūdolfs rezumēja. •— Kur tad viņš lika naudu? — Viņš. centās neizrādīt dusmas.

— Viņam bija noguldījumi divās bankās, — Keita atbildēja. — Šeit, Antibā, parastajā noguldījumā — franki, bet Ženēvā termiņnoguldijumā — dolāri. Viņš gribēja, lai ar viņu norēķinās dolāros. Tā kā mēs dzīvojam Francijā, Tomam nebija tiesību atvērt rēķinu Šveicē, taču par to nav ko uztraukties. Neviens par to nekad nav intere-sējies.

Saprotams, Rūdolfs pasmīnēja. Izrādās, ka viņa brālis tomēr nav bijis galīgi nepraktisks.

— Krājgrāmatiņu un čeku grāmatiņu un pēdējos vietējās bankas norēķinus jūs atradīsiet lādē zem viņa guļam-lāvas, — Keita sacīja. — Vezlij, lūdzu, aizej...

Vezlijš izgāja no kopkajītes.

— Trusi, — Rūdolfs griezās pie Dvaiera, — sakiet, lūdzu, — kā Tomass jums maksāja?

— Viņš man nemaksāja, — Dvaiers atteica. — Mēs bijām partneri un gada beigās visus ienākumus dalījām uz pusēm.

— Vai jūsu līgums vai noruna bija fiksēta rakstveidā?

— Nē, — Dvaiers atteica. — Kādēļ tad vajadzīgi šie papīri?

— Kam pieder jahta? Tikai viņam vai jums abiem? Vai varbūt viņam un Keitai?

— Mēs apprecējāmies tikai pirms piecām dienām, Rū-dij, — Keita atgādināja. — Nopietnām lietām mums nav bijis laika. «Klotilde» pieder Tomam. Dokumenti ir tajā pašā lādē. Kopā ar kuģa apdrošināšanas polisi un citiem papīriem.

— Es biju pie advokāta... *— Rūdolfs nopūtās. Protams, Grētiņa domāja. Viņa stāvēja pie durvīm, lūkojās uz klāju un atcerējās Bilija telegrammu. Telegramma bija īsa, sausa, gandrīz oficiāla, it kā to būtu sūtījis pieklājīgs, taču pilnigi svešs cilvēks. Viņa, protams, slikti pārzināja kārtību armijā, taču nešaubījās, ka kareivim pienākas atvaļinājums uz bērēm. Viņa aicināja Biliju arī uz Toma un Keitas kāzām, taču viņš atbildēja, ka esot pārāk aizņemts, organizējot armijas un štāba mašīnu pārvietošanos pa Beļģijas ceļiem uz Armagedonu, lai dejotu pusaizmirstu radinieku kāzās. Droši vien arī viņa, Grētiņaf prātā ienāca rūgta doma, ietilpst šo pusaizmir-sto radinieku pulkā. Labi, lai priecājas Briselē. Sava tēva cienīgs dēls. Viņa centās atkal koncentrēt uzmanību brālim, kurš pacietīgi mēģināja atšķetināt samezglotos ļaužu

likteņus. Protams, Rūdijs nekavējoties aizskrēja pie advokāta. Nāve — tā taču ir likuma kalpu darīšana.

— ...pie Franču advokāta, — Rūdolfs turpināja, — kurš, par laimi, labi runā angliski. Man viņu ieteica mūsu viesnīcas pārvaldnieks. Advokāts paskaidroja man, ka, lai gan jūs visi.dzīvojat Francijā, tomēr, tā kā jūsu māja atrodas uz ūdens, nevis uz sauszemes, saskaņā ar Francijas likumiem kuģis, kas peld zem Amerikas karoga, ir Amerikas teritorija. Tā vislabāk griezties pie Amerikas konsula Nicā. Vai kādam ir iebildumi?

— Rīkojieties, kā uzskatāt par pareizu, Rūdolf, — Keita atsaucās.

— Es arī visam piekrītu, — Dvaiers sacīja. Balss viņam bija grūtsirdīga — kā puišelim, kurš mirklī, kad aiz loga spēlē beisbolu, izsaukts pie tāfeles risināt uzdevumu.

— Šodien pat mēģināšu parunāt ar konsulu, — Rūdolfs apsolīja. — Paskatīsimies, ko viņš ieteiks.

Ienāca Vezlijs, kurš atnesa lādē esošos papīrus.

— Vai varu apskatīties? — Rūdolfs jautāja Keitai,

t— Jūs esat viņa brālis.

Vienmēr visi cenšas uzvelt visu atbildību Rūdijam, Grē-tiņa nodomāja. Rūdolfs paņēma no Vezlija krājgrāmatiņu, čeku grāmatiņu un papīrus. Izpētīja vietējās bankas bilanci. Rēķinā bija nedaudz vairāk par desmit tūkstošiem franku. Apmēram divi tūkstoši dolāru, pārrēķināja Rūdolfs. Pēc tam atšķīra bankas grāmatiņu.

— Vienpadsmit tūkstoši seši simti divdesmit divi dolāri, — viņš paziņoja. Viņā radīja izbrīnu, ka Tomass mācējis sakrāt tādu summu.

— Vairāk es arī neko nezinu, — Keita sacīja. — Manuprāt, tas ir viss īpašums.

— Un vēl jahta, — Rūdolfs atgādināja. — Ko darīsim ar to?

Uz mirkli kajītē iestājās klusums.

— Kas attiecas uz mani, — pieceldamās klusu un mierīgi atsaucās Keita, — tad es zinu, ko darīšu. Es aizeju no jahtas. Tūlīt pat. — Viņa paraustīja vecās, šaurās kleitas malu, cenzdamās nosegt apaļos, iedegušos ceļgalus.

— Pagaidiet, Keit, — Rūdolfs iebilda, — mums taču ir jāizlemj.

— Es jau iepriekš piekrītu visam, ko jūs izlemsiet, —

Keita sacīja. — Bet palikt uz jahtas vēl vienu nakti es nedomāju.

Mīļā, vienkāršā sieviete, kura ar abām kājām stingri stāv uz zemes, Grētiņa domāja. Uz mūžu atvadījusies no vīra, aiziet, nevēlēdamās izspiest labumu no jahtas, kura sniedza viņai pajumti, pabaroja un padzirdināja viņu, kļuva par vietu, kur viņa bija laimīga.

— Kur jūs iesiet? — Rūdolfs jautāja.

— Sākumā uz viesnīcu, — Keita atteica. — Tad jau redzēs, Vezlij, lūdzu, palīdzi man aiznest koferi līdz taksometram.

Vezlijs klusēdams paņēma koferi.

— Es jums piezvanīšu no viesnīcas, Rūdij, tikko man būs spēks runāt, — Keita sacīja. — Paldies par visu. Jūs esat labs cilvēks. — Viņa uzspieda skūpstu viņam uz vaiga — kluss pateicības un atvadu žests vienlaicīgi —« un tūlīt aiz Vezlija pagāja garām Grētiņai un izgāja no kopkajītes.

Rūdolfs apsēdās uz krēsla un noguris paberzēja acis. Grētiņa piegāja pie viņa un maigi pieskārās plecam. Glāsts — to viņa zināja jau sen — neizslēdz nosodījumu, pat.ne nicinājumu.

— Neņem tā pie sirds, Rūdij, — viņa sacīja. — Vienā dienā svešu likteni neizlemsi.

— Es runāju ar Vezliju, — ieskanējās Dvaiera balss. — Keita viņu brīdināja, ka aizbrauc. Viņš grib palikt ar mani uz «Klotildes». Vismaz pirmajā laikā. Kaut vai tik ilgi, kamēr mēs savedīsim kārtībā skrūvi un asi. Es viņu pieskatīšu, neuztraucieties.

— Lai paliek, — Rūdolfs piekrita. Viņš piecēlās ne* daudz sakumpis, it kā būtu uzņēmis smagu nastu. — Jau vēls. Pamēģināšu aizkļūt līdz Nicai, kamēr konsulātā vēl strādā. Aizvest tevi līdz viesnīcai, Grētiņ?

— Nē, paddies, — Grētiņa atsacījās. — Es vēl mazu brītiņu uzkavēšos, mēs ar Trusi iedzersim kādu glāzīti. Varbūt pat ne glāzīti, bet vairākas. — Tādā dienā nevajag Dvaieru atstāt vienu.

— Kā vēlies, — Rūdolfs atsaucās. Viņš uzlika Toma papīrus uz galda. — Ja satiksi Džinu, pasaki, ka es neatgriezīšos uz vakariņām.

— Labi, — apsolīja Grētiņa.

Viņa nodomāja, ka runāt ar Džīnu Džordeiku tādā dienā patiešām nav vērts.

— Pasēdēsim labāk uz klāja, — ierosināja Grētiņa Dvaieram, kad Rūdolfs aizgāja. Kopkajīte, kas vēl nesen

; likās ērta, pēkšņi kļuva par grāmatvedību, kur tika iegrāmatoti cilvēku likteņi, kur dzīvi cilvēki pārvērtās par skaitļiem, kredītu un debetu.

Viņa jau bija pārdzīvojusi ko līdzīgu. Kad automobiļa katastrofā gāja bojā viņas vīrs, testamentu neatrada. Pilnīgi iespējams, ka Kolins Bērks, kurš savā dzīvē nebija nevienam iesitis, kurš dzīvoja savā grāmatu, lugu un scenāriju pasaulē, bija pieklājīgs un taktisks ar scenāristiem un aktieriem, ar kuriem viņam nācās strādāt un kurus viņš bieži vien velnišķi neieredzēja, — pilnīgi iespējams, ,ka viņam bija daudz vairāk kopēja ar viņas pusizglītoto un nevadāmo brāli, kā tas pirmajā mirklī varētu likties. Un, tā kā testamenta nebija, kad sāka dalīt Kolina atstāto mantojumu, sākās nepatikšanas. Uzradās bijusī sieva, kas līdz tam saņēma alimentus, un izrādījās, ka māja ir ieķīlāta, honorāri izņemti avansā. Iejaucās advokāti, bankas rēķinam uzlika arestu. Un tad, tieši tāpat kā tagad un vienmēr, visu nokārtoja Rādijs.

— Iešu ieliet, — Dvaiers sacīja. — Paldies, ka neaizgājāt. Ļ6ti grūti palikt vienam pēc visa tā, ko mēs kopā ar Tomu esam piedzīvojuši. Un tagad nav arī Keitas. Saka, ka sieviete uz kuģa atnes nelaimi. Sevišķi, ja vīrieši tik daudz gadu bijuši draugi un biedri. Bet nē — tikai ne Keita. — Dvaieram tikko redzami drebēja lūpas. — Mūsu Keita ir cilvēks, kā nākas, vai ne?

— Labāku neatrast, — Grētiņa atsaucās. — Ielejiet man kaut ko stiprāku, Trusi.

— Viskiju?

— Un vairāk ledus, lūdzu. — Viņa aizgāja uz priekšu, tur, kur aiz kopkajītes un stūres mājas viņus nevarētu redzēt no krasta. Viņai bija apnikušas Toma, Dvaiera un Keitas ostas paziņu sērīgās sejas; viņi visi uzskatīja par savu pienākumu uzkāpt už kuģa un izteikt līdzjūtību. Sie cilvēki patiešām jutās apbēdināti. Par savām bēdām viņa, taisnību sakot, nejutās droša.

No kuģa priekšgala, kur vara apšuvtims bija nospodrināts līdz spīdumam, klājs no tīkkoka noberzts balts, bet tauvas rūpīgi satītas, pavērās parastais skats, kas viņu savaldzināja jau pirmajā dienā: līcis, mastu mežs, tūkstošiem ļaužu — katrs nesteidzīgi un godprātīgi darīja savu darāmo, kas ir daļiņa no cilvēka ikdienas pienākumu noslēgtā apļa, cilvēka, kas nevar iedomāties savu dzīvi bez jūras. Pat tagad — pēc visa, kas bija atgadījies, viņa nevarēja atskatīties uz šī skata mierīgo skaistumu.

No aizmugures ar baso kāju klusiem soļiem pienāca Dvaiers. Rokās viņš turēja divas glāzes. Vienu glāzi viņš pasniedza Grētiņai. Drūmi pasmaidījusi, viņa pacēla glāzi, it kā teikdama tostu. Visu dienu viņa neko nebija ne ēdusi, ne dzērusi — un tagad pirmais malks viņai iecirtās kaklā.

— Es parasti dzeru kaut ko vieglāku, — Dvaiers sacīja, — bet varbūt tagad patiešām labāk noder viskijs.— Viņi dzēra maziem malciņiem, cenzdamies pierast pie jaunās garšas. — Es gribēju jums sacīt, — viņš turpināja,

— ka jūsu brālis Rūdijs ir neparasts cilvēks. Var redzēt, ka, lai ko viņš ari nesāktu, obligāti viss tiks novests līdz galam.

— Droši vien, — Grētiņa piekrita. Šādam raksturojumam bija pamats.

— Bez viņa mēs noietu dibenā ...

Nekur mēs nenoietu, Grētiņa domāja, ja Rūdijs ļautu mazāk vaļas savai sievai un sēdētu ar viņu zemeslodes otrā malā.

— Bez viņa mūs apvestu ap stūri, — Dvaiers turpināja pastāvēt uz sava.

— Kas?

— Likuma kalpi, — Dvaiers nenoteikti atbildēja.

— Kuģu mākleri, advokāti. Visi, kam nav slinkums.

Lūk, cilvēks, Grētiņa domāja, kurš vētras laikā’ pilda

savu pienākumu, nejuzdams baiļu pat tad, kad spēki izsīkuši; viņš mācēja izdzīvot nežēlīgu un mežonīgu cilvēku vidū, bet, ieraugot papīra gabaliņu, dzirdot piemi-N nam valdošo varu, uz sauszemes jutās pilnīgi bezpalīdzīgs, it kā būtu ieradies no citas pasaules. Grētiņa visu savu dzīvi bija pavadījusi starp cilvēkiem, kuriem bija darīšanas ar papīriem un starp kuriem jutās tikpat pašpārliecināta un droša kā indiānis prērijā. Bet viņas nelaiķis brālis acīmredzot kopš bērnības piederējis citplanētiešiem.

— Manī nemieru rada vienīgi Vezlijs, — Dvaiers sacīja.

Ne paša liktenis, Grētiņa domāja, uztrauc šo cilvēku,

kurš nesaprot,, kāpēc nepieciešams uz papīra fiksēts līgums, ja vienkāršāk visu sadalīt uz pusēm, un kuram nav pat tiesību stāvēt uz šī balti noberztā skaistās jahtas klāja, kur viņš pūlējies ilgus gadus.

— Par Vezli)u jums nav jāuztraucas, — Grētiņa sacīja. — Rūdijs par viņu parūpēsies.

— Bet varbūt Vezlijs to negribēs? — Dvaiers pajautāja, ieņemdams kārtējo malku. — Viņš sapņo kļūt tāds pats kā tēvs. Dažreiz, kad viņu novēro, kļūst pat smiek-līgi — tik ļoti viņš cenšas atdarināt tēva gaitu, viņa runasveidu, manieres, — Viņš iedzēra lielāku malku, nopūtās un turpināja: — Naktis jūrā vai ostā viņi sēdēja stūres mājā un runājās. Vezlijs uzdeva jautājumus, bet Toms nesteidzīgi un pamatīgi atbildēja. Reiz es pavaicāju Tomam, par ko viņi tik ilgi runā. Toms iesmējās: «Puisis prasa man par manu dzīvi, un es stāstu. Droši vien grib atgūt tos gadus, kad nebija ko izprašņāt. Cenšas saprast, kas es īsti esmu. Es arī kādreiz interesējos par sava tēva dzīvi, bet saņēmu spērienu pa dibenu.»

— No Toma vārdiem, — Dvaiers apvaldīti piebilda, — es sapratu, ka starp viņu un jūsu tēvu lielas mīlestības nebija, vai ne?

— Laikam gan, — Grētiņa piebilda. — Viņš nebija sevišķi maigs cilvēks, —- mūsu tēvs. Un nemācēja mīlēt. Ja viņš kādu tomēr mīlēja, tad tas bija Rūdolfs.

%— Ak šīs ģimenes! — Dvaiers nopūtās.

— Jā, ģimenes, — Grētiņa atkārtoja.

—- Es jautāju Tomam, kādus jautājumus viņam uzdod Vezlijs, — Dvaiers turpināja. — «Parastus,» Toms man atteica. «Kāds es biju bērnībā? Kāds bija mans brālis un māsa?» Tas ir jūs un Rūdijs. «Kā es kļuvu par bokseri, bet pēc tam par matrozi tirdzniecības flotē? Kad pirmo reizi pārgulēju ar skuķi? Kas bija citas sievietes, ar kurām man bijusi darīšana, to skaitā ari viņa nolādētā māte...» Es pajautāju Tomam, vai viņš puisim stāsta patiesību. «Tikai un vienīgi patiesību,» Toms atteica. «Es esmu mūsdienīgs tēvs. Stāstu, no kurienes rodas bērni un visu ko tādu.» Viņš nebija bez humora izjūtas — mūsu Toms.

— Varu iedomāties, — Grētiņa nosmīnēja.

— «Noslēpsi patiesību — sabojāsi bērnu,» Toms man reiz sacīja. Dažreiz viņš runāja tā, it kā būtu gājis kādās skolās. Lai gan īstenībā viņš bija neizglītots un pret izglītību attiecās ar neuzticību. Varbūt man nevajadzētu jums to stāstīt, — Dvaiers, sakratot ledus paliekas glāzē, sadrūmis piebilda, — bet viņš vienmēr par piemēru minēja jūsu brāli Rūdiju. «Paskaties uz Rūdiju,» viņš teica. «Viņš ir saņēmis tādu izglītību, kādu vien cilvēka smadzenes ir spējīgas uzņemt, bet ko ir ieguvis? Izspiests kā citrons, bet pēc tā, ko izstrādāja viņa piedzērusies sieva, kļuvis par apsmieklu savā pilsētā, bet tagad sēž un nezina, kā pavadīt atlikušo dzīvi.»

— Es labprāt iedzertu vēl, — Grētiņa sacīja.

— Es arī, — Dvaiers atsaucās. — Viskijs sāk man patikt. — Viņš paņēma no viņas glāzi un nokāpa корка jītē.

Grētiņa pārdomāja dzirdēto. Tas vairāk liecināja par pašu Dvaieru nekā Tomu vai Vezliju. Visa viņa dzīve acīmredzot bija saistīta ar Tomu. Viņš droši vien spētu vārds vārdā atkārtot visu, ko Toms viņam sacījis no viņu pazīšanās sākuma līdz beigām. Ja Dvaiers būtu sieviete, varētu domāt, ka viņš ir iemīlējies Tomā. Nabaga Dvaiers — viņam droši vien lemts sērot vairāk par visiem. Taisnību sakot, Vezlija liktenis viņu ne pārāk uztrauca. Kad viņa pirmoreiz uzkāpa uz jahtas, viņš likās esam spēcīgs jauneklis, kas māk pieklājīgi uzvesties, tas arī viss. Pēc tēva nāves viņš ierāvās sevī, meklēja vientulību, bet seja kļuva nepieejama. Rūdijs parūpēsies par Vezliju, viņa sacīja Dvaieram. Taču tagad viņa nebija pārliecināta, ka Rūdijs vai kāds cits spēs to izdarīt.

Dvaiers atgriezās. Izdzertais viskijs lika sevi just. Nedaudz reiba galva, visas rūpes it kā atkāpās. Tāds stāvoklis ir daudz patīkamāks nekā sajūtas, kas ņēma pār viņu varu pēdējā laikā. Varbūt Džina ar savārti paslēptajām pudelēm nemaz nav tāda muļķe. Un Grētiņa ar baudu nodzēra malku no piepildītās glāzes.

Bet Dvaiers — tieši otrādi — izskatījās norūpējies. Viņš stāvēja, piespiedies pieturiem un it kā risinādams kādu sarežģītu problēmu, kas viņam radusies kopkajītē, kamēr viņš piepildīja glāzes, un ar izvirzītajiem zobiem košļāja apakšlūpu!

— Varbūt man nevajadzēja jums to stāstīt, misis Bērka...

— Vienkārši Grētiņa.

— Pateicos, mem. Bet man liekas, ka jums var uzticēties. Rūdijs ir brīnišķīgs cilvēks. Es esmu sajūsmā, mūsu situācijā labāku draugu nevar vēlēties... taču viņš nav tas, ar ko var parunāties. Parunāt no sirds. Jūs mani saprotat?

— Jā, — viņa atbildēja, — saprotu.

— Viņš ir brīnišķīgs cilvēks, kā jau es teicu, — Dvaiers neveikli turpināja. Viņam raustījās mute. — Bet viņš nav tāds kā Toms.

— Tāds nav vis, — piekrita Grētiņa.

— Vezlijs runāja ar mani. Viņš nevēlas ielaisties nekādās darīšanās ar Rūdiju. Un ar viņa sievu, kas, ņemot vērā visu notikušo, ir pilnīgi dabiski, vai ne?

— Droši vien, — Grētiņa apstiprināja. — Ja ņem vērā notikušo.

— Ja Rūdijs sāks ietekmēt puisi — es nešaubos, ka vislabāko nolūku vadīts, — atgadīsies nelaime. Liela nelaime. Grūti paredzēt, uz ko zēns ir spējīgs.

— Pareizi, — Grētiņa piekrita. Agrāk tas viņai nebija ienācis prātā, bet, izdzirdusi Dvaiera vārdus, viņa saprata, ka viņam ir taisnība. — Bet ko var darīt? Keita viņam nav māte, bez tam viņai savu kreņķu pietiek. Palieciet tikai jūs.

• — Es? — Dvaiers skumji pasmējās. — Es nezinu, kur

būšu rīt. Vienīgais, kur es kaut ko saprotu, — tie ir kuģi. Un tāpēc jau nākamajā nedēļā varu būt Singapūrā. Bet vēl pēc mēneša — Valparaiso. Kāds no manis tēvs... .

— Ko tad jūs varat ieteikt?

— Es uzmanīgi jūs novēroju, — Dvaiers sacīja, — lai gan jūs man nepievērsāt vairāk vērības kā nedzīvam priekšmetam...

— Izbeidziet, Trusi, — Grētiņa samulsa, jo gandrīz tāda pati doma viņai ienāca prātā pirms dažām minūtēm.

— Es neapvainojos uz jums un netaisos no tā izdarīt nekādus secinājumus, mem ...

— Grētiņa, — viņa automātiski piebilda.

— Grētiņ, — Dvaiers paklausīgi atkārtoja. — Bet pēc tam, kad tas viss notika... Un tagad, kad jūs palikāt un ļāvāt man izrunāties... Es redzēju, ka jūs esat īsts cilvēks. Es negribu sacīt, ka Rūdijs nav cilvēks, — Dvaiers steidzīgi piebilda, — viņš vienkārši nav no tiem, kurus Vezlijs uzskata par cilvēkiem. Un viņa sieva... — Dvaiers apklusa.

— Nerunāsim par viņa sievu.

— Ja jūs pieietu pie Vezlija un skaidri un gaiši pateiktu: «Brauc man līdzi,» -— viņš piekristu. Viņš saprastu, ka jūs esat sieviete, kas varētu aizstāt viņam māti.

Tas ir kas jauns, Grētiņa nodomāja, dēli izvēlas mātes. Vai patiesi evolūcija nekad neapstāsies?

— Mani nekādi nevar uzskatīt par paraugmāti, — viņa sausi noteica. Doma, ka jāatbild par šo pāraugušo drūmo pusaudzi, kas, bez šaubām, ir mantojis Toma neapvaldītos tikumus, viņu sabiedēja. — Nē, Trusi, baidos, ka no tā nekas neiznāks.

-7 Es tā cerēju, — manāmi atsalis, Dvaiers teica. — Man ļoti negribētos atstāt Vezliju bez uzraudzības. Lai arī kādās domās viņš par sevi nebūtu, viņš, taisnību sakot, vēl ir bērns un viens dzīvot nevar. Vezlijam Džor-deikam lemts pārdzīvot vēl ne vienu vien satraukumu.

Vārds «satraukums» viņā izsauca smaidu.

— Pinkijs Kimbols, mehāniķis no «Vegas», — turpināja Dvaiers, — tas pats, kas sastapa misis Džordeiku ar dienvidslāvu naktsbārā, sacīja man, ka Vezlijs viņam ejot pa pēdām un lūdzot, lai viņš palīdz atrast to dienvidslāvu... Var jau būt, ka es kļūdos, taču man tā liekas, un arī Pinkijs man piekrīt, ka Vezlijs nodomājis atriebt tēva nāvi.

— Ak Dievs! — Grētiņai izlauzās.

— Kad skaties uz šo visu, — Dvaiers ar enerģisku žestu norādīja uz pieklusušo līci, zaļajiem pakalniem, veco cietoksni ar tā pussabrukušajām izteiksmīgajām sienām,— tad neviļus prātā nāk doma, ka šeit valda miers un labklājība. Bet īstenībā šajā apvidū no Nicas līdz Marseļai uzturas ne mazāk slepkavu kā jebkurā citā pasaules malā. Prostitūtu, narkomānu un kazino rulešu dēļ šeit tik daudz duras un šaujas, ka nav kur likties, un to, kuri par desmit tūkstošiem franku vai tāpat vien ar mieru piebeigt paši savu māti, arī pietiek. No Pinkija Kimbola vārdiem es sapratu, ka tas zellis, ar kuru Toms sakāvās, arī ir no to skaita. Ja nu Vezlijs sāk viņu meklēt, ja arī atrod, tad nav grūti uzminēt, ar ko tas beigsies. Tajā karaskolā, kur Vezlijs mācījās, viņu vajadzēja ar varu atraut no citiem puišiem. Un tas nebija treniņš — ja nebūtu blakus pieaugušo, viņus visus piebeigtu. Ja viņš prasa Pinkijam Kembolam parādīt to dienvidslāvu, tātad grib viņu no* galināt.

— Ak Dievs! — Grētiņa atkārtoja. — Kāpēc jūs to visu sakāt, Trusi?

— Tāpēc, ka jebkurā gadījumā puisi vajag aizvest no Francijas. Bet Rūdolfs Džordeiks nav tas cilvēks, kas to pratīs izdarīt. Tāpēc es arī izrunājos, — viņš pazi-ņoja. — Citādi nepļāpātu par to. Bet es runāju nopietni. Piedzēries vai skaidrā — bet es no saviem vārdiem neatsakos.

— Paldies par atklātību, Trusi, — Grētiņa sacīja. Viņa nožēloja, ka palika uz jahtas. Tā nav viņas problēma, viņa bija sašutust, un viņai arī nav te nekas jāizlemj.

— Es parunāšu ar brāli, — viņa piebilda. — Varbūt kaut ko izdomāsim. Kā jūs domājat — man pagaidīt tagad Vezliju, lai trijatā paēstu vakariņas?

— Drīkst jums atbildēt atklāti?

— Protams.

— Manuprāt, jūs Vezlijam patīkat. Es pat zinu, ka patīkat, viņš man pats to teica. Taču šodien viņam droši vien negribēsies būt kopā ar kādu no Džordeikiem. Labāk mēs aiziesim ar viņu divatā. Mums ir par ko parunāt.

Viņa nevarēja saņemties nolikt glāzi. Viņai bija tāda sajūta> ka, tikko viņa aizies, Dvaiers neizturēs un, apsēdies uz klāja, sāks raudāt. Viņa negribēja, ka atgriežoties Vezlijs Dvaieru atrastu raudam.

— Tūlīt pabeigšu un ... f

— Gribat vēl? Es iešu un ieliešu.

— Paldies, pietiks.

— Tātad es esmu sācis dzert viskiju, — Dvaiers paziņoja. — Kā jums tas patīk? — Viņš pakratīja galvu.

— Vai jūs ticat sapņiem? — viņš pēkšņi jautāja.

— Dažreiz. — Interesanti — vai Dvaiers ir dzirdējis par Freidu?

— Vakarnakt es redzēju, ka Toms guļ uz grīdas; neatceros, kur tas bija, *— nekustīgi, kā miris. Es viņu pacēlu un gribēju kaut kur aiznest. Uz rokām es viņu panest nevarēju, tāpēc uzvēlu uz muguras. Bet, tā kā viņš bija krietni garāks par mani, kājas viņam vilkās pa zemi. Es sakrustoju viņa rokas sev uz krūtīm, saņēmu tās un gāju. Viņš bija šausmīgi smags, es biju viss nosvīdis, bet gāju, jo man viņš bija jāaiznes. — Un Dvaiers sāka raudāt. — Atvainojiet, misis Bērka.

Šoreiz viņa neaizrādīja, lai viņu sauc par Grētiņu.

Viņa pasniedza viņam roku. Viņš to cieši satvēra ar. saviem stiprajiem pirkstiem, ar ātru neaprēķinātu kustību pacēla un noskūpstīja. Pēc tam atlaida un novērsās.

— Atvainojiet.., Es negribēju ...

— Nevajag neko paskaidrot, Trusi, — viņa maigi sacīja. — Laiks dziedēs visas rētas. — Viņa bija apmulsusi un nezināja, kā viņu mierināt.

Roka, kurā viņa vēl joprojām turēja glāzi ar viskiju, bija sastingusi. Grētiņa nolika glāzi.

— Man laiks iet, — viņa sacīja. — Vēl daudz kas jāizlemj. Sakiet Vezlijam, lai viņš zvana, ja kas vajadzīgs.

— Pateikšu, — Dvaiers apsolīja. Viņš neskatījās uz viņu. Viņam drebēja lūpas, bet acis lūkojās uz līci. — Izsaukt taksometru?

— Paldies, nē. Es labāk iešu kājām.

Viņa aizgāja, bet viņš ar basām kājām un sniegbaltu svīteri mugurā vēl ilgi stāvēja «Klotildes» priekšgalā ar divām tukšām glāzēm rokās.

Viņa lēnām gāja no ostas uz pilsētas centru pa šauru ieliņu, kura bija iegrimusi neviesmīlīgā krēslā. Palūkojās antikvariāta vitrīnā. Viņas uzmanību saistīja kuģa lukturis no vara. Labi būtu to nopirkt un pakārt kaut kur istabas kaktā. Taču tad viņa atcerējās, ka viņai nav savas mājas, bet ir tikai uz pusgadu noīrēts dzīvoklis Ņujorkā un lukturi tai nav kur pakārt.

Viņa gāja pa pilsētu. Apkārt cilvēki kaut ko pirka un pārdeva, kafejnīcās pie galdiņiem lasīja avīzes, bāra bērnus, bet pēc tam tos cienāja ar saldējumu, un nevienam nebija daļas par nāvi. Viņa ievēroja kādu kinoteātra afišu, no kuras uzzināja, ka vakarā tiks rādīta franču valodā dublēta amerikāņu filma. Viņa nolēma paēst pilsētā, bet pēc tam aiziet uz kino.

Viņa pagāja garām baznīcai, apstājās, lai papriecātos par to, un gandrīz iegāja iekšā. Ja viņa būtu iegājusi, •tad redzētu, ka tukšās telpas dziļumā sēž Vezlijs un čukst lūgsnu, kuru tā arī skolā nebija iemācījies.

3

No Bilija Ebota piezīmju grāmatiņas 1968

Manam tēvam gadījās būt Parīzē tūlīt pēc kara, kad viņu izlaida no hospitāļa. Vēl pirms viņš satika māti. Neko neatceras. Saka, ka visas trīs dienas bijis tik piedzēries, ka neatšķirtu Parīzi no Deimonas Ohaijo štatā. Tēvs nemīl stāstīt par karu, kas viņu patīkami atšķīra no citiem veterāniem, ar kuriem mani satuvināja liktenis. Tašu dažkārt tajās sestdienās un svētdienās, kuras man bija jāpavada ar viņu saskaņā ar šķiršanās Ilgumu, viņš pamatīgi piedzērās — parasti jau no rīta — un sāka ironi-

zēt par savu dienestu armijā. Viņš apgalvoja, ka viņu in teresējušas tikai Sarkanā Krusta meitenes un personīgā drošība, bet gaisa flotē viņš dienējis un ar kara lidmašīnām lidojis tikai tāpēc, lai iegūtu amerikāņu avīzēm materiālu par mūsu varonīgajiem zēniem.

Tomēr armijā viņš iestājās brīvprātīgi un, atgriežoties no kāujas uzdevuma, tika ne ta ievainots, ne ta kontuzēts. Vai es būtu uz to gatavs? Dienests armijā, spriežot pēc tā, ko es redzu un ko raksta par Vjetnamu, ir drūma nodarbošanās. Tiesa gan — visi saka, ka tas karš šim nebija līdzīgs. Pulkveža acis es turos visai kareivīgi, bet, ja Eiropā uzliesmos karš, es droši vien pēc pirmā šāviena dezertēšu.

MATO ir daudz vāciešu, viņi visi izliekas draudzīgi, izturas kā ieroču brāļi un ne pārāk atšķiras no citiem. Monika arī ir vāciete, bet par viņu īpaša saruna.

Kad Rūdolfs iznāca no konsulāta, bija jau gandrīz satumsis. Konsuls bija laipns, izsauca palīgu, uzmanīgi klausījās, pat šo to pierakstīja, apsolīja darīt visu iespējamo, taču brīdināja, ka, pirmkārt, tam nepieciešams laiks un, otrkārt, viņam jāpiezvana uz Parīzi vēstniecības juriskonsultam, jo viņš nav pārliecināts, ka advokātam no Antibas, kas deva Rūdolfam padomu nepievērst uzmanību francūžiem^ ir taisnība, jo, lai iegūtu dokumentus «Klotil-des» nodošanai jauniem īpašniekiem un varētu izņemt bankas rēķinus, nepieciešama vietējās varas atļauja. Amerikāņa nāve aiz robežas vienmēr saistīta ar virkni nepatikšanu, sacīja konsuls, un viņa balsī bija dzirdams mājiens, ka cilvēku, kas tik atbildīgu pasākumu veicis nevis dzimtenē, bet svešā zemē, var uzskatīt gandrīz vai par nodevēju. Tajā pašā dienā, domāja Rūdolfs, simtiem amerikāņu gāja bojā Vjetnamā — arī tā nav sava zeme, bet sveša, taču to nāve nez kādēļ Amerikas konsulātam nebija saistīta ar virkni sarežģījumu.

Tomasa Džordeika īpašuma nodošana viņa mantiniekiem nebūs viegla — tā bija brīdinājis konsuls. Vienā dienā t.e galā netikt. Rūdolfs izgāja no konsulāta un jutās pilnīgi bezpalīdzīgs. Viņi iekļuva likumdošanas biezajā tīmeklī un, jo spēcīgāk centās atbrīvoties no tā, jo vairāk sapinās. Atkal es esmu iestidzis cita nelaimē, viņš nodomāja, un viņam kļuva sevis žēl.

Nez ko darīja Amerikas iedzimto ciltis, Rūdolfs domāja, kad kaujā gāja bojā cilts vadonis? Kam palika sievas, bērni, vigvams, spalvu rotds, šķēpi un bultas? Kurš no gudrajiem — ne jau kareivis — nē, bet šamanis vai zint-nieks — uzņēmās mirušā gribas izskaidrošanu?

Savu mašīnu viņš bija atstājis uz Anglijas bulvāra gandrīz pie paša krasta pie viesnīcas «Negresco» ieejas, lai neapmaldītos svešas pilsētas ielās, un uz konsulātu brauca ar taksometru. Un tagad viņš gāja uz viesnīcas pusi, neredzot, kur iet, nedomājot par to un nepievēršot uzmanību cilvēkiem, kas steidzās uz mājām. Pēkšņi viņš apstājās. Viņam bija mitri vaigi. Viņš pārbrauca ar roku acīm. Viņš raud! Viņš pat nebija pamanījis, ka raud, kamēr uz labu laimi gāja uz jūras pusi. Ak Dievs, viņš domāja, vajadzēja lidot no Amerikas uz Nicu, lai raudātu,— starp citu, pirmo reizi pēc tam, kad kļuva pieaudzis. Garāmgājēji acīmredzot nebija ievērojuši viņa asaras, pārsteigtus skatienus nemanīja. Bet varbūt francūži pieraduši uz ielām redzēt raudošus vīriešus? Varbūt viņiem ir tāda tradīcija — liet asaras? Pēc visa, ko Francijai nācies pārciest kopš Ludviķa XVI laikiem, viņiem ir par ko raudāt.

Bija jau pavisam satumsis, kad viņš beidzot sasniedza savu mašīnu. Viņš bija šķērsojis daudz sānielu, nogriezies gan pa labi, gan pa kreisi. Bella Nizza^3 — viņš atcerējās. Otrā pasaules kara laikā itālieši to atgrieza sev. Taču uz īsu brīdi. Un tagad itāliešu Pentagonā droši vien tiek auklēts Nicas atgūšanas plāns nākamajā kautiņā. Labie kaimiņi! Tagad, gaidot jaunu karu, kaujaslaukos stāda jasmīnus un rozes. Nabaga itāliešu ģenerāļi, kas nav zaudējuši cerības. Nez vai mērķis attaisno cerības? Vai Nica ir kaut viena vienīga Kalabrijas zemnieka kaulu vērta? Tagad jau ne Bella Nizza, bet mūsdienīgs tirdzniecības centrs ar aplupušu daudzdzīvokļu māju džungļiem, ar atkritumiem, ar apdullinošu roku, kas gāžas no muzikālo veikalu durvīm, — pilsēta, kas par savu bijušo lielumu vēsta tikai melu pilnajos bukletos, kas domāti tūristiem. Viss pamazām iet uz leju.

Anglijas bulvārī dega laternas, atspīdēdamas bezgalīgās mašīnu plūsmas jumtos un atplaiksnīdamās sīkos, ne-, tīros vilnīšos, kas ar klusu skaņu uzšļakstījās šaurajai piekrastes oļu joslai. Sarunā konsuls pieminēja, ka nozī-mešana darbā uz Nicu diplomātiem skaitās veiksme. Droši vien konsulam par Nicu zināms kaut kas tāds, kas pirmajā bridi nav saskatāms. Protams, ja agrāk viņš darbojies Kongo vai Vašingtonā, tad Nica viņam varētu likties kā paradīze. Ja nu pēkšņi, Rūdolfs iedomājās, ejot no konsulāta uz krastmalu, pretī viņam nāktu Toma slepkava? Tas pilnīgi iespējams. Nicā policija to vien dara kā ķer kaut kādus slepkavas. Un kā, piemēram, viņš rīkotos, ja kafejnīcā blakus sēdošais cilvēks, viņu pazinis, mierīgi sacītu: «Bonjour, monsieur, varbūt jums būtu interesanti uzzināt, ka to izdarīju es?»

Viņš atvēra durvis, taču neiesēdās mašīnā, domādams par vakaru, kas viņam jāpavada, atgriežoties Antibā. Vispirms Džīnai būs jāpaskaidro, ka viņiem būs jāuzkavējas šajā viņiem abiem tik briesmīgajā vietā, pēc tam jāpasaka Keitai, Dvaieram un Vezlijam, ka vēl nekas nav izlemts, viss karājas gaisā un tāpēc nekas cits neatliek kā sēdēt un gaidīt. Viņš aizcirta mašīnas durvis. Nē, viņš nav spējīgs izturēt to, kas gaida viņu Antibā. Lai arī Nica viņam nav pa prātam, tomēr labāk pavadīt vakaru šeit nekā tur.

Apdullis no izplūdes gāzēm, kuras, kā to noskaidrojuši viņa dzimtenes zinātnieki, ir nāvējošas cilvēcei, viņš, uz-ma-nīgi lavierējot starp mašīnām, šķērsoja Anglijas bulvāri, iegāja kafejnīcā, apsēdās pie galdiņa terasē un pasūtīja viskiju ar sodu — laika gaitā pārbaudītu līdzekli, kas nomierina nervus un, zibenīgi atrisina pašas sarežģītākās problēmas. Kad atnesa viskiju, viņš dzēra nesteidzīgi, priecājoties, ka blakus nav Džīnas, jo viņas klātbūtnē par to nedrīkstētu pat domāt. Dažreiz viņam likās, ka viņas klātbūtnē nedrīkst pat elpot. Par to vajadzēs padomāt, viņš izlēma, ieņemot kārtējo malku.

Pēkšņi viņš sajuta, ka ir izsalcis. Viņš nebija ēdis no paša rīta — un arī tad tikai kafiju ar bulciņu. Viņš norēķinājās par viskiju, aizgaja gar krastmalu līdz «JVe-gres'co» un pajautāja šveicaram, kur ir labākais restorāns Nicā. Pēc tam ātri aizsoļoja norādītajā virzienā. Acis viņam bija sausas.

Labākajā Nicas restorānā dega sveces, uz galdiņiem kvēloja rozes, bet no virtuves atplūda tikko jaušams garšīgs aromāts. Apmeklētāju nebija daudz; viņi atstāja veiksmīgu cilvēku iespaidu. Zālē valdīja klusums, nopietnības atmosfēra, vecākais oficiants, smaidīgs itālietis ar žilbinošiem zobiem, runāja angļu valodā. Droši vien itā-' liešu spiegs, Rūdolfs izlēma, kas katru nakti pāriet robežu, slēpjot azotē ostae plānu, kuru uz mikrofilmas uzņēmis viņa līdzdalībnieks.

Rūdolfs apsēdās pie galdiņa, kas bija pārklāts ar sniegbaltu galdautu, pārlauza kraukšķīgu maizīti un pārzieda ar sviestu. Droši vien viņš velti nolēma, ka šī pilsēta nav kaut viena vienīga Kalabrijas zemnieka kaulu vērta. It sevišķi tāpēc, ka viņš Kalabrijā nevienu nepazīst.

Kad atnesa ēdienu, izrādījās, ka šveicars pilnīgi pareizi novērtējis šī restorāna virtuvi. Rūdolfs nesteidzīgi ēda un dzēra, jūtot, ka ar katru kumosu un malku viņā rodas spēks. Dažreiz divas stundas ir vesela atpūtas mēneša vērtas.

Beidzis ar zemenēm, viņš palūdza rēķinu. Viņš bija paēdis, tagad viņam gribējās pastaigāties, ne par ko nedomājot, vienam pašam pasēdēt kafejnīcā, izdzert kafiju ar konjaku. Viņš neskopojās ar dzeramnaudu zāles pārzinim un oficiantam un nesteidzīgi izgāja ārā. Vakara gaiss smaržoja pēc rozēm. Pēc dažām minūtēm Rūdolfs atradās jūras krastā. Daudz drosminieku guļ šīs jūras dibenā. Tagad starp viņiem ir arī Toms. Rūdolfs stāvēja uz celiņa, kas bija izlikts ar akmeņiem, bet dažus soļus no viņa sīki vilnīši apskaloja Francijas zemi. Mēnesi neredzēja, bet zvaigznes spīdēja spoži, un krasta līniju iezīmēja māju logos spīdošo lampu spožās ugunis.

Ja Rūdolfs būtu puišelis, viņš skrietu pa krastmalu, pa pašu tas maliņu, veikli izvairoties no viļņiem. Bet viņa vecumā, pie tam vēl tumšā uzvalkā nebija vietā piesaistīt sev krastmalā esošo cilvēku uzmanību.

Viņš atgriezās bulvārī, iegāja spoži apgaismotā kafejnīcā un apsēdās tā, lai redzētu uz ietves esošos vīriešus un sievietes, kuri pēc darba dienas vai izpildītiem tūristu pienākumiem tagad priecājās par zilo vakaru, par iespēju apmainīties skatieniem, nesteidzoties roku rokā pastaigā*, ties ar mīļoto.

Kafejnīca bija patukša. Galdiņu tālāk sieviete zilā kleitā lasīja žurnālu, noliekusi galvu tā, ka neredzēja viņas seju. Kad viņš ienāca, viņa pacēla acis, bet tūlīt atkal sāka lasīt. Viņai priekšā stāvēja glāze ar baltvīnu. Viņš ievēroja, ka viņai ir tumši mati un skaistas kājas.

Viņš sajuta pavisam citu izsalkumu.

Uzmanīgi — nesabojā sev vakarul

Izskaidrojoties ar oficiantu angļu valodā, viņš pasūtīja» konjaku un kafiju. Kad viņš ierunājās, sieviete atkal pacēla acis. Viņas sejai — vai varbūt viņam tikai tā likās? — pārslīdēja smaids. Jau ne pirmās jaunības, apmēram viņa vecumā, pēc izskata viņai varētu dot gadus trīsdesmit septiņus trīsdesmit astoņus, rūpīgi nokrāsojusies, sevišķu vērību pievēršot acīm. Prostitūtai paveca, lai gan nav zaudējusi pievilcību.

Oficiants atnesa viņam kafiju un konjaku reizē ar rēķinu un atgriezās kafejnīcas dzijumā esošajā bārā. Rūdolfs iedzēra stipro* melno kafiju, tad paņēma glāzi ar konjaku un pasmaržoja to. Tikko viņš gribēja iedzert malciņu, tā sieviete, it kā gribēdama saskandināt, pacēla savu glāzi. Šoreiz nebija jāšāubās — sieviete smaidīja. Viņai bija stingri iezīmētas tumši sarkanas lūpas un tumši pelēkas acis.

Rūdolfs pieklājības dēļ vēlreiz pacēla savu glāzi un nedaudz nodzēra.

— Jūs esat amerikānis, vai ne? — Viņa runāja ar gandrīz nemanāitiu akcentu.

— Jā.

— Es uzreiz sapratu, tikko jūs ienācāt, — viņa sacīja. — Pēc jusu uzvalka. Jūs atbraucat šurp atpūsties?

— Daļēji, — viņš atbildēja.

Vai ir vērts turpināt sarunu? Viņš nemācēja kontaktēties ar nepazīstamiem cilvēkiem, sevišķi ar sievietēm. Viņa nelīdzinājās Ņujorkas ielenēm, taču viņš ir Francijā, nevis Amerikā — kas zina, kā ģērbjas un uzvedas franču prostitūtas. Bez tam viņam reti kad sievietes uzmācās. pžQnijs Hīts, viņa paziņa un advokāts, apgalvoja, ka Rūdolfā jūtams skarbums, kas viņas atbaida. Pašam Džo-ņijam viņas uzmācās nemitīgi — uz ielas, bārā, viesībās. Viņā acīmredzot nebija nekāda skarbuma.

Jau jaunībā Rūdolfs iemācījās turēties norobežoti un savrup, uzskatot, ka tādējādi apliecina, ka viņam nav nekā ķopēja ar cilvēkiem, starp kuriem viņš uzauga, — cilvēkiem, kas viegli iepazīstas, plebejiski skaļiem, jautriem un sabiedriskiem, bet gan pieder pavisam citai klasei. «Vai tik neesmu pāršāvis pār strīpu?» viņš prātoja, lūkodamies uz sievieti pie blakus galdiņa.

— Jums patīk Nicā? — sieviete pavaicāja. Balss viņai bija zema, pat piesmakuši, taču patīkama.

— Daudzmaz, — viņš atbildēja.

»- Jūs dzīvojat viesnīcā?

— Nē, — viņš sacīja, —- Es esmu caurbraucot, — viņš piemetināja.

Un kāpēc gan ne? Dažreiz ir derīgi atcerēties, ka tu esi vīrietis. Viņš uzsmaidīja sievietei. Smaidīt bija patīkami. — Atļausiet uzcienāt?

Viņš ne reizi dzīvē nebija uzaicinājis iedzert nepazīstamu ņilvēku, vienalga, vai tas būtu vīrietis vai sieviete.

— Es esmu viens, — viņš riskēja atzīties. — Franču valodu es pārzinu slikti. Es priecājos, ka varu ar kādu iepazīties. Ar kādu, kas runā angļu valodā. — It kā nevarētu iztikt bez šīs liekulīgās frāzes, viņš nodomāja.

Sieviete palūkojās pulkstenī, izlikdamās, ka pieņem lēmumu.

— Nu ko, — viņa piekrita, — varu iepazīties. — Un uzsmaidīja viņam. Viņš pamanīja, ka smaidot viņa kļūst pievilcīga. Viņai bija balti zobi un simpātiskas grumbiņas ap tumši pelēkajām acīm. Viņa aizvēra žurnālu, paņēma savu somu, piecēlās un spēra trīs soļus, kas atdalīja viņu galdiņus. Viņš arī piecēlās, piedāvāja viņai krēslu un pateikusies viņa apsēdās.

— Es izmantoju jebkuru iespēju runāt angliski, — viņa paskaidroja. — Es nodzīvoju trīs gadus Vašingtonā starp amerikāņiem un sāku izjust pret viņiem pat simpātijas.

Izspēlē gambītu, Rūdolfs nodomāja, taču šī doma neatspoguļojās viņa sejā. Ja es būtu zviedrs vai grieķis, viņa sacītu, ka ir pieradusi pie zviedru vai grieķu sabiedrības. Interesanti zināt — ar ko viņa nodarbojusies trīs gadus Vašingtonā? Par naudu izklaidēja ierēdņus un kongres-meņus hoteļu numuros?

— Es arī — pret dažiem, — viņš atsaucās.

Viņa tikko jaušami pasmaidīja, kā tas pieder labi audzinātai dāmai. Nē, viņa patiešām nelīdzinās meičai, kas uzcirtusies klejo pa Ņujorkas ielām, meklēdama klientus. Viņš bija dzirdējis, ka Amerikā ir arī labi audzinātas ielenes, kuras ņem simts dolārus stundā vai pat vairāk un kuras var izsaukt tikai pa telefonu: izrādēs neaizņemtas aktrises, manekenes, elegantas mājsaimnieces, kas pelna sev ūdeļādas kažoku, taču viņam nekad nelaimējās viņas redzēt. Taisnību sakot, runājot ar prostitūtu, viņš nekad nebija izteicis vairāk par diviem vārdiem: «Paldies, nevajag.»

— Vai francūži jumš patīk? — sieviete vaicāja.

Daudzmaz, —- viņš atteica. — Bet jums?

— Daži, — viņa atkal pasmējās.

Parādījās oficiants. Viņa sejas izteiksme neko neiz-teica — tādus pārgājienus no viena galdiņa pie cita viņš bija redzējis ari agrāk.

— La тёте chose? Un vin blanc?1 — Rūdolfs vaicāja sievietei.

4* 0! — viņa izsaucās. — Jūs runājat franciski?

— Un peiit peu,[4] [5] [6] — Rūdolfs atsaucās. Viņš bija viegli iereibis un noskaņots rotaļīgi. Sis vakars bija izpriecām, uzjautrinājumam, skaistām franču lietiņām. Lai arī kā veidotos notikumi, dāma pārliecināsies, ka viņai nav darīšana ar vienkāršu amerikāņu tūristu.

— Je Vai ētudie a l’ecole.[7] Vidusskolā. Kā. to pateikt franciski?

— College? Lycee?[8] [9]

-*=- Lycee, — viņš apmierināts apliecināja.

Oficiants mīņājās no kājas uz kāju, delikāti dodot mājienu, ka viņam nav visu vakaru jāstāv un jāklausās, ka amerikānis cenšas atcerēties, kas viņam mācīts skolā franču valodas stundās, lai pārsteigtu dāmiņu, kas viņam piesitusies.

— Monsieur? — oficiants vaicāja. — Encore un cog-nac?b

— S’il vous platt^10, — ar cieņu atteica Rūdolfs.

Pēc tam viņi sarunājās abās valodās un kopā smējās par franču frāzēm, kuras Rūdolfs ar pūlēm atsauca atmiņā, stāstīdams par kuplkrūtaino franču valodas skolotāju, par to, ka bija domājis, ka mīl viņu, kā franču valodā bija rakstījis viņai par savu kaislību, kā uzzīmējis viņu kailu un kā viņa atņēmusi viņam šo zīmējumu. Sieviete klausījās ar prieku, laboja kļūdas, uzslavēja, kad viņš bez stostīšanās pateica vairāk nekā trīs vārdus pēc kārtas. Ja visas franču padauzas līdzīgas viņai, nodomāja Rūdolfs, tad saprotams, kāpēc prostitūcija franču sabiedrībā skaitās tāda cienījama profesija.

Pēc tam sieviete (viņš pajautāja, kā viņu sauc, un iz-rādījās* ka Zanna) palūkojās pulkstenī un kļuva nopietna.

-1- Ir jau vēls, — viņa sacīja angļu valodā, paņēmusi savu somiņu un žurnālu. — Man ir jāiet.

— Man ir žēl, ja jūs nogurdināju, — viņš atsaucās. Viņš ar grūtībām izrunāja vārdus.

— Man bija ļoti patīkami ar jums, Džimij. — Viņa piecēlās. Viņš bija sacījis, ka viņu sauc par Džimiju. Uzdevās ar svešu vārdu, lai viņu nevarētu izsekot. — Bet es gaidu zvanu.

Viņš piecēlās, lai atvadītos. Tātad viņam nebūs jāguļ ar viņu. Šāda doma viņā izraisīja gan atvieglojuma, gan vilšanās sajūtu. Pieceļoties viņš sagrīļojās un apgāza krēslu. 5

—* Brlnum... Brīnumaini pavadīju laiku, — viņš izteica šļupstēdams.

— Kur ir jūsu viesnīca? — Viņa izskatījās drūma.

Kur ir viņa viesnīca? Uz mirkli acu priekšā kā miglā^1

atainojās Francijas karte. ļ

— Kur ir mana viesnīca? — Viņam galīgi neklausīja

mēle. — Antibā. *' >

— Jūs ar mašīnu?

— Jā.

— Tādā stāvoklī nedrīkst sēsties pie stūres. .

Viņš nolieca galvu. Droši vien viņa tagad ar nicinājumu domā par amerikāņiem: atbrauc uz Franciju, piedzeras tā, ka nav spējīgi vadīt mašīnu. Un vispār nav nekam derīgi.

— Taisnību sakot, es nedzeru, — viņš sacīja, juzdamies vainīgs. — Man bija ļoti smaga diena.

— Mūsu ceļi ir bīstami, sevišķi tumsā, — viņa brīdināja.

— Sevišķi tumsā, — viņš piekrita.

— Varbūt jūs brauksiet ar mani? — viņa jautāja.

Beidzot, viņš nodomāja. Kā lietišķam cilvēkam viņam

bija jājautā, cik tas maksās, bet pēc draudzīgās sarunas pie vīna un konjaka glāzes līdzīgs jautājums nebija vietā. Laika pietiks. Un galu galā, lai tas maksātu ko maksādams, viņš taču var atļauties pavadīt nakti ar Eiropas kurtizāni. Viņš bija apmierināts, ka atcerējās vārdu «kurtizāne». Un pēkšņi viņš jutās skaidrs.

— Volontiersx, — viņš sacīja viņas valodā, vēlēdamies parādīt, ka tiek ar sevi galā. Un, skaļā balsī pasaucis oficiantu: — Garconl^1 — izvilka kabatportfeli. To viņš turēja tā, lai viņa neredzētu, cik tajā naudas. Līdzīgās situācijās, par kurām viņš zināja tikai pēc nostāstiem, vajadzēja būt uzmanīgam.

Pienāca oficiants un franču valodā pateica, cik jāmaksā, Rūdolfs nesaprata un samulsis vērsās pie sievietes:

— Ko viņš sacīja?

— Divi simti piecpadsmit franku, — viņa atteica.

Viņš izņēma trīs simts franku naudas zīmes un atvairīja oficianta vāji izteikto mēģinājumu izdot atlikumu.

— Nevajag dot tik lielas dzeramnaudas, — viņa pačukstēja, izvedot viņu no restorāna.

— Amerikāņi prot pateikties un ir devīgi.

Viņa iesmējās un pieglaudās viņam.

Piebrauca taksometrs, un viņš tīksminājās par grāciju, ar kādu viņa pacēla roku, par viņas kāju vingrumu, maigo krūšu līniju.

Viņi brauca īsu brīdi. Viņa turēja viņu pie rokas — vairāk neko. Taksometrā smaržoja pēc smaržām, muskata, tikko jaušami — pēc ziediem. Mašīna apstājās tumšā ieliņā nelielas daudzdzīvokļu mājas priekšā. Viņa samaksāja šoferim, atkal saņēma Rūdolfa roku un veda uz māju. Viņi gāja vienotā solī. Viņa atslēdza durvis, ieveda viņu“tumšā priekštelpā, tad istabā un ieslēdza apgaismojumu. Viņu satrieca istabas lielums un gaume, ar kādu tā bija iekārtota, lai gan ar abažūru segtās lampas nespožajā gaismā viņš nevarēja visu redzēt. Sai sievietei droši vien ir plaša klientūra, viņš nodomāja. Arābi, itāļu komersanti, vācu tēraudlietuvju baroni...

— Un tagad ... — viņa iesāka, taču iezvanījās telefons. Viņa nemeloja, viņš nodomāja, viņa tiešām gaidīja zvanu, Viņa vilcinājās, it kā nevarētu saņemties un pacelt klausuli. — Esiet tik laipns... — viņa parādīja uz durvīm. — Es gribētu palikt viena.

— Protams.

Viņš iegāja blakusistabā, aizvēra aiz sevis durvis un ieslēdza apgaismojumu. Tā bija neliela guļamistaba ar divguļamu gultu, jau saklātu. Aiz durvīm bija dzirdama viņas balss. Viņam likās, ka viņa dusmojas uz savu sarunu biedru, lai gan vārdus nevarēja atšķirt. Viņš domīgs paskatījās uz lielo gultu. Pēdējā iespēja aiziet. «Pie

velna!» viņš nolēma un sāka izģērbties. Nekārtīgi nometa apģērbu uz krēsla, bet kabatasportfeli pārlika citā kabatā. Tad apgūlās un apsedzās.

Viņš droši vien bija aizmidzis, jo pēkšņi juta blakus siltu, smaržīgu ķermeni. Istabā bija tumšs, bet viņam piekļāvās gluda, vingra kāja, uz vēdera kustējās mīksta roka, bet ausij pieskārās lūpas, kas čukstēja kaut ko nesaprotamu.

Kad viņš beidzot gulēja nekustīgs, ar pirkstu galiem skarot tagad jau pazīstamo ķermeni, kas viņam bija sniedzis tik daudz baudas, viņš nezināja, cik ir pulkstenis, viņš juta mieru un patīkamu siltumu. Puritānis bija nogāzts no podesta, bet viņa puritāniskie baušļi apsmieti — un paldies Dievam! Viņš pacēla galvu, atspiedās uz elkoņa un maigi noskūpstīja sievieti uz vaiga.

— Droši vien ir ļoti vēls, — viņš nočukstēja. — Man jāiet.

— Esi uzmanīgs pie stūres, cheri*, — miegaini un apmierināti atsaucās sieviete.

— Neuztraucies, — viņš sacīja. — Es esmu pavisam skaidrā.

Sieviete pagriezās un ieslēdza lampu, kas atradās uz naktsgaldiņa. Viņš piecēlās, lepodamies ar savu kailumu.

«Jaunības godkāre,» viņš pie sevis nodomāja цп ātri apģērbās. Sieviete ari piecēlās. Labāk nebūtu ieslēgusi gaismu un cēlusies. Tad viņš varētu atstāt simts, nē, tūkstoš franku uz kamīna un tumsa noslēptu viņa provinciālo amerikānisko nepieklājību līdzīgās situācijās. Viņa gulētu, bet viņš slepeni izslīdētu no dzīvokļa un no mājas — un viss būtu beidzies. Taču gaisma dega, sieviete smaidīdama ar skatienu viņam sekoja. Gaida?

Neko nepadarīsi. Viņš izvilka kabatasportfeli.

— Tūkstoš franku būs pietiekami? — viņš vaicāja, nedaudz sastomījies pie pēdējā vārda.

Viņa izbrīnēti palūkojās, un smaids viņas sejā izgaisa. Un tad viņa sāka smieties. Sākumā klusi, bet tad sāka smieties pilnā kaklā. Viņa noliecās, apķēra rokām galvu — biezie spīdīgie mati tumšā vilnī pārklāja seju —• un smējās, nespēdama apstāties. Viņš saspringts lūkojās uz viņu un jau nožēloja, ka atradies viņas gultā, uzaicinājis viņu pie sava galdiņa, ka bija Nicā, nožēloja, ka vispār atrodas Francijā,

— Atvaino, — viņš mēģināja attaisnoties, — es vienkārši neesmu pieradis ...

Viņa pacēla galvu, un viņš ieraudzīja viņas smejošo seju. Viņa piecēlās, piegāja pie viņa un noskūpstīja uz vaiga.

—* Nabadziņš, — viņa sacīja, ievelkot elpu, — Un es nemaz nezināju, ka maksāju tik dārgi.

— Ja tu vēlies vairāk... — viņš neveikli turpināja.

— Daudz vairāk, — viņa teica. — Tik daudz, cik man neviens nevar dot. Nekas man nav vajadzīgs! Mī]ais tu mansl Domāji, ka es esmu prostitūta — un biji tik pieklājīgs un maigs. Ja visi klienti būtu tādi kā tu, mēs visas kļūtu par padauzām. Man arī agrāk patika amerikāņi, bet tagad es viņus mīlu vēl vairāk.

— Ak Dievs, Zanna! — viņam izlauzās. — Tas man gadījās pirmoreiz, —- viņš atzinās, baidīdamies, ka viņa atkal sāks smieties.

— Interesanti — kur skatās amerikāņi? —1 viņa brīnījās. Viņa apsēdās uz gultas malas un norādīja ar roku sev blakām.

— Nāc šurp, apsēdies, —• viņa sacīja.

Viņš apsēdās viņai blakus. Viņa saņēma viņa roku, tagad jau kā māsa.

— Ja tev no tā paliek vieglāk, cheri, — viņa sacīja, *— tad varu atzīties, ka arī man tā gadījās pirmo reizi. Man bija tik vientuļi, tik skumji,,. Vai tad tu to nesaprati?

— Nē, — viņš atzinās. — Taisnību sakot, es slikti pazīstu sievietes.

— «Slikti pazīstu sievietes», r* viņa maigi atkārtoja. —- Un nedzer. Tieši tāds vīrietis man šodien bija vajadzīgs. Ļauj man nedaudz pastāstīt par sevi. Es esmu precējusies. Mans vīrs dien armijā. Viņš ir majors un bija kara atašeja palīgs Vašingtonā.

Tad, lūk, no kurienes viņa zina angļu valodu, viņš nodomāja. Tātad nav bijis ne kongresmeņu, ne ierēdņu, ne moteļu.

— Bet tagad viņš uz laiku dien Parīzē. Augstākajā karaskolā, — viņa turpināja. — Uz laiku. — Viņa īsi un asi iesmējās. — Viņš tur ir jau trīs mēnešus! Šeit Nicā man divi bērni iet skolā. Šodien viņi ir pie Vecmāmiņas.

—• Bet tu nenēsā laulības gredzenu, — viņš sacīja. — Es redzēju.

— Es to noņēmu. — Viņas seja sadrūma. — Šodien man negribējās būt precētai. Dienā no vīra es saņēmu telegrammu, kurā viņš paziņoja, ka zvanīs; es uzreiz sapratu, ko viņš man teiks. Viņš teiks, ka viņam ir daudz darba un ka viņš atkal nevar atbraukt. Viņam jau tris mēnešus ir daudz darba. Acīmredzot tur, Augstākajā karaskolā, viņi gatavojas kaut kam neparastam, ja jau nabaga majors trīs mēnešus pat uz vienu dienu nevar atlidot uz Nicu, lai tiktos ar sievu. Es ļoti labi zinu, kādam karam mans vīrs gatavojas Parīzē. Tu dzirdēji, ko es sacīju viņam pa telefonu? ...

— Nē, — atteica Rūdolfs. — Es nedzirdēju, ko tu runāji ... Es tikai sapratu, ka tu dusmojies.

— Jā, mūsu saruna nebija draudzīga, — piekrita Zanna. — Mēs strīdējāmies. Tagad tu saproti, kāpēc es biju kafejnīcā bez gredzena?

— Daudzmaz, — Rūdolfs atteica.

— Kad tu ienāci un apsēdies, es gribēju norēķināties

un iet uz mājām, — viņa klusi sacīja. — Divi vīrieši jau pienāca pie manis. Uzpūtušies pozētāji ar pieredzi, amatieri ____Kā jūs sakāt Amerikā? Vienas dienas ...

— Vienas dienas viesizrāde, — Rūdolfs pateica priekšā.

— Tieši tā.

— Viņi tevi vismaz nenoturēja par padauzu, — viņš iebilda nomāktā balsī. — Piedod man.

Viņa noglauda viņa roku.

— Tur nav ko piedot, — viņa sacīja. — Tas tikai piedeva komisku noskaņu mūsu vakaram. Kad tu ienāci un apsēdies, es ieraudzīju tavu kārtīgo un cienīgo fiziono-miju un nolēmu neiet projām. — Viņa pasmaidīja. — Vismaz tūlīt ne. Un izrādās, ka nebiju kļūdījusies. Turpmāk neesi nekad vairs kautrīgs. — Viņa atkal kā māsa pa- i pliķēja viņam pa roku.

— Jau ir vēls. Tu sacīji, ka tev laiks iet.,. Manu telefonu pierakstīsi? Vai mēs vēl redzēsimies?

— Man droši vien jāpastāsta nedaudz par sevi, — Rūdolfs ierunājās. — Vispirms — mani nesauc par Dži-miju. Nezinu, kāpēc... — Viņš paraustīja plecus un pasmaidīja. — Man bija kauns. Es uzskatīju, ka nerīkojos pareizi. Un, ja es nosaucu svešu vārdu, tad puse vainas it kā neskaitījās. Bet varbūt aiz piesardzības. Ja nu mēs kādreiz satiktos un es nebūtu viens, tu sacītu: «Sveiks, Džimij!», tad es varētu teikt: «Atvainojiet, madam, jūs mani ar kādu jaucat.»

— Ja man būtu dienasgrāmata, — Zanna sacīja, — es aprakstītu visu, kas šodien notika. Un visos sīkumos.

— Mani sauc Rūdolfs, — viņš turpināja. — Man nekad

nav paticis mans vārds. Būdams zēns, es uzskatīju, ka tas neskan amerikāniski, lai gan grūti pateikt, kas skan amerikāniski un kas ne. Un kam kāda daja par to. Bet skolā tu esi piedzīts gudrībām no grāmatām, kur varoņus Sauc Heklberijs Fins, Daniels Bens, Stāds Lonigans. Vārds Rūdolfs man atgādināja kādu smagu vācu ēdienu. It sevišķi kara laika. — Viņš nekad nevienam nestāstīja par savu attieksmi pret paša vārdu, pat pats sev nekad to neformulēja tik konkrēti un tagad brīnījās, ka stāsta to visu šai skaistajai, svešajai vai gandrīz svešajai sievietei, — stāsta viegli un pat ar patiku. Viņš sēdēja pustumsā uz gultas, un viņam gribējās pabūt ilgāk ar šo sievieti, atrast kādu ieganstu, lai atliktu aiziešanu, pateikt, ka līdz rītausmai vēl tālu, lai gan vienalga būs jāiet projām. _

— Rūdolfs, — Zanna atkārtoja. — Vārds ķā vārds, ne sevišķi skaists, taču arī ne slikts. Un ja nu saukt tevi par Rodolfo? Skan labāk, vai ne?

— Daudz labāk.

— Labi, — viņa iesmējās. — No šī brīža saukšu tevi pa¥ "Rodolfo. •

— Rodolfo Džordeiks, — viņš atkārtoja. Sis vārds lika viņam justies bravūrīgam. — Mans uzvārds ir Džordeiks. Es esmu apmeties viesnīcā «Hotel du Cap». — Tilti sadedzināti. Uzvārds un adrese zināmi. Tagad viņi ir viens otra varā. — Un vēl kas. Es esmu precējies.

— Es tā arī domāju, — Zanna sacīja. — Taču tā ir tava personīgā lieta. Tāpat kā mana laulība — mana personīgā lieta.

— Mana sieva ir kopā ar mani Antibā. — Viņš negribēja atzīties, ka arī viņa un Džīnas attiecības ir saspringtas. — Iedod man savu telefonu.

Viņa piecēlās, piegāja pie galdiņa, kur bija pildspalva un papīrs, un, uzrakstījusi telefona numuru, pasniedza viņam lapiņu; viņš to rūpīgi salocīja un ielika kabatā.

— Nākošajā reizē, — viņa sacīja, — tev būs jāpasūta istaba viesnīcā, jo mājās būs bērni.

Nākošajā reizē .,.

— Un tagad es izsaukšu taksometru, — viņa sacīja. Viņi iegāja viesistabā, viņa uzgrieza numuru, kaut ko

ātri pasacīja, nedaudz pagaidīja, piekrītoši sacīja: «Tres bieti,»1 — un nolika klausuli. — Taksometrs būs pēc piecām minūtēm, — viņa sacīja. Pie durvīm viņi saskūpstījās. Skūpsts bija ilgs, pateicības pilns, veldzējošs. — Ar labu nakti, Rodolfo, — viņa sacīja un pasmaidīja. Viņš saprata, ka ilgi atcerēsies šo smaidu.

Taksometrs jau stāvēja pie nama, kad viņš izgāja uz ielas.

— Uz hoteli «Negresco», — sacīja Rūdolfs, iesēzdamies

mašīnā.

Kad taksometrs sāka braukt, viņš atskatījās uz māju. Vajag to atcerēties, lai atrastu vēlreiz, lai atcerētos sapnī. Viņi aizbrauca līdz «Negresco», un viņš, palūkojies pa kreisi un pa labi, pārgāja ielu tajā vietā, kur stāvēja viņa mašīna. Apsēdies pie stūres, viņš lēnām un uzmanīgi sāka braukt gar jūras malu pa kluso šoseju, kas veda uz An-tibu.

Piebraucis pie ostas, viņš vēl vairāk samazināja ātrumu, pēc tam strauji iegrieza stāvvietā, izkāpa no mašīnas un devās pa krastmalu tur, kur mierīgi šūpojās «Klo-tilde». Uz «Klotildes» bija tumšs. Viņam negribējās modināt Trusi un Vezliju. Novilcis kurpes, viņš ielēca blakns-stāvošajā plakandibenē, atraisīja tauvu, apsēdās un bez trokšņa ielika airus duļļos. Bez mazākā troksnīša viņš atīrās no jahtas, ieairēja līča vidū un airēja uz jūru. Odens stipri smirdēja pēc darvas, bet no krasta ftāca ziedu smarža.

Viņš rīkojās gandrīz automātiski, nedomājot, kāpēc tā rīkojas. Katrs airu atvilciens sagādāja fizisku apmierinājumu, bet šļaksts, kas radās, laivas priekšgalam šķeļot ūdeni, izlikās kā mūzika, kas cienīga uzlikt punktu uz «i» šai naktī.

Laiva tuvojās sarkanajām un zaļajām ugunīm, kas iezīmēja ieeju jūrā, un Antibas izplūdušās ēnas ar retām ugunīm lēnām attālinājās. Viņš airēja, gūdams baudu no. savu kustību priecīgā ritma. Cik daudz reižu šie paši airī bijuši viņa brāļa rokāsl Rūdolfs ar pūlēm noturēja gludo koku, ko bija nopulējušas Toma spēcīgās rokas. No rīta 'plaukstas droši vien būs tulznās. Tas ir patīkami, f «Tomas, Tomas!» viņš nočukstēja. Laiva izpeldēja atklātā jūrā un sāka šūpoties lēnajos viļņos. Viņš airēja un atcerējās tos gadījumus, kad viņi, īsteni brāji, neattaisnoja viens otra cerības un, visbeidzot, kad viņi aizmirsa savas domstarpības vai vismaz piedeva viens otram.

Viņš domāja par savu tēvu, prātu zaudējušo un nožēlojamo veco vīru, kurš arī airējās tumsā, savam pēdējam ceļojumam izvēloties vētras nakti. Tēvam pietika spēka pašnāvībai, un nāvē viņš guva mieru, kuru nevarēja atrast dzīvē. Turpretī viņš uz to nav spējīgs. Viņš ir pavisam cits cilvēks, viņam citi pienākumi. Viņš dziļi ievilka elpu, pagrieza laivu un īrās atpakaļ uz «Klotildi». Rokas viņam dega.

Bez trokšņa piesējis laivu «Klotildes» pakaļgalam, viņš pa virves kāpnēm uzkāpa uz klāja un no tā devās uz krastu. Uzāva kurpes — rituāls izpildīts, pienākums veikts —, sēdās mašīnā un ieslēdza aizdedzi.

Viņš piebrauca pie viesnīcas ceturtajā rīta stundā. Bez nakts portjē, kurš snauda, vestibilā neviena nebija. Viņš paņēma savu atslēgu un devās uz liftu, kad portjē viņam uzsauca: — Mister Džordeik! Misis Bērka lūdza, lai jūs nekavējoties viņai zvanāt, tikko atnāksiet. Viņa sacīja, ka tas ir ļoti svarīgi.

— Paldies, — Rūdolfs atsaucās nogurušā balsī. Nekas, Grētiņa pagaidīs līdz rītam.

— Misis Bērka lūdza arī man piezvanīt viņai, tiklīdz jūs pārnāksiet. Jebkurā laikā.

Nojautusi, ka viņš centīsies izvairīties no tikšanās, un pieņēmusi aizsardzības pasākumus.

— Skaidrs, — Rūdolfs nopūtās. — Piezvaniet viņai un sakiet, ka es ieiešu, tiklīdz būšu ticies ar sievu. — Vajadzēja pavadīt visu nakti Nicā. Vai arī sēdēt līdz rītam laivā. Lai ar to, kas viņam priekšā, satiktos dienasgaismā.

— Un vēl, — portjē piebilda, — jūs meklēja kāds džentlmenis. Kāds misters Habels. No žurnāla «Time». Viņš izmantoja mūsu teleksu.

— Ja viņš ierodas vēlreiz un meklē mani, sakiet, lūdzu, ka manis nav.

— Skaidrs. Воппе nuit, monsieur

Rūdolfs nospieda lifta slēdzi. Viņš gribēja piezvanīt Zannai, novēlēt viņai labu nakti, mēģināt paskaidrot, cik ļoti viņa viņam palīdzējusi, ieklausīties viņas zemajā, nedaudz aizsmakušajā, iejūtīgajā balsī un aizmigt, atceroties notikušo, lai redzētu patīkamu sapni. Tagad par to nebija pat ko domāt. Smagiem soļiem, juzdamies vecs, viņš iegāja lifta kabīnē, uzbrauca līdz savam stāvam un gandrīz bez trokšņa atvēra istabas durvis. Gaisma dega gan viesistabā, gan Džīnas istabā. Pēc Toma nāves viņa baidījās gulēt tumsā.

— Rūdolf? — viņa pasauca, kad viņš gāja garām viņas istabas durvīm.

— Jā, dārgā, — Rūdolfs nopūtās. Viņš bija cerējis, ka viņa gulēs. Viņš iegāja istabā. Džīna sēdēja gultā un skatījās uz viņu. Automātiski viņš pārlaida skatu galdam, meklēdams pudeli vai glāzi. Uz galda nebija ne pudeles, ne glāzes, un arī pēc sejas varēja redzēt, ka viņa nebija dzērusi. Viņa izskatās veca, viņš nodomāja, veca. Izmocīta seja, apdzisušas acis un mežģīņu naktskrekls — tādai viņai bija jākļūst pēc kādiem četrdesmit gādiem.

— Cik pulkstenis? — viņa asi jautāja.

— Drīz būs četri. Tev jāguļ.

— Drīz būs četri? Vai tev neliekas, ka darbadiena konsulātam Nicā ir nedaudz izstiepta?

— Es nolēmu šovakar atpūsties, — vīņš sacīja.

— No kā?

1— No visa, — viņš atteica.

— No manis, — ar rūgtumu viņa konstatēja. — Tas jau kļuvis par paradumu, vai ne? Kļuvis par dzīvesveidu?

— Varbūt mēs varam atlikt šī jautājuma apspriešanu līdz rītam? — viņš jautāja.

Viņa ievilka gaisu.

— No tevis nāk smaržas. Vai arī to mēs apspriedīsim no rīta?

— Ja tu tā vēlies, —<* viņš atbildēja un devās uz durvīm. — Ar labu nakti.

— Neaizver durvis! — viņa uzsauca. — Lai visi bēgšanas ceļi būtu vaļā.

Viņš neaizvēra durvis. Slikti, ka viņš nejūt pret. viņu žēlumu.

Atstājis viesisstabu viņš iegāja savā istabā un aizvēra durvis.Pēc tam atvēra durvis, kas veda no viņa istabas koridora, un izgāja. Viņam negribējās skaidrot Džinai, ka viņam jāsatiekas ar Grētiņu lietā, kuru viņa māsa uz-skata par neatliekamu.

Grētiņas numurs bija koridorā uz priekšu. Rūdolfs gāja garām tīrīšanai noliktām kurpēm. Eiropa, tā vien skaties, drīz kļūs komunistiska, bet nabagi vēl arvien katru nakti no divpadsmitiem līdz sešiem tīra svešus apavus.

Viņš nepaspēja pieklauvēt, kad Grētiņa jau atvēra durvis. Mugurā viņai bija gaiši zils frotē halāts, gandrīz tādā pašā krāsā kā 2annas kleita. Sīka, bāla seja, tumši" mati un spēcīgais slaidais stāvs padarīja viņu dīvaini līdzīgu Zannai. Cik gan viss šai pasaulē ir vienāds. Šāda doma viņam ienāca prātā pirmoreiz.

— Ienāc, — viņa sacīja. — Ja tu zinātu, kā es uztraucos! Kur tu biji?

— Ilgi jāstāsta, — viņš atbildēja. — Varbūt pagaidīsim līdz rītam?

— Nē, nepagaidīsim, — viņa atbildēja un, aizvērusi durvis, arī ievilka gaisu. — No tevis nāk debešķīga smarža, brālīt. — Viņa pasmīnēja. — Un arī izskats tev tāds, it kā tu tikko būtu gulējis ar sievieti.

— Es esmu džentlmenis, — Rūdolfs sacīja, cenzdamies pārvērst viņas vārdus par joku. — Un džentlmeņi tādas lietas neapspriež.

— Bet dāmas apspriež, — viņa sacīja. -Grētiņā tomēr ir kaut kas vulgārs.

— Pietiek par to, — viņš sacīja. — Es gribu gulēt. Kas tev tik svarīgs lēcies?

Grētiņa atkrita dziļā krēslā, it kā viņa būtu saļimusi lielā nespēkā.

— Pirms stundas man piezvanīja Dvaiers, — viņa paziņoja, nepaaugstinot toni, — un sacīja, ka Vezlijs atrodas cietumā.

— Ko?

— Vezlijs* atrodas cietumā Kannās. Viņš iesācis kautiņu un gandrīz ar alus pudeli nogalinājis cilvēku. Bet pēc tam iesitis policistam un policistiem vajadzējis viņu nomierināt. Nu kā — vai tev tas ir pietiekami svarīgi, brālīt?

KO

, No Bilija Ebota piezīmju grāmatiņas 1968

"'Šodien Briselē bija nemieri un sprāga bumbas. Un tikai tāpēc, ka, pēc flāmiešu domām, viņu bērniem jāmācās dzimtajā, bet ne franču valodā un ka ielu nosaukumiem jābūt uzrakstītiem abās valodās. Mūsu armijas apakš-vienībās nēģeri ari runā par to, lai saceltos, ja viņiem neatjaus nēsāt tradicionālo afrikāņu frizūru. Cilvēki jebkura iemesla dēļ ir gatavi samīdīt cits citu. Si iemesla dej. lai cik skumji nebūtu to konstatēt, es nēsāju armijas formu, lai gan man nav ne vismazākās vēlēšanās nodarīt kādam ko sliktu un, pēc manām domām, cilvēki var runāt jebkurā valodā: flāmu, basku, serbu, horvātu vai sanskritā. Es tikai teikšu — «lieliski».

Varbūt man nav rakstura?'

Droši vien. Ja tu esi stipras gribas cilvēks, tad tev gribas pakļaut visu un visus ap sevi. Bet tos, kas nerunā tavā valodā, pakļaut ir grūti, un cilvēks ar raksturu sāk dusmoties, kā, piemēram, uz Eiropu atbraukuši amerikāņu' tūristi, kuri sāk kliegt, kad oficiants nesaprot, ko no viņa prasa. Politikā šis kliegšanas vietā tiek izmantota policija un asaru gāze.

Monika prot vācu, angļu, franču, flāmu un spāņu va lodu. Stāsta, ka māk lasīt ari gēliski. Cik es varu spriest, sirdi viņa ir tāda pati pacifiste kā es, taču viņa ir tulks NATO un dienests spiež viņu izteikt briesmīgus vienu kareivīgi nokaņotu darboņu draudus citiem kareivīgi noskaņotiem darboņiem.

Mēs pavadījām visu dienu gultā.

Laiku pa laikam mēs to darām.

Kad Rūdolfs piebrauca pie Kannas prefektūras, Dvaiers jau viņu gaidīja. Labāk atbraukt ar taksometru, nolēma Rūdolfs, nekā ar personīgo mašīnu. Viņš baidījās, ka, ja ieradīsies policijas iecirknī un sāks pieprasīt, lai atbrīvo brāļadēlu, no viņa par paņemt alkohola analīzi. Dvaiers stāvēja, piespiedies pie sienas, un, neraugoties uz biezo svīteri, drebēja, bet gaismā, ko izstaroja pie prefektūras ieejas degošās spuldzes, viņa seja likās bāli zaļa. Rūdolfs

izlīda no taksometra un paskatījās pulkstenī. Piektā stunda. Kannas ielas bija tukšas —• visi vai nu beiguši savus darbus, vai atlikuši līdz rītam.

— Paldies Dievam, jūs esat šeit, — Dvaiers sacīja. — Nu ir gan naksniņa, lai velns viņu parauj!

— Kur viņš ir? — Rūdolfs vaicāja apvaldītā balsī, cenzdamies nomierināt Dvaieru, kuram, spriežot pēc viņa sejas un pēc tā, kā viņš trina vienas rokas pirkstu kauliņus pret otras rokas plaukstu, jebkurā mirklī varēja sākties histērija.

— Tur pie viņiem. Droši vien kamerā. Viņi nejāva man satikties ar viņu. Es tur nevaru ieiet. Viņi brīdināja, ka, ja es vēlreiz tur līdīšu, mani arī iesēdinās. Runāt ar franču policiju ir tas pats, kas runāt ar Hitleru, — Dvaiers sarūgtināts secināja.

— Kā viņš? — vaicāja Rūdolfs. Raudzīdamies uz aukstumā drebošo Dvaieru, arī Rūdolfs sajuta drēgnumu. Viņam mugurā bija tas pats kostīms, kas bija dienā, un, izejot no viesnīcas, viņš aizmirsa uzvilkt mēteli.

— Kā tagad, nezinu, — atbildēja Dvaiers. — Kad viņu atvilka, viņš bija gandrīz kārtībā, taču viņš iesita policistam — un Dievs vien zina ko viņi pēc tam ar viņu izdarīja.

«Diez vai te kaut kur tuvumā nav kāda kafejnīca?» Rūdolfs nodomāja. «Kaut tikai būtu gaišs un varētu sasildīties!» Taču šaurajā ielā bija redzami tikai izplūdušu spuldžu plankumi.

— Neuztraucieties, Trusi, —? viņš maigi sacīja. — Es mēģināšu visu nokārtot. Taču vispirms izstāstiet, kas notika.

— Mēs nolēmām paēst vakariņas pilsētā, — Dvaiers iesāka tādā tonī, it kā Rūdolfs būtu izvirzījis apvainojumu un pieprasījis nevainības pierādījumus. — Vai tad varēja šādā vakarā puisi atstāt vienu, kā jums šķiet?

— Protams, ka ne.

— Mēs iedzērām. Vēzlijs parasti dzēra vīnu ar mums, ar tēvu un mani. Tēvs lēja viņam kā pieaugušajam, mēs aizmirsām, ka viņš ir puišelis... Jūs taču zināt, Francijā ,,. — Viņš apklusa, it kā šīs Antibas restorānā izdzertās pudeles dēļ viņu atkal censtos apvainot visos pasaules grēkos.

— Es zinu, — Rūdolfs sacīja, cenšoties neizrādīt dusmas. — Un kas notika tālāk?

— Tad puisis palūdza konjaku. Dubultporciju. Kāpēc gan ne, es nodomāju. Ir taču viņa tēva bēru diena... Pat ja viņš piedzersies, mēs esam blakus ostai — un aizstiept viņu līdz jahtai nebūs grūti. Tikai viņš negribēja atgriezties. Viņš pēkšņi piecēlās no galda un teica: «Es braucu uz Kannām.» Es viņam jautāju: «Kāpēc, velns parāvis, tev tik vēlu jābūt Kannās?» Viņš sacīja: «Gribu pabūt naktsbārā.» Tie ir viņa vardi. Pabūt. Es gribu pabūt «La Porte Rose». Dievam tikai zināms, kas viņam darījās galvā no konjaka un visa pārējā. Es viņu centos gan šā, gan tā pierunāt. Ko tikai nesarunāju. Bet viņš mani pasūtīja tālāk. Pirmoreiz mūžā. Tad ēš sapratu: viņu arī ar buldozeru no vietas neizkustināt. Viņš sacīja: «Es tevi arī nelūdzu braukt sev līdzi. Ej guli un krāj spēkus.» Es viņu panācu jau uz ielas, saķēru aiz rokas. Nevarēju taču es viņu laist vienu uz to nolādēto bāru. Tiesa?

— Protams, — Rūdolfs noguris atsaucās. — Jūs esat rīkojies pareizi. — Interesanti — ko viņš būtu darījis Dvaiera vieta? Droši vien atlaidis.

— Mēs paņēmām taksometru un aizbraucām uz «La, Porte Rose». — Vai nu no bēdām, vai bailēm, vai varbūt no bezspēcības Dvaiers bija kļuvis runīgs un vairs nevarēja apstāties. — Vezlijs visu ceļu klusēja. Neizteica ne vienu vārdu. Sēdēja un skatījās pa logu kā tūrists. Ej nu saproti, ko viņš bija izdomājis. Es neesmu psihologs, bērnu man nekad nav bijis, un vispār — svešā dvēselē neielīdīsi. — Viņš atkal sāka attaisnoties, it kā kāds šaubītos viņa stāsta patiesīgumā. — Es nodomāju, ka viņš vienkārši sāk psihot. Un kurš gan nepsihotu tādā dienā? Droši vien iedzinis sev galvā, ka viņam pienākums tēva priekšā aizbraukt un apskatīties, kur viss sākās. Viņš redzēja beigas, pats izbēra pelnus jūrā, viņam taču vajadzēja redzēt arī sākumu.

Sākumu, Rūdolfs nodomāja, atceroties brāļa paradumus. Sākums nebija Kannu naktsbārā. Tam Vajag atgriezties atpakaļ. Daudzūš gadus atpakaļ.

— Domāju, ka varbūt tā nav nerhaž tik slikta doma, — Dvaiers turpināja. — Vismaz viens ir skaidrs: dienvidslāva, ar kuru Toms sakāvās, tur nav. Viņu meklē policija, viņš ir pazudis bez pēdām otrā dienā pēc slepkavības, tūlīt pēc tam, kad viņu nopratināja. Bez tam mēs ar Vezliju viņu ne reizi neesam redzējuši un nepazīsim, pat ja viņš atrastos mums blakus tieši zem lampas. Prieka,

protams, maz, taču ļaunuma arī nebūs — izdzersim pa glāzītei un brauksim gulēt, vienīgi ja nu galva rīt nedaudz sāpēs.

— Viss skaidrs, Trusi, — Rūdolfs piekrita, drebot aiz aukstuma. — Tajos apstākļos jūs citādi nevarējāt rīkoties.

Dvaiers enerģiski pamāja.

— Bet kāpēc sākās kautiņš? — Rūdolfs vaicāja. Dvai-era attaisnošanos varēja atlikt uz citu reizi. Piektā rīta stunda, auksti. Vezlijs iecirknī, un pilnīgi iespējams, ka t.ieši pašlaik viņu apstrādā policisti. Kas vainīgs? Vez-lijs?

— Vainīgs? Vai tad kautiņā var pateikt, kurš vainīgs? — Dvaieram drebēja lūpas. — Mēs pastāvējām bārā, paklusējām, izdzērām divas, varbūt trīs viskija porcijas, bet mums blakus stāvēja tāds veselīgs anglis no kaut kāda kuģa ostā, uzreiz redzams, ka jūrnieks. Viņš dzēra alu un skaļi stāstīja savai meičai par amerikāņiem. Droši vien tas nebija nekas sevišķi patīkams, jo Vezlijs pēkšņi pagriezās pret viņu un klusu sacīja: «Bet nu, parazīt, aizver žaunas un beidz kvarkšķēt par amerikāņiem.»

Ak Dievs, Rūdolfs nodomāja, atradis vietu un laiku, kad izrādīt patriotismu!

— Anglis izrunājās par to, ka viņiem, angļiem, bijis jākaro ne vien par sevi, bet arī par amerikāņiem. Vez-lija tad vēl pat pasaulē nebija, kas viņam daļas par to, velns parāvis? Ak Dievs, būtu kaut desmit angļi klieguši, ka visi amerikāņi ir gļēvuļi, suteneri un izvirtuļi, viņa tēvs neparko nebūtu līdis kautiņā. Bet Vezlijs līda. Es ne reizi neesmu viņu redzējis kaujoties, bet Toms man bija stāstījis. Es sapratu, kas tālāk notiks, saķēru viņu aiz rokas un teicu: «Iesim, puis. Mums laiks.» Bet tad tas anglis — gadus trīsdesmit vecs, svarā droši vien vismaz divsimt mārciņu, arī alu pamatīgi piepumpējies — pagriezās pret viņu un sacīja: «Nu ka, dēliņ, atkārto, ko tu sacīji!» Un Vezlijs tikpat klusu un pieklājīgi atkārtoja: «Aizver žaunas un beidz kvarkšķēt par amerikāņiem!» Un pat tad viss varēja beigties klusi un mierīgi, jo meiča saķēra angli aiz piedurknes un sāka pierunāt: «Iesim mājās, Arnold!» Bet viņš izrāvās un prasīja: «Tu no kāda kuģa esi, draudziņ?» Un lēnām stiepās pēc alus pudeles uz letes. «No «Klotildes»,» atbildēja Vezlijs, un

es jutu, ka viņš saspringa. «Pameklē sev vietu.uz cita kuģa, dēliņ,» anglis iesmējās. «Nedomāju, ka «Klotildei» tagad būs pieprasījums.» Manuprāt, šie smiekli Vezliju piebeidza. Viņš pēkšņi izrāvās, pirmais saķēra pudeli un sita anglim pa galvu. Anglis nokrita — viss asinīs. Apkārt atskanēja kliedzieni, bet Vezlijs — būtu jūs redzējis viņa seju! — sāka spārdīt angli ar kājām. Un kur viņš tā iemācījies kauties! Spārda ar kājām, iedomājieties tikai! Un smejas kā traks. Es iekrampējos viņā, sāku viņu raut malā, bet viņš droši vien pat nepamanīja. Pie blakusgal-diņa sēdēja divi policisti privātā, viņi viņu saķēra, bet viņš vienam iesita — un tas gar zemi. Tad otrs policists izvilka steku, iesita Vezlijam pa pakausi, un ar to kautiņš beidzas. Viņi izvilka Vezliju no bāra un iesēdināja policijas mašīnā; mani mašīnā neielaida, tāpēc es skrēju uz iecirkni ko kājas nes, bet man pretī visā ātrumā ar ieslēgtu sirēnu un gaismas signālu traucās ātrā palīdzība. Nez kādā skatā tur pašlaik tas anglis? — Dvaiers nopūtās. — Tas arī viss, — viņš noguris pabeidza. — Patiešām viss. Tagad jūs saprotat, kāpēc es piezvanīju jums uz viesnīcu?

— Paldies, ka piezvanījāt, — arī Rūdolfs nopūtās. — Pagaidiet tepat. Tūlīt uzzināšu, kas tur notiek.

— Es labprāt ietu jums līdzi, — Dvaiers sacīja, — tikai viņš vēl vairāk saniknosies.

Atliecis plecus, Rūdolfs iegāja policijas iecirknī. Acis apžilbināja spoža gaisma, toties tur bija silts. Žēl, ka viņš ir saburzītā uzvalkā, neskuvies un, pēc Grētiņas vārdiem spriežot, izskatījās tā, it kā tikko būtu gulējis ar sievieti; pretējā gadījumā viņš justos daudz pārliecinātāks. Viņš atcerējās arī, ka no viņa vēdī smaržas. Tu neesi tā apģērbies un ne tā smaržo, viņš nodomāja, pieiedams pie augstās letes, aiz kuras, drūmi uz viņu raudzīdamies, sēdēja resns policists ar zilgani noskūtiem vaigiem.

Kā gan ceļojumi paplašina apvārsni, domāja Rūdolfs, smaidīdams un cerēdams, ka uzsmaida policistam: priecājies par katedrālēm, guli ar Eiropas virsnieka sievu, peldi pār kuģiem, kas nogrimuši kara laikā, iepazīsties ar citu zemju paražām, svešām precēm un dzērieniem, policijas iecirkņiem, krematorijām ...

— Mans uzvārds ir Džordeiks, — viņš lēnām teica franču valodā. — Es esmu amerikānis... — Diez vai policists ir dzirdējis par Lafajeti, Maršala plānu, dienu, kad sabiedrotie izsēdās Francijā? Tad var cerēt uz pateicību.. Ja, protams, tāda.pastāv. — Manuprāt, pie jums šeit ir mans radinieks Vezlijs Džordeiks.

Policists atbildēja tik ātri, ka Rūdolfs viņu nesaprata.

— Lūdzu, runājiet lēnāk, — viņš palūdza. — Es sevišķi labi nepārvaldu franču valodu.

— Atnāciet pulksten astoņos, — policists lēni teica.

— Es gribētu Viņu redzēt tūlīt, — Rūdolfs pastāvēja uz savu.

— Es sacīju — astoņos no rīta, — policists atkārtoja izteikti lēni un labākai pārskatāmībai parādīja astoņus pirkstus.

Nē, ne par Lafajeti, ne par sabiedroto izsēšanos policists nebija dzirdējis.

— Varbūt viņam nepieciešama medicīniskā palīdzība? — Rūdolfs vaicāja,

— Viņam ir nodrošināta vislabākā medicīniskā palīdzība, — policists atbildēja tikpat lēni un rūpīgi kā iepriekš. — Atnāciet astoņos no rīta. Pēc Francijas laika. — Un iesmējās.

Vai šeit kāds runā angļu valodā?

— Šis ir policijas iecirknis, mesjē, — policists sacīja. — Jūs neesat Sorbonā.

Rūdolfs gribēja pavaicāt, vai nevar izņemt brāļadēlu pret ķfļu, taču viņš nezināja, kā to pasacīt franču valodā. Katru gadu Kannās ierodas kādi piecdesmit tūkstoši amerikāņu un angļu tūristu; vai tad neviens no šiem neliešiem nevar papūlēties iemācīties angļu valodu?

— Es gribētu parunāt ar jūsu priekšnieku, — viņš uzstāja. . -

— Pašlaik viņa šeit nav.

— Tad ar kādu citu.

— Kāds cits — tas esmu es. — Policists atkal sāka smieties. — Lūdzu jūs iet projām, mesjē, — viņš sacīja stingrā balsī. — Esiet tik laipns un atbrīvojiet telpas.

— Vai nedot viņam kukuli? — Rūdolfs iedomājās. Taču viņš jau šajā naktī bija pieļāvis kļūdu, piedāvādams naudu ne tur, kur vajadzēja. Otrā kļūda var izrādīties daudz nopietnāka.

— Ejiet, ejiet, mesjē, —- policists nepacietīgi pamāja ar resno roku. — Es esmu aizņemts.

Cietis neveiksmi, Rūdolfs izgāja uz ielas.

— Nu kas? — Dvaiers sakustējās,

G S

— Nekas, — Rūdolfs atteica. — Lika nākt astoņos. Aiz* iesim uz kādu viesnīcu. Nav jēgas atgriezties Antibā uz pāris stundām.

— Jā, bet es baidos atstāt «Klotifdi», — Dvaiers teica.

— Tagad, ziniet, maz kas,,, — Viņš nepabeidza domu.

— Bet no rīta es būšu šeit.

— Kā vēlaties, — atsaucās Rūdolfs.

Viņš bija tik izmocīts, it kā būtu piedalījies maraton-skrējienā. Agri no rīta viņš piezvanīs Antibas advokātam. Viņš atcerējās veco Tediju Boilenu, kura ģimenei piederēja ķieģeļu rūpnīca Portfilipā, kur Rūdolfs piedzima. Tedijs Boilens, ja tā var teikt, iedraudzējās ar viņu un kaut kādā nozīmē palīdzēja viņam iegūt izglītību. Tedijs Boilens ieteica viņam mācīties par advokātu. «Pār pasauli valda advokāti,» Boilens apgalvoja. Droši vien tas ir vērtīgs padoms tiem, kas cenšas valdīt pār pasauli. Kādreiz arī viņš bija viens no viņiem. Taču tagad vairs ne. Ja viņš būtu klausījis Boilena padomam un nodarbojies ar advokāta praksi, vai -tad policists ar zili skūtajiem vaigiem uzdrīkstētos par viņu smiēties tlft izdzīt no iecirkņa! Bet Vezlijs tagad nesēdētu aiz restēm tāpēc, ka piedzēries kautiņa laikā iesitis policistam. Un varbūt arī Toms būtu dzīvs vai vismaz būtu miris citos, pieklājīgākos apstākļos. Lien gan domas galvā četros no rīta!

Rūdolfs nesteidzīgi gāja pa tumšajām ielām, kurās pašlaik nebija ne prostitūtu, ne blēžu, ne ātrās palīdzības mašīnu, uz viesnīcas pusi. Tur viņš pasūtīs numuru un pāris stundu pagulēs. Bet Dvaiers paņems taksometru Un brauks uz «Klotildi».

«Lūk, tā droši vien simtiem reižu jutās tēvs, kad viņu piekāva un no sāpēm viņš nevarēja pakustēties,» Vezlijs domāja, guļot uz nolaižamajām nārām kamerā. Sī doma viņam bija patīkama, tā viņu tuvināja tēvam, ko nevarēja izdarīt lūgšana baznīcā. Viņš nomierinājās, atdzisa. Viņš bija priecīgs, ka viņu atrāva no angļa, un cerēja, ka to kuņas dēlu nav nogalinājis.

Ja tas maita nav nosprādzis, tēvocis Rūdijs viņu no šejienes izvilks. Misters Rūdijs Džordeiks māk nokārtot jebkuras nepatikšanas. Vezlijs negribot pasmaidīja, lai gan tas bija stipri sāpīgi.

Tomēr smaids ātri izgaisa. Pārāk īsu brīdi viņš bija pazinis savu tēvu. Beigušās garās sarunas tumšajā kop-kajītē.».Viņi bija iedzinuši garām palaisto tajos gados, kad Vezlija māte, aizbēgusi kopā ar viņu, pārcēla viņu no vienas nožēlojamas skolas uz citu un pie tam stās-tīja, ka tēvs viņus esot pametis, aizbēdzis ar kādu lētu palaistuvi, bet varbūt jau ir gājis bojā, kas ir pilnīgi iespējams, ja dzīvo tā, kā viņš, — dzer, vazājas, nododas izvirtībai, kaujas, šķiežas ar naudu un iedzīvojas ienaidniekos. Viņa māte par daudz ko ir atbildīga.

Bet viņš pats? Ja viņš būtu toreiz uzmanīgāks, viņi nebūtu uzbraukuši tam peldošajam baļķim' un viņiem ne' būtu jāatgriežas Antibā uz remontu, brauktu tagad gar Itālijas piekrasti, garām Portofīno, Elbai, Sicīlijai, lejā visi gulētu, bet tēvs aizsmakušā basā stāstītu viņam par Klotildi Devero, kura bija kalpone viņa tēvoča Harolda — resna vācieša mājā un kurai par godu tās vārdā nosaukta jahta.

Un, ja viņš, Vezlijs, nebūtu gulējis kā zīdainis, tad būtu dzirdējis soļus uz klāja — tēvs tos dzirdēja cauri jebkuram sapnim, lai cik arī nebūtu noguris un lai cik cieši arī nebūtu gulējis, — un piecēlies būtu redzējis, ka tēvs viens dodas glābt Džīnu Džordeiku. Viņš būtu gājis kopā ar viņu, bet varbūt būtu piespiedis tēvu izsaukt policiju vai vismaz būtu bijis blakām — tad dienvidslāvs būtu sapratis, ka kauties ir bezjēdzīgi.

Ko es mānu? — Vezlijs domāja. Ja tas nenotiktu šeit, tas notiktu Portofīno, Elbā vai Sicīlijā. Džīna Džordeika vienalga iepītos kaut kādā notikumā un ievilktu tajā pārējos. Viņa viņam nepatika no paša sākuma, viņš tā arī pateica tēvam. Bet tēvs atteica: «Pareizi, viņa ir smags cilvēks. Es viņu nebūtu precējis, bet Rūdijs domā savādāk. Viņa ir bagāta, skaista, nav dumja.» Viņš paraustīja plecus. «Droši vien jānorēķinās par to, ka tev ir bagāta, skaista un gudra sieva.» Tikai norēķināties nācās viņa tēvam. Tēvs nebaidījās par savu dzīvību, bija pārāk drošs par sevi. «Man pašam daudz bijis jācieš sieviešu dēļ.» Un, tumsā mazliet skumji pasmējies, pastāstīja dēlam par dvīnēm no Elīz'ijas Ohaio štatā, kuras liecināja, ka kļuvušas grūtas no viņa, kad viņu apcietināja, apvainojot nepilngadīgo izvarošanā. «Tagad es domāju,» Toms filozofiski piebilda, «ka tas bija derīgi, lai gan tad es tā nedomāju. Man droši vien vajadzētu tevi brīdināt, taču tu diez vai mani būtu klausījis, Vezlij, ko?»

«Es esmu daudzmaz piesardzīgs,» Vezlijs atteica. Viņam jau divos izbraucienos bija bijusi darīšana ar dāmām, kuru vīri ari bija uz borta, par ko, viņš nešaubījās, zināja arī tēvs.

«Manuprāt, tev tas patīk,» Toms sausi piezīmēja..

«Kā visiem,» Vezlijs atsaucās.

«Man arī,» Toms atzinās. Pēc tam viņš izstāstīja par zēnu, ar kuru kopā aizdedzināja krustu iepretī Boilena mājai un kurš viņu vēlāk nodeva; par savu menedžeri Šulciju; par cilvēku, no kura viņš šantāžas ceļā izmānīja piecus tūkstošus dolāru Revīra klubā; par Falkoneti, kuru viņš izsmēja divdesmit septiņu kuģa komandas locekļu priekšā un noveda līdz pašnāvībai. Viņš pastāstīja par viņiem visiem, jūtot, ka pusaudzis, noilgojies pēc tēva un beidzot to ieguvis, var izveidot par viņu nepareizu, melīgu, idealizētu uzskatu, kuram viņš, Toms, nav spējīgs atbilst, tāpēc tas ir jākoriģē, lai pasargātu dēlu no neizbēgamas un rūgtas vilšanās sajūtas.

Viņa padomi bija praktiski: «Tu mīli jūru, tad arī saisti ar to visu dzīvi. Te ir gan darbs, gan var atpūsties, šeit ir dažādība, bet nevis viens un tas pats visu laiku, un tu esi svaigā gaisā. Agrāk vai vēlāk tev piederēs «Klo-tilde», varbūt pat vēl kas labāks. Un tu jau zināsi par savu kuģi pilnīgi visu un ar prieku to apkalposi tāpat, kā to darām mēs ar Dvaieru. Un es iesaku tev nepīties ar pasažierēm.» Toms iesmējās. Varbūt tēvam arī nebūtu jārunā par tādām lietām, bet viņš nevarēja klusēt, redzot Vezlija pastiprināto interesi par seksu. «Rīkojies patstāvīgi, tāpēc ka nav sliktāku slazdu kā strādāt cita labā. Izpēti visu. No augšas līdz pašai apakšai. Tev ir no kā mācīties: no manis, no Truša, no Keitas. Netaupi uz iekārtu. Ja tev nepatīk cilvēks, ko tu esi nolīdzis, izsēdini viņu pirmajā ostā. Ja tu esi atradis pie pasažiera narkotikas, izmet tās aiz borta bez kādas runas. Ja iespējams, nedzer ar pasažieriem. Ja gribēsi, varēsi iedzert pats par. savu naudu. Neskopojies. Tas uzreiz kļūst zināms. Ja tev nepatīk, kā izskatās jūra, ej ostā un neklausies, ka kaut kāds tur laikā nenokļūs Romā, Kannas vai Atēnās uz svarīgu lietišķu tikšanos vai tikšanos ar meiteni. Nejaucies kautiņos. Neatkāpies, bet pats virsū nelien...»

Vajadzēja to ierakstīt lentē, Ve.zlijs nodomāja, un katru vakaru pirms gulētiešanas atskaņot.

«Turi uz borta ieroci. Katram gadījumam. Aiz atslēgas. da nu kādreiz ievajagas.» Lūk, tas — tēva testaments: «Netaupi iekārtām un turi pie sevis ieroci.»

Bet kur tur ieroci uz «Klotildes»? Trusis droši vien zifia, bet viņš jau neteiks. Kad to ievājadzējās, ieroča pa rokai nebija. Tēvs turpināja kaut ko runāt tumsā, norobežots ar restēm. Balss bija mierīga, pat jautra, taču vārdi kļuva nesaprotami.

Pakausi Vezlijam sāka pulsēt, tēva balss apklusa kā bojas balss, kas palikusi tumsā aiz kuģa pakaļgala, un viņš aizmiga.

5

No Bilija Ebota piezīmju grāmatiņas

1968

Es jūtu vājību pret savu tēvu, jo viņš savukārt ir vājš cilvēks. Viņam es esmu piedevis. Bet pret māti es vājibu nejūtu, jo viņa ir spēcīga sieviete, un es viņai nevaru piedot. Lai arheologs, kuram lemts atrakt Briseles drupas nākamajā gadsimtā, iedziļinās tajā. Mēs bieži domājam par saviem vecākiem. Bet es domāju par saviem diviem tēviem. Vilijs Ebots, mans īstais tēvs, bija un droši vien līdz pat šim brīdim ir jautrs un burvīgs dīkdienis.

Koliņs Bērks, manas mātes otrais vīrs, bija spožs, egocentrisks, talantīgs cilvēks — viņš mācēja piespiest aktierus strādāt līdz galam, ekrāns viņam liesmoja. Es viņu mīlēju, jūsmoju par viņu un sapņoju par to, ka pieaudzis kļūšu dāds pats kā viņš. Nesanāca. Es diemžēl izaugu līdzīgs Vilijām Ebotam, lai gan man nepiemīt dažas viņa labās īpašības. Arī viņu es mīlēju.

Cik bieži es viņu apguldīju, kad viņš bija piedzēries.

Šodien es saderējis izspēlēju piecas tenisa partijas un visas vinnēju.

Viņš atkal brauca uz Nicas konsulātu, divreiz pabija Grasas cietumā, uz kurieni pārveda Vezliju, un trīsreiz gāja pie advokāta. Konsuls mulsa, taču nevarēja ieteikt neko konkrētu, bet advokāts nedaudz palīdzēja, ko nevar sacīt par Vezliju — tas klusēja, neko nenožēloja, fiziski jutās labi un vairāk interesējās nevis par savu likteni, bet gan par kameras biedriem, no kuriem viens bija zadzis dārglietas, otrs uzrādījis zagtus čekus, bet trešais viltojis mākslas priekšmetus. Kopš aresta brīža Vezlijs nebija skuvies, tāpēc bija apaudzis ar biezu, gaišu bārdu un izskatījās pēc vilka; apcietināto vidū viņš ne ar ko neizcēlās. Kad viņš ienāca, mazajā telpā, kur Rūdolfam atļāva ar viņu parunāt, nosmirdēja kā savvaļas dzīvnieka krātiņā, kuru slikti tīra. Šī smaka Rūdolfam atsauca atmiņā pagātni, istabu virs ceptuves, gultu, kuru viņš dalīja ar Tomu, kad viņi abi bija pusaudži un kad Toms atgriezās mājās vēlu naktī pēc ielu kautiņiem. Viņš izņēma kabataslakatu un izlikās, ka šņauc degunu; Vezlijs nosmīnēja ar lūpas kaktiņu, apsēdās viņam pretī pie nekrāsota, noskrāpēta galdiņa, ko viņiem bija laipni piedāvājusi ar saviem ziediem slavenās pilsētas Grasas policija.

Rūdolfs savilka nopietnu sejas izteiksmi, lai puišelis saprastu sava stāvokļa nopietnību. Policija ar advokāta starpniecību b,ija likusi Rūdolfam saprast, ka šis gadījums nav vienkāršs — alus pudeli var uzskatīt par bīstamu ieroci — un ka Vezlijam labākajā gadījumā būs cietumā jānosēž vismaz pāris nedēļu.

Rūdolfs arī ne vienu reizi vien zvanīja uz Ņujorku savam advokātam Džonijam Hītam, kurš sacīja, ka, ja viņš mācēs tikt vaļā no francūžiem, tad Toma lietu droši vien varēs nokārtot Ņujorkā — Cik zināms, mirušā pēdējā dzīvesvietā Amerikas Savienotajās Valstīs —, taču tam vajadzīgs laiks.

Mums jānoslīkst papīros, Rūdolfs domāja. Viņš klausījās Džonija Hīta spriedelējumus, ka visdrīzāk tiesa nosauks Keitu Džordeiku, mirušā sievu, lai gan viņai ir angļu pavalstniecība, par mantojuma administratoru un ka viena trešdaļa īpašuma, pēc visa spriežot, tiks viņai, bet divas trešdaļas — dēlam, lai gan tas, ka sieva gaida bērnu, lietu sarežģī. Un viņam likāsuka «Klotilde» ar visiem pasažieriem nogrimst tiesu dokumentu, lēmumu un rīkojumu okeānā. Dēlam, tā kā viņš nav pilngadīgs, līdz astoņpadsmit gadiem nepieciešams aizbildnis, un kāpēc gan Rūdolfam kā visvecākajam un tuvākajam vīriešu kār-. tas radiniekam neuzņemties šo pienākumu? Nelaiķa īpašumu droši vien vajadzēs likvidēt, lai samaksātu manto-* juma nodokli, un tas nozīmē, ka gada laikā «Klotilde» jāpārdod. Taču, Hīts bija brīdinājis, pagaidām viņš neko noteiktu nevarot pateikt, nepieciešams vēl pakonsultēties.

Rūdolfs nestāstīja Vezlijam par savām pārrunām ar Hītu. Viņš tikai pajautāja, vai Vezlijam nedara pāri un vai viņam nav kas vajadzīgs. Vezlijs vienaldzīgi atteica, ka pret viņu.izturas kā pret visiem un ka viņam neko nevajag. Neizprotams jauns cilvēks, Rūdolfs sašuta, un vienmēr viņš nez kāpēc ir naidīgi noskaņots. Tāpēc savas vizītes cietumā Rūdolfs centās pēc iespējas saīsināt.

Kad viņš noguris atgriezās viesnīcā, viņu sagaidīja ne jau labākajā veidā. Taisnību sakot, pat sliktākajā. Džīna nemaz vairs nevaldījās. Viņa rāvās uz mājām, pieprasīja, lai viņu, kā viņa izteicās, laistu brīvībā — droši vien pirmoreiz visā tā pastāvēšanas laikā «Hotel du Cap» sauca par cietumu. Nez kāpēc viņa bija ieņēmusi prātā, ka viņas aizbraukšana aizkavējas Rūdolfa vainas dēļ, un, lai cik arī viņš neapgalvoja, ka viņas pase ir policijā, nevis pie viņa, viņa joprojām krita histērijā.

— Kaut velns rautu to tavu kretīnu brāli! — viņa klie-> dza pēdējā strīda laikā. — Ko viņš jaucās svešās lietās? Būtu mani izvarojuši — nu un tad? Ne jau nu pirmā amerikāniete Francijā. Toties es sen jau būtu mājās.

No viņas spalgās balss viņam sāka zvanīt ausīs, bet acu priekšā uz mirkli nostājās tā Džīna, kāda viņa bija, kad viņš apprecējās: dzīvīguma pilna, izskatīga, nenogurdināma mīlas priekos, kuriem viņi nodevās pēcpusdienās istabā, kuras logi izgāja uz jūru (vai tik tā nebija tā pati istaba, kurā viņa guļ pašreiz?). Rūdolfs atcerējās, kā Džīna atzinās, ka viņa, kuru viņš līdz kāzām uzskatīja par nabadzīgu darbinieci, ir daudz bagātāka par viņu, un piedāvāja nopirkt viņam jahtu... Nē, labāk neatcerēties.

Uzzinājusi, ka Vezlijs gandrīz nogalinājis cilvēku, Džīna galīgi izlēma, ka visas traģēdijas cēlonis ir nevis viņas dzeršanā un psihiskajā nelīdzsvarotībā, bet visiem Džordeikiem piemītošajā tieksmē uz vardarbību.

— Tā vai citādi, — viņa kauca, — ar mani vai bez manis, ar tādu raksturu viņi abi, tavs brālis un viņa dēls, no paša sākuma bija nolemti. Tas viņiem ir asinīs.

Grētiņa, viņš atcerējās, teica gandrīz to pašu, un tādēļ viņi sastrīdējās. Viņš redzēja Vezliju cietumā. Vezlijā tecēja ne jau tikai Džordeiku asinis vien. Viņš atcerējās Terēzi — viņa māti, vienmēr īgnu, ar cietu skatienu un pavedinošu augumu. Kas zina — no kādiem siciliešu

bandītiem mantots šis ļaunums, šis vilka smīns? Vaina, ja tā patiešām ir vaina, jāsadala pēc taisnības.

— Un par tavu tēvu psihopātu es zinu, — kliedza Džīna, atceroties arī viņa noziegumiem aptraipītos radiniekus vāciešus. — Interesanti gan — kā tev un tavai mīļotajai māsai izdevās tik ilgi noturēties šajā pasaulē? Jā, par tavu māsu — kā nomira viņas vīrs?! Viņu arī nogalināja!...

— Viņš gāja bojā ceļa negadījumā, — Rūdolfs centās iebilst. — Piecdesmit tūkstoši cilvēku gadā ...

— Nogalināja, — Džīna pastāvēja uz savu. — Briesmīgi pat domāt, kāda dzīve gaida bērnu, kuram ir tāds tēvs kā tu ...

Viņas uzbrukumi darīja Rūdolfu bezspēcīgu. Viņš jutās pārliecināts, ka varēja spriest loģiski, bet loģikas trūkums viesa viņā bailes, mulsināja, atbruņoja viņu. Kad viņš izgāja no istabas, Džīna nometās ar seju uz dīvāna un, dauzot dūrēm spilvenu, kā bērns sāka raudāt:

— Gribu uz mājām, gribu uz mājām ...

Grētiņa klusēja, taču kļuva arvien nemierīgāka un nemierīgāka. Viņu gaidīja darbs, viņai zvanīja no Ņujorkas vīrietis, un Ažūra krasta skaistums jau sen bija zaudējis pievilcību viņas acīs, un Rūdolfs saprata, ka viņa nebrauc projām tikai labas gribas dēļ. Vēl'-viens parāds.

Kādu reizi, kad viņi palika vieni, viņa klusu pajautāja:

— Rūdij, vai tev nav ienācis prātā iziet no spēles?

— Tas ir?

— Atmest visam ar roku. Tu taču neesi te iejaukts. Savākt mantas un aizbraukt. Bet viņš tā vai citādi arī bez tevis nepazudīs.

— Nē, — viņš sadusmojās, — man tas nav ienācis prātā.

—- Esmu sajūsmā par tevi, brālīt, — Grētiņa sacīja,\ — taču viņas balsī sajūsmu nevarēja dzirdēt. — Esmu 6ajūsmā un brīnos.

— Tu taču arī, starp citu, vari aizbraukt.

— Zinu, — viņa atsaucās. — Un neesmu nodomājusi šeit palikt līdz gadsimta beigām. Bet tu, ja vajadzēs, droši vien paliksi.

— Ja vajadzēs. — Viņu negaidīja darbs, neviens viņam no Ņujorkas nezvanīja.

— Un vēl — man tevis žēl, brālīt, — Grētiņa piebilda. Un tagad iešu labāk uz jūru, palaiskošos saulītē.

Keita pagaidām nezvanīja viņam no sava hoteļa, un Rūdolfs bija viņai par to pateicīgs. Taču viņš ar šausmām gaidīja to bridi, kad vajadzēs iet pie viņas un izstāstīt, kas jādara un ko tas viņai nozīmēs.

Nabaga Trusis Dvaiers, viņš domāja, kārtējo reizi ejot pa vecās pilsētas šaurajām ieliņām uz advokātu kantori. Bijušais kompanjons, bijušais partneris — viņam nekas nepienākas ne pēc likuma, ne pēc paražām: draudzībai, ilggadējam kopējam darbam Temīdas svaros ir pūciņas svars.

Vienīgais, kas uzturēja Rūdolfa garīgo līdzsvaru, bija divi vakari, kurus viņš pavadīja kopā ar 2annu viesnīcas numurā. Nekādu problēmu, nekādu mīlas vai pienākumu pinumu — tikai bezprātīga bauda, kas ļauj aizmirsties pustumšajā istabā, paņemtā uz pāris stundām svešā pilsētā.

Vai gan šo divu neparasto vakaru dēļ viņš nav ar mieru palikt Nicā uz visiem laikiem?

Vai ne dubultas laulības pārkāpšanas dēļ? Un vai gan tāpēc par viņu ir sajūsmā un viņu žēlo, ka viņš ir spējīgs uz meliem?

Jo tuvāk viņš nāca advokāta kantorim, jo viņa soļi kļuva smagāki, bet no spožās saules Viņš bija nosvīdis.

Advokāta kantoris atradās viņa personīgajā mājā pie nocietinājuma, kur no divām pieticīgām akmens ēkām, kurās kādreiz bija dzīvojuši Antibas zvejnieki, bija uzbūvēta lieliska mūsdienīga savrupmāja; pašreizējiem tās saimniekiem ne reizi nav nācies iemest tīklu, sēsties pie airiem un cīnīties ar vētru. Lūk, piemērs, Rūdolfs domāja, kā pretēji izplatītajai ekonomiskajai doktrīnai nevis nabadzība беко bagātībai, bet otrādi. Katrā gadījumā, bagātie tagad sagrābj labākos gabalus, kas nejauši tikuši nabagajiem tajos tālajos laikos, kad viņi bija pirmie pilsētas pilsoņi, atvairīja pirātu uzbrukumus, ienaidnieka uguni un stihijas uzplūdus.

Advokāta kabinets bija iespaidīgs: skapji ar likumu krājumiem teļādas iesējumos, atjaunotas astoņpadsmitā gadsimta elegantas, tumšas mēbeles un pats logs, kurš bija vērsts uz jūru, kas skalojās pret cietokšņa sienu. Advokāta iespaidīgums neatpalika no sava kabineta. Tas bija pirmklasīgi apģērbies, padzīvojis, taču stalts plikgalvains cilvēks ar lielu degunu, asu zodu un skumjām [11] acīm. Spēcīgās koptās rokas bija klātas brūniem plankumiem. Var saprast viņa skumjas, Rūdolfs domāja, vecajam vīram spiezdams roku, ja iedomājas, kas viņam bija jāpārdzīvo, pirms viņš kjuva šī kabineta saimnieks.

— Man ir svarīgi jaunumi, — advokāts sacīja, kad Rūdolfs bija apsēdies viņam pretī pie liela, pulēta rakstāmgalda. Viņš angliski runāja lēni, taču pareizi. Viņš kara gadus bija pavadījis Anglijā, par ko neaizmirsa paziņot Rūdolfam. Balss viņam bija sulīga. — Vispirms — kas attiecas uz jūsu sievu. Viņas pase ir pie manis. — Viņš atvēra galda atvilktni, nedaudz pieliecās, izņēma pasi un pabīdīja to uz Rūdolfa pusi. — Policija atrada Danoviču, cilvēku, kuru tai gribējās nopratināt rūpīgāk. Man apgalvoja, ka pratināšana bijusi... hm ... interesanta. Policija ne reizi vien Danoviču arestējusi par dažādiem noziegumiem, taču diemžēl lieta ne reizi nav nonākusi līdz tiesai. Bez tam viņa alibi ir neapgāžami. Visu dienu viņš pavadījis Lionā pie zobārsta. To apliecina ieraksts pa-, cientu reģistrācijas grāmatā.

— Un ko tas nozīmē?

>— Tas nozīmē, — advokāts paraustīja plecus, — ka, kamēr policija nepierādīs, ka vai nu zobārsts melo, vai Danovičam bijuši līdzdalībnieki, kuriem viņš uzticējis, pavēlējis vai ar kuriem kopā norunājis izdarīt slepkavību, viņu nedrīkst arestēt. Šobrīd pierādījumu pret viņu nav. Policijai, protams, gribētos turpināt pratināšanu, taču pašlaik viņiem nav pamata aizturēt Danoviču. Ja nu vienīgi ...— Viņš apklusa.

— Ja ko?

— Ja jūsu sieva nevēlēsies viņu apvainot izvarošanas mēģinājumā.

Rūdolfs novaidējās. Viņš zināja, ka Džina nekādā gadījumā tam nepiekritīs.

— Manai sievai ir tikai viena vēlme, — viņš sacīja. — Braukt uz mājām.

— Es viņu ļoti labi saprotu, — advokāts piekrītoši pamāja. — Un bez tam viņai nav liecinieku.

— Vienīgais liecinieks bija mans brālis, — Rūdolfs sacīja, — bet viņa vairs nav starp dzīvajiem.

— Tādā gadījumā, manuprāt, viņai vislabāk pēc iespējas ātrāk braukt uz mājām. Varu iedomāties, kāds pārbaudījums ...

Nevari vis, vecīt, Rūdolfs nodomāja, pat uz minūti nevari. Viņš domāja vairāk par sevi nekā par Džīnu.

— Bez tam ir ļoti *gruti pieradīt vainu izvarošanas mēģinājumā, sevišķi Francijā.

— Amerikā ari, — Rūdolfs atsaucās.

— Tas ir viens no noziegumiem, kur likums ne vienmēr ir uzdevuma augstumos, — advokāts pasmaidīja. Viņš jau sen bija pieradis pie netaisnības.

— Viņa jau rīt aizlidos no šejienes, — Rūdolfs sacīja.

— Tagad... — Advokāts ar mīlestību paglaudīja spīdīgo galda virsu, uz kura viņa baltā roka atspīdēja kā balts plankums — viena no problēmām bija taktiski atrisināta, — ...jūsu brāļadēla lieta. — Viņš pējoši palūkojās uz Rūdolfu, ap viņa neizteiksmīgajām acīm bija sagrumbojusies dzeltenīga āda. — Viņš nav sevišķi sabiedrisks. Vismaz ne ar mani. Un, taisnību sakot, ar policiju arī. Pratināšanā atsacījās paskaidrot, kāpēc uzbrucis cilvēkam bārā. Varbūt viņš jums ko sacīja? — Atkal tas pats pētījošais skatiens.

— Man nē, — Rūdolfs atbildēja. — Kaut ko es zinu, bet... — Viņš paraustīja plecus, — Taču tam tiesā nebūs nekādas nozīmes.

— Tātad aizstāvības nav. Vainu mīkstinošu apstākļu nav. Bet franču likumdošanā uzbrukums ar spēka pielietošanu tiek uzskatīts par nopietnu noziegumu. — Advokāts smagi elpoja. Vai nu astma, Rūdolfs nodomāja, vai nu tādā veidā viņš izsaka savu lepnumu par Francijas civilizāciju, kur sitiens ar alus pudeli tiek uzskatīts par ārkārtīgi svarīgu noziegumu tajā pašā laikā, kad amerikāņi, sekojot pirmieceļotāju piemēram, vēl līdz šim laikam dauza cits citu vienalga ar ko, kas pagadās pie rokas, pie tam nesodīti. — Par laimi, — advokāts, atvilcis elpu, turpināja, — anglim briesmas nedraud. Pēc pāris dienām viņš iznāks no slimnīcas. Viņam arī bijušas vairākas sadursmes ar vietējo policiju, tāpēc diez vai viņš meklēs taisnību. Bez tam juge d’instuction^12, ņēmis vērā jaunekļa vecumu un nesen pārciesto zaudējumu, humānu apsvērumu dēļ devis rīkojumu turpmāko astoņu dienu laikā nogādāt viņu vai nu pāri tuvākajai robežai, vai uz lidostu. Atvainojiet, tā tas skan franču valodā, bet tas nozīmē — nedēļas laikā. — Advokāts atkal pasmaidīja. — Nevaicājiet man, kāpēc. — Viņš atkal paglaudīja galdu, Rūdolfs dzirdēja vieglu, sausu švīkoņu. — Ja jauneklis vēlēsies atgriezties Francijā, lai turpinātu izglītošanos, piemēram... — Viņš ne sevišķi skaļi nošņauca degunu, tādējādi pieklājīgi ļaujot saprast, ka, pēc viņa domām, Amerikā nav sevišķa pieprasījuma pēc izglītības. — Es esmu pārliecināts, ka pēc pāris gadiem tas viss aizmirsīsies, un es palīdzēšu viņam iegūt atļauju iebraukt.

— Esmu priecīgs to dzirdēt, — Rūdolfs atsaucās. — Spriežot pēc viņa tēva un mistera Dvaiera vārdiem, viņam vietējā skola patika un viņš ļoti labi mācījās.

— Viņam būtu jāturpina mācības licejā, līdz viņš iegūs vismaz baccalaureat^1 grādu. Bez tā mūsu dienās neiztikt.

— Es par to padomāšu. Un, protams, parunāšu ar zēnu.

— Lieliski, — advokāts sacīja. — Ceru, mans draugs, jūs būsiet ar mani vienisprāt, ka es jums esmu kalpojis no sirds un taisnīgi un, atļaušos piezīmēt, izmantoju to nelielo ietekmi, kura man ir šajā ... šajā ... — viņš pirmo reizi nevarēja atrast īsto angļu vārdu, — šajā pays^13 [14], šajā piekrastes rajonā, labam darbam.

— Es esmu jums ļoti pateicīgs, metr, — Rūdolfs viņam pateicās. Vismaz tagad viņš zināja, kā jāizturas pret franču advokātu. — Bet kā to visu varēs īstenot? Kā viņu nogādāt pāri robežai? — Viņš sadrūma. — Es jautāju tāpēc, ka vēl neviens no maniem paziņām nav nogādāts pāri robežai.

— Sīkums, — vecais vīrs atmāja ar roku. Viņam tā bija visparastākā lieta. — Ja jūs tieši pēc nedēļas ieradīsieties Nicas lidostā un jums būs biļete jauneklim, tad viņu turp pavadīs policijas inspektors, kurš palīdzēs viņu iesēdināt lidmašīnā, kas dodas uz ārzemēm. Ja vēlaties, uz Amerikas Savienotajām Valstīm. Tā kā inspektors būs privātā, tad tas nekādu ziņkāri neizraisīs — viņu noturēs par tēvoci vai ģimenes draugu, kurš atnācis pavadīt zēnu un novēlēt viņam bori voyage^15.

— Vai zēnam par to pateica? — Rūdolfs pavaicāja.

— -Es viņam to šorīt paziņoju, — advokāts paziņoja.

— Ko viņš sacīja?

— Kā parasti — neko.

— Viņš izskatījās apmierināts vai sarūgtināts? — Rūdolfs centās noskaidrot.

— Ne apmierināts, ne sarūgtināts.

— Skaidrs.

— Es atļāvos noskaidrot amerikāņu aviokompāniju, kuras apkalpo Nicu, sarakstu. Visērtākā, manuprāt, būtu lidmašīna, kas izlido desmitos trīsdesmit.

— Es būšu lidostā, — Rūdolfs sacīja. Viņš paņēma Džīnas pasi un ielika to kabatā.

— Man jāizsaka jums kompliments, mesjē Džordeik,— vecais vīrs piebilda. — Es esmu sajūsmā par to, cik mierīgi, džentlmeniski nosvērti jūs turējāties šo briesmīgo notikumu laikā.

— Pateicos jums. — Pietiek man iziet no viņa skaistā kabineta, Rūdolfs domāja, tā es zaudēju visu savu mieru un pārstāju būt džentlmeniski līdzsvarots. Viņš cēlās un pēkšņi juta, ka viņam reibst galva un viņš tūlīt zaudēs samaņu. Lai nenokristu, viņš atspiedās ar roku pret galdu.

— Pārāk bagātīgas pusdienas? — Advokāts vaicājoši palūkojās Rūdolfā.

— Es vēl neesmu pusdienojis. — Viņš neēda pusdienas jau septiņas dienas.

— Par veselību jārūpējas, — vecais vīrs sacīja, — sevišķi ārzemēs.

— Vai man iedot jums savu Amerikas adresi? —* Rūdolfs vaicāja. — lai jūs varētu man atsūtīt rēķinu par sniegtajiem pakalpojumiem?

— Tas nav nepieciešams, mesjē, — mierīgi atbildēja vecais vīrs. — Mans klerks jau visu ir izdarījis, rēķins ir pieņemamajā istabā. Lfn neapgrūtiniet sevi ar ķēpu ar frankiem. Mani apmierina arī dolāri, ja jūs būsiet tik laipns un nosūtīsiet čeku uz Zenēvas banku, kuras adrese norādīta rēķinā.

Vecais advokāts, kura izskats iedvesa cieņu, bet profesionālās īpašības piespieda viņa priekšā noliekt galvu, kabineta ar astoņpadsmitā gadsimta mēbelēm un skatu uz jūru īpašnieks, kuram pie tam Šveices bankā bija ar nodokļiem neaplikts rēķins, lēnām, atceroties savus gadus, piecēlās no vietas, paspieda Rūdolfam roku un pavadīja viņu līdz durvīm ar vārdiem:

— Enfin^1 atļaujiet man vēlreiz izteikt līdzjūtību jums un jūsu ģimenei. Es ceru, ka notikušais jums netraucēs vēl kādreiz apmeklēt šo burvīgo zemeslodes stūrīti.

Sāksim ar galveno, Rūdolfs domāja. Viņš izgāja no advokāta kantora un gāja uz ostu. Viņa ceļš veda gar cietokšņa valni, garām muzejam ar Pikaso gleznām. Vispirms vajag pielikt punktu sliktajām ziņām, tas ir, satikt Dvaieru un Keitu. Viņam obligāti jāizstāsta viņiem par vakardienas sarunu ar Hītu. Labi būtu satikt abus reizē, lai nerastos nekādi pārpratumi, nekādas aizdomas par slepenu vienošanos. Bet pēc tam viņš ies pie Džlnas un Grētinas ar labām ziņām, paziņos, ka viņi var braukt mājās. Priekšā stāvošā tikšanās ar šiem cilvēkiem viņu neiepriecināja. Pēc tam būs vēlreiz jāiet uz cietumu — jāizlemj, kur, kā un ar ko Vezlijs dzīvos Amerikā. Sī saruna būs vissmagākā. Labi būtu, ja puisis noskūtos. Un nomazgātos dušā.

Rūdolfs apstājās un palūkojās uz jūru. Eņģeļu līča otrajā pusē atradās Nica. Eņģeļu līcis. Francūži ne pārāk prāto, izvēloties nosaukumus. Piemēram, Antiba. Grieķu ieceļotāji sauca to par Antipolisu, kas nozīmēja «Pretī pilsētai». Kādai pilsētai? Līdz Atēnām bija jāveic tūkstoš jūdžu ar galerām. Varbūt grieķi skuma pēc mājām? Viņš pats nekad neskuma pēc mājām. Laimīgie grieķi! Kādi bija toreiz likumi? Kas, pēc toreizējo neuzpērkamo tiesnešu domām, būtu bijis taisnīgs sods puišelim, kas tavernā cilvēkam pa galvu iesitis ar alus pudeli?

Viņam apkārt — pat uz šaurā, akmeņainā ceļa, kas veda gar cietokšņa valni, virda dzīvība. Agrāk Antiba bija miegaina, Dieva un cilvēku aizmirsta pilsētiņa, tagad tā kļuvusi par patvērumu divdesmitā gadsimta favorītiem vai upuriem, kas aizbēguši no ziemas uz siltajām zemēm, lai šeit dzīvotu un strādātu, ne tikai spēlētu ruleti. Ziedi un vieglā rūpniecība. Viņš pats bija ziemeļu cilvēks, tačū arī viņam nebūtu nekas pretī pavadīt pāris gadu dienvidos. Ja nebūtu noticis tas, kas notika, viņš varētu šeit ērti iekārtoties un dzīvot klusu un nemanāmi, ar atvieglojumu, kā to dara tie, kas atsakās no darījumiem nepilnu četrdesmit gadu vecumā. Elementāras franču valodas zināšanas viņam ir — ar Zannu taču viņš sarunājas, varētu vēl pamācīties, iemācītos lasīt Viktoru Igo, Zidu, Kokto, jaunos rakstniekus, kuri ir to vērti, lai viņus lasītu, brauktu uz Parīzes teātriem. Sapņi. Viņš varētu dzīvot jebkurā vietā, tikai ne šajā burvīgajā vietā, kur viss atgādina par notikušo.

Viņš atkal soļoja gar cietokšņa valni uz ostas pusi. Viņš lūdza Dvaieru atrast Keitu — viņi pasēdēs kafejnīcā, jo Keita sacīja, ka nevēlas redzēt «Klotildi». Varbūt viņa tagad ir pārdomājusi, jo nav sentimentāla, bet viņš vismaz viņu nespiedīs.

Tieši pie ieejas ostā bija neliela kafejnīca jūrniekiem. Uz terases pie maziem galdiņiem sēdēja Dvaiers un ar muguru pret Rūdolfu kāda sieviete. Viņš uzsauca Dvai-eram, bet pagriezās sieviete — un viņš pazina Keitu. Viņa bija novājējusi, bet varbūt tā tikai izskatījās melnās kleitas dēj. Viņas riekstu brūnais iedegums bija pabālējis, mati sasukāti nevīžīgi. Viņš sajuta naida uzplūdus vai kaut ko līdzīgu. Zina taču, ka viņš visiem spēkiem mēģina viņai palīdzēt, un pat nepapūlas viņam paziņot, kur dzīvo, bet tagad sēž ar Dvaieru saulītē — nu tieši kā vīrs ar sievu, kas apspriež savas lietas. Viņa piecēlās, lai apsveicinātos, un Rūdolfs samulsa.

— Vai var piesēst pie jums uz mirkli? — viņš vaicāja. Brīži mēdz būt dažādi.

Dvaiers klusējot piebīdīja krēslu no blakusgaldiņa. Viņš kā parasti bija baltā svīterī ar īsām piedurknēm un jahtas nosaukumu uz krūtīm, uz iedegušajām vieglā svara boksera rokām spēlējās muskuļi. Sēras bija viņa dvēselē.

— Ko dzersiet? — Dvaiers jautāja.

— Un ko dzerat jūs?

— Pastis.

— Nē, tas man neder, — Rūdolfs atteica. — Vai var glāzīti konjaka?

Dvaiers iegāja kafejnīcā pēc konjaka. Rūdolfs palūkojās Keitā. Viņa sēdēja viņam iepretī nekustīgi, ar bezkaislīgu sejas izteiksmi. Tieši kā meksikāņu zemniece, Rūdolfs до-domāja, kura padarījusi darāmo, apsēdusies saulē pie būdas sienas un gaida no lauka atgriežamies mājās vīru. Keita nolaida acis, negribēja skatīties uz viņu, savas vienkāršās domas apjoza it kā ar māla sienu. Viņš juta viņas nepatiku. Vai tikai atvadu skūpsts pirms viņas aiziešanas no «Klotildes» nebija izsmiekls? Vai arī tas bija īsts, no visas sirds, bet pēc tam viņa to nožēloja.

— Kā Vezlijs? — viņa jautāja, joprojām nepaceldama acis. — Trusis man jau visu izstāstīja.

— Nekas. Viņam atjāva pēc nedēļas atstāt Franciju. Visticamāk, ka viņš atgriezīsies štatos.

Viņa pamāja.

— Tā es arī domāju. — Viņas balss bija klusa un bez intereses. — Viņam tā ir labāk. Viņam nav te ko mētāties.

— Viņš veltīgi iesāka kautiņu, — Rūdolfs piemetināja.

•— Tāda muļķība! Nesaprotu, kas viņam uznāca.

— Varbūt viņš atvadījās no tēva, — Keita sprieda.

Rūdolfam kļuva kauns par saviem vārdiem, un viņš klusēja. Viņš jutās tāpat kā tajā dienā, kad, izejot no konsulāta, raudāja tieši uz ielas. Vai tik viņam nav mitri vaigi arī tagad?

— Jūs viņu pazīstat labāk nekā es, — viņš beidzot atsaucās un nolēma mainīt sarunu tematu. — Bet kā jūs pati? — viņš jautāja, cenzdamies izrādīt interesi.

Viņa dusmīgi pavīpsnāja.

— Ne slikti, cik nu tas ir iespējams, — viņa atbildēja.

— Trusis sastāda man kompāniju.

Varbūt viņiem jāapprecas, Rūdolfs domāja. Viņi ir vienas sugas cilvēki. Izgājuši vienu un to pašu bargo dzīves skolu. Sastāda viens otram kompāniju, kā viņa izteicās.

— Bet es cerēju, ka jūs piezvanīsiet, — viņš meloja. Viņa pacēla acis un paskatījās uz viņu.

— Es zināju, kur jūs sameklēt, — viņa teica izlīdzinātā tonī, — ja vēlētos no jums atvadīties.

Trusis atnesa konjaku un vēl divus pastis. Rūdolfs skatījās, kā viņi pielej glāzītē ūdeni un pastis kļuva pienaini dzeltens.

— Izdzersim par... — Rūdolfs automātiski pacēla glāzīti. Apklusa, nepārliecināti iesmējās. — Nē, nav jau par ko. — Konjaks bija stiprs, un Rūdolfs gandrīz nedzirdami iesaucās, juzdams, kā tas viņam apdedzina kaklu.

— Ir jaunumi, par kuriem, man šķiet, jums būtu jāzina ... — Beidz runāt tā, it kā uzstātos valdības locekļiem, viņš sev pārmeta. — Labi, ka es jūs sastapu abus kopā... — Un mēģināja pēc iespējas skaidrāk formulēt to, ko viņam bija teicis Hīts. Viņi klausījās pieklājīgi, taču vienaldzīgi. Viņš gandrīz sāka kliegt: «Vai tad jūs tiešām neinteresē jūsu nākotne?»

— Man negribas būt par to... kā viņu ... — Keita klusi sacīja.

— Mantojuma administratoru. — Hīts viņu bija brīdinājis, ka tiesneša izvēle droši vien kritīs uz viņu.

— Mantojuma administratoru, — Keita atkārtoja. — Es tur neko nesaprotu. Un bez tam es gribu atgriezties Anglijā. Bātā. Tur man ir māte, es varēšu saņemt pabalstu bērnam, bet, kad iestāšos darbā, mamma varēs viņu auklēt.

— Kādā darbā? — Rūdolfs vaicāja.

— Es biju oficiante restorānā, pirms atsaucos jūsu aicinājumam, — Keita pasmējās. — Oficiantes vienmēr ir vajadzīgas.

— Kad mirušā lietas būs nokārtotas, — Rūdolfs pie-zīmēja, — atliks nauda. Jums nebūs obligāti jāstrādā.

— Un ko tad man darīt? — Keita vaicāja. — Visu dienu skatīties televizoru? Nē, es nemāku velti gaisu jaukt. Viņas tonis bija izaicinošs, viņa skaidri lika nojaust, ka uzskata gan viņu pašu, gan viņa sievietes par tādiem gaisa jaucējiem. — Un, ja paliks kāda nauda — nedomāju, ka tās būs daudz pēc visiem šiem advokātiem un pārējiem, — es nolikšu to bērna izglītībai. Ar izglītību viņai, ja būs meitene, varbūt nevajadzēs kā viņas mātei apkalpot pie galda sēdošos un gludināt dāmām kleitas kuģa veļas mazgātavā.

Strīdēties ar viņu bija bezjēdzīgi.

— Ja jums ko ievājadzēsies, — viņš piedāvāja, neko vairs necerot, — lūdzu, dodiet man ziņu.

— Man neko nevajadzēs, — viņa sacīja, atkal nolaidusi acis un grozīdama rokās glāzīti.

— Kas to lai zina? — Rūdolfs atsaucās. — Ja nu jums iegribēsies atbraukt uz Ameriku?

— Mani Amerika neinteresē, — viņa turpināja pukoties. — Amerikā par mani smiesies.

— Bet satikties ar Vezliju?

— Droši vien, — viņa piekrita. — Bet, ja viņam gribēsies mani redzat, no Amerikas uz Londonu katru dienu ir lidmašīnas.

— Vienalga, — Rūdolfs turpināja, cenzdamies, lai viņa balsī neskanētu lūdzoša intonācija, — pirms mantojuma lietas nebūs nokārtotas, jums droši vien būs vajadzīga nauda.

— Nē, — Keita asi teica. — Man ir ietaupījumi. Es piespiedu Tomu maksāt man algu tāpat kā iepriekš, lai gan mēs gulējām kopā un bijām nolēmuši precēties. Es viņam teicu: mīlestība — tas ir viens, bet darbs — pavisam cits. — Pēc šīs lepnās savas dzīves kredo deklarācijas viņa beidzot pacēla glāzīti un iedzēra dažus malkus.

— Kā jūs vēlaties. — Rūdolfs nespēja slēpt dusmas. — Jūs tā runājat, it kā es būtu jūsu ļaunākais ienaidnieks.

Viņa skatījās uz viņu ar tumšām meksikāņu zemnieces acīm.

— Vai tad es pateicu jums ko tādu, no kā var secināt, ka es uzskatu jūs par savu ienaidnieku? Lūk, Trusis ne* jaus samelot.

— Es, taisnību sakot, neieklausījos. — Dvaiers samulsis iebilda. — Un neko nevaru pateikt.

— Bet jums? — Rūdolfs pagriezās pret viņu. — Jums arī nauda nav vajadzīga?

— Es vienmēr esmu dzīvojis taupīgi, *— Dvaiers atteica. — Toms bieži vien mani kaitināja, saucot par sīkstuli. Paldies, bet nauda man ir.

Cietis pilnīgu krahu, Rūdolfs izdzēra konjaku.

— Iedodiet man kaut vai savas adreses, — viņš palūdza. — Lai es varētu uzturēt ar jums kontaktu.

— Atstājiet šeit, ostā, Vezlija adresi, — Keita sacīja.

— Es šad un tad rakstīšu uz šejieni, un viņam atklātni pārsūtīs. Man taču viņam būs jāpaziņo, vai viņam ir brālis vai māsa.

— Es vēl nezinu, kur būs Vezlijs, — Rūdolfs sacīja. Viņš bija aizsmacis. Viņam sūrstēja kakls no konjaka un piepūles, kuru prasīja saruna ar šiem spītniekiem. —* Rakstiet uz manu adresi, un es mēģināšu pārsūtīt vēstuli.

Keita ilgi skatījās uz viņu, pēc tam atkal pielika pie lūpām glāzīti un izdzēra pāris malku.

— Man negribētos, lai jūsu sieva lasa manas vēstules, — viņa teica, liekot glāzi uz galda.

— Mana sieva nelasa man adresētas vēstules, — Rūdolfs atbildēja. Viņš valdījās ar grūtībām.

— Paldies Dievam, ka viņai piemīt kaut vai tik daudz tikuma, — Keita atsaucās, un viņas acīs iedegās ļaunas uguntiņas. Vai varbūt viņam tikai tā izskatījās?

— Es mēģinu tikai palīdzēt, — Rūdolfs noguris teica.

— Es jūtos parādā,,. — Viņš apklusa, taču bija jau par vēlu.

*— Esmu jums ļoti pateicīga, — Keita sacīja, — taču man jūs neko neesat parādā.

— Nav vērts par to runāt, mister.,, Rūdij, — Dvaiers iejaucās.

— Labi, neturpināsim. Es uzturēšos Antibā vēl vismaz nedēļu. Kad jūs dosieties uz Angliju, Keit?

Keita pētīja kleitu uz ceļgaliem.

— Tiklīdz savākšu mantas.

Rūdolfs atcerējās viņas vienīgo apbružāto mākslīgās ādas koferi, kuru no «Klotildes» klāja nonesa Vezlijs.

Lai savāktu mantas, viņai vajadzētu minūtes piecpadsmit, ne vairāk.

— Cik tas, jūsuprāt, prasīs jums laika? — Rūdolfs pacietīgi jautāja.

— Grūti pateikt, — Keita sacīja. — Nedēļu. Divas. Man vajag no daža laba atvadīties.

— Taču man katram gadījumam vajadzīga jūsu adrese, — Rūdolfs nepadevās. — Ja nu pēkšņi pie notāra jāparaksta kāds papīrs ...

— Trusis zina, kur es dzīvoju, — viņa atbildēja.

— Keit, — Rūdolfs klusu sacīja, — es gribu būt jums draugs.

— Dodiet man laiku, — viņa cieti atteica, pamādama ar galvu.

Toreiz* «Klotildes» kopkajītē viņa neko nebija jutusi, tāpēc arī noskūpstīja viņu uz šķiršanos. Pa šo nedēļu viņa bija kļuvusi ļauna. Bet vai tad viņa ir vainīga?

— Bet jūs? — Rūdolfs pagriezās pret Dvaieru. — Cik ilgi jūs būsiet Antibā?

— Jums tas labāk jāzina, Rūdolf, — Dvaiers atbildēja.

— Es būšu uz «Klotildes», kamēr mani aizdzīs. Šajās dienās atvedīs jaunu asi un skrūvi, pēc tam tai būs jāstāv dokā kādas trīs dienas, tas ir pats mazākais, p tams, ja līdz tam samaksās apdrošināšanas naudu... zināt ko: ja gribat izdarīt labu darbu, palīdziet saņemt apdrošināšanas naudu, ja? Uz viņiem jāspiež, citādi viņi vilks bez gala. Bet jūs labāk par mani mākat ar viņiem runāt. Tāpēc, ja ...

— Ejiet, pie velna ar savu apdrošināšanu. — Beidzot Rūdolfs neizturēja. — Ņemieties paši ar to.

— Nevajag kliegt uz Trusi, — mierīgi piezīmēja Keita.

— Viņš vienkārši grib kuģi savest kārtībā, lai, kad jūs to pārdosiet, tas neizskatītos kā veca laiva.

— Atvainojiet, — Rūdolfs sacīja. — Man pa šo laiku bija tik daudz ...

— Protams, protams, — Keita piekrita. No viņas toņa nevarēja saprast, vai viņa runā nopietni vai ironizē.

— Man laiks iet uz viesnīcu, — Rūdolfs piecēlās. — Cik es esmu parādā? -

— Nu ko jūs, ko jūs? — Dvaiers uztraucās. — Es samaksāšu.

— Es jūs informēšu par to, kā virzās lietas, *— Rūdolfs apsolīja,

— Tas ir loti laipni no jūsu puses, — Dvaiers atteica.

— Pirms prombraukšanas es gribētu satikt Vezliju.

— Tad jums jāatbrauc uz lidostu, — Rūdolfs sacīja.

— Viņu aizvedīs turp tieši no cietuma. Policista pavadībā.

— Franču policisti! — Dvaiers pasmējās. No viņu rokām grūti tikt vaļā. Pasakiet Vezlijam, ka es ieradīšos lidostā.

— Lai jums labi veicas, — Rūdolfs atvadījās. — Dzīvojiet veseli 1

Viņi neko neatbildēja, sēdēja klusējot. Glāzes stāvēja uz galda — tagad jau ēnā, jo saule, aizejot uz rietumiem, paslēpās aiz ielas pretējā pusē esošajām mājām. Rūdolfs pamāja ar roku un gāja uz tūrisma aģentūras pusi, lai nopirktu trīs biļetes uz rītdienas reisu.

Vīrs ar sievu — viņiem patiešām būtu jāprecas. Kas ar mani notiek? — viņš domāja ar rūgtumu, ejot garām antikvāra veikaliem, siera pārdotavām un avīžu kioskiem. Kāpēc man ir tāda pārliecība, ka es varu par visiem rūpēties? Pilnīgi par visiem? Es līdzinos dumjam dzinējsunim suņu sacensībās. Tiklīdz es jūtu atbildību — savu, ne savu, jebkura cilvēka, es sāku dzīties pēc tā, kā suns dzenas pēc mehāniskā zaķa, pat ja iepriekš zina, ka nevarēs to noķert. Ar kādu slimību es esmu inficējies jau jaunībā?

Patmīlību? Bailēm nepatikt apkārtējfem cilvēkiem? Tas viss — reliģijas vietā? Labi, ka man nav bijis jākaro: mani nošautu jau pirmajā dienā pašu kareivji, nošautu par to, ka nebūtu ļāvis viņiem atkāpties vai būtu pieteicies iet pēc kaujas lādiņiem slēpnī esošiem ieročiem. Nākamajā gadā būs jāiemācās pasūtīt visus un katru pie velna.

6*

No Bilija Ebota piezīmju grāmatiņas 1968

Monika šodien mani izsita no līdzsvara. Viņa pārbaudīja runas tekstu, kuru tulkoja no franču valodas uz angļu, un pēkšņi, pacēlusi acis, sacīja: «Es tikai tagad ievēroju, ka gan angļu, gan franču valodā un ar't vairumā citu valodu darbības vārdi «būt», «iet», «mirt» ir пера* reizi. Tikai «mirt» lokāms daudzmaz pēc likumiem. Bet tas nozīmē, ka cilvēce ir nepārliecināta savās pamatdarbībās: esamībā, savaldībā, attīstībā, nāvē. Ka tā cenšas atteikties, tikt vaļā, aiziet no aktīvas darbības. Bet, lūk, darbības vārds «nonāvēt» — pareizs darbības vārds. Tur viss ir skaidrs un noteikts. Kā tev liekas, vai te ir kāda nozīme?» Es teicu: «Labi, ka es neesmu tulks.» Bet viņas doma mani piespieda domāt, un es pusi nakts negulēju, prātoju par sevi un par savu attieksmi pret valodām.

Atgriezies viesnīcā, Rūdolfs Grētiņu sastapa bārā. Viņa dzēra kokteili un pļāpāja ar jaunu cilvēku sporta kostīmā. Pēdējās dienās viņa diezgan daudz dzer, kas viņai nav raksturīgi, un sāk sarunas ar nejauši satiktiem vīriešiem, kas, Rūdolfs nodomāja ar izsmieklu, viņai ir raksturīgi. Vai patiesi naktī viņš bija dzirdējis klusus soļus viņas numura virzienā? Taču, atceroties Nicu, viņš nodomāja, ka viņam diez vai ir tiesības ko pārmest. Un kāpēc gan viņai nemeklēt izklaidēšanos, ja tā ļauj tikt vaļā no vientulības?

— Atļaujiet iepazīstināt jūs ar manu brāli Rūdolfu Džordeiku, — viņa sacīja, kad Rūdolfs piegāja pie galdiņa, pie kura viņi sēdēja. — Bezils... Es aizmirsu jūsu uzvārdu, mīļais. — Droši vien izdzērusi vismaz trīs kokteiļus, nodomāja Rūdolfs, ja cilvēku, kura uzvārdu neatceras, sauc par «mīļo».

Jaunais cilvēks piecēlās. Viņš bija gara auguma, stalts, līdzīgs aktierim, ar krāsotiem matiem, diezgan pieglaimīgs.

— Berlings, — viegli paklanījies, atsaucās jaunais cilvēks. — Jūsu māsa man stāstīja par jums,

Berlings, Bezils Berlings, Rūdolfs domāja, pamājis atbildei. Kas ir šis Bezils Berlings? Spriežot pēc izrunas, droši vien anglis.

— Vai nepasēdēsiet ar mums? — Bezils Berlings vaicāja.

— Tikai uz mirkli, — Rūdolfs atsaucās ne pārāk laipni.

— Mums ar māsu vajag šo to apspriest.

— Mans brālis ļoti mīl apspriešanu, — Grētiņa teica.

— Neiedomājieties ar viņu kaut ko apspriest.

Nē, ne trīs, bet četrus kokteiļus, Rūdolfs nolēma. Pienāca oficiants.

— Ko jūs crzersiet, ser? — Bezils Berlings, Anglijas aktieru arodbiedrības biedrs, vaicāja viņam pilnā balsī; viņš, bez šaubām, bija ilgstoši izkopis savu runu, saprotot, ka beidzis viduvēju skolu.

— To pašu, ko jūs, — Rūdolfs atteica.

— Trīs reizes to pašu, — Bezils Berlings sacīja oficiantam.

— Viņš grib mani piedzirdīt, — Grētiņa žēlojās.

— Redzu.

— Rūdolfs — galvenais atturībnieks mūsu ģimenē. — Grētiņa savilka seju grimasē.

— Kādam taču tādam jābūt.

— Ak Dievs, tūlīt sāksies, — Grētiņa nopūtās. — Be-zil... kā jūs teicāt — kāds ir jūsu. uzvārds, mīļais?...

Viņa izliekas, Rūdolfs nodomāja. Lai mani saniknotu. Es šodien visiem esmu par mērķi.

— Berlings, — jaunais cilvēks atteica tikpat cienīgi.

— Misters Berlings ir aktieris, — Grētiņa teica.

— Iedomājies tikai — kāda ikritība, — viņa sajūsminājās pa pusei naivi, pa pusei piedzērusies, — pilnīgi nejauši satikāmies šeit, bārā, pasaules malā, un izrādījās, ka mēs abi strādājam kino! — Kaitinot jauno cilvēkij, viņa centās runāt angļu manierē, taču viņš acīmredzot pat nedomāja apvainoties.

- Nē, nopietni? — Angļa balsī skanēja izbrīns. — Patiesi? Kā es pats to neiedomājos.

— Vai tik tas nav kompliments! — Grētiņa rotaļīgi pieskārās Rūdolfa rokai, it kā aizmirsusi, ka vkņš ir viņas brālis. — Man jāatklāj jums briesmīgs noslēpums. — Viņa uzsmaidīja Bezilam Berlingam un iedzēra kārtējo malku. — Es neesmu kinozvaigzne.

— Nevar būt! — Berlings iesaucās ar uzspēlētu izbrīnu.

Jātiek no viņa vaļā, Rūdolfs domāja, citādi būs jālūdz palīdzība no šveicara. '

— Jā, — Grētiņa turpināja, —. es esmu aiz kadra. Es esmu no tām meitenēm, kam aiz nagiem ir sēru lentes. Līdz ausīm acetātlentē. Es nodarbojos ar montāžu. Lūk, viss mans noslēpums. Es esmu parasta montētāja.

— Jūs darāt godu savai profesijai, — Bezils Berlings teica.

Dievs pasargā noskatīties, kā cits lakstojas, Rūdolfs nodomāja, kad Grētiņa teica: «Jūs esat ļoti laipns,» — un paglaudīja Berlinga roku. Interesanti, kā viņa uzvedas gultā, vai viņai ir bijis daudz vīriešu un cTK viņu ir pašlaik. Ja pajautātu, viņa pateiktu.

— Grētiņ, — Rūdolfs griezās pie viņas, kad viņa, pieliekusi galvu, pārāk maigi skatījās uz aktieri. — Man jāiet un jāpasaka Džinai, ka viņa var kravāt mantas. Viņas pase ir pie manis, viņa droši vien gribēs lidot rit pat. Bet vispirms man vajag parunāt ar tevi.

Grētiņa savilka seju. Rūdolfs gandrīz viņai iecirta pliķi. Pēc visiem šīs dienas notikumiem viņš knapi valdījās.

— Izdzeriet, mījais, — Grētiņa teica Berlingam. — Mans brālis ir lietišķs cilvēks, darba bite, kas čakli lido no zieda uz ziedu.

— Pats par sevi saprotams. — Aktieris piecēlās. — Jā-iet un jāpārģērbjas. Izspēlēju trīs tenisa partijas — un neizbēgt man no saaukstēšanās, ja nepārģērbšos.

— Paldies par uzcienāšanu, — Grētiņa viņam pateicās.

— Nu ko jūs, ko jūsl

Rūdolfs atcerējās, ka Dvaiers arī sacīja: «Nu ko jūs!» Visi šodien ir pārāk laipni, viņš skābi nodomāja. Tikai ne es.

— Vakarā redzēsimies, Grētiņ? Pavakariņosim kopā? — Berlings vaicāja. Garš, bet kājas tievas un cīpslainas — Rūdolfs ievēroja. Es tenisa šortos izskatos labāk, viņš atriebīgi nodomāja.

— Droši vien, — Grētiņa atteica.

— Esmu priecīgs ar jums iepazīties, ser, •— Berlings griezās pie Rūdolfa.

Rūdolfs kaut ko noburkšķēja atbildei. Ja jau viņu Sauc par seru, it kā viņš stāvētu jau kapa malā, tad* drīkst būt aizkaitināts, kā jau tas piedien tādam vecumam.

Brālis un māsa noskatījās aktierī, kas gāja pa parketu atsperīgā, enerģiskā gaitā.

— Ak Dievs, Grētiņ, — Rūdolfs nošausminājās, kad aktieris nozuda, — un kur gan tu viņus tikai neatrodi?

— Sājā gadījumā ne sevišķi nākas izvēlēties, — Grētiņa sacīja. — Jāķer, kas pagadās pie rokas. Un kādu sliktu ziņu tu man tā steidzies paziņot? — Rūdolfs redzēja, ka viņa nemaz nav piedzērusies.

— Par Inīdu, — viņš atteica. — Man gribētos, lai tu rīt lidotu kopā ar Džīnu un Inīdu un pieskatītu viņu. Vai, pareizāk sakot, viņas abas.

— Ak Dievs! — Grētiņa nopūtās.

— Es nevaru Džīnai uzticēt savu meitu, — Rūdolfs drūmi turpināja.

— Bet vai tu pats nelido?

— Nē. Man vēl jānokārto daudz lietu. Un, kad^1 jūs [era-dīsieties Ņujorkā, padzīvo ar viņām manā dzīvoklī. Misis Džonsone ir Sentluisā, viņas nebūs vēl nedēļu.

— Dievs žēlo, Rūdij, — Grētiņa lūdzās, — es jau esmu tam vecumam pāri, lai kļūtu par aukli.

— Pēc visa, ko es esmu tavā labā darījis.,, — Rūdijs sadusmojās.

Grētiņa atmeta galvu un aizvēra acis, lai nekļūtu rupja.

— Nav ko katru dienu man atgādināt, ko tu esi manā labā darījis, — neatvērdama acis, Grētiņa izspieda caur zobiem.

— Katru dienu? — Rūdolfs piesējās viņas vārdiem,

— Kad es tev to teicu pēdējo reizi?

— Nav jau obligāti jāpasaka skaļi, dārgais brālīt. —< Viņa atvēra acis un iztaisnojās. — Labi, nestrīdēsimies. — Viņa piecēlās. — Uzskati, ka aukli esi nolīdzis. Vismaz es esmu laimīga atgriezties tur, kur slepkavības notiek tikai avīzēs, nevis pašu ģimenes ligzdā. Kad izlidos lidmašīna?

— Vienpadsmitos trīsdesmit. Tava biļete ir pie manis.

— Tu visu jau bijis izdomājis, ja?

— Jā. Visu. "

— Ko gan es bez tevis darītu, brālīt? — Grētiņa teica, Viņa smaidīja, taču viņš ievēroja, ka smaids bija samocīts. — Miers?

— Miers, — viņš atteica.

Pa ceļam uz liftu viņš apstājās pie portjē paņemt atslēgu.

— Kamēr jūs nebijāt, mister Džordeik, — portjē teica,

— bija atnākusi kāda dārna un atstāja jums vēstuli.

Viņš pasniedza Rūdolfam vēstuli un aploksni. Uz aploksnes sievietes rokrakstā, kurš likās viņam pazīstams, bija uzrakstīts tikai viņa uzvārds. Liftā viņš atplēsa ap< loksni un izņēma papīra lapu.

Vēstule bija no Zannas.

«Mans miļais amerikāni!

Lūdzu, nezvani man. Tu droši vien sapratīsi, kāpēc. Es pati piezvanīšu tev, tikko varēšu. Pēc nedēļas vai pat di-vām. Var gadīties tā, ka Parīzē uz visiem laikiem atteik-sies no kara. Ceru, ka Tu Antibā pavadi laiku jautri un nesteidzies braukt projām. Es ļoti skumstu bez Tevis. Ja vēlēsies man rakstīt, raksti uz pieprasījumu uz Nicas galveno pastu. Ceru, ka vēstulē nav kļūdu.

Esi piesardzīgs pie stūres.

Zanna»

Viņš saburzīja vēstuli, iebāza to kabatā, izgāja no lifta, piegāja pie numura durvīm un, pieņēmis cienīgu izskatu, ielika atslēgu atslēgas caurumā.

Džina stāvēja pie loga un lūkojās uz jūru. Kad viņš ienāca, viņa pat nepagriezās. Viņas jaunais un slaidais stāvs audekla vasaras kleitā, iekļauts atvērtā loga rāmī, izcēlās kā tumšs siluets uz debesu fona. Viņa viņam atgādināja koledžas meitenes, kuras dejoja universitātes ballē, kur viņš, lai piepelnītos, spēlēja orķestrī. Stāvot durvīs un redzot šo neaizsargātās jaunības ilūziju, viņš pēkšņi sajuta nelūgta, nevajadzīga žēluma uzplūdus.

— Labvakar, Džīnl — viņš teica un gāja pie viņas.

Viņa lēnām pagriezās. Viņš redzēja, ka viņas maigie,

līdz pleciem garie mati ir ieveidoti, acis nokrāsotas. Padzīvojusī sieviete, par kādu viņa kādreiz kļūs, bija zudusi.

— Labvakar, — viņa skumji atņēma. Arī balss skanēja kā parasti, lai gan nē — parasti tā bija aizsmakusi no alkohola, ļaunuma vai paššaustīšanās.

— Lūdzu, — viņš pasniedza viņai pasi. — Šodien to atdeva advokātam.

— Paldies, — viņa teica.

— Es paņēmu biļeti uz rītdienas lidmašīnu. Vari lidot uz mājām.

— Paldies, — viņa vēlreiz pateicās. — Bet tu?

— Es šeit būšu vēl vismaz nedēļu.

Viņa pamāja, atvēra pasi, aplūkoja savu fotogrāfiju un, skumji pakratījusi galvu, nometa pasi uz galda.

— Vismaz nedēļu.., — Džīna atkārtoja. — Tu droši vien esi noguris.

— Nekas.

Viņš atslīga krēslā. Tikai tagad viņš izjuta īstu nogurumu. Gulēja viņš slikti, nakts vidū viņš modās no sliktiem sapņiem.

— Kā Inīda? — viņš vaicāja.

— Nekas, — Džīna atbildēja. — Es viņai šodien nopirku bērnu jūrnieka krekliņu. Viņa tajā izskatās burvīgi un neatiet no spoguļa. Viņa pašlaik ēd vakariņas kopā ar aukli.

— Es vēlāk iešu viņai novēlēt labu nakti, — viņš sacīja. Tad atpogāja apkakli, palaida vaļīgāk kaklasaiti.

— Grētiņa lidos kopā ar jums, — viņš piebilda.

— Tas nav obligāti, — Džīna atsaucās, taču viņas balsī nebija ne vēsts no neapmierinātības. — Viņa droši vien gribētu palikt. Laiks ir brīnišķīgs, un es redzēju, ka viņu no pludmales pavadīja izskatīgs, jauns cilvēks.

— Viņai jātiek ātrāk Ņujorkā, — viņš sacīja. — Es viņu lūdzu padzīvot kopā ar tevi uņ Inīdu, līdz misis Džonsone atgriezīsies no Sentluisas.

— Viņai būs ar mums garlaicīgi, — Džīna iebilda.

— Es varu arī pati pieskatīt Inīdu. Man vienalga nav ko darīt. — Un atkal mierīgi, bez neapmierinātības vai izaicinājuma balsī.

— Manuprāt, būs labāk, jā blakus būs Grētiņa, — viņš piesardzīgi sacīja.

— Kā vēlies. Lai gan tu zini, ka es nedēļu varu nedzert. Zinu, —viņš apstiprināja. — Taču, kā saka, —

sargies pats, tad Dievs tevi sargās.

— Es domāju par mums, — viņa sacīja atkal mierīgi, bez naidīguma balsī. — Par to, kas mums bija jāpārdzīvo.

— Kāpēc neaizmirst to, kas mums bija jāpārdzīvo? — Rūdolfs vaicāja. Viņam nebija noskaņojuma klausīties iepriekš sagatavotas runas.

— Es domāju par mums, — viņa vēlreiz atkārtoja mierīgā tonī. — Tevis un Inīdas labā mums ir jāšķiras.

Beidzot, viņš domāja. Labi, ka ne viņš pirmais teica šos vārdus.

— Kāpēc mums neatlikt šo sarunu? — viņš maigi vaicāja.

— Kā vēlies. No manis tev nav nekāda labuma. Un viņai arī. Es tev vairāk neesmu vajadzīga... — Džīna pacēla roku, lai gan viņš pat nemēģināja viņu pārtraukt

— Tu jau veselu gadu neesi ienācis manā guļamistabā. Un šeit tev kāda ir, es zinu. Lūdzu nenoliedz.

— Es arī netaisos to darīt, — viņš sacīja.

— Tu neesi ne pie kā vainīgs, mīļais, — viņa sacīja.

— Es jau daudzus gadus tev traucēju. Cits tavā vietā jau sen būtu mani pametis. Un neviens viņu nenosodītu. — Viņa greizi pasmaidīja.

— Varbūt mum§ pagaidīt, kad atgriezīsimies mājās, Amerikā ... — viņš sāka, lai gan juta, ka smaga nasta nokrīt no viņa pleciem.

— Es gribētu parunāt šodien,— viņa iebilda, lai gan ne pārāk uzstājīgi. — Es visu dienu domāju par mums, vairak kā nedēļu neesmu ņēmusi mutē ne piliena alkohola, un tik skaidrā prātā un ar tik labu atmiņu es droši vien nekad vairs nebūšu. Vai tad tev nemaz nav interesanti uzzināt, par ko es domāju?

— Man negribētos, lai tu pēc tam nožēlotu pasacīto.

— Nožēlotu! — Viņa neveikli pamāja ar roku, it kā dzītu prom lapseni. — Es vienmēr nožēloju pasacīto. Un gandrīz vienmēr izdarīto. Ieklausies uzmanīgi, mīļais. Es esmu alkoholiķe un tāda būšu vienmēr. Izārstēties nav iespējams.

— Līdz šim mēs ne pārāk centāmies, — viņš sacīja. — Tajās iestādēs, kur tu biji, acīmredzot tev nepievērsa vajadzīgo uzmanību. Ir vēl citas klīnikas, kurās...

— Vari mani sūtīt uz jebkuru Amerikas klīniku, — viņa sacīja. — Lai jebkurš psihiatrs rakņājas manos sapņos. Lai man dod antabusu, no kura man jāvemj līdz spēku izsīkumam. Es vienalga dzeršu. Un kliegšu uz tevi kā me* gēra un apkaunošu tevi... Atceries, kā es to darīju ne reizi vien ... Lūgšu piedošanu un atkal darīšu to pašu, sēdīšos pie stūres piedzērusies un pakļaušu briesmām savu meitu, meklēšu, neko neatceroties, jaunu pudeli, un tā tas būs līdz tam laikam, līdz es nomiršu kādā dienā. Kaut tas pienāktu ātrāk, tāpēc ka man nepietiek spēka izdarīt pašnāvību. Un tāpēc es sevi neieredzu ...

— Lūdzu tevi, Džīna, nerunā tā, — viņš teica. Viņš piecēlās un piegāja pie viņas, taču viņa atkāpās, it kā baidoties viņa pieskāriena.

— Tagad es neesmu piedzērusies, — viņa sacīja, — es neesmu dzērusi jau vairāk par nedēļu, tāpēc izmantosim šo brīnišķīgo, negaidīto mirkli, palūkosimies uz visu ar skaidru prātu un pasaulei par brīnumu izdarīsim skaidrus secinājumus. Es aizbraukšu kaut kur tālu, prom no acīm, piemēram, uz Meksiku. Pietiekami tālu, vai ne? Uz Spāniju? Zini, es taču runāju spāņu valodā. Uz Sveici? Man teica, ka tur esot neparastas slimnīcas, kur divu trīs mēnešu laikā iegūstot teicamus rezultātus.

— Labi, — viņš piekrita. — Brauc laiku pa laikam uz diviem trim mēnešiem. Neatkarīgi no tā, vai mēs izšķirsimies vai ne.

•/

82

— Un neizliksimies, ka es esmu spējīga strādāt. — Nekas nevarēja apstādināt šo monotono balsi — tāda balss ir cilvēkiem, kurus vajā uzmācīga ideja. — Tiesa gan, pateicoties nelaiķim tētiņam, es varu dzīvot, neko sev neliedzot, pat izšķērdīgi. Tikai palīdzi man pārvest kapitālu uz Inīdas vārda un noformēt aizbildniecību, tāpēc ka, ja nu es būšu piedzērusies, man var patrāpīties kāds skaistulis itālis, kas gribēs ar viltu man izmānīt visu manu īpašumu. Un, lai tu nemocītos tāpēc, ka esi mani noniecinājis un palaidis vienu klejot pa šo tumšo un bīstamo pasauli, es nolīgšu kādu jaunu, spēka pilnu sievieti, kura būs mana kompānija un atradīsies blakus, kad es piedzeršos līdz nemaņai... Vai atradīs man, kad vajadzēs, vīrieti.

— Apklusti! Pietiekl — viņš pārtrauca.

— Nedusmojies, mans mīļais puritāni, — viņa iesmējās. — Patiesība ir tā, mans mīļais, ka es esmu nogurusi cīnīties. Pat konfederātu armijas kareivji, pat tie galu galā padevās. Es neesmu spējīga vairs manevrēt. Es esmu izmisusi. Es ilgāk vairs nevaru cīnīties. Nevaru cīnīties ar tevi, ar alkoholu, ar vainas apziņu un mūsu laulību, lai arī ko šis vārds pašlaik nozīmētu mums abiem. Laiku pa laikam, kad būšu normālā stāvoklī, es savas kompanjones pavadībā ieradīšos apciemot Inīdu. Tev nav obligāti jā-būt klāt. Šodien, lūdzu, neko nesaki, bet rīt, kad sēdināsi mani lidmašīnā, atceries, ko es ierosināju, un sajūsminies par manu pašaizliedzību. Piekrīti, kamēr es neesmu pārdomājusi, citādi es visu mūžu būšu tev kā akmens kaklā.

— Paklausies, — viņš iesāka, — kad tu aizbrauksi no šejienes, izrausies no šīs nomācošās atmosfēras, tu...

— Atklāti sakot, mēs arī tavu dzīvi esam sabojājuši,— viņa turpināja. — Bet tu taču nepaliec jaunāks. Tu nedrīksti vēl piecdesmit gadus sēdēt pie kamīna un lūkoties ugunī, tev ir jārīkojas. Saki paldies šodienai. Pieķeries manam priekšlikumam. Nav zināms, cik ilgi tas paliks spēkā. Bet tagad — es zinu, ka tev bija gara un grūta diena, tu gribi noskūties, paiet zem karstas dušas, pārģērbties, izdzert martini un pavakariņot. Kamēr tu mazgāsies, es pasūtīšu tev martini. Nebaidies, līdz Ņujorkai es neņemšu mutē ne piles. Man gadās necilvēcīgi gribasspēka uzplūdi. Un tu pēc tam, lūdzu, uzaicini mani vakariņās. Mēs būsim divatā — tikai tu un es — un runāsim par dažādām lietām, piemēram, par to, kā tev dzīvot tālāk, kur jāmācās Inīdai, kāda sieviete tev galu galā jāapprec un ar ko tu guli šeit Ažūra krastā. Un, kad jau kļūs vēls un mēs abi būsim noguruši, atgriezīsimies savā burvīgajā, bezdievīgi dārgajā numurā un tu apgulsies kopā ar mani tavā gultā, jo rīt es aizlidošu uz Ameriku, bet tu, kamēr laiks nav sabojājies, paliksi šeit atšķetināt tos mezglus, ko es esmu sasējusi.

Viņš piecēlās, piegāja pie viņas un apkampa. Viņu kratīja drudzis. Seja viņai kvēloja, viņa dega kā ugunī.

— Atvaino mani, — viņa nočukstēja un, iespiedusi seju viņam krūtīs, apķēra viņu ar rokām. — Man droši vien vajadzēja pateikt to jau sen... varbūt pirms mūsu kāzām, tikai, manuprāt, tad es biju pavrsam cita.

— Tss, — viņš bezpalīdzīgi nočukstēja. — Aizbrauksim mājās — un viss tev rādīsies pavisam citādi.

— Kad es aizbraukšu uz mājām, — viņa atbildēja, — izmainīsies tikai tas, ka es kļūšu par vienu dienu vecāka. — Viņa atbrīvojās no viņa rokām un ar pūlēm pasmaidīja. — Tas nekādi neļauj izjust lielu prieku. Un tagad ej dušā. Kad tu iznāksi, es nedaudz zaudēšu savas runas dāvanas, toties uz galda, atgādinot tev, ka viss nav zaudēts, stāvēs martini. Es tev sastādīšu kompāniju, taču dzeršu tikai kokakolu.

Dušā viņš sāka raudāt. Kādā viņu kopdzīves brīdī viņu acīmredzot vēl varēja izglābt. Taču viņš bija pārāk aizņemts, pārāk norūpējies par citām lietām, lai nepalaistu garām šo mirkli un nāktu viņai palīgā, kad ceļš uz glābiņu vēl bija vaļā.

Nez kāpēc nekādi neizdevās noregulēt ūdeni. Tas bija vai nu pārāk karsts, vai ledains.

Viņš noberzējās ar asu dvieli, lūkojoties lielā spogulī un kaunoties par savu spēcīgo, muskuļoto ķermeni, kurš bija vainojams laulības pārkāpšanā.

Viņš lēnām apģērbās. Dārga, pirmklasīgi uzšūta apģērba pieskaršanās viņam bija patīkama. Tonizējošs līdzeklis ķermenim. Viņš uzģērba plānu vilnas kreklu, mīkstas kašmilona zeķes, labi izgludinātas flaneļa bikses, ērtas, līdz spīdumam nospodrinātas kurpes (paldies nabagajiem naksnīgajos koridoros), lieliski uzšūtu žaketi no auduma ar svītriņu. Tagad Grētiņa nevarētu teikt, ka viņš nesen gulējis ar sievieti.

Kad viņš vēlreiz iegāja viesistabā, martini stāvēja uz galdiņa blakus dīvānam, bet Džīna stāvēja pie loga, skatoties smaržīgajā krēslā, kuru pārtrauca spoži daudzkrāsainu uguņu punkti, kas virzījās uz rietumiem no Antibas pussalas. Dega tikai viena spuldze. Rokā Džīna turēja glāzi ar kokakolu. Viņa pagriezās, dzirdot viņa soļus.

— Kamēr tu biji dušā, zvanīja Grētiņa. Es viņai teicu, ka mēs vakariņosim divatā. Tev nekas nav pretī?

— Protams, ne.

— Viņu vakariņās esot uzaicinājis kaut kāds paziņa — tā vismaz viņa man sacīja.

— Es viņu redzēju, — Rūdolfs atsaucās.

— Iedzersim par... — Viņa pacēla glāzi. — Par ko gan mēs dzersim? — Viņa pasmaidīja. Istabas puskrēslā viņa izskatījās skaista un jauna. — Teiksim — par šķiršanos! —* Un iedzēra no glāzes.

Rūdolfs nolika glāzi uz galda.

— Es iedzeršu vēlāk, — viņš sacīja. — Aiziešu novēlēt Inīdai labu nakti.

— Ej, — Džīna atsaucās. — Zini, manuprāt francūzietei jāpiemaksā. Viņa bija tik maiga un pacietīga un lieliski uzraudzīja Inīdu.

— Tu nenāksi ar mani?

— Nē, — Džīna atteica. — Man vēl jānokrāsojas.

— Es ātri, — viņš apsolīja.

— Nesteidzies, — viņa atsaucas. — Mums priekšā vēl visa nakts.

Inīda svītrainajā jūrnieka krekliņā jau ēda vakariņas. Kad Rūdolfs gāja istabā, meitene smējās. Aukle nerunāja angļu valodā, tomēr viņas acīmredzot bija iemācījušās lieliski saprast viena otru. Šī spēja ar laiku izzudīs, Rūdolfs ar sāpēm nodomāja, tiklīdz Inīda sāks mācīties. Viņš noskūpstīja viņas pakausīti, apsveicinājās ar aukli.

— Atvainojiet mūs par šo kreklu, mesjē. Inīda jau ir nomazgājusies, taču nevēlējās uzvilkt pidžamu. Viņa saka, ka šonakt gulēs šajā krekliņā. Ceru, ka jums nekas nav pretī, es neuzspiedu ...

— Protams, nē. — Francūziete saprot, kur jāpiekāpjas. — Toties viņa labāk gulēs. — Tad viņš palūdza no rīta savākt meitenes lietas, jo viņa lido uz Ņujorku. Līdz tam laikam, kad es beigšu šeit kārtot savas lietas, es iemācīšos sarunāties franču valodā pat ar korsikāņu policistu. Nu ko — nav sliktuma bez labuma.

— Bien, monsieur— aukle atteica. [16]

Rūdolfs uzmanīgi paskatījās uz meitu. Viņa izskatījās vesela un apmierināta, vaigi viņai bija sārti no uzturēšanās saulē. Nu ko, viņš nodomāja, vēl viens pluss. Vismaz kādam mūsu ceļojums nācis par labu. Viņa ēda priecīgi, it kā tā būtu vēl viena rotaļa, bet pēc tam pēKšņi saņēma aukli aiz rokas. Rūdolfs nolēma pēc atgriešanās Ņujorkā atlaist misis Džonsoni. Misis Džonsone bija laba, taču viņai jau pāri piecdesmit gadiem un nav vairs prātā rotaļas.

Viņš vēlreiz noskūpstīja Inīdu uz pakauša un pieliecās. Viņa sacīja: «Ar labu nakti, tēt,» — un noskūpstīja viņu uz vaiga, nosmērējot to ar auzu pārslu putru. No Inīdas smaržoja pēc ziepēm un talka; ja nebūtu blakus aukles, viņš paceltu meitu no krēsla un cieši apskautu.

— Ar labu nakti, mans jūrnieciņ, priecīgus tev sap-ņus, — tā vietā viņš tikai pateica un izgāja no istabas.

Vakariņas bija pirmklasīgas, virs jūras spīdēja mēness, restorāns bija gandrīz tukšs, un oficianti drūzmējās ap viņu galdiņu. Džīna pieprasīja, lai viņš pasūtījumu papildinātu ar vīna pudeli tikai sev, un viņš piekrita. Noskaidrojās, ka viņiem ir par ko parunāt; sarunu tēmas bija jautras un nenopietnas, tāpēc saruna risinājās nepiespiesti, bez neveiklām pauzēm. Džīna noliecās pār šķīvi, un Rūdolfs, priecājoties par viņas mīkstajiem matiem, nodomāja: «Mēs esam no gumijas — izstiepjamies no savas būtības, bet pēc tam — vismaz ārēji — kļūstam tādi paši kā agrāk vai gandrīz tādi paši.»

Sēžot pie milzīga loga, kas bija vērsts pret tumšo jūru, pa kuru uz tālumā gandrīz nesaskatāmām salām gāja sudrabots drebošas mēnessgaismas celiņš, viņi nesteidzīgi dzēra kafiju un likās — par to viņš nešaubījās — apmierināti ar sevi un viens ar otru.

Pēc tam viņi lēnām gāja uz viesnīcu, un, kad nonāca pie sava numura, Džīna sacīja:

— Ej gulēt, mī]ais. Es tūlīt nākšu.

Viņš izģērbās un gulēja tumsā, gaidot Džīnu. Durvis klusu atvēras, bija dzirdams troksnis — Džīna novilka halātu, tad apgūlās viņam blakus. Viņš viņu apskāva, viņas ķermenis bija silts, un viņa nedrebēja. Viņi gulēja nekustīgi un drīz vien abi aizmiga.

Bet numurā, kas atradās talak koridorā, nemierīgi grozījās Grētiņa. Viņa gulēja viena ?— pēc garšīgajām vakariņām ar bagātīgu alkohola lietošanu. Jaunais cilvēks, gandrīz visskaistākais zālē, bija uzmanīgs, vēlāk kļuva uzstājīgs. Viņa gandrīz jau pateica «jā». Un tomēr nepateica. Pirms iemigšanas viņa nodomāja: ja mans velna brālītis nebūtu izspļāvis: «Un kur gan tu viņus atrodi?» — es noteikti tagad nebūtu viena.

7

No Bilija Ebota piezīmju grāmatiņas

19G8

Nejauši uzdūros jaunam žurnāla «Time» izdevumam. Un pēkšņi nodaļā «Noziegumi» es atklāju piezīmi par Džordeikiun — nepatīkams atgadījums mūsu ģimenē un kailas sievietes fotogrāfija. īss, bet iespaidīgs vēstījums par krahu, slepkavību un kaunu.

Es izgriezu šo piezīmi un pieliku to pie savām piezīmēm. Tā kalpos maniem pectečiem, ja tādi būs, par īsu ilustrā-ciju pie viņu ģenealoģijas koka.

«Kur, jūsuprāt, var satikt trīs savā laikā no Vācijas emigrējuša un pēc tam dzīvi pašnāvībā beiguša maiznieka, kurš dzīvojis mazā pilsētiņā pie Hudzo-nas, bērnus? Iedomājieties tik: uz jahtas pie Rivjē-ras. Pēc tam kad nesen Antibas ostā tika nogalināts Tomass Džordeiks, pagātnē pazīstams kā vidējā svara bokseris T omi js D ž о r d а 11 s, no Francijas kriminālpolicijas dosjē atklātībā nāca vēl vairāki vārdi, to skaitā: četrdesmit gadus vecais Rūdolfs Džordeiks, Toma brālis, miljonārs, bijušais Ņujorkas štata Vitbijas pilsētas mērs; Džordana dēls — V e z l i j s. D ž ī n a Preskota Džordeika, Rūdolfa sieva un Preskota farmaceitiskās impērijas mantiniece; Grētiņa В ē r ka, abu Džordeiku māsa un teātra un kino režisora Kolina Bērka atraitne.

Saskaņā ar ziņām, kas saņemtas no Antibas, Džor-dans miris no sasitumiem drīz pēc kāzām pēc tam, kad bija izrāvis savu iedzērušo svaineni no ostas bandīta ķetnām visai apšaubāmā Kannu naktsbārā.

Kā liecina Džina Džordeika, kura dzīvo lepnajā «Iīotel du Cap», viņai uzbruka, kad viņa iegāja bārā iedzert. Pēc tam atnākušais Džordans zvērīgi pie

si

kāva cilvēku, kas viņai piesējās. Nākamajā dienā Džordans tika nogalināts uz savas jahtas.

Francijas policijas pārstāvji paziņo, ka aizdomas krīt uz virkni personu.»

«Paldies Dievam, par mani nav ne vārda. Tā kā diez vai kāds iedomāsies par manu radniecību ar misis Bērku, pazīstamā režisora atraitni un ne ar ko slavu neieguvušo reklāmu sacerētāja Ebota bijušo sievu. Monika, protams, uzminētu, jo es viņai esmu daudz stāstījis par māti, taču, par laimi, Monika nelasa «Time». Pēc viņas domām, šis žurnāls paredzēts publikas izklaidēšanai, tāpēc tajā nav ko meklēt patiesību.

Es kādreiz domāju:■ kāpēc man nepamēģināt kļūt par žurnālistu? Es esmu ziņkārīgs un viltīgs, bet tās ir divas svarīgas īpašības žurnālistam.

Monikas nav mājās. Uz galda zīmīte. Viņas nebūs vairākas dienas. Monika uzskata, ka sievietēm atļauts vairāk nekā vīriešiem. Es pēc viņas jau skumstu.

Bagāžu ielika limuzīnā, kuru pasūtīja šveicars. Grētiņa, Džina un Inīda izvietojās uz aizmugurējā sēdekļa. Inīda —* ar asarām acīs, jo viņai bija jāšķiras no savas franču aukles. Rūdolfs trešo reizi pārbaudīja, vai biļetes ir savā vietā, un šoferis atvēra priekšējās durvis, kad pie viesnīcas piebrauca automašīna. No tās izkāpa neliela auguma pilnīga, nevīžīgi apģērbta sieviete ar sirmot sākušiem matiem, bet pie stūres bija maza auguma pilnīgs vīrietis.

— Jūs esat Rūdolfs Džordeiks? — sieviete vaicāja, dodamās pie viņa.

— Jā. — Sievietē bija kaut kas pazīstams.

— Tu droši vien mani neatceries, — sieviete sacīja. Viņa pagriezās pret mazo, resno vīrieti. — Es tev teicu, ka viņš mani neatcerēsies.

— Jā, teici, — vīrietis piekrita.

Bet es tevi atceros, — sieviete sacīja Rūdolfam. — Ļoti labi atceros. Es esmu Toma sieva, Vezlija māte. Es atbraucu pēc sava dēla. — Viņa ienira lielajā somā, kas karājās viņai uz rokas, un, izņēmusi «Time» eksemplāru, pavicināja to Rūdolfam pie sejas.

— Ak Dievs! — Rūdolfs nostenējās. Viņš bija aizmirsis par žurnālistu un teleksu. Bet žurnālists gan nebija aizmirsis par viņu. Nabaga Vezlijs — viņa vārds jau

nedēju bija miljonu īpašums, un vēl daudzus gadus uz viņu raudzīsies ar ziņkāri un, lai kur viņš arī nebūtu, ies klāt un vaicās: «Atvainojiet, vai jūs neesat tas un tas?»

— Atļaujiet paskatīties, kas tur rakstīts, — Rūdolfs pastiepa roku pēc žurnāla. Žurnālists bija atnācis, pirms Vezlijs nonāca cietumā, taču, protams, varēja nelikties mierā un noskaidrot lietu līdž galam. Rūdolfs sadrūma, iedomājoties, kādās krāsās «Time» spējīgs aprakstīt Vez-lija kautiņu ar angli, kurš atrodas slimnīcā ar smadzeņu satricinājumu.

Terēze atkāpās un paslēpa žurnālu aiz muguras.

— Ej un nopērc pats sev žurnālu, — viņa paziņoja. — Spriežot pēc tā, kas šeit uzrakstīts, tu to vari atļauties. Tu un tava pusdumjā plikā sieva.

Ak Dievs! Viņi izrakuši veco fotogrāfiju! Cilvēcei gan būtu laime, ja kādā jaukā dienā zilām ugunīm sadegtu visu avīžu arhīvi uz zemeslodes.

— Te viss ir uzrakstīts, — Terēze ļauni secināja. — Šoreiz tev ar naudas palīdzību nav izdevies izpestīt manu bijušo vīriņu, ko? Beidzot viņš saņēmis pēc nopelniem!

— Atvainojiet, Terēze, — Rūdolfs sacīja. Pilnīgi nesaprotams, kā Toms varēja viņu apprecēt. Droši vien laulību ceremonijas laikā viņš bija vai nu nemaņā piedzēries, vai narkotiku apdullināts. Kad Rūdolfs viņu redzēja pēdējo reizi — pirms trim gadiem Hīta kantorī, kur viņš iedeva viņai naudu, lai viņa varētu braukt uz Rino un dabūt šķiršanos, — viņa bija blondīne un svēra vismaz par divdesmit mārciņām mazāk. Taču arī tad viņa izskatījās ne sliktāk un arī ne labāk kā pašlaik. — Atvainojiet, ka jūs nepazinu. Jūs esat izmainījusies.

— Tu mani ne pārāk esi iegaumējis. — Viņa neslēpa savu īgnumu..— Iepazīsties ar manu vīru — misteru Krei-leru.

— Labdien, mister Kreiler.

Vīrietis kaut ko noburkšķēja atbildei.

— Kur mans dēls? — Terēze vaicāja asā torti.

— Rūdij, — Grētiņa viņu pasauca no mašīnas, — mes varam nokavēt. — Rūdolfa sarunu ar šiem ļaudīm viņa nedzirdēja.

Rūdolfam kļuva karsti, lai gan rīts bija diezgan vēss.

— Atvainojiet mani, misis Kreiler, — viņš sacīja, — taču mēs steidzamies uz lidostu ...

— Jums neizdosies aizmukt no mums, mister Džor-deik, — Terēze izgrūda, bikstot viņam sejā sarullēto «Time». — Ne jau tāpēc es braucu pāri okeānam, lai tu aizlidotu man deguna priekšā.

— Es nekur nelidoju, — arī Rūdolfs paaugstināja balsi. — Es pavadīšu savu ģimeni un atgriezīšos. Pēc divām stundām mēs varam šeit satikties.

— Es gribu zināt, kur ir mans dēls, — Terēze pastā* vēja uz savu, turot viņu aiz piedurknes un neļaujot iesēsties mašīnā.

Ja

ūs vēlaties to zināt — viņš ir cietumā.

— Cietumā! — Terēze iekaucās un ar traģikas pilnu žestu pielika rokas pie kakla. Pēc viņas reakcijas Rūdolfs redzēja, ka par to žurnālā nekas nebija rakstīts.

— Saņemiet sevi rokās! — Rūdolfs asi sacīja. — Nekas nopietns jau nav noticis.

— Tu dzirdēji, Edij? — Viņa nelikās mierā. — Mans dēls ir aiz restēm, bet viņš saka, ka nekas nopietns nav noticis.

— Es dzirdēju, ko viņš sacīja, — misters Kreilers atsaucās.

— Tā tik ir ģimenīte! Uztici viņiem bērnu, — Terēze turpināja tikpat spiedzošā balsī, — un nespēj pat apgriezties, kad viņš jau nonācis policijā. Laime, ka viņa papucīti piežmiedza, citādi es neuzziņātu, kur viņš atrodas, un tikai Dievam zināms, par ko viņu tur pārvērstu. Zini, kam jāsēž cietumā... — Viņa atlaida Rūdolfu, atkāpās soli un, teatrāli izstiepusi draudu pilnu rādītājpirkstu, drebošā balsī iekliedzās: — Tev ar tavām mahinācijām, kukuļiem un netīro naudu!

— Kad jūs nomierināsieties, — Rūdolfs sacīja, mēģinādams iesēsties mašīnā, — es jums visu paskaidrošu. — Un griezās pie šofera: — Allons-y^17.

Viņa rāvās uz priekšu un atkal saņēma viņu aiz piedurknes:

— Nē, tik viegli jūs vaļā netiksiet, mister.

— Laidiet vaļā, jūs dumjā sieviete, — Rūdolfs sadusmojās. — Man tagad nav laika ar jums runāt. Lidmašīna negaidīs, lai cik skaļi mēs kliegtu.

— Edij! — Terēze spiedza. — Vai tu ļausi viņam doties prom?

— Klausieties, mister Džordeik... — vīrietis sāka.

— Es jūs nepazīstu, ser, — Rūdolfs atteica, — un lūdzu neiejaukties. Ja jūs gribat parunāt ar mani, pagaidiet, kamēr es atgriezīšos. — Viņš diezgan rupji nokratīja Terēzes roku no savas piedurknes, un šveicars, kurš iznāca atvadīties, ar draudošu skatu gāja uz viņas pusi.

Rūdolfs ātri iesēdās mašīnā, aizcirta durvis un nospieda drošinātāju. Šoferis ātri satvēra stūri un ieslēdza aizdedzi. Kad viņi izbrauca aiz vārtiem, Terēza stāvēja, dusmīgi vicinot žurnālu.

— Kas tur notika? — Grētiņa vaicāja. — Mēs nedzirdējām, ko šī sieviete teica.

— Tam nav nozīmes, — Rūdolfs atcirta. — Tā ir Vez-lija māte.

— Kā viņa ir pārvērtusies! — Grētiņa piezīmēja. — Un ne uz labo pusi. Ko viņai vajag?

— Ja viņa ir sev uzticīga, — viņš atteica, — viņai vajadzīga nauda. — Būs jāaizved Grētiņa malā un jālūdz, lai viņa parūpējas, ka pie Džīnas nenonāk žurnāls «Time».

No lidostas atklātās galerijas Rūdolfs skatījās, kā gaisā paceļas lidmašīna. Viņi atvadījās mierīgi. Viņš apsolīja atgriezties Ņujorkā, tiklīdz būs iespējams. Viņš centās nesalīdzināt šodienas atturīgo atvadīšanos ar svētku noskaņu, kas valdīja lidostā, kad viņi atlidoja un Toms kopā ar savu līgavu viņus sagaidīja, bet līcī stāvēja iziešanai jūrā sagatavotā «Klotilde», kurai, ejot cauri kanālam starp salām, vajadzēja nogādāt viņus Kannās uz svinīgajām pusdienām un peldēšanos.

Lidmašīna nebija vairs redzama. Rūdolfs nopūtās un izgāja cauri lidostas ēkai, cīnoties ar vēlmi nopirkt avīžu kioskā «Time». Lai arī kas tur būtu rakstīts, tas, protams, prieku viņam nesagādās. Interesanti, viņš domāja, kā gan izdodas cilvēkiem, par kuriem raksta regulāri, piemēram, politiskajiem darboņiem, ministriem, aktieriem, piespiesties paņemt no rītiem rokā laikrakstu.

Atcerējies, ka hotelī viņu gaida pilnīga sirmot sākusi sieviete un viņas mazais, resnais vīrs, viņš atkal nopūtās. Kā šai šķebīgajai personai izdevies atrast sev vīru? Un pie tam otro. Starp citu, ja šis cilvēks no «Time» vēl joprojām ir Antibā, jāpalūdz, lai viņš sameklē uzņēmumu, kurā Terēzi — ar izdomātu uzvārdu, protams, — policija savāc publiskajā namā. Viena fotogrāfija ir otras vērta. Nabaga Vezlijs,

Lai attālinātu satikšanos, viņš lūdza šoferi aizvest viņu uz Nicu. Viņi brauca pa ielu, kurā dzīvoja 2anna. Iela kā iela. Viņš nezināja, ko darīs, ja viņa nejauši izies no mājas ar bērniem vai vīru virsnieku. Droši vien neko. Taču viņa neiznāca.

— Brauciet uz hoteli, — Rūdolfs sacīja. — Pa tālāko ceļu, gar jūru.

Pirms iebraukšanas Antibā viņi pabrauca garām ostai. Rūdolfs redzēja «Klotildi», uz klāja rosījās sīka figūra — Dvaiers. Rūdolfs nelūdza šoferi apstāties.

•— Es savas tiesības zinu, — Terēze pastāvēja uzšāvu. Viņi trijatā stāvēja nelielā laukumiņā hoteļa parkā, kur neviens nevarēja dzirdēt viņu sarunu. Kad Rūdolfs iegāja hoteļa vestibilā, viņš laulātos draugus sastapa sasprindzināti gaidot. Viņi sēdēja ar seju pret seju, ar izteiktu nelabvēlību skatāmies apkārt un ar visu savu izskatu izrādot klusējošu nosodījumu hoteļa iemītniekiem, kas, meklējot izklaidēšanos, gāja viņiem garām uz tenisa kortiem Vai peldbaseinu. Ceļā uz parku Rūdolfs mierīgi, īsos vārdos un bezkaislīgā balsī izstāstīja viņiem, kāpēc Vezlijs nonāca policijas rokās un kāpēc tagad viņam jādodas uz Ameriku. Viņi sadrūmuši klausījās viņā, un Terēze paziņoja:

Indianapolisā, kur ar misteru Kreiteru dzīvojam, mēs bijām pie advokāta, un man ir zināmas manas mātes tiesības. — Terēzes balss iedarbojās uz Rūdolfa dzirdi kā krīta skrapstoņa pret tāfeli. — Vezlijs nav pilngadīgs, un, tā kā viņa tēvs ir miris, tad, kā teica advokāts, es esmu viņa likumīgā aizbildne. Vai ne, ka tā teica advokāts, Edij?

— Jā, advokāts tā teica, — misters Kreilers apstiprināja. — Tieši tā.

— Kad es izņemšu viņu no cietuma, — Terēze turpināja, — es aizvedīšu viņu uz pieklājīgu namu, kur viņš izaugs par īstu kristieti.

— Vai jums neliekas, ka pēc tās dzīves, kādu jūs esat dzīvojusi, būtu labāk reliģiju likt mierā?

— Vari nekautrēties, runā atklāti. Misteram Kreileram ir zināms, kādu dzīvi es esmu dzīvojusi. Tiesa, Edij?

— Tiesa, — Edijs māja ar galvu, un viņa resnais du-bultzods kratījās vienā taktī ar galvas mājieniem.

— Es biju prostitūta un es nebaidos to atzīt, — gandrīz ar lepnumu balsī paziņoja Terēze. —•. Taču es labo-jos. Debesis būs vairāk prieka par vēl vienu grēku nožē-lotāju... — Viņa apklusa. — Tālāko zini pats, nemaz nešaubos, lai gan tu, gan visa jūsu ģimenīte jau sen aizmirsuši par Dievu.

— Diemžēl, — Rūdolfs meloja ar nevainīgu izskatu, — es neatceros, kas tur tiek teikts tālāk.

— Nav svarīgi, — viņa ātri atsaucās. — Misters Krei-lers ir mormonis, un, pateicoties viņam, es pieņēmu viņu ticību un atgriezos baznīcas klēpī. Tavai zināšanai — es vairāk nekrāsoju matus, kā tu to varēji ievērot, ja būtu kaut reizi atļāvies pievērst man uzmanību, un nedzeru ne ^'koholiskos dzērienus, ne kafiju, ne tēju.

— Apsveicu jūs, Terēze, — Rūdolfs sacīja. Viņš bija kaut kur lasījis, ka mormoņu sekta plešas plašumā daudz ātrāk nekā jebkura cita kristiešu sekta, taču, pieņemot Terēzi savās rindās, mormoņi noteikti sajutīs, ka savus tīklus izpletuši pārāk plaši. Viņš varēja iedomāties, ar kādu satricinājumu uz Terēzi Džordeiku lūkojās «Pēdējās dienas svētie» baznīcas vecākie Soltleiksitijas lūgšanu mājā, uzņemot viņu savā kompānijā. — Taču es lāgā nesaprotu, kāds tam visam sakars ar Vezliju.

— Tiešs. Viņš atgriezīsies.

Es zinu jūsu ģimeni. Es zinu Džordeikus, vari nešaubīties. Jūs visi esiet iegrimuši zaņķī un grēkā.

Terēzes vārdu krājums, secināja Rūdolfs, ir jūtami mainījies, pārejot jaunā ticībā. Bet vai uz labo pusi?

— Nedomāju, ka iemesls Vezlija ieslodzījumam cietumā uz pāris dienām par kautiņu naktsbārā slēpjas manā ateismā, — viņš sacīja. — Un jūsu zināšanai, — viņš piebilda nenoturoties, — ja es esmu iegrimis zaņķī un grēkā, tad tā tomēr nav mana pamatnodarbošanās.

— Es nevienu nevainoju, — Terēze paziņoja, lai gan katrā viņas vārdā un katrā žestā bija jaušams nosodījums, — taču tu nenoliegsi, ka viņš bija tev uzticēts kā tēvocim un ģimenes galvam laikā, kad gandrīz nogalināja cilvēku..,

—- Labi, labi, — Rūdolfs noguris atsaucās. Viņš gribēja, lai viņa aiziet, izgaist kopā ar savu zemo un resno vīru ar sakniebtajām lūpām, taču, kad viņš atcerējās, ka Vezlijs var nonākt šī Indianapolisas pārīša varā, viņam kļuva baigi. Viņš nevarēja izdomāt, kā to izjaukt, un tomēr bij_a noJēmis darīt visu, kas ir viņa spēkos. — Ko jūs vēlaties? — Viņš jau paskaidroja viņiem, ka Vezliju pēc sešām dienām iesēdinās Amerikas aviosabiedrības lidmašīnā, taču noslēpa, ka ir pieņēmis lēmumu ievietot viņu uz gadu labā internātskolā, bet pēc tam sūtīt uz Franciju turpināt izglītību un ka viņš pats (egoistisku apsvērumu vai radnieciskas augstsirdības dēj?) arī atgriezīsies Francijā un uzraudzīs zēnu.

— Ko es gribu? — Terēze atkārtoja. — Es gribu, lai viņš izaugtu par pieklājīgu cilvēku, nevis par džungļu iemītnieku, kāds bija viņa tēvs.

— Jums, bez šaubām, ir skaidrs, — Rūdolfs sacīja, — ka, ja viņš paliks Statos, tad nepaies pat ne divi gadi, kā viņu iesauks armijā un viņš var nonākt Vjetnamā un tur iet bojā.

— Viss Dieva ziņā, — Terēze atsaucās. — Vai tu esi ar mani vienisprātis, Edij?

— Viss ir Dieva rokās, — misters Kreilers apstiprināja. — Mans dēls arī ir armijā, un es esmu lepns par to. No sava likteņa zēnam neizbēgt, tāpat kā pārējiem cilvēkiem šajā pasaulē.

— Manam dēlam nav vajadzīgs blats, — Terēze paziņoja.

— Vai jums neliekas, ka vispirms jājautā pašam Vez-lijam, ko viņš grib?

— Viņš ir mans dēls, — Terēze atteica, — un man nav viņam jāprasa. Es atbraucu uz šejieni raudzīties, lai viņu neapmānītu un nenoņemtu viņam pienākošos daļu, kura viņam pienākas, sadalot tēva atstāto mantojumu. — Ak tā, Rūdolfs nodomāja, tas jau ir tuvāk patiesībai.

— Tiklīdz tiks pārdota šī greznā jahta, par kuru rakstīts žurnālā, — Terēze turpināja tajā pašā spiedzošajā tonī, — es pielikšu visas pūles, lai manu dēlu neapietu, par to vari nešaubīties. Bet mūsu advokāts katru papīrīti izlasīs, esiet mierīgs, mister Džordeik.

— Tāda gadījumā, — Rūdolfs piecēlās, — tālākā saruna man šķiet nelietderīga. Vezlija pamāte, kura, pēc visa spriežot, tiks nozīmēta par mantojuma administratori, arī atradīs advokātu, un šie abi advokāti mācēs atrast kopēju valodu. Bet man nav laika. Visu labu.

— Pagaidi mirklīti, — Terēze izbijās. — Ko tu pēkšņi tā uzskrūvējies?

— Gribu atgulties, — Rūdolfs sacīja. — Es no paša rīta jau uz kājām.

— Kāpēc tu nejautā, kur mēs esam apmetušies? — viņa uzsauca. Uzvara, kura tika gūta ar tādu aizdomīgu vieglumu — droši vien tā bija pretinieka viltība —, pēkšņi sāka slīdēļ: ārā no viņas rokām.

— Un mūsu adrese Amerikā? Misteru Kreileru ļoti ciena Indianapolisā. Tur viņam ir savs bizness. Viņš nodarbojas ar bezalkoholisko dzērienu pildīšanu pudelēs. Viņam strādā trīssimt cilvēku. Iedod viņam savu vizītkarti, Edij.

— Nepūlieties, mister Kreiler, — Rūdolfs sacīja. — Man nav vajadzīga jūsu adrese ne šeit, ne Indianapolisā. Es jūs nevēlos redzēt, — viņš nenovaldījās.

— Es gribētu apciemot savu puisēnu, — Terēze vilka savu. — Es gribu paskatīties, ko viņi cietumā izdarījuši ar manu nabaga dēliņu.

— Noteikti, — Rūdolfs sacīja. — Protams, apskatieties. — Nez kāpēc Hīta kantorī, kad viņš deva viņai naudu šķiršanās prāvai, Terēzes mātes instinkts bija daudz vājāks, jo, redzot uz viņas vārda izrakstīto čeku, viņa bez vārda runas parakstīja dokumentu, kas viņai atņēma tiesības uz dēlu.

— Es esmu nolēmis viņu adoptēt, kā tas norādīts likumā, — misters Kreilers iejaucās sarunā. — Misis Kreilera vēlas, lai viņš aizmirstu Džordeiku uzvārdu.

— Tas jāizlemj viņam un viņa mātei, — Rūdolfs teica.

— Tomēr kārtējā tikšanās reizē varu viņam nodot jūsu vēlēšanos.

— Kad tu iesi uz cietumu? — Terēze jautāja. — Es negribu, lai tu runātu ar viņu divatā, lejot indi viņa dvēselē ... Es iešu tev līdzi.

— Nu nē, ar mani jūs nekur neiesiet, — Rūdolfs atteica. — Cietumā es parasti ierodos bez pavadoņiem.

— Bet es nemāku franču valodu, — viņa sāka īdēt.

— Un es nezinu, kur ir cietums. Un ja nu policisti nenotic, ka es esmu viņa māte...

— Tās ir jūsu problēmas, misis Kreilera, — Rūdolfs sacīja. — Es negribu ilgāk redzēt ne jūs, ne jūsu vīru. Pasakiet savam advokātam, lai saistās ar advokātu kantori «Hīts, Berouzs un Gordons» Voltstrītā. Jūs, manuprāt, tur jau esat bijusi, misis Kreilera.

— Nelietis! — Terēze teica, un tas īsti neskanēja, kā mormoņiem pienākas.

— Visu labu! — Rūdolfs pasmaidīja. Viņš pamāja viņiem un aizgāja, bet viņi — resni, maziņi, dusmīgi — palika stāvam laukumiņā starp priedēm. Rūdolfu no dusmām kratīja drudzis, tam pievienojās pilnīgas bezizejas sajūta un trauksme par nabaga zēnu, kas sēž Grasas cietumā, taču šajā minūtē viņš ne ar ko nevarēja viņam palīdzēt. Lai Vezliju izrautu no mātes apkampieniem, bija nepieciešama neredzeta mēroga īpaša operācija, bet šodien viņš nebija spējīgs izdomāt pat savu pirmo soli. Lai arī misis Terēze Kreilera ir kļuvusi par uzticamu kristieti, tiklīdz pavīdēja naudas vēsma, viņa uzreiz atcerējās uzvedības normas, kādas piemita viņas iepriekšējai profesijai. Ak Dievs, vēl jābrīdina Keita par to, kas viņu gaida.

Viņš ātri sakravājās. Šveicars pasūtīja viņam numuru Senpoldevansā hotelī «Colombe d’Or». Hotelis Grasā gan bija tuvāk cietumam, uz kuru viņš devās gandrīz ik dienas. Senpoldevansa bija tuvāk Žannai. Viņš izvēlējās Sen-poldevansu. Palikt «Iiotel du Cap» nav vērts, turpretī aizbraukt ir pamats. Viņš šveicaram palūdza pārsūtīt uz viņa vārdu pienākošo pastu, bet nekādā ziņā nevienam neteikt, kur viņš apmeties. Viņš paziņoja Žannai par savu jauno dzīvesvietu vēstulē uz pieprasījumu, kuru adresēja uz Nicas Galveno pastu.

Nokāpis lejā, lai norēķinātos — koferi jau bija salikti mašīnā —, viņš ar atvieglojumu pārliecinājās, ka Krei-leri aizgājuši. Tad viņš paņēma rēķinu un nopūtās.

Ažūra krastā pat nelaime dārgi maksā. Lai arī tas bija viens no labākajiem pasaules hoteļiem, vairāk viņš šeit savu kāju nespers. Un ne jau tikai cenas dēļ.

Vispirms viņš brauca uz ostu. Vajag, lai Dvaiers un Keita zinātu, kur viņu meklēt. Kad Rūdolfs uzkāpa uz jahtas klāja, Dvaiers spodrināja varu jahtas priekšgalā. Ieraudzījis Rūdolfu, viņš iztaisnojās un pastiepa viņam roku.

— Kā iet? — Rūdolfs jautāja.

— Ne sevišķi labi, — Dvaiers paraustīja plecus. — Skrūves un vārpstas vēl joprojām nav. Tās nopirka Itālijā, bet itālieši, kamēr nav apmaksāts rēķins, nedod atļauju izvest pāri robežai. Es katru dienu pa telefonu runāju ar apdrošināšanas kompāniju, taču viņi nesteidzas. Viņi nekad nesteidzas. Tikai sūta man arvien jaunas un jaunas veidlapas, kas jāaizpilda, — viņš apvainots piebilda. — Un pieprasa, lai tās parakstītu Toms. Itālieši acīmre-

Vizot uzskata, ka Francijā neviens nevar nomirt. Pie tam viss jāpārtulko viņu valodā. Labi, ka man pilsētā ir pazīstama oficiante, kura zina itāliešu valodu, tikai neko nesaprot mūsu lietās, un viņai jāprasa citiem, kā itāļu valodā sauc dažādas ierīces,’ gaitas ugunis, jūras augus, peldošas atlūzas un tamlīdzīgas lietas. Es gandrīz vai jūku prātā no tā visa.

— Labi, Trusi, — Rūdolfs sacīja, ar pūlēm apspiezdams vaidu. — Atsūtiet visus papīrus man. Es pats nodarbošos ar šo lietu.

— Liels paldies, Rūdij, — Dvaiers atviegloti nopūtās.

— Es pārceļos uz Senpoldevansu, — Rūdolfs sacija,

— uz hoteli «Colombe d’Or».

— Pareizi darīts. Jūsu hotelis acīmredzot maksā kaudzi naudas. Paraugies uz visām šīm milzīgajām jahtām, uz dārgajiem hoteļiem un nevari vien nobrīnīties, kur cilvēki ņem naudu. Vismaz es to nevaru saprast.

— Trusi, — pats nezinādams, kāpēc, Rūdolfs pēkšņi sāka attaisnoties, — jaunībā es biju vēl nabagāks nekā jebkurš no jūsu paziņām.

— Jā. Toms man stāstīja. Jūs strādājāt kā zirgs. Es neesmu pret tiem, kas paši izsitušies cilvēkos. Es par viņiem sajūsminos. Manuprāt, jums ir tiesības uz visu, kas jums ir.

— No daudz kā, kas man ir, — Rūdolfs atbildēja, — es ar prieku atteiktos.

— Es saprotu, par ko jūs runājat.

Uz brīdi iestājās neveikls klusums.

— Es cerēju satikt pie jums Keitu, — Rūdolfs sacīja.

— Ir viens sarežģījums, par ko viņai jāzina. Kā viņa?

Dvaiers mirkli padomāja, tad teica:

— Viņa aizbrauca. Šorīt aizlidoja uz Angliju.

— Jums ir viņas adrese?

— Jā, ir. — Dvaiers piesardzīgi atteica.

—- Iedodiet man, — Rūdolfs sacīja. Un īsos vārdos pastāstīja Dvaieram par Kreileru vizīti, par juridiskajām problēmām, ar kurām Keitai nāksies saskarties vai kuras vismaz būs jāatrisina viņas vārdā.

— Toms man stāstīja par savu sievu, — Dvaiers lēnām pamāja ar galvu. — Briesmīga skandāliste, vai ne?

— Tā nav viņas galvenā vērtība, — Rūdolfs atbildēja. Viņš redzēja, ka Dvaiers nevar izlemt — dot viņam Kei-tas adresi vai ne. — Trusi, — viņš sacīja, — es gribu

uzdot jums vienu jautājumu. Vai jūs ticat, ka es cenšos izdarīt visu iespējamo Keitas, Vezļija un, starp citu, arī jūsu labā?

— Man neko nevajag, — Dvaiers atsaucās. — Kas attiecas uz Keitu ... — Viņš dīvaini, gandrīz sievišķīgi papleta rokas, it kā viņam būtu grūti izskaidrot Rūdolfam situāciju. — Tajā dienā viņa sarunājās ar jums rupji, es zinu. Nē, viņa nebūt netur ļaunu prātu uz jums, nē. Es pat teiktu, ka viņa ... — Atkal tas pats žests. — Tikai viņa... — Viņš nevarēja atrast piemērotu vārdu. — Viņai nodarīja sāpes. Taču viņa ir gudra sieviete. Viņa tiks galā. Sevišķi tagad, kad viņa atgriezusies mājās, Anglijā. Jums ir ar ko pierakstīt?

Rūdolfs izņēma no kabatas piezīmju grāmatiņu un pildspalvu. Dvaiers nodiktēja adresi.

— Telefona nav, — Dvaiers sacīja. — Cik es saprotu, viņas radinieki zeltā nepeldas.

— Es viņai uzrakstīšu, tiklīdz kaut ko uzzināšu, — Rūdolfs teica. Viņš palūkojās visapkārt, ieraudzīja balti noberzto klāju, mirdzošo reliņu un varu. — Uz jahtas ir pilnīga kārtība, — viņš piezīmēja.

— Kārtība kā jau kārtība, bet visus darbus neapda-rīt, — Dvaiers atteica. — Es sarunāju to nodot remontā tieši pēc divām nedēļām. Līdz tam vajadzētu atnākt no Itālijas tām velna ierīcēm.

— Trusi, — Rūdolfs pavaicāja, — cik, jūsuprāt, maksā «Kjotilde»? Cik par viņu dos?

— Cik tā maksā un cik par to dos — tās ir dažādas lietas, — Dvaiers atsaucās. — Ja saliekam kopā tās sākotnējo cenu un visu mūsu darbu kopā ar Tomu, visus uzlabojumus, jauno radaru, ko jūs uzdāvinājāt viņam uz kāzām — tiesa, tās vēl ir jāuzstāda —, būs kādi simts tūkstoši dolāru. Bet, ja jāpārdod ātri, kā jūs sacījāt, skaidrojot mums par īpašuma sadalīšanu, tas ir, vēl šajā mēnesī, kad sezona jau gandrīz ir beigusies un nevienam nav vēlēšanās veselu ziemu maksāt par jahtas uzturēšanu — tās parasti pērk pavasara beigās —, tad, lūk, ja jāpārdod ātri un starpsezonā un ja cilvēkiem ir zināms, ka jūs steidzaties ātrāk tikt no tās vaļā, tad, protams, viņi ņems jūs stingri un labākajā gadījumā jūs dabūsiet kādus piecdesmit tūkstošus. Taču es netaisos jūs pierunāt. Jums jāpastaigā, jāapskatās, jāparunā ar mākleriem šeit, Kannās un Sentropesā. Saprotat? Varbūt viņiem ir vēlēšanās iegādāties jahtu par pienācīgu cenu.

— liet vai pie jums neviens vēl nav griezies? — Rū-dolfs viņu pārtrauca.

— Nē.Dvaiers pakratīja galvu. — Domāju, ka An-tibā ari negriezīsies. Pēc slepkavības un visa kā cita.

Manuprāt, labāk tai dot jaunu nosaukumu un pārdzīt nz citu ostu. Bet vēl labāk — uz citu valsti. Itāliju, Spāniju vai vēl kur. Varbūt pat uz Pireju, tas ir, Grieķiju... Cilvēki ir māņticīgi, kad runa ir par kuģi.

— Trusi, — Rūdolfs sacīja, — jūs tikai nedusmojieties, bet es gribu parunāt ar jums, lūk, par ko. Kādam no jums vienmēr jāatrodas uz jahtas, kamēr tā nav pārdota ...

— Protams.

— Un šim cilvēkam ir jāmaksā, ja?

— Jā, — Dvaiers nelabprāt piekrita.

•— Cik parasti tādā gadījumā maksā?

— Tas atkarīgs, — Dvaiers izvairīgi sacīja, — no uzticētajiem darbiem, no cilvēka kvalifikācijas un tamlīdzīgām lietām.

— Nu, piemēram, cik jūs saņemtu, ja būtu uz cita kuģa?

— Redziet, ja es būtu nolīgts agrāk — tagad jau visas komandas ir nokomplektētas—, man maksātu droši vien kādus piecsimt dolārus mēnesī.

— Lieliski, — Rūdolfs nopriecājās. — Jūs saņemsiet piecsimt dolāru mēnesī.

— Es neuzprasījos, — Dvaiers sadrūma.

— Es zinu, ka jūs neuzprasījāties. Taču saņemsiet.

— Tikai atcerieties, ka es neesmu uzprasījies. — Dvaiers pastiepa roku, un Rūdolfs to paspieda. — Zēl, — viņš piebilda, — ka Toms nekad neuzzinās, kā jūs rūpējaties par mums ar Keitu, par puisi un «Klotildi».

— Es uz tādiem komplimentiem arī neuzprasījos. — Rūdolfs pasmaidīja.

— Uz kuģa, liekas, palika mazliet viskija, — Dvaiers deva mājienu.

— Izdzersim, — Rūdolfs piekrita.

— Dzert viskiju man iemācīja jūsu māsa, misis Bērka ... Grētiņa ... — Dvaiers sacīja, kad viņi pārgāja uz kajīti. — Viņa jums nestāstīja?

; — Nē. Viņa jūsu romānu tur noslēpumā.

Taču, redzot, ka Dvaiers nesmaida, viņš vairs ne ar vārdu Grētiņu nepieminēja.

Viņi iegāja stūres mājā un izdzēra silto viskiju. Dvai-ers atvainojās par ledus trūkumu.

Pirms aiziešanas Rūdolfs sacīja:

— Ja mēs netiksimies agrāk, es tātad redzēšu jūs lid-ostā, kad aizlidos Vezlijs. Neaizmirsāt?

— Man viss ir pierakstīts, — Dvaiers atteica. — Es savākšu viņa mantas un aizvedīšu tās. — Viņš apklusa, noklepojās. — Viņam ir vesela mape ar fotogrāfijām. Jahtas, ostu, kurās mēs iegājām, uzņēmumi, tēva, manas un Keitas fotogrāfijās... Dažādi uzņēmumi. Vai tos arī pielikt pie viņa mantām? — Viņš pielika glāzi pie lūpām un, aizvēris acis, izdzēra ar tādu izskatu, it kā tas viņam neko nemaksātu.

— Ielieciet, — Rūdolfs atteica. — Atmiņas nodara sāpes, bet tās ir nepieciešamas.

— Gribat vēl iedzert?

— Nē, pateicos, — Rūdolfs atsaucās. — Es vēl neesmu pusdienojis. Varbūt paēdīsim kopā?

— Paldies, Rūdij, — Dvaiers pakratīja galvu, — bet es jau paēdu. — Dvaieram ir sava norma, Rūdolfs saprata. Viņš pieņem vienu pakalpojumu dienā. Ne vairāk.

Dvaiers rūpīgi ar lupatu notīrīja slapjos apjus, kas bija palikuši uz galda, un devās spodrināt jahtas priekšgalu. Bet Rūdolfs nokāpa krastā.

Piereģistrējies jaunajā hotelī, Rūdolfs paēda pusdienas terasē ar skatu uz līdzenumu, kas bija it kā nokopēta no Renuāra gleznas, tad piezvanīja uz Antibu vecajam advokātam, paziņojot, ka «Klotilde» tiek pārdota, un lūdza advokātu pārstāvēt jahtas īpašnieku intereses.

— Ja jums nepiedāvās vairāk par simts tūkstošiem dolāru, paziņojiet man. Es pats to nopirkšu.

— Tas ir ļoti cēli no jūsu puses, — advokāts piebilda. Traucējumi bija tik lieli, ka viņu bija grūti dzirdēt.

— Tīri lietišķa pieeja.

— Skaidrs, — advokāts atsaucās. Abi zināja, ka tie ir meli. Taču tam nebija nozīmes.

Pēc tain Rūdolfs piezvanīja uz Ņujorku Džonijam Hītam un ilgi ar viņu sarunājās.

— Nu ir gan lietiņas! — Hīts teica. — Labi, darīšu, ko varēšu. Un ar nepacietību gaidīšu vēstuli no Kreileru advokāta.

jon

Pēc tam Rūdolfs uzvilka peldbikses un četrdesmit reizes pārpeldēja baseinu turp un atpakaļ. Galvā viņam nebija nevienas domas, bet ķermenis, kad viņš iznāca no ūdens, bija patīkami noguris.

Viņš ilgi sēdēja uz baseina malas, sūcot aukstu alu. Viņam bija tik labi, ka viņš jutās vainīgs. Interesanti, viņš domāja, dusmojoties uz sevi par šo domu, — ko gan es darītu, ja mani pēkšņi pasauktu pie telefona un paziņotu, ka lidmašīna, kurā ir mana ģimene, iekritusi jūrā?

8

No Bilija Ebota piezīmju grāmatiņas

1968

Ģimene ari ir pārdomu priekšmets. Tā ir milestiba un sabrukums. Ne vienmēr. Taču diezgan bieži. Pēc Freida, tā ir skatuve, uz kuras tiek spēlēta grieķu traģēdija, asinsgrēks, tēva slepkavība un citas izpriecas. Briesmīgi pat iztēloties, kāda bija slavenā Vīnes ārsta ģimenes dzīve.

Interesanti — vai Jungs bija iecietīgāks? Jāpajautā Monikai. Viņa mums ir pārgudrības krātuve.

Starp cilu, viņa nekad nerunā par savu ģimeni. Zem katra jumta savas peles.

Ne reizi neesmu ticies ar Vezliju Džordeiku. Nabaga puisis! Kārtējais likteņa kāršu spēles upuris. Interesanti — vai tēva slepkavība pozitīvi ietekmēs viņa dvēseles izaugsmi? Kad noslīka mans vectēvs, Rūdolfs un mana māte bija salīdzinoši jauni, tomēr tas viņu dvēselisko izaugsmi nekādi neietekmēja.

Es mīlēju vecomāti par to, ka viņa atdeva man visu savu dvēseli. Taču pret manu māti viņa izturējās diezgan vēsi, un tāpēc pat vecāsmātes bēru dienā māte turējās maliņā. Interesanti — vai manās bērēs māte ari turēsies maliņā? Man ir priekšsajūta, ka es nomiršu jauns. Māte ir dzelzs cilvēks, viņa dzīvos mūžīgi un pārdzīvos visus savus vīriešus.

Vai mani apvaino viņas miesaskāre? Jā.

Bet vai mana personīgā miesaskāre un Monikas miesaskāre mani apvaino? Nē. Netaisnība — tā ir monēta, ar kuru jaunākā paaudze norēķinās ar vecāko.

Māte ir neizvēlīga savos sakaros. Tēvs, kad viņš bija fauns un enerģisks, spriežot pēc viņa vārdiem, ari neizcēlās ar izveligumu savos sakaros. Bet es — nē. Es, kā jau alkoholiķa dēls, turos tālāk no tēva netikumiem.

Dēli saceļas. Meitas aizbēg. Es neizdarīju ne vienu, ne otru. Es paslēpos. Tas nebija grūti, pateicoties iesaukumam armijā. Interesanti būtu satikties ar manu brālēnu Vezliju, ar kuru es pagaidām neesmu pazīstams, salīdzināt mūsu domas — mūsu dzistās taču tek vienas asinis.

Hipiji savās komūnās pilnīgi degradējuši jēdzienu par ģimeni. Es nevarētu dzīvot šādā komūnā. Tur valda pilnīgs higiēnas trūkums pretējā dzimuma attiecībās. Mežonīgs eksperiments, kam nolemta izgāšanās. Ierindas mācība jau sen pagātnē. Ja es lasu, skujos vai guļu gultā ar sievu, bet blakus grozās svešs bērns — prieka nekāda.

Interesanti — vai es pēc kādiem desmit gadiem dzīvošu piepilsētā, spēlēšu bridžu un visu sestdienu un svētdienu bez apstājas skatīšos pa televizoru futbolu? Braukt uz pilsētu uz darbu? Apmainīties ar sievām? Balsot par kārtējo Niksonu?

Par vēlu. Es skumstu pēc Monikas.

Vezlljs, tīri noskūts un kārtīgi apģērbts — kostīmu viņam no «Klotildes» atveda Rūdolfs —, sēdēja un gaidīja policistu, kuram viņš jānogādā lidostā.

So kostīmu viņam nopirka tēvs vairāk kā pirms gada, un tagad tas krūtīs bija kļuvis par šauru, bet piedurknes par īsām. Kā Vezlijs arī gaidīja, tēvocis Rūdolfs visu bija nokārtojis. Lai gan ne labākajā veidā, ja ir jālido prom no Francijas. Amerikā viņš nekad nebija juties laimīgs, bet Francijā viņš bija laimīgs — vismaz līdz tai dienai, kad gāja bojā tēvs.

Grasas cietumā nemaz nebija tik slikti. Policists, kuram viņš iesita, dienēja Kannās, Grasā nerādījās un viņam nepiesējās, bet apsardzei un juge d’instruction, kurš to nopratināja, viņš bija gandrīz vai slavenība, pateicoties tēva nāvei, tam, ka viņš zināja franču valodu, ka piekāva angli, kuru vietējā policija uzskatīja par kausli. Bez tam Vezlijs bija pieklājīgs un nevienu neaizskāra. Liela nozīme bija arī naudai, kuru laiku pa laikam tēvabrālis deva apsardzei, kā arī viņa organizētais zvans no Amerikas konsulāta.

Vezlijam patika, ka Rūdolfs ne reizes nedeva pat mājienu, ka gaida no Vezlija pateicību. Vezlijs ar prieku būtu izrādījis pateicību, ja zinātu, kā to izdarīt. Izdomāšu pēc tam, viņš nolēma. Bet pagaidām viņam nebija par ko runāt ar tēvoci, kuru acīmredzot mulsināja tas, ka Vezlijs sēž aiz restēm, it kā tas būtu noticis viņa — tēvoča vainas dēļ.

Viens no apsardzes vīriem pat iemanījās paņemt no arhīva materiāliem Danoviča fotogrāfiju. Tagad, ja Vezlijs satiks šo nelieti, viņš viņu obligāti pazīs.

Par to viņš nevienam nestāstīja. Viņš arī agrāk neizcēlās ar atklātību — pat ar tēvu viņam nebija viegli runāt par sevi, lai gan par savu dzīvi tēvs izstāstīja viņam gandrīz visu, atbildēja uz visiem jautājumiem. Bet tagad Vezlijs pavisam ierāvās sevī. Viņam it kā kaut kas draudēja, viņš to juta, taču nevarēja saprast, kas viņam draud. Lai kas tas arī nebūtu, vajag klusēt. Viņš to saprata jau pirms daudziem gadiem, kad māte iekārtoja viņu tajā nolādētajā karaskolā.

Ar māti arī jāievēro piesardzība. Viņa te kauca un raudāja, kliedza uz viņu, bet pēc tam siekalojās, apsolīja, ka viņam sāksies jauna dzīve, kad viņa kopā ar savu kārtējo vīru aizvedīs viņu uz Indianapolisu. Kāda velna pēc viņam tā cita dzīve?

Viņš jautāja tēvocim, vai viņam obligāti jādodas uz Indianapolisu, un Rūdolfs ar skumju izskatu atbildēja: «Kamēr, tu esi nepilngadīgs, jā.» Tam bija kāds sakars ar naudu, bet kāds — to viņš nesaprata. Nospļauties. Aizbrauks paskatīties, bet, ja nepatiks, — aizbēgs.

Viņam paziņoja, kad viņam jāaizbrauc.

Viņš skuma pēc skolas. Mācību gads jau sākās, bet reizē ar to septembrī sākās arī basketbola sacensības. Pagājušajā gadā viņš bija labākais spēlētājs un zināja, ka šinī gadā viņi arī cer uz viņu. Labi būtu, ja viņi vieni paši vairāk paspēlētu, tad justu, cik tiem grūti bez viņa. Dīvaini, ka viņu uztrauc tādi sīkumi, kad tikko gājis bojā tēvs, taču skolai viņa dzīvē bija svarīga nozīme un viņš nevarēja to piepildīt tikai tāpēc vien, ka pieaugušie nepievērsa šim apstāklim nekādu nozīmi. Viņš juta, ka atšķirībā no visiem citiem tēvs viņu saprastu.

Skolā daži bērni smējās par viņu tāpēc, ka viņš ir amerikānis un slikti runā franču valodā. Viņam niezēja rokas viņus iekaustīt, taču viņš cietās, tāpēc ka zināja: ja tēvam liksies, ka viņš kaujas, viņu gaida smags sods. Tagad nav ko baidīties, viņš rūgti konstatēja. Reizē ar skumjām pēc tēva radās ari jauna brīvības sajūta. Tagad es pats darīšu kļūdas, viņš sev sacīja, un lai cilvēki vai nu tās piedod, vai iet pie velna. Tēva kļūdu piedot nav viegli. Viņš lūdza gan Dievu par tēvu, bet sevī domāja — lai pats ir nolādēts, ja tam piedos. Tēvs nolēma izcelties, tēloja augstsirdību, bet viņš, Vezlijs, tagad sēž mēslos. Visīstākajos mēslos, viņš domāja, apģērbies tīrās drēbēs.

Nošķindēja atslēga — un kamerā ienāca policists, kuram viņš bija jāpavada uz lidostu. Lai gan tas bija ģērbies privātdrēbēs — vieglās biksēs un sportiskā jakā, tūlīt bija redzams, ka tas ir policists. Ar tādiem pašiem panākumiem viņš varētu uzvilkt arī baleta triko.

Ak, kā smaržoja uz ielas! Vezlijs jau bija aizmirsis, kāds ir svaigs gaiss.

Viņi iesēdās parastajā, nevis policijas automašīnā. Vezlijs iekārtojās uz priekšējā sēdekļa. Apaļais policists, grūti pūšot, aizspraucās pie stūres. Vezlijs paskatījās uz viņa pārsisto degunu un gribēja pajautāt, vai viņam ir kaut reizi ticis pa galvu ar alus pudeli un vai viņam ir gadījies nogalināt cilvēku, taču pēc tam nolēma, ka labāk parunāt par kaut ko citu.

Policists atvēra mašīnā visus logus un lēnām brauca pa līkumaino kalnu ceļu.

— Kāds jauks laiks, vai ne? — viņš ievēroja. —* Tagad mēs ar tevi labi izvizināsimies. — Uzdevums nebija grūts, un viņš centās no tā gūt maksimālo apmierinājumu. Bija agrs rīts, bet no policista nāca alkohola smaka. — Tātad no Francijas tu atvadīsies. Zēl gan. Nākamreiz zināsi, ka jākaujas bez lieciniekiem. — Viņš iesmējās pats par savu joku. — Ko tu darīsi Amerikā?

— Turēšos tālāk no policijas, — Vezlijs atteica.

— Nu un pareizi, — policists viņu paslavēja. — Sieva visu laiku piesienas: «Brauksim uz Ameriku, brauksim uz Ameriku!» Par policista algu — vari iedomāties? — Viņš no sāniem palūkojās uz Vezliju. — Un tavs tēvocis — viņš ir bagāts cilvēks? — viņš pavaicāja.

— Miljonārs.

— Uzreiz redzams. — Policists nopūtās, paskatījās uz savu saburzīto jaku. — Man patīk, kā viņš ģērbjas. Un jūtams, ka viņš ir ietekmīgs cilvēks. Tāpēc tevi arī sūta uz mājām.

Mājām — tas ir spēcīgi sacīts.

— Nekas, drīz vien atbrauksi pie mums kā tūrists un varēsi svaidīties ar naudu, — viņš piebilda.

— Ja tikai līdz tam pie jums nebūs revolūcija, — sacīja Vezlijs. Cietumā viņš bija iepazinies ar diviem cilvēkiem, kuri paziņoja, ka viņi ir komunisti un ka drīz sāksies revolūcija.

— Par to labāk paklusē, — policists viņu drūmi brīdināja. — Sevišķi Amerikā. Citādi viņi novērsīsies no mums. — Un, būdams norūpējies par to, ka amerikāņiem ir slikts iespaids par francūžiem, piebilda: — Vai tik tu negrasies mājās stāstīt avīžniekiem, kādām mocībām tevi pakļāva franču policijā, lai piespiestu atzīties?

— Man nebija ko atzīties, — Vezlijs atteica. — Visi redzēja, kā es iesitu salaud^18. Lai gan, protams, var stāstīt, kā viens no jūsu paziņām mani piekāva automašīnā pa ceļam uz prefektūru. — Viņš nosmīnēja. Viņam bija patīkami pēc ieslodzījumā pavadītajām nedēļām braukt pa lauku apvidu, garām bagātīgi ražojošiem augļu kokiem un ziedos grimstošiem laukiem. Bet nesteidzīgā saruna ar draudzīgo policistu deva iespēju nedomāt par to, kas viņu gaida lidostā un Indianapolisā,

— Ko tad tu gaidīji? — policists aizvainots jautāja. — Tevi, visiem redzot, kaut kāds zaļknābis ar vienu sitienu nogāž zemē — un lai tu pēc tam brauktu ar viņu tumšā mašīnā un nenorēķinātos? Visi mēs esam cilvēki.

— Labi, — Vezlijs augstsirdīgi piekrita, — klusēšu.

— Tu neesi slikts puisis, — policists teica. — Graša par tevi labi atsaucas. Es redzēju tipu, ar kuru sastrīdējās tavs tēvs. Viņš izskatās tā, it kā būtu pakļuvis zem vilciena. — Viņš pamāja ar galvu kā cilvēks, kas pazīst tādas lietas. — Tavs tēvs viņu ātri atšifrēja. Ļoti veikli.— Viņš atkal no sāniem palūkojās Vezlijā. Seja viņam bija nopietna. — Par tipu ir zināms policijai. No sliktās puses, — viņš piebilda. — Taču pagaidām viņam izdodas izvairīties no soda, kuru viņš sen jau nopelnījis. Viņš ir saistījies ar bīstamiem cilvēkiem. Tevi izsūta ne tikai tādēļ, lai uzturētu kārtību Francijā, bet arī tavas drošības dēļ.

— Dīvaini, — Vezlijs piezīmēja, — visi zina, ka viņš ir slepkava, bet atrodas brīvībā.

J Nelietim (franču vai.),'

— Aizmirsti to, ko zina visi, mans draugs,_— stingrā balsī atsaucās policists. — Aizmirsti, brauc mājās un uzvedies, kā nākas.

— Klausos, ser, — Vezlijs atsaucās, atcerēdamies visos sīkumos seju fotogrāfijā; šauras acis — kā spraudzi-ņas, augsti, asi vaigu kauli, plānas lūpas un tumši, sprogaini mati. Viņš gribēja sacīt: «Labāk aizmirstiet par cilvēku, kurš nogalināja manu tēvu. Vienkārši — aizmirstiet.» Bet viņš savaldījās. — Man pie jums ir viens lūgums.

— Kāds? — Policista balsī bija jūtams profesionāls aizdomīgums.

— Vai mēs nevaram nobraukt gar ostu? Es gribētu vēlreiz palūkoties uz jahtu.

— Kāpēc gan ne? — piekrita policists, palūkojies pulkstenī. — Vēl ir agrs, laika mums pietiek.

— Ļoti laipni no jūsu puses, ser, — Vezlijs pateicās. Franču valodā- «C’est trēs gentll de votre part, monsieur.» Viena no pirmajām frāzēm, kuru tēvs viņam iemācīja, kad atveda uz Antibu. Tēvs gandrīz nerunāja franciski. Taču teica: «Ir divi teikumi, ko varžu rijēji ļoti rnii. Pirmais: «5Т/ vous plait,» kas nozīmē «lūdzu», un «C’est tres gentil de voire part». Atcerējies? Atkārto.»

Vezlijs neaizmirsa tēva mācību.

— Man ir dēls tavā vecumā, — policists sacīja. — Arī jūk prātā kuģu dēļ, Visu brīvo laiku tup ostā. Es viņu brīdināju: ja kļūsi par jūrnieku, negribēšu tevi pazīt. Ja šeit nebūtu visu šo kuģu, policijai nebūtu ko darīt. Kas tikai netiecas šurp, — viņš drūmi piebilda. — Alžīrieši, dienvidslāvi, grieķi, korsikāņi, sicīlieši, nūdisti, mazgadīgie noziedznieki no Anglijas, no mājām aizbēgušas meitenes, bagāti dīkdieņi, kuri nevar dzīvot bez narkotikām... — Viņš kratīja galvu, uzskaitot šīs policijai ne pārāk patīkamās veltes. — Un tagad katra smirdoša pilsētele, kas atrodas jūras krastā, būvē ostu. Šeit visas Francijas gendarmeriey netiks galāl Ņemsim par piemēru tavu gadījumu. — Un viņš bargi pakratīja ar pirkstu uz Vezlija pusi, atcerējies, ka ved noziedznieku, kuru izraida no Francijas.

— Tu domā, ka tas, kas ar tevi notika, būtu noticis, ja tu dzīvotu, piemēram, Klermona-Ferānā? [18]

— Tas, kas notika ar mani, ir gadījums, — Vezlijs atsaucās; viņš jau nožēloja, ka lūdzis braukt gar ostu.

— Visi tā saka. Bet kam pēc tam jāieved kārtība? Policijai.

— Bet par ko jūs gribētu, lai kļūst jūsu dēls? — Vezlijs nolēma, ka jāmaina temats.

— Par advokātu. Lūk, kam ir nauda, draudziņ. Mans padoms tev: atgriezies Amerikā un izmācies par advokātu. Vai tu esi kādreiz dzirdējis, ka advokāts sēž cietumā?

— Es arī par to domāju, — Vezlijs sacīja, cenzdamies atgriezt policistam agrāko labo noskaņojumu,

— Padomā nopietni.

— Obligāti, ■— Vezlijs apsolīja, vēloties, lai policists aizvērtos.

— Un nekad nenēsā līdzi ieroci. Saprati?

— Jā, ser.

— Ieklausies tāda cilvēka padomā, kurš ir redzējis dzīvi un kuram nav vienaldzīgs jaunās paaudzes liktenis.

Tagad Vezlijam bija skaidrs, kāpēc tieši šim policistam uzticēja viņu aizvest uz lidostu. Lai iecirknī kaut uz mirkli tiktu vaļā no viņa un viņa pamācībām.

Policists nomurmināja kaut ko nesaprotamu un aizsmēķēja cigareti, uz mirkli noņēmis rokas no stūres. Mašīna bīstami aizslīdēja sāņus. No dūmiem Vezlijs ieklepojās. Ne tēvs, ne Trusis nesmēķēja.

Kad viņi piebrauca pie ostas, Vezlijs ieraudzīja «Klo-tildi». Uz klāja neviena nebija. Bet viņš nez kāpēc visu laiku gaidīja, ka no stūres mājas kuru katru mirkli iznāks tēvs un pārbaudīs trosi. Tēvs vienmēr uztraucās, ka pēkšņi var sākties vētra, — tad troses var neizturēt. Izbeidz, Vezlijs pats sev teica, izbeidz, viņš nekad neiznāks uz klāja. Varbūt atvērt mašīnas durvis, izlēkt ārā un aizbēgt? Uz mirkli varētu paslēpties no resnā policista, paslēpties, bet, kad paliks tumšs, uzlavīties uz «Klotildes» klāja, izvest to jūrā un doties uz Itāliju, jo līdz Itālijai ir tuvāk nekā līdz kādai citai valstij. Nez vai policists šautu? Zem vējjakas bija jūtama pistoles maksts. Nē, riskanti. Nedrīkst. Vismaz šodien viņam jāuzvedas saprātīgi. Viņš vēl atgriezīsies Antibā.

— Kuģi! — policists teica ar nicinājumu balsī un uzspieda akseleratoram.

Vezlijs aizvēra acis. Viņš vairs negribēja redzēt «Klo* tildi».

Rūdolfs ar Dvaieru gaidīja viņu pie reģistratūras galda. Dvaieram pie kājām stāvēja ar māksiīgo ādu apdarinātā Vezlija mugursoma, bet rokās viņš turēja lielu, dzeltenu aploksni.

— Tava māte un viņas vīrs, — Rūdolfs sacīja, — jau ir izgājuši pases kontroli un gaida tevi. Viņi lido ar to pašu lidmašīnu.

Vezlijs pamāja. Viņš baidījās, ka sāks raudāt. — Viss būs kārtībā, mesjē Džordeik. — Policists godbijīgi griezās pie Rūdolfa:- — Es iešu kopā ar viņu un iesēdināšu viņu lidmašīnā.

— Mērci, — Rūdolfs pateiGās.

—- Lūk, tavas mantas, — Dvaiers norādīja uz mugursomu. — Tev tā būs jānosver. — R.ar godu atvadām Dvaiers bija uzvilcis uzvalku. Vezlijs ne reizi nebija redzējis Dvaieru uzvalkā, pat kāzās viņš bija bez žaketes. Vezli-jam likās, ka Dvaiers ir kļuvis īsāks un stipri novecojis; uz pieres un ap lūpām viņam bija daudz sīku grumbiņu.

— Bet šeit — fotogrāfijas, — Dvaiers piemetināja, pasniedzot viņam aploksni. — Tu tās saglabā. Ja nu kādreiz gribēsies tās aplūkot. •— Viņš runāja izklaidīgi, it kā no tālienes.

— Paldies, Trusi, — Vezlijs paņēma aploksni.

Rūdolfs pasniedza viņam papīra lapu.

— Te ir divas adreses: mana mājas un katram gadījumam — ja nu es kur aizbraucu — mana drauga Džo-nija Hīta kantora adrese. Ja tev ko vajag,,. — Viņa balss arī skanēja nepārliecinoši.

Nav pieradis, ka viņa ģimenes locekli pavada policists, Vezlijs nosprieda, salocīja lapu un ielika to kabatā.

—■ Sargi sevil — Dvaiers teica, kamēr Rūdolfs meitenei pie reģistrācijas galda uzrādīja Vezlija biļeti un noraudzījās, kā nosver viņa bagāžu.

— Neuztraucies par mani, draudziņ, — Vezlijs atteica, cenšoties runāt mundri.

— Par ko gan jāuztraucas? — Dvaiers pasmaidīja, taču smaids iznāca greizs. — Vēl jau redzēsimies, ko?

— Protams, — Vezlijs nespēja smaidīt.

— Laiks, — policists sacīja franciski.

Vezlijs paspieda roku tēvocim, kuram bija tāds izskats, it kā pēo stundas viņi atkal redzēsies, un Dvaieram,

kurš, tieši otrādi, skatījās tā, it kā viņi atvadītos иг

mūžu.

Vezlijs neatskatoties policista pavadībā izgāja cauri pases kontrolei. Policists ierēdnim uzrādīja savu apliecību un pamirkšķināja.

Māte un viņas vīrs, kuru Vezlijs agrāk nebija redzējis, gaidīja viņu pie izejas, it kā baidīdamies, ka viņš var aizbēgt.

— Tu esi nobālējis, — māte ievēroja. Mati viņai bija izspūruši. Viņa izskatījās tā, it kā būtu pabijusi desmit balles stiprā vētrā.

— Es jūtos normāli, —• Vezlijs atsaucās. — Tas ir mans draugs, — viņš norādīja uz policistu. — Viņš ir no policijas un angliski nerunā.

Policists nedaudz paklanījās. Pagaidām viss bija normāli — viņš varēja atļauties būt galants.

— Paskaidro viņiem, ka man tevi jāiesēdina lidmašīnā, — viņš sacīja franču vālodā.

Vezlijs paskaidroja. Māte atrāvās, it kā policistam būtu lipīga slimība.

— Iepazīsties ar savu jauno tēvu, — māte sacīja. — Tas ir misters Kreilers.

— Esiet sveicināts! — misters Kreilers izteica televīzijas diktora tonī un sniedza Vezlijam roku.

— Novāciet rokas! — Vezlijs mierīgi teica.

— Nepiegriez vērību, Edij, — māte steidzīgi teica. — Viņš šodien ir sanervozējies. Tas ir pilnīgi saprotams. Ar laiku viņš iemācīsies savaldīties. Varbūt tu gribi dzert, mazais? Kokakolu vai apelsīnu sulu?

— Viskiju, — Vezlijs teica.

— Klausieties, jaunais cilvēk.., — misters Kreilers iesāka.

— Viņš joko, — māte steidzīgi iejaucās. — Tiesa, Vez-lij?

— Nē.

Sievietes balss skaļrunī paziņoja par vietu ieņemšanu lidmašīnā.

Policists saņēma Vezliju aiz rokas.

— Man pavēlēts iesēdināt tevi lidmašīnā, — viņš teica franču valodā.

Ak, vajadzēja riskēt, kad mēs braucām garām ostai, Vezlijs domāja, dodoties uz izeju. Māte ar vīru gāja viņam pa pēdām.

Rūdolfs aizveda Dvaieru uz Antibu. Visā ceļā viņi nepārmija ne vārdu. Pirms ieejas ostā Dvaiers sacīja:

— Es izkāpšu šeit. Man vajag dažu labu satikt. — Abi zināja, ka viņš ies uz kafejnīcu un piedzersies un ka viņam gribas pabūt vienam. — Vai jūs vēl nebraucat projām?

— Pagaidām ne, — Rūdolfs atbildēja. — Nedēja droši vien paies, kārtojot dažādas lietas.

*— Tātad mēs vēl redzēsimies, — Dvaiers sacīja un iegāja kafejnīcā. Viņš atpogāja krekla apkaklīti, noņēma kaklasaiti un, saņurcījis to, iebāza kabatā.

Rūdolfs ieslēdza aizdedzi. Kabatā viņam atradās vēstule no Zannas. Viņa atbrauks uz «Colombe d’Or» pusdienlaikā un šonedēļ var satikties katru dienu. Viņa rakstīja, ka Parīzē atkal karo.

Kad nodzisa uzraksts «Piesprādzējiet jostas» un lidmašīna lidoja pāri Montekarlo, dodamās rietumu virzienā, Vezlijs izņēma no aploksnes fotogrāfijas un sāka tās aplūkot. Viņš neredzēja, ka māte pārgāja eju un noliecās pār viņu. Ieraudzījusi viņa rokās fotogrāfijas, viņa pieliecās un izrāva tās viņam no rokām.

— Tev tās vairāk nebūs vajadzīgas, — viņa paziņoja. —*• Nabaga mazais, cik daudz tev jāaizmirst.

Viņš negribēja strīdēties ar viņu — vēl par agru —, tāpēc neko neteica un tikai skatījās, kā viņa plēš fotogrāfijas, metot driskās uz grīdas. Acīmredzot viņa ir skandāliste. Tātad Indianapolisā nebūs jāgarlaikojas.

Viņš palūkojās iluminatorā un ieraudzīja, kā lejā lēnām slīd projām, pazūdot zilajā jūrā, viņa mīļais, zaļais Anti-bas līcis.

Otrā daļa

X

No Bilija Ebota piezīmju grāmatiņas 1969

NATO daudz runā par pārvietotajām personāmt par vā* ciešiem no Polijas, par Austrumvācijas un Rietumvācijas vāciešiem, par palestīniešiem, par armēņiem, par ebrejiem no arābu valstīm, par Tunisijas un Libijas itāliešiem, par Aiziras francūžiem. Un, bez šaubām, runās vēl vairāk. Par ko gan lai runā armijas viri, kuri guļ un gudro, kā izraisīt karu?

Man ienāca prātā, ka ari es piederu pārvietotajām personām, jo atrodos tālu no mājām, esmu piebāzts ar sentimentālām un, bez šaubām, laika un attāluma izskaistinātām atmiņām par laimīgu un priecīgu dzīvi dzimtenē, neesmu lojāli noskaņots pret sabiedrību (tas ir, ЛЯУ armiju), kurā aiziet manas izsūtīšanas gadi, lai gan tā mani baro un apģērbj, kā ari maksā daudz vairāk, nekā es, ņemot vērā manas visai pieticīgās spējas un pilnīgo patmīlības trūkumu, mācētu nopelnīt savā dzimtajā zemē.

Es neesmu nekam pieķēries, bet tas nozīmē, ka esmu spējīgs uz nelietību. Mana pieķeršanās Monikai labākajā gadījumā ir pagaidu jūtas. Ja es mainītu dienesta vietu, piemēram, pulkvedi norīkotu uz daļu, kas atrodas Grieķijā vai Guamā, kur ari viņam vajadzētu labu partneri te nišā, vai pēc pavēles no Vašingtonas, kur jau nezina par manu eksistenci, armijas apakšdaļas tiktu pārdislocētas vai, visbeidzot, Monikai piedāvātu augstāk apmaksātu darbu citā zemē — visam būs beigas.

Bez tam mūsu attiecības var pārtrūkt ari pašas no sevis. Pēdējā laikā Monika kļuvusi viegli aizkaitināma. Viņa arvien biežāk un biežāk vērīgi mani ielūkojas, un tas neko labu nesola. Tikai galīgi akls egoists var cerēt, [19]

ka šo uzmanību izraisa skumjas, kas rodas, iedomājoties par iespēju mani zaudēt.

Ja mēs ar Moniku šķirsimies, es iekārtošos pulkveža sievas gultā.

Bilijs Ebots, ģērbies privātā, ar Moniku zem rokas iz* nāca no restorāna Briseles centrā uz Grand-place. Viņi bija paēduši pirmšķirīgas vakariņas. Garastāvoklis viņam bija lielisks. Protams, nācās pieklājīgi samaksāt — visos ceļvežos šis restorāns skaitījās viens no labākajiem, taču šādām vakariņām nav žēl tērēties. Bez tam dienā pārī ar pulkvedi viņš tenisa laukumā vinnēja sešdesmit dolā-rus. Pulkvedis dievināja tenisu, centās spēlēt vismaz stundu katru dienu un, kā jau tas pienākas Vestpointas absolventam, nemīlēja zaudēt.

Pulkvedis redzēja Biliju spēlējam, kad Bilijs bija tikai kaprālis, un viņam patika viņa spēles maniere. Bilijs rīko* jās tik aukstasinīgi un viltīgi, ka uzvarēja pretiniekus ar daudz spēcīgāku sitienu. Bez tam kustīgais Bilijs pāru spēlē varēja kontrolēt trīs ceturtdaļas laukuma, un tieši tāds partneris ari bija nepieciešams četrdesmit septiņus gadus vecajam pulkvedim. Tāpēc tagad Bilijs bija ne vairs kaprālis, bet jau vecākais seržants un vadīja garāžu, kas viņa seržanta algai deva ne mazo papildinājumu, kas sastāvēja no dzeramnaudas, ko dažreiz deva pateicīgie virsnieki par iespēju izmantot automašīnas privāto lietu kārtošanai, kā arī no regulārākiem ienākumiem, ko deva slepena armijas benzīna pārdošana par saprātīgi mērenām cenām. Pulkvedis Biliju bieži aicināja uz vakariņām. Viņam, spriežot pēc tā vārdiem, gribējās zināt, par ko domā kareivji, bet pulkveža sieva Biliju uzskatīja par burvīgu jaunu cilvēku, ne sliktāku par virsnieku, sevišķi, kad tas bija ģērbies privātā. Pulkveža sieva arī mīlēja spēlēt tenisu un dzīvoja ar cerību, ka kādā jaukā dienā pulkvedi uz pāris mēnešiem kaut kur aizsūtīs un Bilijs paliks viņas rīcībā.

«Armija, protams, nav vairs tā,» dažkārt atzina pulkvedis, «taču vajag dzīvot līdzi laikam.» Kamēr Bilija komandieris bija pulkvedis, karš Vjetnamā viņam nedraudēja.

Bilijs zināja, ka no briesmīgajiem ienaidnieka kanonā-des grāvieniem jau pašā sākumā viņu pasargāja tēvoča Rūdolfa pūles Vašingtonā, un deva sev solījumu kādreiz viņam pateikties. Tieši tagad viņam kabatā atradās tēvoča vēstule un čeks par tūkstoš dolāriem. No mātes Bilijs bija izspiedis visu, ko varējis, tāpēc Monika, uzzinājusi par bagāto tēvoci, piespieda Biliju paprasīt viņam naudu. Paskaidrojot, kāpēc viņai vajadzīga nauda, Monika kaut ko noklusēja, taču Bilijs pie šīs noklusēšanas bija pieradis jau sen. Viņš neko nezināja ne par viņas ģimeni Minhenē, ne par to, kāpēc astoņpadsmit gadu vecumā viņa bija ieņēmusi galvā, ka tai jāmācās Triniti koledžā Dublinā. Viņa bieži gāja uz kaut kādiem noslēpumainiem saietiem, taču pārējā laikā bija ļoti saticīga un pakļāvīga. Pirms pārvākšanās uz viņa mājīgo vienistabas dzīvoklīti pilsētas centrā viņa uzstādīja noteikumu, ka viņš neuzdos viņai nekādus jautājumus — pat tad, ja viņa pazudīs ne tikai uz vienu vakaru, bet pat uz veselu nedēļu. NATO delegāciju locekļiem bija tādas pārrunas un apspriedes, par kurām nebija paredzēts runāt. Taču viņš arī nebija ziņkārīgs, ja tas neskāra personīgi viņu.

Monika bija vienmēr izspūrusi tumšmate, nēsāja kurpes uz zemiem papēžiem un biezas zeķes — īsi sakot, centās izskatīties sliktāk, nekā patiesībā bija; toties, kad viņa smaidīja, viņas lielās, zilās acis darīja gaišu visu seju. Taču visi šie plusi un mīnusi nebija neko vērti salīdzinājumā ar viņas burvīgo augumiņu. Tieši augumiņu, nevis augumu. Bilijam tas bija ārkārtīgi svarīgi, jo pie viņa simt sešdesmit astoņiem centimetriem un trauslās uzbūves garas sievietes viņā izraisīja mazvērtības kompleksu.

Ja viņam šodien pajautātu, ar ko viņš grib nodarboties pēc armijas, pilnīgi iespējams, ka viņš atbildētu, ka paliks virsdienestā. Monika diezgan bieži viņu lamāja par patmīlības trūkumu. Bet viņš, apburoši smaidīdams, klausījās un piekrita: kā nav, tā nav. Sī smaida vērtība ārkārtīgi pieauga, ņemot vērā viņa skumjo acu skatienu zem biezajām, melnajām uzacīm, jo katrs redzēja, ka cilvēks, kura dvēselē valda skumjas, tomēr pašaizliedzīgi cenšas ja ne uzjautrināt, tad kaut vai nedaudz izklaidēt sarunas biedru. Taču Bilijs to ļaunprātīgi neizmantoja — viņš sevi pazina pietiekami labi.

Šodien Monikai bija kārtējā slepenā tikšanās.

Izgājuši no restorāna, viņi apstājās uz laukuma, priecādamies, kā gaismā atstarojas māju zeltītās fasādes un logu režģi.

— Ej gulēt, mani negaidi, — viņa sacīja. — Es atgriezīšos vēlu, bet varbūt neatnākšu līdz rītam.

— Tā jau es drīz vien kļūšu impotents, — viņš pažē-!ojās.

— Labi, nemazini nu savas spējas! — viņa iebilda. Pēc Triniti koledžas un pāris NATO pavadītajiem gadiem viņa runāja tā, ka gan angļi, gan amerikāņi viņu uzskatīja par savu tautieti.

Viņš viņu maigi noskūpstīja uz lūpām un noskatījās, kā viņa iesēdās taksometrā.

Viņa to izdarīja tik strauji, it kā nebūtu uz ielas, bet gan tāllēkšanas sektorā. Viņš vēlreiz sajūsminājās par enerģiju, kas tā vien sprēgāja no viņas. Un atkal nesadzirdēja adresi, kuru viņa nosauca. Ne reizi, kad viņš viņu iesēdināja taksometrā, viņam nebija izdevies izdzirdēt, kurp viņa brauc.

Paraustijis plecus, viņš devās uz kafejnīcu. Uz mājām iet bija par agru, un nevienu citu šajā vakarā viņam negribējās redzēt.

Kafejnīcā viņš pasūtīja alu un izņēma no kabatas aploksni ar tēvoča vēstuli un čeku. Pēc tam, kad Bilijam patrāpījās žurnāla «Ше» numurs ar piezīmi par Toma Džordeika nāvi un Rūdolfa kailās sievas pretīgo fotogrāfiju, viņi sāka apmainīties ar diezgan siltām vēstulēm. Protams, Bilijs ne ar vārdu nepieminēja šo fotogrāfiju un izteica Rūdolfam patiesu līdzjūtību. Tēvocis Rūdolfs sīki izklāstīja visus ģimenes jaunumus. Varēja just, ka viņš ir vientuļš un nezina, ar ko nodarboties; viņš ar skumjām, taču apvaldīti rakstīja par savu šķiršanos un par to, ka Bilija brālēnu Vezliju pievāca viņa māte no India-napolisas. Rūdolfs noklusēja, ka Vezlija māte policijas dosjē ierakstīta kā prostitūta, taču Grētiņa neskopojās ar detaļām. Viņas vēstules bija bargas un pamācošas. Viņa nepiedeva dēlam, ka viņš nonācis armijā. Viņai labāk būtu paticis, lai viņš atrastos cietumā, — tad viņai būtu godpilnā mocekles loma. Kam kas patīk — viņš aizvainots domāja. Piemēram, viņam — spēlēt tenisu ar četrdesmit septiņus gadus veco pulkvedi un dzīvot salīdzinoši lepni civilizētajā Briselē ar gudru, slaidu, vairākas valodas zinošu un, godīgi runājot, mīļotu Frāulein^20.

Tēvocim adresētā vēstule ar lūgumu atsūtīt naudu bija uzrakstīta izsmalcinātā, neuzstājīgā un skumjā tonī. Bilijs deva mājienu uz kāršu parādu, paziņoja, ka ir sasitis automašīnu un tagad viņam jāpērk jauna ... Spriežot pēc atbil* des, kuru Bilijs saņēma šorīt, tēvocis Rūdolfs pret māsasdēla nelaimēm izturējās saprotoši, lai gan neslēpa, ka naudu tikai aizdod.

Monika lūdza sagatavot viņai naudu līdz rītam, tā ka vēl vajadzēja aiziet uz banku. Interesanti — kāpēc viņai tā vajadzīga? Pie velna, viņš nospļāvās, — tā ir tikai nauda, pie tam sveša. Un pasūtīja vēl alu.

No rīta viņš uzzināja, kāpēc viņai vajadzīga nauda. Rītausmā ieradusies mājās, viņa viņu pamodināja, uzvārīja kafiju un paskaidroja, ka nauda jādod kādam ieroču un munīcijas noliktavas seržantam, lai viņš ielaistu tur cilvēkus, ar kuriem viņa saistīta — viņa tos nenosauca un neko par viņiem nestāstīja —, un ar amerikāņu armijas kravas automobili (kravas mašīnu iedos viņš, Bilijs, no savas garāžas) ļauj izvest tik daudz automātu, granātu un patronu, cik tie pamanīsies. Pats Bilijs šajā lietā nepiedalīsies. Viņam tikai naktī būs jāizved no garāžas kravas mašīna ar pēc visiem noteikumiem izpildītu ceļazīmi un jānobrauc kāda pusjūdze pa ceļu; tur viņu gaidīs cilvēks ASV armijas policijas leitnanta formā. Kravas automašīna atgriezīsies garāžā līdz rītausmai. To visu viņa paziņoja mierīgi, bet viņš klusējot dzēra kafiju un domāja, vai tik viņa nav galīgi nojūgusies no narkotikām. Tajā pašā mierīgajā tonī, it kā runājot Triniti koledžas seminārā, kas veltīts kāda mazpazīstama īru dzejnieka daiļradei, viņa Bilijam paziņoja, ka viņš tika izraudzīts par viņas mīļāko sava garāžas priekšnieka amata dēļ, lai gan no tā laika, atzinās Monika, viņa ir ļoti, ļoti viņam pieķērusies.

— Kāpēc jums vajadzīgi ieroči? — mirkli paklusējis, Bilijs vaicāja nedaudz drebošā balsī.

— To man nav tiesības tev sacīt, mīļais, — viņa atbildēja. maigi glāstot viņa roku. — Un arī tev labāk to nezināt.

— Tu esi teroriste, — viņš uzminēja.

— Nu ko — šis apzīmējums nav sliktāks par citiem, — viņa paraustīja plecus. — Man labāk patiktu, ka mani sauc par ideālisti, cīnītāju par taisnību, tirānijas ienaid-nieci vai vienkārši par parasta, dzīves izmocīta, ideoloģiskai apstrādei pakļauta cilvēka aizstāvi. Izvēlies nēc patikas.

— Un ja nu es tagad došos uz NATO un izstāstīšu tur par tevi? Par jūsu idiotisko pasākumu? — Cik gan stulbi sēdēt mazā virtuvītē tikai halātā uz kailas miesas un, drebot aukstumā, spriedelēt par sprādzieniem un slepkavībām.

— Es to nedarītu, mīļais. — Monika smaidīja. — Pirmkārt, tev neviens nenoticētu. Es teiktu, ka paziņoju tev, ka aizeju, un tu nolēmi man atriebties tādā dīvainā veidā. Bez tam dažiem no maniem paziņām ir nelāgs raksturs...

— Tu man draudi? — viņš sacīja.

— Sauc to, kā gribi.

Viņš redzēja, ka viņa nejoko. Viņu stindzināja bailes. Bez tam viņš nekad sevi netika uzskatījis par drosminieku un ne reizes nebija piedalījies kautiņā.

— Ja es darīšu to, tad tikai vienu reizi, — viņš sacīja, cenšoties runāt mierīgi, — un vairāk mēs nekad neredzēsimies.

— Kā vēlies, — viņa atteica tikpat vienaldzīgi.

— Pusdienlaikā es tev paziņošu, ko esmu nolēmis, — viņš sacīja, drudžaini pārdomājot, kā šajās sešās stundās tikt vaļā no viņas un viņas murgaino ideju pārņemtajiem biedriem, aizlidot uz Ameriku, paslēpties Londonā vai Parīzē.

— Nu ko — bankas strādā ari pēcpusdienās, — Monika piekrita. — Laika mums pietiek. Taču tavas drošības labad es tevi brīdinu — tev sekos.

— Kas gan tu esi par cilvēku! — viņš iekliedzās aizlūzušā balsī.

— Ja tu nebūtu tik vieglprātīgs, bezbēdīgs un pašpārliecināts, — viņa atbildēja, joprojām nepaaugstinot balsi,

— tad, nodzīvojot kopā ar mani tik daudz laika, tu varētu par to nejautāt.

— Nesaprotu, kur slēpjas vieglprātība un pašpārliecinātība, ja es nevēlos nogalināt cilvēkus? — viņš vaicāja, aizvainots par viņas raksturojumu. — Nav ko celt degunu gaisā.

— Katru rītu tu uzvelc karavīra formu, — viņa teica.

— Bet tūkstoši tava vecuma puišu, kas apģērbti tādā pašā formas tērpā, katru dienu nogalina simtiem un tūkstošiem nevainīgu cilvēku. Lūk, kp es uzskatu par vieglprātību. — Acis viņai bija satumsušas naidā.

— Un tu esi nolēmusi to izjaukt? — Viņš paaugstināja balsi. — Tu un saujiņa tavu draugu teroristu?

— Mēs cenšamies. Mēs daudz ko cenšamies padarīt, tajā skaitā arī to. Vismaz mierināsim sevi ar domu, ka centāmies. Bet ar ko tu mierināsi sevi? — Viņa pasmējās. — Ar to, ka spēlēji tenisu, kamēr tas viss notika? Ka uz pasaules nav neviena cilvēka, kurš tevi cienītu? Ka tu sēdēji salicis rokas, kamēr cilvēki, kuriem tu no rīta līdz vakaram laizi zābakus, ir sarunājuši uzspridzināt zemeslodi? Kad visa zeme uzlidos gaisā, tu mirstot leposies ar to, ka ēdi, dzēri un gulēji ar sievietēm, kamēr tas viss tika gatavots? Atmosties! Nav tāda likuma, kas prasītu, lai tu līstu kā tārps!

— Tie ir tikai vārdi, — viņš atteica. •— Un ko darāt jūs? Aizdzenat Izraēlas lidmašīnas, dauzāt vēstniecības logus, šaujat uz policijas regulētāju? Jūsuprāt — tā var glābt pasauli?

— Kāds tam sakars ar Izraēlu? Mums grupā šajā ziņā ir vairāki uzskati, tāpēc vari neuztraukties par saviem draugiem ebrejiem... un maniem arī.

— Pateicos, — viņš izsmejoši paklanījās, — par tavu tipisko vācisko iecietību pret ebrejiem.

— Nelietis! — Viņa gribēja viņam iecirst pliķi, taču viņš paspēja saņemt viņu aiz rokas.

— To tu met pie malas! — viņš piedraudēja. — Ar automātu tu varbūt arī tiksi galā, taču bokseris no tevis neiznāks. Sevi sist es neļaušu. Tu te kliedzi un draudēii, pieprasot no manis to, par ko es varu saņemt lodi vai sēdēt cietumā līdz mūža galam, taču tā arī neatradi laiku kaut ko paskaidrot. — Aizmirsis bailes, viņš pārgāja uzbrukumā: — Ja es arī nolemšu jums palīdzēt, tad ne jau no bailēm un arī ne par naudu. Labi, vienosimies. Tev ir taisnība: nav tāda likuma, kas prasītu, lai es līstu kā tārps. Tu mani pārliecināji, es — kopā ar jums. Bet tagad sēdi, pievaldi savas rokas, paturi draudus pie sevis un neraustoties paskaidro visu pēc kārtas. Un tikai tā, kā ir, un nevis savādāk. Skaidrs?!

— Atbrīvo roku, — viņa drūmi sacīja.

Viņš palaida viņu. Viņa skatījās uz viņu ar naidu. Un pēkšņi iesmējās.

Zini, Bilij, taisnību sakot, tu varen spried! Kas to būtu gaidījis? Manuprāt, mums vajag uzvārīt vēl kafiju. Tu esi nosalis. Ej apģērbies, uzvelc svīteri, un brokastojot mēs parunāsim par to, cik brīnišķīgi divdesmitajā gadsimtā būt dzīvam.

Kamēr viņš ģērbās, viņu atkal sāka kratīt drudzis. Taču pat drebēdams viņš juta neparastu pacēlumu. Pirmo reizi mūžā viņš nebija atkāpies, nebija izvairījies. Bet runa taču bija par dzīvību un nāvi — tas ir skaidrs. Ar Moniku nevar jokoties. Avīzēs katru dienu raksta par to, ka aizdzītas lidmašīnas, sprāgušas bumbas, nogalināti politiskie darbinieki, izlietas asinis, un to visu ieplāno un īsteno cilvēki, kuri sēž pie blakus rakstāmgalda, brauc ar tevi vienā autobusā, guļ tavā gultā, pusdieno kopā ar tevi. Un viņam tā paveicies, ka arī Monika ir no viņu pulka, bet viņš patiešām neko pat nenojauta. Viņa nodarīja vi-ņam lielas sāpes, smagi apvainoja. Viena lieta — zināt, ka tu esi niecīgs cilvēciņš, bet pavisam cita — dzirdēt to no sievietes, par kuru tu jūsmo, vēl vairāk, kuru tu mīlēji un ticēji, ka arī viņa tevi mīl.

Viņas smiekli sarunas beigās bija mesli cieņai, un viņš pieņēma Šos meslus ar pateicību. Tagad Monikas acīs viņš bija cienīgs pretinieks, ar kuru atbilstoši jāapietas. Līdz šim viņš nebija centies pārveidot pasauli un bija apmierināts, ka ieņēma tajā siltu vietiņu. Tagad viņu no turienes izvilka, un viņam būs uz to jāreaģē. Vai nu viņš to grib, vai ne, bet kaut kur jau viņš ir ievilkts. Un viņš uzreiz saprata, ka visa viņa dzīve izmainījusies pašos pamatos.

Lai to velns parautu!

Kad viņš atgriezās virtuvē, kafija jau bija uzvārīta. Monika bija noāvusi kurpes un staigāja izspūrusi, vienās zeķēs. Ne pielikt, ne atņemt — īsta mājsaimniece, kas tikko izkāpusi no laulības gultas, lai pagatavotu vīram brokastis. Dīvaini runāt virtuvē par teroru, spriest par asinsizliešanu pie karstas plīts, izvēlēties upuri katlu un pannu šķindoņā. Viņš apsēdās pie saskrāpēta koka galda, kuru bija dabūjis kādā beļģu fermā, un Monika ielēja viņam kafiju. Kafiju viņa gatavo teicami — kā visas vācu Hausfrau^21. Viņš ar baudu iedzēra pirmo malku. Viņa ielēja kafiju arī sev, maigi uzsmaidīja. Sieviete, kura paskaidroja viņam, ka viņš izvēlēts par mīļāko viņai tikai tāpēc, ka viņš vada garāžu, kur var dabūt kravas automobiļus bīstamu uzdevumu veikšanai, bija pagaisusi. Uz neilgu laiku. Uz desmit šī aukstā rīta minūtēm, viņš domāja, dzerot ugunīgo kafiju.

— Nu, er ko mēs sāksim? — viņš jautāja un palūkojās pulkstenī. — Sāc ātrāk! Man jāiet uz darbu.

— Sāksim no sākuma, — viņa atbildēja. — No tā, kas notiek pasaulē. Bet pasaulē viss sagriezies kājām gaisā. Visapkārt fašisti...

— Un arī Amerikā? — viņš jautāja. — Izbeidz, Monika.

— Amerikā viņi pagaidām darbojas slepeni, — Monika saērcinātā tonī atteica. — Nerādās virspusē. Bet kas viņus apgādā ar ieročiem, naudu, palīdz slēpties? Bagātnieki no Vašingtonas, Ņujorkas, Teksasas. Taču, ja tu sargā nevainību, tad mums nav par ko runāt.

— Tu runā tā, it kā citētu kādu grāmatu.

— Nu un tad? — Viņa bija izbrīnīta. — Kas tur slikts? Grāmatas lasīt vispār ir derīgi, un arī tev netraucētu kaut ko palasīt. Un, ja tu tā rūpējies par savu mīļoto dzimteni, tad varu tevi iepriecināt: Amerikā mēs pašlaik nedarbojamies, vismaz mūsu grupa ne. Par citiem es neatbildu. Bumbas sprāgst visur, Amerikā arī, un to būs vēl vairāk, es tev apsolu. Amerika — tas ir piramīdas pamats, un tāpēc tā ir mūsu galvenais mērķis. Tu savām acīm neticēsi, kad redzēsi, cik viegli tā sabrūk, jo ir būvēta uz smiltīm — uz meliem, netikumību, zagtas bagātības, paverdzināšanas, bet zem tā nekā nav — tikai tukšums!

— Atkal citāts? — Viņš pasmīnēja. — Varbūt vienkāršāk ir bibliotēkā paņemt grāmatu un iedot man izlasīt?

— Un mūsu uzdevums, — Monika turpināja, nepievēršot uzmanību viņa ironijai, — to parādīt visai pasaulei.

— Un kā tad jūs to gribat panāld? Ar sajukušu gangsteru spēkiem?

— Es aizliedzu tev lietot šo vārdu, — viņa nošņāca.

— Sauc viņus, kā gribi. Bandīti. Algoti slepkavas.

— Mēs uzbruksim arvien biežāk un biežāk. Valdības sāks uztraukties, jutīsies nedrošas un beigu beigās izbīsies. Bet bailes liks viņiem pieļaut vienu kļūdu pēc otras, un sekas ar katru reizi būs arvien liktenīgākas. Tiks pievilkti groži, pēc tam nāks pazudinošas piekāpšanās, un cilvēki, sapratuši, ka viņu vadītāji ir tuvu sakāvei, celsies jaunām cīņām, izsitīs jaunas plaisas sienā.

— Varbūt mainīsi plati, ko? — viņš teica.

— Vispirms nogalinās bankas prezidentu, — viņa eks* tāzē sludināja, — tad nolaupīs sūtni, valsti paralizēs streiks, iestāsies devalvācija. No kuriem nāks nākamais trieciens, neviens nezinās, taču zinās, ka tas noteikti būs. Un tad tā pievilks grožus, ka viss uzlidos gaisā. Tur nav vajadzīgas armijas... Nepieciešama tikai saujiņa cilvēku, kas bezgalīgi tic idejai...

— Tādu kā tu? — viņš jautāja.

— Jā — un tad? — viņa izaicinoši atjautāja.

— Un kas būs pēc tam, pēc jūsu uzvaras? — viņš jautāja. — Krievija gavilēs? Jūs gribat to panākt?

— Pienāks kārta arī Krievijai, — viņa atteica. — Vai tu mani uzskati par tādu muļķi?

— Ko tad tu gribi panākt?

— Lai beigtu saindēt zemeslodi, lai mēs nebūtu nolemti iznīkšanai, lai nebūtu ne karavīru, ne spiegu, lai gaisā nepaceltos bumbvedēji ar atombumbām, lai nebūtu uzpērkamu politiķu un slepkavību naudas dēļ... Cilvēki cieš, un es gribu, lai tie uzzinātu, kas viņiem liek ciest un kādus ienākumus dod šīs ciešanas.

— Skaidrs, — viņš sacīja. — Tas viss ir lieliski, un tagad parunāsim par lietu. Pieņemsim, ka es dabūšu jums mašīnu, pieņemsim, ka jūs dabūsiet granātas, bumbas, automātus. Ko jūs konkrēti ar tiem darīsiet?

— Konkrēti, — viņa atbildēja, — mēs gribam kādu šejienes banku atbrīvot no visiem logiem, novietot bumbu Spānijas vēstniecībā un izrēķināties ar vienu vācu tiesnesi — vislielāko cūku visā Eiropā. Sīkāk es tev neko nevaru paskaidrot. Tevis paša drošības dēļ.

— Es redzu, ka tu esi uz daudz ko gatava manas drošības dēļ, — viņš ironiski paklanījās. — Izsaku tev pateicību savas mātes, pulkveža un pats savā vārdā.

— Pietiek pļāpāt, •—* viņa pārtrauca viņu. — Un izbeidz runāt tādā tonī.

— Un tev ir tāds tonis, it kā tūlīt mani nogalināsi, mana mīļā teroriste, — lai atgūtu drosmi, viņš atbildēja, viņu ķircinādams.

— Es nevienu vēl neesmu nogalinājusi, — viņa teica. — Un netaisos. Man ir citi pienākumi. Un, lai tevi nemocītu sirdsapziņa, varu tev paziņot, ka šeit, Beļģijā, mēs esam nolēmuši iztikt bez upuriem. Mūsu darbībai ir tikai simbolisks raksturs. Mēs vienkārši gribam iztraucēt viņu mieru, pabiedēt.

— Tas ir Be|ģijā, — viņš atsaucās. — Bet citur?

— Nav tava darīšana, — viņa atteica. — Tev tas nav jāzina. Vēlāk, ja piekritīsi mūsu uzskatiem un gribēsi aktīvi piedalīties mūsu darbībā, varēsi iziet apmācību kursu un piedalīties mūsu apspriedēs. Bet tagad no tevis prasa aiziet uz banku, saņemt naudu pret tava tēvoča čeku un kādā brīnišķīgā vakarā uz pāris stundām iedot kravas automašīnu. Velns parāvis, — viņa pēkšņi eksplodēja, — kas tev tur nesaprotams? Tu taču pats ņem kukujusl Domā, ka es nezinu, no kurienes tev tik daudz naudas pie tavas seržanta aldziņas? Un ar benzīnu arī tu tirgojies ...

— Ak Dievs, Monika, — viņš brīnījās, — vai tad tu neredzi starpību starp sīku blēdīšanos un to, ko tu no manis prasi?

— Redzu, — viņa atteica. — Pirmā ir vulgāra un lēta nodarbošanās, bet otrā — cēla. Tu dzīvo it kā transā. Tu pats ar sevi neesi apmierināts, un, spriežot pēc tā, ko tu stāstīji par savu ģimeni — par māti, tēvu, tēvoci, par tiem, ar ko tu kopā strādā, tu nicini visus apkārtējos. Lūdzu nenoliedz. — Viņa pacēla roku, ne|audama viņam runāt. — Tev it kā klapes uzliktas. Neviens tev nekad nav prasījis, lai tu palūkotos pats uz sevi, iztaisnotos, ieraudzītu, kas notiek. Tad, lūk, tagad es to prasu.

— Pie viena dodot mājienu, ka, ja es jums nepalīdzēšu, mani gaida lielas nepatikšanas? — viņš sacīja.

— Tieši tā, draudziņ! — viņa atteica. — Un, kamēr tu būsi darbā, padomā par to.

— Obligāti. — Viņš piecēlās. — Man laiks iet.

— Pusdienlaikā es aiziešu pēc tevis, — viņa apsolīja.

— Es tā arī sapratu. — Viņš pasmīnēja un izgāja.

Dienas pirmā puse pagāja kā miglā. Pārbaudot norīkojumus, ceļazīmes, orderus, Bilijs pieņēma vienu lēmumu pēc otra, vispusīgi tos pārdomāja, noraidīja, pieņēma jaunus un arī tos noraidīja. Trīsreiz viņš ķērās pie telefona, lai piezvanītu pulkvedim, izstāstītu viņam visu, lūgtu padomu, palīdzību, taču tūlīt nolika klausuli. Viņš izpētīja lidmašīnu sarakstu, nolēma iet uz banku un ar nakts lidmašīnu lidot uz Ņujorku. Vašingtonā viņš dosies uz CIP, paskaidros, kādā nelaimē iekļuvis, un, apbrīnas pilnu skatu pavadīts, iesēdinās Moniku aiz restēm. Apbrīnas pilnu? Bet varbūt CIP darbinieki, pieraduši pie slepkavībām, pagrīdes cīņas organizācijām, valdības gāšanām, viņu apsveiks, bet sirdī nicinās par gļēvulību? Vai, kas vēl sliktāk, padarīs par dubultaģentu, pavēlēs atgriezties Briselē, iekļauties bandā, pie kuras pieder Monika, un katru nedēļu ziņot par tās darbību. Un vai viņš patiesi grib, lai Moniku apcietina? Pat šorīt viņš, godīgi sakot, nevarēja apgalvot, ka nemīl viņu. Mīl? Kas ir mīlestība? Ar lietāko daļu sieviešu viņam bija garlaicīgi! Pēc tuvības ar sievieti viņš pasteidzās piecelties un devās uz mājām. Ar Moniku viss bija savādāk. Tādu baudu viņš nekad vēl nebija jutis un, lai cik kaislīgi arī nebūtu bijuši apskāvieni naktī, ilgojās pēc iespējas gulēt ar viņu arī dienā.

Viņš negribēja mirt. Viņš to zināja, tāpat kā zināja arī to, ka negribēja šķirties no Monikas. Un bija kas uzbudinošs, dziji satraucošs domā, ka viņam pietiks drosmes naktī gulēt ar sievieti, kura, kā viņam ir zināms, dienas vidū var likt viņu nogalināt.

Par ko pārvērtīsies viņa dzīve, ja viņš teiks — es esmu ar jums. Būs jādzīvo dubultdzīve? Spēlēt ar pulkvedi tenisu un, dzirdot tuvumā sprādziena troksni, zināt, ka tu pats esi to sagatavojis? Iet garām tēvoča Rūdolfa bankai un slepus uzlikt uz tās sliekšņa bumbu, kura uzsprāgs pirms bankas atvēršanas? Iepazīties ar fanātiķiem, kas mētājas no valsts uz valsti? Vēstures grāmatās par viņiem varbūl kādreiz uzrakstīs kā par varoņiem, bet pagaidām viņi slepkavo cilvēkus ar indes palīdzību un kailām rokām; viņi iepazīstina viņu ar saviem noslēpumiem un palīdz aizmirst, ka viņš ir tikai simt sešdesmit astoņus centimetrus garš.

Viņš tā arī nepiezvanīja pulkvedim, nesaņēma naudu, nesarunāja kravas automašīnu un neaizbrauca uz lidostu.

Visu rītu viņš pavadīja kaut kādā sastingumā, un, kad pulkvedis piezvanīja un uzaicināja viņu piecos trīsdesmit uz tenisa partiju, viņš sacīja: «Tieši tā, ser, būšu obligāti,» — lai gan lieliski saprata, ka tajā laikā var nebūt dzīvo vidū.

Izejot no garāžas, viņš atklāja, ka Monika gaida viņu pie vārtiem. Šoreiz viņa bija saķemmējusies, un tas viņu iepriecināja tāpēc, ka visi uz viņiem noraudzījās saprotoši, lai gan slēpa izsmieklu aiz cieņas pret priekšniecību, bet viņam būtu bijis nepatīkami, ja viņa padotie nolemtu, ka viņš sapinies ar nevīžu.

— Nu? — viņa jautāja.

— Iesim pusdienot, — atbildes vietā viņš teica.

Un aizveda viņu uz dārgu restorānu, kur, kā viņš zi-nāja, diez vai ies viņa biedri pat tad, ja viņiem apniktu ēdiens amerikāņu ēdnīcā. Viņš jutās drošāk tur, kur apkārt bija iestivināti galdauti, ziedi uz galdiņiem, uzmanīgi oficianti, kur nav pat ne mājiena par pasaules bojāeju, par jukušiem sazvērniekiem, brūkošām piramīdām. Viņš pasūtīja pusdienas abiem. Bet viņa izlikās, ka viņu galīgi neinteresē, ko ēdīs, pat nepaņēma ēdienkarti. Viņš pie sevis ļauni nosmīnēja, zinādams iemeslu tam, ka viņa negribēja iepazīties ar ēdienkarti. Lai izlasītu ēdienu nosaukumus, viņai būtu jāuzliek brilles ar bieziem stikliem, bet viņa kautrējās rādīties sabiedriskās vietās ar tādām brillēm. Bet, kad pusdienas atnesa, viņa ēda ar daudz lielāku apetīti nekā viņš. Interesanti — kā viņai izdodas saglabāt figūru?

Ēdot pusdienas, viņa klusu un mierīgi pļāpāja par laiku, par nākamajā dienā paredzēto konferenci, kurā viņai bija jāveic tulka pienākumi, par viņa tikšanos ar pulkvedi te-niša kortā pussešos, par teātri, kurš ieradīsies Briselē un kura izrādes viņa gribēja redzēt. Par viņu rīta sarunu netika bilsts ne vārds, un, tikai tad, kad atnesa kafiju, viņa pajautāja:

— Ko tu izlēmi?

— Neko, — viņš atteica. Mājīgajā restorānā bija ne vien silti, bet pat karsti, taču viņu atkal kratīja drudzis. — No rīta es aizsūtīju tēvocim atpakaļ čeku.

— Vai tad tas ir lēmums? — Viņa auksti pasmaidīja.

— Zināmā mērā, — viņš piekrita. Viņš meloja. Čeks vēl arvien bija viņa kabatasportfelī. Viņš negribēja neko tamlīdzīgu sacīt. Vārdi izspruka paši par sevi, it kā viņa galvā kāds būtu nospiedis slēdzi. Taču tagad, to pateicis, viņš saprata, ka tā arī izdarīs, pateiksies tēvocim un paskaidros, ka viņa finansiālais stāvoklis negaidīti uzlabojies un ka pašlaik viņam materiāla palīdzība nav nepieciešama. Toties ērtāk būs griezties pie Rūdolfa citreiz, kad nauda viņam būs pašam vajadzīga.

— Labi, — viņa mierīgi teica. — Ja tu baidies, ka nauda var tevi nodot, es tevi saprotu. — Viņa paraustīja plecus. — Tas nav tik svarīgi. Dabūsim naudu citā vietā. Un kā ar automobili?

— Es ar to pagaidām neesmu nodarbojies.

«— Tev vēl ir dienas otra puse.

— Es neesmu izlēmis.

— Nav liela nelaime, — viņa sacīja. — Izliecies, ka neko neredzi, un viss.

— Ari to es netaisos darīt, — viņš sacīja. — Man kārtīgi jāpārdomā, pirms es kaut ko izlemju. Ja tavi draugi nolems mani nogalināt, — viņš piebilda ar dusmām, taču nepaaugstinot balsi, jo pienāca oficiants ar kafijas kannu, — pasaki viņiem, ka es būšu apbruņots. — Viņam bija iespēja vienu reizi patrenēties ar pistoli. Viņš bija iemācījies to izjaukt un salikt, taču šaušanā mērķī ieguva ļoti maz punktu.

Šaudīšanās kā kino, tikai Briselē, viņš nodomāja. Kas tur spēlēja? Džons Vetns? Interesanti kā manā vietā rīkotos Džons Veins? Viņš iesmējās.

•— Kāpēc tu smejies? — viņa kļuva dusmīga.

— Atcerējos kādu vecu filmu, — viņš atteica.

— Jā, lūdzu, — viņa franču valodā sacīja oficiantam, kurš gaidīdams stāvēja ar sudraba kafijas kannu rokās. Oficiants piepildīja viņu tasītes.

— Vari atstāt pistoli mājās, — viņa greizi pasmīnēja, kad oficiants aizgāja. — Neviens uz tevi šaut netaisās. Tu neesi pat vienas patronas vērts.

*— Prieks dzirdēt, — viņš paklanījās.

— Interesanti — vai tevi kas skar? Atstāj uz tevi iespaidu?

— Līdz nākamajai tikšanās reizei es sagatavošu veselu sarakstu un tev to iedošu, da tikšanās notiks.

— Notiks, — viņa teica.

— Kad tu aiziesi no dzīvokļa? — viņš jautāja.

Viņa pacēla izbrīnītas acis. Viņš nevarēja saprast, vai viņa patiešām ir izbrīnījusies vai tikai izliekas.

— Es netaisos pārvākties. Tu gribi, lai es to daru?

— Nezinu, viņš atteica. ..— Taču pēc šodienas sarunas ...

— Labāk uz kādu laiku aizmirsīsim mūsu sarunu, — viņa sacīja. — Man patīk dzīvot ar tevi. Esmu nākusi pie atziņas, ka politiku un seksu nevajag jaukt. Kāds droši vien uzskata savādāk, bet es par to esmu pārliecināta. Man ar tevi ir labi. Ar citiem vīriešiem man tik labi nesanāk, pat ar domubiedriem, bet mēs jau sen zinām, ka gultā apmierinājums jāgūst ne vien vīrietim, bet arī sievietei. Tevi, mans mīļais, ir sūtījis Dievs nabaga meitenes lūgšanai — atvaino par atklātību. Bez tam man patīk, kā pasniedz ēdienus restorānos, uz kuriem tu mani tik laipni ved. Tāpēc... - Viņa aizsmēķēja cigareti. Viņa smēķēja vienu cigareti pec otras, visi pelnutrauki dzīvokli vienmēr bija pilni ar izsmēķiem. Tas viņu tracināja, jo viņš nesmēķēja un nopietni izturējās pret statistikas datiem par mirstības pieaugumu smēķētāju vidū. Taču teroriste, kas pastāvigi dzīvo aresta gaidās, neies uztraukties par to, ka var nomirt no plaušu vēža sešdesmit gados. — Tāpēc, — viņa turpināja, izpūšot dūmu caur degunu, — es sadalīšu savu dzīvi. Seksam, omāriem un pātē de foie gras^1 noderīgs būsi tu, bet mazāk nopietnām lietām, kā, piemēram, vācu tiesneša nogalināšanai, — citi. Nu pasaki, vai es neesmu gudriniece?

Viņa griež mani gabalos, viņš domāja, sīkos gabaliņos.

— Liecies mierā, — viņš noburkšķēja.

— Neskaties tik drūmi, draudziņ, — viņa sacīja. — Atceries — no katra pēc spējām. Starp citu, man dienas otra puse ir brīva. Vai tu vari aizmukt uz kādu stundiņu?

— Varu. — Viņš jau sen aiziešanas, atnākšanas un prombūtnes sistēmu bija izstrādājis līdz pilnībai.

— Nu un lieliski. — Viņa paglāstīja viņa roku. — Iesim uz mājām un liksimies gultā.

Lamājot sevi par nespēju pretoties, uzmest uz galda naudu un aiziet no restorāna ar lepni paceltu galvu, viņš sacīja:

— Man jāiegriežas uz desmit minūtēm garāžā. Satiksimies mājās.

— Gaidu ar nepacietību. — Viņa pasmaidīja, un viņas bavāriešu un īriešu sejā iemirdzējās milzīgas, zilas acis.

2

No Bīlīja EDota piezīmju grāmatiņas

1969

Tuvākajā laikā es neko nerakstīšu.

Par Moniku labāk klusēt.

Visapkārt okšķeri. Jebkurā mirkli var uzklīst ia sau«* camie «laupītāji». Briselē tā ir parasta lieta.

Monika ir nikna kā ragana.

Es viņu mīlu. Taču viņa man netic. [22]

Sidnijs Oltšelers stāvēja pie loga savā kabinetā, kas atradās vienā no debesskrāpja «Time»-«Life» augšējiem stāviem, un lūkojās uz blakusēku -apgaismotajiem logiem. Viņa noskaņojums bija nomākts, jo strādāt nāksies gan sestdien, gan svētdien.

Klusi pieklauvējusi, ienāca viņa sekretāre.

— Jūs grib redzēt kāds Vezlijs Džordeiks.

— Džordeiks? — Oltšelers sadrūma. — Es nezinu nekādu Džordeiku. Sakiet, ka es esmu aizņemts, lai uzraksta man vēstuli.

Sekretāre gatavojās iziet, taču pēkšņi viņš atcerējās.

— Uzgaidiet mirkli, — viņš sacīja. — Pirms pieciem vai sešiem mēnešiem mēs publicējām piezīmi par slepkavību. Nogalinātā uzvārds bija Džordeiks. Lai ienāk. Man ir brīvas piecpadsmit minūtes, pirms nav atnācis TetČers ar izlaboto rakstu. Ja nu tai Džordeiku vēsturei ir kāds turpinājums, kuru var izmantot? — Viņš pagriezās pret logu un, lūkojoties blakusēku apgaismotajos logos, kuri rīt būs tumši, jo sestdienās viceprezidentiem, klerkiem, grāmatvežiem, kurjeriem — vārdu sakot, visiem; visiem — ir tiesības baudīt atpūtu, nomākts turpināja domāt par aizņemto nedēļas nogali.

Pie durvīm atkal pieklauvēja, un sekretāre ielaida jaunekli, tērptu uzvalkā, no kura viņš acīm redzami bija izaudzis.

— Ienāciet, ienāciet, — Oltšelers uzaicināja, apsēžoties pie galda. Pie tā stāvēja vēl viens krēsls, un viņš norādīja uz to jauneklim.

— Es jums esmu vajadzīga? — sekretāre jautāja.

•— Ja būs vajadzigs, es jūs pasaukšu. — Viņš paskatījās uz sešpadsmit septiņpadsmit gadus veco jaunieti, kurš bija pāraudzis savus gadus. Vāja, skaista seja, acis kā svārpsti. Liekas, ka nodarbojas ar sportu.

— Ar ko varu pakalpot, mister Džordeik? — viņš jautri jautāja.

Jaunietis pasniedza viņam no «Time» izrautu lapu.

— Jūs publicējāt rakstiņu par manu tēvu, — viņš sacīja zemā, skanigā balsī.

— Jā, atceros. — Oltšelers brīdi klusēja. — Kas ir jūsu

tēvs? Mērs?

— Nē, — jauneklis atbildēja. — Mans tēvs tika nogalināts.

— Skaidrs, — Oltšelers atsaucās, cenzdamies runāt ieinteresēti. — Kā jūs sauc, jaunais cilvēk?

— Vezlijs.

— Vai slepkavu atrada?

— Nē. — Vezlijs bridi klusēja, tad piebilda?

— Tas ir, formāli neatrada.

— Es tā ari domāju. Presē nekas vairāk neparādījās.

— Es gribētu satikt cilvēku, kurš uzrakstīja šo rakstu. Es tā arī teicu lejā, bet viņi kaut kur piezvanīja un noskaidroja, ka to rakstījis cilvēks ar uzvārdu Habels un ka viņš līdz šim brīdim ir Francijā. Tāpēc es nopirku «Time» un ieraudzīju jūsu uzvārdu.

— Skaidrs, — Oltšelers atkārtoja. — Bet kāpēc jums vajadzīgs misters Habels? Jums liekas, ka korespondencē ir kas apvainojošs vai pieļautas kļūdas?

— Nē. Tur ir pavisam kas cits.

— Varbūt ir noticis vēl kas, par ko mums būtu jāzina?

— Nē. Es tikai gribētu aprunāties ar misteru Habelu par savu tēvu un sava tēva ģimeni. Par to rakstā daudz kas uzrakstīts.

— Labi. Bet misters Habels ne ar ko jums nevar palīdzēt. Tas viss ir uzrakstīts šeit. Materiālus sameklēja mūsu arhīvā.

— Es slikti pazinu savu tēvu, — Vezlijs turpināja. — Viņš aizbrauca, kad es biju pavisam maziņš, un mēs satikāmies tikai pirms diviem gadiem. Es gribu uzzināt par viņu ko vairāk.

— Es jūs saprotu, Vezlij, — Oltšelers piekrita.

— Rakstā bija minēts daudz vairāk, nekā es zināju. Es sastādīju sarakstu ar to cilvēku vārdiem, kuri pazina manu tēvu dažādos dzīves periodos, un «Time» arī iekļuva šinī sarakstā — tas arī viss.

— Skaidrs. — Oltšelers piezvanīja — un tūlīt ienāca sekretāre. — Mis Prentisa, lūdzu noskaidrojiet, kas gatavoja materiālu korespondencei par Džordeiku. Manuprāt, ja es nemaldos, tā bija mis Larkina. Aizvediet jauno cilvēku pie viņas. Pasakiet viņai, ka es lūdzu, lai viņa palīdz misteram Džordeikam. — Viņš piecēlās. — Atvainojiet, bet man jāstrādā. Paldies, ka ienācāt, Vezlij. Vēlu veiksmi.

— Pateicos jums, ser, — Vezlijs piecēlās un gāja līdzi sekretārei.

Oltšelers atkal piegāja pie loga. Pieklājīgs un skumjš jaunietis. Bet ko darītu viņš pats, ja nogalinātu viņa tēvu un viņš būtu pārliecināts, ka zina, kas ir slepkava? Jēlas universitātē, kur viņš ieguva bakalaura pakāpi, tādi jautājumi netika apspriesti.

,Mis Larkina aizņēma mazu istabiņu bez logiem; tajā dega dienasgaismas spuldzes. Tā bija neliela auguma nemoderni ģērbusies jauna sieviete ar brillēm, taču glīta. Viņa māja ar galvu un meta nedrošu skatu uz Vezliju, kamēr mis Prentisa viņai paskaidroja viņa vizītes mērķi.

•— Pasēdiet šeit, mister Džordeik, — viņa sacīja, *— bet es aiziešu uz arhīvu. Jūs varēsiet izlasīt visu, ko es izraku.

Viņa attapās un nosarka, taču bija jau par vēlu. Vai tad drīkst sacīt «izraku», kad to dzird jauneklis, kura tēvs ir nogalināts? Un arhīva materiālus vajag vēlreiz pārskatīt pirms parādīšanas. Viņa ļoti labi atcerējās, kā strādāja pie šī gadījuma, — galvenokārt tāpēc, ka tas viss ļoti atšķīrās no viņas pašas dzīves. Viņa nekad nebija bijusi Rivjērā — taisnību sakot, viņa vispār nekad netika izbraukusi no Amerikas, bet, kamēr mācījās koledžā, daudz lasīja, un Francijas dienvidi viņas iztēlē saistījās ar vietu, kur nepārtraukti risinās mīlas romāni un notiek traģēdijas. Viņa pat bija saglabājusi pierakstus literatūrā, it kā juzdama, ka kādā jaukā dienā pētīs literatūras ģeogrāfiju. Viņa palūkojās uz jaunekli, kurš tur bija bijis un bija tik daudz pārdzīvojis, bet pašlaik stāvēja viņas priekšā savā šaurajā uzvalciņā, un viņai gribējās viņu izprašņāt, uzzināt, kas viņam zināms par to visu.

— Vai nevēlaties tikmēr kafiju? — viņa vaicāja.

— Paldies, mem, nē, — viņš atteica.

Iedot jums pašķirstīt jaunākos žurnālus?

Paldies, es nopirku jau lejā.

— Es tūlīt atgriezīšos, — viņa jautri sacīja. Nabaga zēns, viņa nodomāja, izejot no istabas. Un tik skaists. Pat šajā nejēdzīgajā uzvalkā. Viņa bija romantiķe, aizrāvās ar dzeju. Tagad viņa iztēlojās viņu viscaur melnā.

Kad tā atgriezās, turēdama rokā mapi ar arhīva materiāliem, viņš sēdēja uzmetis kūkumu, atspiedies ar elkoņiem uz ceļgaliem kā futbolists uz rezervistu soliņa.

— Šeit ir viss, — viņa dzīvi teica. ViņaJlgi domāja — atstāt vai izņemt kailās Džīnas Džordeikas fotogrāfiju, taču beigu beigās nolēma atstāt. Fotogrāfija taču bija publicēta žurnālā — viņš droši vien bija to redzējis.

— Varat nesteigties, — viņa sacīja. — Man ir jākārto citas lietas... — Viņa parādīja uz izgriezumu kaudzīti. — Bet jūs man netraucēsiet. -* Viņai bija patīkama viņa klātbūtne. Nebija tik garlaicīgi.

Vezlijs raudzījās uz mapi, nevarēdams saņemt drosmi to atvērt, bet mis Larkina turpināja strādāt — kaut* ko grieza, rakstīja. Laiku pa laikam viņa paskatījās uz viņu. Beidzot viņš to pamanīja, un tas mis Larkinu pamatīgi samulsināja. Nekas, viņa domāja, meklējot sev attaisnojumu, viņam laiks pierast pie meiteņu skatieniem. Tās viņam skries pakaļ bariem.

Viņš izņēma no mapes pirmo fotogrāfiju. Viņa redzēja, ka uz tās ir viņa tēvs boksera sporta biksītēs. Tēvs gatavojās sitienam, viņam bija nikna sejas izteiksme. Te viņš ir pavisam jauns, droši vien manos gados, domāja Vezlijs. Uz krūtīm un rokām skaidri varēja saskatīt katru muskuli. Pretinieki droši vien no viņa šausmīgi baidījās.

Mis Larkina arī piegrieza vērību šai fotogrāfijai. Viņai skaistais bokseris likās huligāns, no kura jāturas pēc iespējas tālāk. Viņa deva priekšroku inteliģenta izskata vīriešiem. Turpretī jauneklis lūkojās fotogrāfijā, aizmirsis visu pasauli, un mis Larkina viņu vēroja pilnīgi atklāti. Viņš ir apbrīnojami līdzīgs tēvam, tikai viņa nav nekā huligāniska. Viņam droši vien ir gadu deviņpadsmit, var viņu uzaicināt uz bāru. Mūsdienās deviņpadsmitgadīgs jaunietis ir jau pilnīgi pieaudzis vīrietis. Viņai pašai ir divdesmit četri, nav nemaz tik liela gadu starpība.

Fotogrāfija bija izgriezta no «Ring Magazine» kopā ar nelielu piebildi: «Toms Džordans, daudzsološais otrā vidējā svara bokseris, kas uzvarējis četrpadsmit cīņās, no tām astoņas nokautā, brauc uz Londonu, kur cīnīsies Al-berthollā pret Semiju Velsu, Anglijas čempiona nosaukuma pretendentu vidējā svarā. Džordana menedžeris Arturs Šulcs apgalvo, ka vēl četras piecas cīņas un To-mijs kļūs neuzvarams savā svara grupā.»

Pie fotogrāfijas piestiprinātajā lapiņā bija uzdrukāts: «Cīņa Londonā beidzās ar nokautu. Pēc trīs nedēļām cīņa Parīzē ar Renē Bado. Nokauts septītajā raundā. Pēc tam ziņas neregulāras, cīnās daudz sliktāk. Nolīgts par tre-niņpartneri Fredijam Kveilam no Lasvegasas Nevadas štatā. Kveils — galvenais pretendents čempiona titulam vidējā svarā. Strīds starp Kveilu un Džordanu. Reportieris no Lasvegasas paziņoja, ka, spriežot pēc baumām, viesnīcas numurā noticis kautiņš Kveila sievas dēļ, kura

vēlāk kļuvusi par statisti Holivudā. Ir liecinieks, kurš redzējis Kveilu stipri piekautu slimnīcā. Kveils neatguva formu, pameta ringu, tagad strādā par pārdevēju sporta piederumu veikalā Denverā, Kolorado štatā. T. Džordans pazuda no Lasvegasas. Bija izdots orderis viņa arestam, apvainojot viņu automobiļa zādzībā. No tā brīža nekur nav parādījies.»

Tas arī viss. Dažās rindiņās atklāta vesela dzīve, bet rezultāts sešos vārdos: «No tā brīža nekur nav parādījies.» Un kā vēl ir parādījies — Antibā, ar rūgtumu nodomāja Vezlijs. Viņš izvilka pildspalvu un uz lapiņas uzrakstīja: «Arturs Sulcs, Fredijs Kveils.»

Pēc tam atkal sāka aplūkot tēva fotogrāfiju: kreisā roka izstiepta uz priekšu, labā nosedz zodu, pleci uzrauti, dusmu izteiksme jaunajā sejā; pēq zinoša cilvēka vārdiem — vēl četras piecas cīņas — un viņš būtu neuzvarams. Un nekur vairāk nav parādījies.

Vezlijs palūkojās uz mis Larkinu.

— Es viņu droši vien nepazītu, ja viņš tagad tāds šeit ienāktu. — Viņš pasmējās. — Labi, ka ar tādiem pleciem viņš necienīja fiziskus paņēmienus bērnu audzināšanā.

Mis Larkina saprata, ka Vezlijs lepojas ar tēvu, kuram fotogrāfijā ir tikai nedaudz vairāk gadu nekā viņam pašam pašlaik, muskuļoto ķermeni un brašo raksturu.

— Ja vēlaties paņemt šo fotogrāfiju, — viņa teica, — es iedošu jums lielu aploksni, lai tā nesaburzītos.

— Tiešām? — Vezlijs neticēja. — Es varu to ņemt? i

— Protams.

— Tas gan ir jauki! — Vezlijs priecājās. — Man nav nevienas viņa fotogrāfijas. Bija vairākas, taču vēlāko gadu... Tad viņš izskatījās savādāk. Nē, viņš izskatījās labi, — viņš steidzīgi piebilda, it kā būtu izbijies, ka tikai mis Larkina nenodomātu, ka viņš slikti atsaucas par tēvu vai ka tēvs būtu kļuvis par resnu, plikgalvainu veci. — Tikai savādāk. Droši vien sejas izteiksmes dēļ. Nedrīkst visu mūžu izskatīties, it kā tev būtu divdesmit gadu.

— Protams, — piekrita mis Larkina. Viņa katru rītu ar bailēm lūkojās spogulī, meklēdama grumbiņas ap acīm.

Vezlijs atkal ielūkojās mapē un izvilka lapiņu ar mis Larkinas savāktajiem ģimenes locekļu biogrāfijas datiem.

Viņš ātri pārlūkoja uzrakstīto. Tas viss bija jau zināms: tēvoča agrīnie panākumi un skandāls koledžā, tantes divas laulības, tēva karjera vispārējos vilcienos. Vienu rindkopu viņš pārlasīja divreiz: «Kad Rūdolfs Džordeiks trīsdesmit piecu gadu vecumā atkāpās no amata, viņu uzskatīja par daudzu miljonu īpašnieku.» Daudzu miljonu! Cik reižu viņa tēvam būtu jāuzstājas ringā, cik sezonu jāpavada Vidusjūrā, lai nopelnītu kaut vienu miljonu?

Viņš ar interesi paskatījās uz aiz galda sēdošo jauno meiteni brillēs. Gadījums tieši viņai lika pētīt viņa ģimenes vēsturi. Interesanti, ko gan viņa atbildētu,, ja viņš pajautātu, ko viņa domā par Džordeikiem. Viņa rakstīja, ka Rūdolfa vēsture ir tipisks amerikāņu, gadījums, par to, kā nabadzīgs jaunietis kļūst par miljonāru. Interesanti — vai par viņa tēvu viņa sacītu, ka tas ir tipisks gadījums par to, kā nabadzīgs jaunietis nav mācējis gūt p'anāku-mus dzīvē?

Viņš iespurdzās un gandrīz sāka smieties.

— Vairāk nekā nav. Sājā mapē viss, — mis Larkina paskatījās uz viņu. — Diemžēl tas nav pārāk daudz.

— Nē, nē, viss ir kārtībā, — Vezlijs apgalvoja. Viņam negribējās, lai šī piemīlīgā jaunā sieviete uzskatītu viņu par nepateicīgu. Viņš atdeva viņai mapi un piecēlās. — Liels paldies. Man laiks iet.

Mis Larkina arī piecēlās. Viņa skatījās uz viņu, it kā nevarētu par kaut ko izšķirties.

— Es arī esmu gandrīz paveikusi šodienas darbus, — viņa sacīja. — Varbūt aiziesim kopā uz bāru? — Viņa it kā lūdza viņu, tikai viņš nevarēja saprast, ko. — Vēlāk man norunāta satikšanās... — Pat Vezlijam bija skaidrs, ka viņa melo. — Un veselu stundu man nav ko darīt.

— Mani nelaidīs bārā, — Vezlijs teica. — Man nav vēl astoņpadsmit.

— Tiešām? — viņa izbrīnījās. — Tādā gadījumā paldies par vizīti. Ja ieradīsieties šeit vēlreiz, jūs zināt, kur es sēžu. Un ja es varu kaut kā palīdzēt...

— Paldies, mem, — viņš sacīja.

Viņa pavadīja viņu ar skatienu. 2akete plecos bija par šauru. Nav astoņpadsmit, viņa atcerējās. Es gan esmu muļķe!

Brīdi viņa sēdēja, lūkodamās uz papīriem] kas bija izmētāti uz galda. Nez kāpēc viņai likās, ka ar viņu atgadījies kas neparasts. Viņa pārlasīja korespondenci. Slepkavība, bagātais brālis, inteliģentā māsa, kautiņā iesaistījies profesionāls bokseris nogalināts, slepkava nav atrasts. Skaists dēls, gandrīz vēl zēns, ar savādu, traģisku skatienu, kas grib — ko? Atriebību?

Viņa rakstīja romānu par meiteni, kas augusi šķirtā ģimenē un kas ir ļoti līdzīga viņai — vientuļa, apveltīta ar iztēli; par viņas mīlestību uz pasniedzējiem, par pirmo mīlestību, pirmo vilšanos, par došanos no mazpilsētas uz Ņujorku. Tagad viņa domāja par savu aizraušanos ar nicinājumu. Tas viss jau tūkstošiem reižu uzrakstīts.

Bet šī zēna gadījums — vai tad tas nav romāns? Starp citu, doma uzrakstīt «Amerikāņu traģēdiju» Dreizcram radās, izlasot rakstu avīzē. Ne Dreizera ģimenē, ne viņa draugu vidū neviens nenogalināja, bet viņš vienalga uzrakstīja izcilu romānu. Bet viņas istabā tikai pirms pāris minūtēm sēdēja skaists zēns ar grūtu likteni, kurš nesa — tas bija gandrīz vai redzams — nožēlas nešļavu un kurš centās saņemt spēkus, viņa domāja, lai atriebtos. Hamlets amerikāņu zēna izskatā.

Un kāpēc gan ne? Atriebība — viena no vecākajām literatūras tradīcijām. Pagriez otru vaigu, sacīts Bībelē, taču tur sacīts arī par aci pret aci un zobu pret zobu. Viņas tēvs, īstens īrietis, apveltīja angļus ar šausmīgiem lāstiem, lasīdams, ko viņi līdz pat šim laikam dara Īrijā, bet viņu viesistabā viņas bērnībā karājās Pārnela portrets.

Atriebība mājo mūsu dvēselēs, viņa domāja, kā ķermenī — asinis. Mēs izliekamies, ka tam esam pārāk civilizēti divdesmitajā gadsimtā, taču cilvēks no Vīnes, kurš visu savu dzīvi veltīja nacistu izsekošanai, baudīja vispārēju cieņu. Viņas tēvs viņu sauca par otrā pasaules kara pēdējo varoni.

Zēl, ka viņai neienāca prātā pajautāt zēnam, kur viņš dzīvo. Viņa viņu sameklētu, iepazītu, aprakstītu savā romānā ar visu viņa naidu, jaunības šaubām. Protams, tas ir cietsirdīgi, taču — vai nu tu esi rakstniece, vai neesi. Ja viņš kādreiz atkal atnāks šurp, viņa pacentīsies uzzināt par viņu pilnīgi visu.

Mis Larkina bija priecīgi uzbudināta, it kā būtu atradusi apslēptu mantu, un pat sajuta iedvesmas pieplūdumu. Viņa rūpīgi salika visus materiālus atpakaļ mapē un gāja uz arhīvu nolikt vietā.

Un tad ar nepacietību gaidīja mirkli, kad, pārnākot mājās, iesviedīs uzrakstītās romāna sešdesmit lapas ugunī.

Kad pie durvīm piezvanīja, Rūdolfs sēdēja pie pianīna. Misis Bērtona, jau mētelī un cepurē, gāja atvērt. Viņa parasti pavadija pie viņiem dienu, bet vakarā devās mājup uz Hārlemu barot pašas ģimeni. No virtuves atskanēja Inīdas smiekli — viņa ēda vakariņas kopā ar aukli. Rūdolfs nevienu negaidīja, tāpēc centās nospēlēt iesākto melodiju. Labi, ka mājā ir pianīns. Viņam ienāca prātā nopirkt instrumentu, kad dzirdēja, ka aukle klusu dzied, ieaijādama miegā Inīdu. Viņa sacīja, ka nedaudz spēlējot klavieres, un Rūdolfs nolēma, ka Inīdai nāks par labu, ja mājās spēlēs mūziku. Varbūt meitenei ir dotības •— tad ir labi, ka mājā ir cilvēks, kas prot spēlēt, nevis atskaņotāji, kas padara Bahu ikdienišķu un pierastu kā elektrība. Taču pēc pāris dienām viņš pats centās nospēlēt kādu melodiju. Viņš priecājās par katru iespēju izklaidēties un gandrīz jau bija nolēmis ņemt mūzikas stundas.

Viņš izdzirdēja misis Bērtonas soļus.

— Mister Džordeik, atnācis jauns cilvēks, kurš saka, ka ir jūsu brāļadēls. Ielaist viņu?

Kopš brīža, kad Rūdolfs pārvācās uz jaunu dzīvokli, kas aizņēma divus augšējos stāvus nelielā savrupmājā ' bez šveicara, misis Bērtona aiz bailēm no zagļiem un laupītājiem durvis vienmēr turēja aiztaisītas ar drošības ķēdīti.

Rūdolfs piecēlās. \

— lešu paskatīšos, — viņš sacīja. Vēstulē, kas no Briseles atnāca pirms nedēļas, Bilijs neko nerakstīja par braukšanu uz Ameriku. Spriežot pēc vēstulēm, Bilijs kļuvis par patīkamu un gudru jaunu cilvēku, un radniecības jūtu uzplūdā Rūdolfs aizsūtīja tam tūkstoš dolāru, kurus Bilijs bija lūdzis. Varbūt Biiijam bija nepatikšanas dienestā un viņš ir dezertējis? Tad skaidrs, kāpēc viņam vajadzīga nauda. Kas attiecas Uz Vezliju, tad pēc aizbraukšanas no Nicas — turpat pirms deviņiem mēnešiem — viņš bija kā ūdenī iekritis.

Misis Bērtona viņam aiz muguras izgāja vestibilā. Aiz pusatvērtajām durvīm blāvi apgaismotajā kāpņu laukumiņā stāvēja Vezlijs.

— Viss kārtībā, misis Bērtona, — Rūdolfs sacīja un atvēra durvis. — Nāc iekšā, Vezlij. — Viņš pastiepa viņam roku, un Vezlijs, nedaudz pavilcinājies, to paspieda.

— Es jums šodien vēl esmu vajadzīga? — misis Bēr-toņa vaicāja.

— Paldies, nē.

— Tad es aizeju. Visu labu, mister Džordeik.

— Visu labu, misis Bērtona. — Viņa aizgāja, un Rūdolfs aizvēra durvis. Vezlijs stāvēja klusēdams — sava tēva kopija: tāda pati vāja, bāla, vienaldzīga seja, piesardzīgs un ass skatiens. Viņš bija tajā pašā uzvalkā, kurā iznāca no Grasas cietuma, un šis uzvalks bija kļuvis vēl šaurāks nekā toreiz. No tā laika Vezlijs bija pat it kā izaudzis un kļuvis platāks plecos. Un apgriezis matus, ar izbrīnu konstatēja Rūdolfs.

— Priecājos tevi redzēt, — Rūdolfs sacīja, kad viņi ienāca viesistabā. — Gribi iedzert?

— Alu, ja iespējams, — Vezlijs atteica.

— Iekārtojies ērtāk. — Rūdolfs aizgāja uz virtuvi, kur vakariņoja Inīda. Aukle, gadus četrdesmit veca, liela un pilnīga sieviete, apbrīnojami viegli tika galā ar meiteni.

— Inīda, pie mums atbraucis tavs brālēns Vezlijs, — sacīja Rūdolfs, izņemot no ledusskapja pudeli alus. Viņš gribēja meiteni pēc vakariņām paaicināt viesistabā apsveicināties ar Vezliju, taču nolēma, ka nav vērts. Nebija zināms, kāpēc Vezlijs atbraucis. Varbūt viņam uz sirds kādi dvēseles pārdzīvojumi vai vilšanās, kā mēdz būt tādā vecumā. Tad Inīdas parādīšanās tikai sarežģīs apstākļus. Viņš noskūpstīja meiteni uz pakauša, paņēma pudeli un glāzi un atgriezās viesistabā. Vezlijs neveikli mīņājās tajā pašā vietā, kur Rūdolfs viņu bija atstājis. Rūdolfs ielēja tam alu.

1 — Paldies, — Vezlijs pateicās. — Bet vai jūs pats neko nedzersiet?

— Es dzeršu vīnu pie vakariņām. Apsēdies taču.

Vezlijs pagaidīja, pirms apsēžas Rūdolfs, pēc tam apsēdās uz krēsla ar seju pret viņu un izslāpis dzēra alu.

— Kā labi dzīvo? — Rūdolfs jautāja. — Kāds vējš tevi atpūtis uz Ņujorku?

— Es meklēju jūs pēc vecās adreses, — Vezlijs sacīja. — Šveicars negribēja man sacīt, uz kurieni jūs pārbraucāt. Neticēja, ka es esmu jūsu brāļadēls. Nācās viņam parādīt bibliotēkas karti. — Viņam bija aizvainots tonis, it kā Rūdolfs būtu pārbraucis četrus kvartālus uz ziemeļiem tikai tādēļ, lai Vezlijs nevarētu viņu atrast.

— Vai tad tu nesaņēmi manu vēstuli? — Rūdolfs vaicāja. — Es paziņoju tev jauno adresi, tiklīdz noīrēju šo dzīvokli.

— Nekādu vēstuli neesmu saņēmis, — Vezlijs pakratīja galvu. — Nē, ser, nevienu vēstuli.

— Arī to ne, kurā es rakstīju, ka jautājums par mantojumu gandrīz nokārtots un ka tev pienākas...

— Neko es neesmu saņēmis. — Vezlijs iedzēra malku alus.

— Kas tad notiek ar tavu korespondenci? — Rūdolfs centās runāt mierīgi.

— Droši vien matē uzskata, ka man nav jāsaņem vēstules. Man tā šķiet.

— Tu jau esi ēdis vakariņas?

— Nē.

— Ēdot vakariņas, es tev izstāstīšu, par ko rakstīju vēstulē.

— Ne naudas dēj es atkūlos balsodams no Indianapo-lisas uz Ņujorku, tēvoci Rūdij, — Vezlijs klusi sacīja. — Es atbraucu... Uzskatiet, ka es atbraucu vienkārši ciemos.

— Māte zina, ka tu esi Ņujorkā?

Vezlijs pakratīja galvu.

— Mēs ar māti ne sevišķi bieži sarunājamies.

— Vai tu neesi gadījumā aizbēdzis no mājām?

— Nē. Pašlaik ir Lieldienu brīvdienas. Es atstāju zīmīti, ka būšu atpakaļ uz mācību sākumu.

— Paldies Dievam, — Rūdolfs sausi noteica. — Tu labi mācies?

— Nekas. Franču valodā esmu vislabākais. — Viņš pasmējās. — Jau esmu iemācījis puišus lamāties.

— Tas viņiem kādreiz noderēs, — Rūdolfs pasmaidīja. Un nopietnākā tonī pavaicāja: — Kāpēc tev bija jābrauc ar nejaušām mašīnām?

— Naudas trūkuma dēj, — Vezlijs atteica.

— Tava māte katru mēnesi saņem tavām vajadzībām pieklājīgu summu, — Rūdolfs sacīja. — Katrā gadījumā autobusa biļetei līdz Ņujorkai reizi gadā pilnīgi pietiek.

— Viņa man nedod ne centa, — Vezlijs sacīja. — Bet es nežēlojos. Es pēc skolas strādāju. Man pietiek.

— Jā? — Rūdolfs šaubījās. ■— Tas tev ir vienīgais uzvalks?

— Uzvalks? Jā. Bet man ir vairāki svīteri un džinsi un vēl apģērbi skolai un darbam. Bet ziemā man dod

mistera Kreilera dēla — viņš ir kareivis un atrodas Vjet-namā — veco putekļmēteli, tā ka es nesalstu.

— Acīmredzot būs jāraksta tavai mātei, — Rūdolfs se-cināja. — Viņai nav tiesību tavu naudu tērēt sev.

— Nav vērts celt troksni, tēvoci Rūdij, — Vezlijs atsaucās un uzmanīgi nolika glāzi uz grīdas. — Arī bez tā mums pietiek runu. Māte saka, ka atdošot man visu līdz pēdējam centam, ja es iešot ar viņu un misteru Krei-leru uz baznīcu, kā tas pienākas īstenam kristietim.

— Saprotams, — Rūdolfs atzīmēja. — Tagad aina sāk noskaidroties.

— Un kas par ainiņu, ko? — Vezlijs atkal pavīpsnāja. — īsta spāņu inkvizīcija Indianapolisā.

— Es labāk iedzeršu, — Rūdolfs sacīja. -Viņš piecēlās, piegāja pie bāra, sagatavoja sev martini. — Vēl alu, Vez-iij?

— Paldies. — Vezlijs pacēla glāzi no grīdas, piecēlās un pastiepa to Rūdolfam.

— Vai gribi redzēt Inīdu? Viņa ir virtuvē. — Viņš ievēroja Vezlija samulsumu. — Viņas mātes šeit nav. Es taču tev rakstīju, ka mēs izšķīrāmies. — Viņš dusmīgi pakratīja galvu. — Varbūt arī šo vēstuli tu neesi saņēmis?

— Nē.

— Velns pārāvis! Tagad es tev rakstīšu uz pieprasījumu. Vai tad tevi neizbrīnīja, ka tev neviens neraksta?

— Es par to neiedomājos.

— Vai tu esi rakstījis Trusim vai Keitai?

— Pāris reižu rakstīju, — Vezlijs atbildēja. — Taču atbildi nesaņēmu un pārtraucu rakstīt. Vai jums kas zināms par viņiem?

— Protams, — Rūdolfs atteica. Katru mēnesi Dvaiers viņam sūtīja atskaiti par izdevumiem «Klotildes» uzturēšanai; bez šaubām, viņi zināja, ka kuģi nopircis Rūdolfs. Saskaņā ar tiesu izpildvaras norādījumu jahta tika novērtēta un tās cena noteikta simts tūkstoši dolāru. Tātad Dvaiers nebija kļūdījies. Taču neviens pircējs nepiedāvāja kaut ko vismaz tuvu šai summai. Dvaiers bija aizvedis jahtu pa ziemu uz Sentropēzu un novietojis ostā. — Viņiem viss kārtībā. Keita tev dzemdējusi brāli. Pareizāk sakot, pusbrāli.

— Nabaga puisis! — Vezlijs nopūtās, tomēr kļuva nedaudz jautrāks. Dzimta turpinās, Rūdolfs nodomāja. — Rakstiet Keitai, — Vezlijs sacīja, — uzrakstiet, ka es kaut kā aizkulšos uz Angliju un viņu apciemošu. Iznāk,

ka tikai manam tēvam no visas mūsu ģimenes ir vairāk par vienu bērnu. Bet viņš man stāstīja, ka gribot piecus bērnus. Ziniet, viņš kolosāli mācēja apieties ar bērniem.— Vezlijs samulsis grozīja rokās glāzi. — Nemīlu lielīties, tēvoci Rūdij, taču palūkojieties, ko tēvs ir iztaisījis no manis. Es, protams, ari tagad nekas neesmu, taču, pirms viņš mani izvilka no karaskolas, es biju galīgs psihs.

— Jā, tagad tevi par psihu gan nesauksi.

— Galvenais, — Vezlijs sacīja, — ka es pats nejūtos kā psihs. Un tas jau ir labi.

— Un kā vēl. “ '

— Ja jau mēs runājam par bērniem — vai varu palūkoties uz Inīdu?

— Protams, — Rūdolfs nopriecājās.

— Vai viņa joprojām daudz slimo?

— Jā, — Rūdolfs atteica un veda viņu uz virtuvi. — Pat

vairāk nekā agrāk.

Taču šoreiz Inīda kautrīgi klusēja, tāpēc Vezlijs sacīja:

— Sveika, Inīdl Es esmu tavs brālēns Vezlijs. Vai pazini mani?

Inīda vienaldzīgi paskatījās uz vjņu un aizgriezās.

— Jau vēls, — aukle centās paskaidrot. — Sājā laikā viņa vienmēr kļūst kaprīza.

— Es kādreiz atnākšu no rīta, — Vezlijs teica.

Mazajā virtuvē viņa vīrišķīgi zemā balss skanēja skaļi

un asi, un Inida aizspieda ausis ar plaukstām.

— Mis, uzvedieties, kā nākas, — aukle aizrādīja.

— Es droši vien pārāk skaļi runāju, — Vezlijs, juzdamies vainīgs, piezīmēja, sekodams Rūdolfam uz viesistabu. — Uz kuģa esmu pieradis — jāpārkliedz gan vējš, gan jūra.

Viesistabā Rūdolfs vēl ielēja martini, iespieda citrona sulu un pēkšņi juta, ka ir priecīgs, ka Vezlijs atnācis ciemos un vēlējās redzēt Inīdu. Varbūt kaut kad tālā nākotnē mēs atkal būsim vienota ģimene. Man gandrīz nav personīgās dzīves, viņš skumji nodomāja, un viņam kļuva sevis žēl. Jāturas savā ģimenē. Viņš ir vientuļš, nav saistīts ar laulības saitēm — epizode ar Zannu nogrimusi pagātnē un gandrīz ir aizmirsta, meita ir rūpīgi pieskatīta, turklāt viņa ir tādā vecumā, ka viņš tajā saskata tikai brīnišķīgu rotaļlietu, tā ka, tiklīdz viņš sāks kontaktēties ar saviem brāļadēliem, viņi viņam būs vairāk

vajadzīgi nekā viņš viņiem. Un lomer — lai tas notiek ātrāk.

— Lai arī kāds iemesls tevi atvestu uz Ņujorku, — viņš sacīja un pacēla glāzi, —es esmu Joti priecīgs tevi redzēt.

— Paldies, — nedaudz samulsis atteica Vezlijs, arī pa* celdams savu glāzi.

— Ceru, ka tu bāros vairāk nekaujies, — Rūdolfs pa* smaidīja.

— Neuztraucieties, — Vezlijs atturīgi atteica. — Es tam esmu pielicis punktu. Lai gan gadās, ka kulaki tā vien niez. Mūsu skolā ir daudz melno un viņi bieži vien kaujas ar baltajiem un baltie — ar viņiem. Mani, protams, uzskata par gļēvuli. Es uz to uzspļauju — pārdzīvošu. Es esmu saņēmis labu mācību. Un bez tam, kad tēvs mani izņēma no karaskolas, es apsolīju nekauties. Un pārkāpu solījumu tikai vienu reizi. Pie tam man bija sevišķs iemesls. — Vezlijs drūmi lūkojās glāzē, pašlaik viņš izskatījās vecāks par saviem gadiem. — Tikai vienreiz. Saka, ka katram sunim ir tiesības vienu reizi kādam iekost. Tēva piemiņas dēļ es esmu spiests nepārkāpt solījumu. Tas ir pats mazākais, ko es... — Viņš apklusa, sakodis zobus. Rūdolfs nobijās, ka zēns teju, teju sāks raudāt.

— Protams, tev jātur solījums, — viņš steidzīgi teica. — Kur tu esi apmeties?

— Kristīgo jaunekļu apvienības kopmītnēs. Tur nav slikti.

— Klausies, — Rūdolfs teica, — rīt no rīta es vedīšu Inīdu uz Montoku pie viņas mātes, bet atgriezīšos svētdien viens. Vai vēlies braukt līdzi, paelposi jūras gaisu ... — viņš apklusa, ieraudzīdams piesardzīgo Vez-lija skatienu.

— Paldies, — Vezlijs pateicās. — Ar prieku, taču citreiz. Man jādodas atpakaļ uz Indianapolisu.

— Tev nebūs jābalso. Es tev iedošu naudu lidmašīnai. — Kad gan es pārstāšu piedāvāt cilvēkiem naudu tā vietā, kas viņiem patiešām vajadzīgs? — viņš ar nožēlu nodomāja.

— Nav vērts, — Vezlijs atteica. — Taisnību sakot, man patīk balsot. Kādus tik cilvēkus nevar sastapti

— Ja ne, tad ne, — Rūdolfs aizvainoti atteica, taču nosodīt zēnu par to, ka viņš nevēlas sastapties ar Džīnu un atkal pārdzīvot notikušo, viņš nevarēja. — Ja vēlies pārnakšņot, — viņš piebilda, — es varu tevi iekārtot uz šī dīvāna. Istabas viesiem mums nav, taču tevi te neviens netraucēs. — Viesmīlība, nevis dolāri.

— Paldies, — atsaucās Vezlijs, cenzdamies tēvoci ne-aizvainot, —• es kopmītnē neesmu iekārtojies slikti.

— Nākamreiz, kad brauksi uz Ņujorku, paziņo iepriekš. Šeit blakus ir pieklājīgas'viesnīcas, tur būs ērti. Aiziesim uz teātri vai vēl kaut kur... — Viņš nepabeidza. Zēns vēl nodomās, ka viņš pielien ...

— Noteikti, Vezlijs nepārliecinoši piekrita. — Nākamreiz. Bet šoreiz, tēvoci Rūdij, es gribu parunāt ar jums par tēvu. — Viņš jautājoši paskatījās Rūdolfā. — Es labi nepazinu tēvu. Es viņu sastapu, būdams puišelis, varbūt es arī tagad esmu puišelis, taču es gribu uzzināt, kas viņš bija par cilvēku... Saprotat, par ko es runāju?

— Domāju, ka jā.

— Es sastādīju sarakstu, kurā ir tie cilvēki, kas viņu pazina dažādos tā dzīves periodos, un jūs ar Grētiņas tanti esat pirmie šajā sarakstā. Kā tad savādāk?

— Jā, protams. Kā tad savādāk. — Rūdolfs baidījās no jautājumiem, kurus viņam var uzdot, baidījās no atbildēm, kuras būs spiests dot šim garajam, nopietnajam jauneklim.

— Kad mēs ar viņu iepazināmies, — Vezlijs turpināja, — es uzreiz skatījos uz viņu kā uz varoni, kā uz svēto, jo viņš tā izturējās pret mani, Keitu un Dvaieru un no katra mācēja panākt to, ko vajadzēja, ne reizi nepaaugstinot balsi, un, lai kas arī gadījās, bija stāvokļa noteicējs. Bet viņš taču vienmēr tāds nebija. Es uz viņu skatījos ar bērna acīm. Es gribu saprast viņu pa īstam. Savā labā. Tas palīdzēs man izprast sevi. Kāds es gribu kļūt, ko darīfc dzīvē... Atvainojiet mani, es galīgi sapinos... — Viņš uzbudināti paraustīja platos plecus.

— Tu nemaz neesi tik tālu no patiesības, — maigi teica Rūdolfs. — Es tev visu izstāstīšu ... visu, ko atceros. Bet, manuprāt, vispirms mums jāpaēd vakariņas. Pirmais civilizācijas bauslis skan: pagātne pagaidīs.

— Pret labām vakariņām es neiebilstu, — celdamies augšā, Vezlijs piekrita. — Ceļā es ēdu, kas pagadījās, bet mājās mani baro... — Viņš savilka seju grimasē. — Māte ir ķerta uz augu barību. Bet es taču neesmu vāvere. Tēvoci Rūdij, — viņš pasmaidīja, — es to vien dzirdu, cik jūs bagāts. Varbūt jūs mani uzcienāsiet ar bifšteku?

— Nu tam, liekas, manas bagātības gan pietiks, — Rūdolfs iesmējās. — Vismaz pāris reižu gadā es tādu izšķērdību varu atļauties. Pagaidi, es tikai atvadīšos no Inīdās un uzvilkšu žaketi.

Kad viņš no sienasskapja izņēma žaketi. Iezvanījās te-lefors. Viņš pacēla klausuli.

— Allol

— Rudij... — Viņš izdzirda Grētiņas balsi. — Kur tu iesi vakariņās? — Samulsums viņu darīja diezgan asu un tiešu. Viņi jau sen nebija runājuši, un viņš vismazāk gaidīja viņas zvanu piektdienas vakarā.

— Redzi... — Viņš svārstījās. — Man ir negaidīts viesis, Vezlijs. Viņš ir atbraucis no Indianapolisas ar gadījuma mašīnām. Es uzaicināju viņu vakariņās. Nāksi ar mums?

— Viņam kas runājams ar tevi? — Grētiņa vīlusies vaicāja.

— Nē. Vismaz nekādas slepenas sarunas, cik man zināms, nav paredzētas.

— Man negribētos jums traucēt...

— Nerunā muļķības, Grētiņ. Varbūt tev pašai ir kaut kas ar mani runājams? — Pagājušo reizi, kad viņi bija kopā vakariņojuši, Grētiņa bija uztraukta un ļāva viņam saprast, ka pie tā vainojams Holivudas režisors, pie kura viņa strādā un ar kuru te saiet kopā, te šķiras. Kā viņu sauca? Kinzella. Evenss Kinzella. Holivudas maitas gabals. Tikai vienu vienīgo reizi Grētiņ ai paveicās ar vīrieti — un tas pats ar mašīnu ietriecās kokā. Viņa droši vien arī zvana tā Kinzellas dēļ, taču, ja jau viņai tik nepieciešams izkratīt sirdi, tad to var izdarīt arī pēc tam, kad viņi būs pavadījuši Vezliju līdz kopmītnei.

— Es piezvanīju tāpēc, — Grētiņa sacīja, — ka man šovakar nav ko darīt. Mans draugs mani piemānīja. Pārmaiņas pēc. — Viņa skumji pasmējās. — Tad nu es atcerējos, ka man ir radinieki. Ir labi tikties ar radiniekiem, kad nav nekā cita, ko darīt. Bet kā Vezlijs?

— Nekas, — Rūdolfs atbildēja. — Izaudzis. Un tikpat nopietns. Pat vēl nopietnāks.

— Vai kas noticis? — viņa jautāja.

— Nekas briesmīgāks kā mums abiem, — jautri atteica Rūdijs.

— Bet kā viņš reaģē uz manu klātbūtni?

— Lieliski. Viņš sacīja, ka mēs ar tevi esam pirmie sarakstā, ko viņš grib redzēt.

— Ko tas nozīmē? — Viņa kļuva uzmanīga. .

— Pēc vakariņām es tev visu paskaidrošu. Puisis vēlas bifšteku. — Viņš nosauca viņai restorānu, nolika klausuli un, uzvilcis žaketi, gāja lejā. Vezlijs stāvēja istabas vidū un lūkojās apkārt.

— Ziniet ko, — viņš teica, — lūk, tādai, manuprāt, art jābūt īsta kristieša mājai.

Pa ceļam uz restorānu Rūdolfs ievēroja, ka Vezlijs iet tieši tāpat kā tēvs: uzmet tādu pašu kūkumu, tāpat draudoši parausta plecus. Bērnībā Rūdolfs domāja, ka Toms tā staigā tīšām: lai visi saprot, ka viņš ir brīvībā izrāvies plēsīgs zvērs, un turas no viņa pa gabalu. Kļuvis vecāks, Rūdolfs šajā gaitā saskatīja pašaizsargāšanos. Tā brālis lika saprast, lai liek viņu mierā.

Uzzinājis, .ka arī Grētiņa būs restorānā, Vezlijs kļuva priecīgs:

— Kolosāli! Viņa ir īsta lēdija. Ne tāda kā tās dāmi-ņas, kuras mēs vadājām. Nauda viņām taisni vai no ausīm bira ... — Viņš smieklīgi pakratīja galvu. — Viņas dienu un nakti staigāja pusplikas un uz visiem... gribēja uzspļaut. — Pēc divām alus glāzēm viņam nedaudz atraisījās mēle. — Ziniet, es dažreiz nevaru saprast: lūk, dažas sievietes visu savu dzīvi nav pakustinājušas ne pirksta, bet izturas tā, it kā viņām piederētu visa pasaule.

— Viņas mēģina spoguļa priekšā, — Rūdolfs sacīja.

— Mēģina spoguļa priekšā! — Vezlijs smējās. — Tas ir jāatceras. Bet Grētiņas tante strādā, vai ne?

— Un kā vēl, — Rūdolfs atteica.

— Tur, manuprāt, visa lieta. Kas nestrādā, tas ir mēsls. Atvainojiet par izteicienu, — viņš attapās.

— Nekas.

— Tēvs izteicās arī stiprāk, — Vezlijs sacīja. — Lūk, daži runā tā, it kā viņi būtu pieķēdēti. Viņš tādus nemīlēja. Viņš teica, ka stipri vārdi — tā ir viena lieta, bet neķītrība — pavisam cita.

— Viņš teica taisnību. — Interesanti, nodomāja Rūdolfs, kurš tā arī nebija pārvarējis bērnišķīgo nepatiku pret lamāšanos un rūpīgi sekoja savai runai, — vai es arī esmu to ļaužu pulkā, kuri ir pieķēdēti?

— Ziniet, — Vezlijs turpināja. — Trusis ir ļoti augstās domās par jūsu māsu. Viņš man sacīja, ka jums vajadzētu ar viņu apprecēties.

— Tur rastos zināmas grūtības, — Rūdolfs iebilda, — jo mēs esam brālis un māsa un es neesmu Ēģiptes faraons.

— Kā tā? — Vezlijs nesaprata.

— Senajā Ēģiptē bija pieņemts, ka faraoni precas ar savām māsām.

— Skaidrs, — Vezlijs atsaucās. — Ziniet, es neesmu pārāk stiprs zinātnē.

— Tu vēl esi jauns.

— Jā-ā, — Vezlijs novilka, domādams par savu jaunību.

Nē, zēnā noteikti ir labā iedīgļi, bet tagad Kreileriem ir likumīgas tiesības tos kropjot un pazudināt. Tas taču ir noziegums. Rīt vajadzēs vēlreiz pajautāt Džonijam Hītam — viņš un viņa sieva brauks ar viņiem uz Mon-toku —, vai nav kāda iespēja izraut zēnu no mātes rokam.

— Jā, par izglītību, — Rūdolfs sacīja, — tu gatavojies stāties koledžā?

— Māte saka, ka tā ir tukša naudas tērēšana, — Vezlijs paraustīja plecus. — Es daudz lasu, taču ne to, ko liek skolā. Mani ieinteresēja mormoņi. Droši vien es gribēju uzzināt, kāpēc māte un misters Kreilers ir tādi — tāpēc, ka Viņi ir mormoņi vai paši par sevi. — Viņš pavīpsnāja. — Es domāju, ka viņi ir derdzīgi no dabas, bet reliģija to tikai vairo. Taču, — viņš jau nopietnāk piebilda, — tā ir neparasta reliģija. Mormoņi noteikti bija drosmīgi cilvēki, viņi nostājās pret Savienotajām Valstīm, savos furgonos šķērsoja pusi valsts, apmetās tuksnesī — un tuksnesis, kā runā, uzziedējis. Bet šīs sievietes! Es skatos uz savu māti un, zvēru jums, nesaprotu, kāpēc cilvēki precas! Paklausies viņā desmit minūtes — un visu mūžu sēdēsi vecpuisī! Un vispār laulības.r. — Viņš sadrūma. — Piemēram, mūsu ģimene. Jūs esat šķīries. Grē-tiņas tante — šķīrusies, mans tēvs arī... Kas tur par vainu, ko?

' — Tu neesi pirmais, kas to jautā, — Rūdolfs sacīja. — Var jau būt, ka tagad vienkārši tāds laiks. Mēs maināmies, cenšamies piemēroties cits citam, pieslīpēties, bet nekas nesanāk. Droši vien mēs tam neesam īsti gatavi.

— Mums skolā ir viena meitene, — Vezlijs atkal sadrūma, — jauka, vecāka par mani. Mēs... Nu — mēs ar viņu blēņojāmies uz mašīnas aizmugurējā sēdekļa un pie viņas mājās, kad vecāki bija izgājuši.,, Reizes di-

vas... Un viņa jau sāka runāt par-kāzām. Redzu, ka viņa uz to kā uzburta. Tad es pārstāju ar viņu tikties. Vai jūs precēsieties vēlreiz? — Un viņš aizdomīgi skatījās uz Rūdolfu, it kā gaidīdams, ka jebkurā mirklī izdzirdēs kāzu zvanu.

— Grūti pateikt, — Rūdolfs atteica. — Pagaidām netaisos.

— Jocīga lieta — reliģija, — pēkšņi ne no šā, ne no tā sacīja Vezlijs; droši vien sarunas par precībām viņu samulsināja un viņš nolēma ātrāk mainīt tematu. — Es gribu ticēt Dievam, — viņš nopietni turpināja. — Kāds taču visu to ir radījis, vai ne? No kurienes mēs šeit uzradāmies, ko darām, kā viss notiek — piemēram, kur rodas gaiss, ko mēs elpojam, ūdens, kuru dzeram, pārtika, kuru ēdam? Pēdējos mēnešos es izlasiju Bībeli no vāka līdz vākam. Atbilžu tur nav — vismaz es tās neatradu.

— Manu mīļo brāļadēl, Rūdolfam gribējās teikt, kad tavam tēvocim bija sešpadsmit, viņš arī lasīja Bībeli, lai atrastu atbildes. Un tā arī neatrada.

— Kam tad ticēt? — Vezlijs vaicāja. — Lūk, mormoņi saka, ka it kā Džozefs Smits esot atradis šīs vara plāksnītes un nevienam neesot parādījis. Jūs tam ticat? Vai tiešām cilvēki spējīgi ticēt tādām blēņām?

— Vēl runā, it kā Mozus ir nokāpis no Sinaja kalna un atnesis desmit baušļus, ko Dievs iekalis akmenī, — Rūdolfs sacīja, priecādamies, ka Vezlijs nejautāja tieši, vai viņš tic Dievam. — Un tūkstošiem gadu daudzi cilvēki tic šai leģendai.

— Un jūs ticat?

— Nē.

— Un skolā arī māca tādas lietas, par kurām smiekli nāk. Piemēram, stundām ilgi borē, ka starp melnajiem un baltajiem nav nekādas starpības, taču pietiek iziet ārā un noiet vienu kvartālu — un izrādās, ka viss ir pavisam savādāk. Francijā viss bija citādi. Bet varbūt es pats biju citāda. Francijā es dzīvoju priecīgāk, lai gan ar valodu negāja viegli, bet Indianapolisā... — Viņš paraustīja plecus. — Lielākā daļa skolotāju, pēc manām domām, ir galīgi draņķi. Puiši stundās auro, šauda sakošļāta papīra bumbiņas, gadās, ka blēņojas arī ar nažiem, bet skolotājs to vien dara, kā cenšas viņus nomierināt. Ja arī koledžā tas pats, tad pie velna... — Viņš jautājoši paskatījās Rūdolfā. — Bet ko jūs domājat par koledžu? Vai man iet?

— Tas atkarīgs no tā, par ko tu domā k|ūt, — Rūdolfs piesardzīgi atbildēja, būdams aizkustināts par Vezlija naivo runigumu un ticību, ka onkulis nenodos viņu pieaugušo pasaulei.

— No kurienes lai es to zinu? — Vezlijs teica. — Tas ir, es zinu, ko es gribu, taču es par to pagaidām nevaru nevienam pastāstīt. — Pēkšņi viņa tonis kļuva auksts.

— Piemēram, — Rūdolfs turpināja, nepievērsdams uzmanību šai pārmaiņai, — tu kaut ko zini par jūru. Tev tā patīk, vai ne?

— Patika, — drūmi atsaucās Vezlijs.

— Tu vari iet tirdzniecības flotē.

— Trusis saka, ka tā ir suņa dzīve.

— Ne vienmēr. Vai tad darbs uz «KJotildes» Trusim bija suņa dzīve?

— Nē.

— Un tā nebūt nav suņa dzīve, ja esi virsnieks uz pieklājīga kuģa, ja kļūsi par kapteini...

— Droši vien.

— Šeit, Ņujorkā, ir Tirdzniecības flotes skola. Pēc tās beigšanas piešķir virsnieka pakāpi.

— Skaidrs, — Vezlijs domīgi atsaucās. — Varbūt ir vērts par to padomāt.

— Bet es pa to laiku ievākšu ziņas, — Rūdolfs teica, — un aizrakstīšu tev, ko uzzināšu. Tikai neaizmirsti: tagad es tev rakstīšu uz pieprasījumu.

Gaidot Grētiņu, Rūdolfs izdzēra glāzi martini un nolēma, ka pienācis īstais brīdis parunāt ar Vezliju par mantojumu.

— Pēc visu nodokļu un advokāta honorāra samaksāšanas, — Rūdolfs teica, — jāpaliek nedaudz vairāk par simts tūkstošiem dolāru, kuri jāsadala. — Vezlijam un Keitai nav jāzina, ka tā ir nauda, ko viņš samaksājis par «Klotildi». — Viena trešā daļa pienākas Keitai, otra trešdaļa — arī viņai ka pašas bērna aizbildnei... — Viņš noklusēja par to, cik ilgi savā starpā strīdējās advokāti, pirms izdevās panākt kompromisu. Kreileri sīksti cīnījās par to, lai Terēze kā Vezlija māte tiktu nozīmēta par mantojuma administratori. Viņu prasībai bija zināms juridisks spēks, jo Keita ir britu pavalstniece, kas pastāvīgi dzīvo Anglijā. Nācās atgādināt Terēzei, ka tā divreiz tiesāta par prostitūciju un ka, pamatojoties uz to, Hīts var ierosināt pret viņu lietu un neļaut morālisku apsvērumu dēļ kļūt par Vezlija aizbildni, lai gan viņa ir tā māte. Protams, Rūdolfs nekad nepieļautu neko tamlīdzīgu, lai netraumētu Vezliju, taču draudi iedarbojās. Kreileri padevās un piekrita, ka par mantojuma administratoru kļūst Rūdolfs; tagad viņam katru mēnesi bija jāatbild uz virkni indīgu jautājumu par katru iztērēto centu. Bez tam Kreileri nepārtraukti piedraudēja sūdzēt viņu tiesā par ļaunprātīgi vai tāpat pieļautiem likuma pārkāpumiem, aizstāvot Vezlija intereses. Kāds velns bija pamudinājis Tomu bildināt to bābu?

— Paliek apmēram viena trešdaļa.,, — Viņš apklusa.

— Vezlij, vai tu manī klausies?

— Protams, — Vezlijs atsaucās. Pienāca oficiants ar trauku, kurā vēl čurkstēja milzīgs ceptas gaļas gabals, un Vezlijs to pavadīja ar izsalkušu skatu. Lai nu ko par viņu arī teiktu, Rūdolfs nodomāja, par izlutinātu to nenosauksi.

— Es sacīju, — Rūdolfs turpināja, — ka tev paliek apmēram trīsdesmit trīs tūkstoši dolāru, kuri jānogulda bankā. Procenti no šīs summas būs apmēram tūkstoš deviņi simti dolāru gadā, kurus tavai mātei jāizlieto tevis uzturēšanai. КаЛ tev paliks astoņpadsmit gadu, tu sāksi pārvaldīt pamatkapitālu un varēsi to izmantot pēc saviem uzskatiem. Es tev iesaku to neaizskart. Procenti joprojām nebūs lieli, taču tie palīdzēs samaksāt par mācībām koledžā, ja tu gribēsi mācīties tālāk. Vai tev ir skaidrs?

Zēns atkal neklausījās viņā. Viņš ar neslēptu sajūsmu skatījās uz košu blondīni kažokādas mantijā; viņu pavadīja divi sirmi, resni kungi frakas. Rūdolfs zināja, ka šo restorānu iecienījuši visveiksmīgākie mafijas pārstāvji, bet viņu pavadones var pilnībā konkurēt ar lielisko restorāna virtuvi.

— Vezlij, — Rūdolfs izmisis iesaucās, — es runāju par naudu!

— Zinu, — Vezlijs atsaucās ar vainas apziņu balsī.

— Bet te ir uz ko paskatīties, vai ne?

— Tāpēc jau arī nauda ir vajadzīga, Vezlij, — Rūdolfs teica. Brāļadēlam ir jāzina naudas īstā vērtība. — Tūkstoš deviņi simti dolāru gadā tev droši vien nav nemaz tik liela summa, taču man tavā vecumā ... — Viņš saprata — ja pabeigs frāzi, tad no izsmiekla pilna toņa neizbēgt. — Labi — pie velna to! — es tev uzrakstīšu visu vēstulē.

Sājā mirkli zālē ienāca Grētiņa. Viņš viņai pamāja, un, kad viņa pienāca pie galdiņa, viņi abi piecēlās kājās. Rūdolfu viņa nošmaukstināja uz vaiga, bet Vezliju apkampa un noskfipstīja.

— Priecājos tevi redzēt, — viņa sacīja un — Rūdolfam par izbrīnu — viņas balss notrīcēja. Kad viņš redzēja viņu blakus zēnam un ievēroja, kā viņa lūkojas viņa sejā, cenšoties pārvarēt nesaprotamu uztraukumu, viņam pēkšņi palika viņas žēl. Droši vien atceras savu dēlu, kas viņai zudis, kas atgrūdis viņu un ar dažādiem izgudrotiem iemesliem neļauj viņai to apciemot Briselē. — Tu brīnišķīgi izskaties, — Grētiņa piebilda, neizlaižot zēnu no rokām. — Lai gan jauns uzvalks tev netraucētu.

Un abi iesmējās.

— Ja tu uzkavēsies Ņujorkā līdz pirmdienai, — Grētiņa turpināja, beidzot atlaizdama rokas un apsēzdamās, — mēs paskatīsimies tev kaut ko piemērotu.

— Diemžēl es rit aizbraucu, — Vezlijs atteica.

— Vai tad tu atbrauci tikai uz vienu dienu? — Grētiņa netrēp.

—' Viņam ir darīšanas, — Rūdolfs iejaucās. Viņam negribējās dzirdēt Grētiņas naidīgās tirādes, kuras nenovēršami sekos, kad viņa uzzinās, kādus noteikumus izvirzījuši Kreileri attiecībā uz naudu, kas pieder Vezli-jam. — Nu, pasūtīsim, es esmu ārkārtīgi izbadējies.

Vakariņu laikā Vezlijs sāka iztaujāt pai iēvu.

— Es izstāstīju tēvocim Rūdijam, — viņš sāka, kad bija ticis galā ar milzīgu gaļas gabalu, — kāpēc es gribu zināt... Kāpēc man jāzina, kāds īstenībā bija mans tēvs. Viņš pats man daudz ko pastāstīja, bet Trusis papildināja... Taču man nav kopiespaida. Tēvs stāstīja, kā no viņa baidījās un viņu neieredzēja, kad viņš bija vēl pusaudzis, bet pēc tam — vecāks, kādās situācijās viņš nonācis ... Kā viņu neieredzēja un kā viņš neieredzēja citus. Un jūs ar tēvoci Rūdīju to starpā ... — Viņš drūmi paskatījās vispirms u$ Grētiņu, tad uz Rūdolfu. — Taču, kad jūs atbraucāt pie mums, viņā naida vairs nebija. Viņš... man jums tas jāpasaka — viņš jūs mīlēja. Viņš man stāstīja, ka gandrīz visu mūžu bijis nelaimīgs, bet pēc tam — viņš pats man t® teica — iemācījies aizmirst ienaidniekus... būt laimīgam. — Zēns raudāja, nekautņē-damies asaru, un tajā pašā laikā notiesāja citu pēc cita milzīgus bifšteka gabalus ar tādu zvēra apetīti, it kā būtu vairākas nedēļas badojies.

— Viss slēpjas Rūdijā, — Grētiņa lēnām sacīja, noliekot nazi un dakšiņu. — Atvaino, Rūdij, ja es izteikšos.

— Lūdzu. Saki, ko vēlies. Ja es jutīšu, ka tev nav taisnība, es tevi izlabošu.-— Kādu citu reizi viņš pastāstīs zēnam, kādā veidā un kad viņa tēvs iemācījās būt laimīgs. Pastāstīs par to dienu, kad Toms uzzināja, ka Rūdolfs slepus no viņa ieguldīja lietā tos piecus tūkstošus dolāru, kurus Toms ieguva, šantažējot advokātu klepto-mānu Bostonā. Toms atdeva «nolādēto naudu», ko nācās samaksāt viņu tēvam, lai izvilktu Tomu no cietuma, kur viņu iesēdināja, apvainojot izvarošanā. Viņš nometa simts dolāru kupiras uz viesnīcas gultas un teica Rūdolfam: «Es gribu atpirkties no mūsu nolādētās ģimenes — tas ir viss. Čurā virsū. Notriec ar meitām. Ziedo savai iemīļotajai labdarības biedrībai, es to atpakaļ neņemšu.» Sie pieci tūkstoši, pateicoties prasmīgai ieguldišanai, pārvērtušies sešdesmit tūkstošos — lai gan tajos gados Rūdolfam nebija pat jausmas, kur ir Toms — dzīvs vai miris, — un galu galā palīdzēja Tomam nopirkt jahtu, kuru viņš nosauca par «Klotildi». «Tavu tēvu,» Rūdolfs kaut kad pasacīs, «padarīja laimīgu noziegumi, gadījumi un nauda, un viņam pietika prāta to visu izmantot.» Protams, tas diez vai palīdzēs Vezlijam. Uz noziegumiem zēnam nav ne mazāko tieksmju, gadījums pagaidām viņam pat nepavīd, bet pret naudu viņš ir vienaldzīgs.

— Mūsu ģimenē, — Grētiņa stāstīja, — Rūdijs bija mīlulītis. Tāpēc visa mīlestība, uz kādu bija spējīgi mušu vecāki, tika viņam. Es nesaku, ka viņš to nebija pelnījis: tieši viņš palīdzēja tirgoties, viņš saņēma visaugstākās atzīmes skolā, bija Iabakais sporta komandā, viņam bija jāstudē universitātē, neviens par to nešaubījās. Taču tikai viņš saņēma dāvanas, viņu apsveica dzimšanas dienā, viņam pasniedza tikko izgludinātu kreklu, kad viņš gatavojās kur iet, viņam nopirka dārgu pūšamo, lai viņš spēlētu orķestrī. Viņš bija mūsu ģimenes cerība. Kas attiecas uz mums ar Tomu.*.. — Viņa paraustīja plecus. — Mēs bijām pāriji. Man universitāte? Kā tādi Uzreiz pēc skolas mani aizsūtīja strādāt, un gandrīz visa alga bija jāatdod ģimenei. Kad Rūdolfs devās uz satikšanos, māte deva viņam kabatasnaudu. Bet, kad man uzradās vīrietis, viņa nosauca mani par padauzu. Nu bet Toms.,,

Vecāki vienmēr apgalvoja, ka viņš nonākšot cietumā. Runājot ar viņu — un to viņi darīja pēc iespējas reti —, viņi nerunāja, bet rēca. Un viņš droši vien arī pateica pats sev: «Ja jau tā, tad arī būšu tāds.» Taisnību sakot, es no viņa pat baidījos. Mani biedēja viņa nenosvēr-tība. Es no viņa vairījos. Ja gāju pa ielu ar kādu paziņu, izlikos, ka to neredzu. Un, kad viņš pazuda no pilsētas, es priecājos. Daudzus gadus pat neatcerējos viņu. Tagad es saprotu, ka man nebija taisnība. Mums divatā bija jāveido koalīcija, vienotā frontē nostājoties pret pārējiem. Taču tajā laikā es to nesapratu un baidījos, ka viņš aizvilks mani sev līdzi. Snobisrna manī bija vairāk, nekā vajadzīgs, tiesa gan, mazāk nekā Rūdijā, un es uzskatīju Tomu par huligānu un nekauņu. Es atbraucu uz Ņujorku, kādu laiku darbojos uz skatuves, tad rakstīju žurnāliem un vienmēr drebēju bailēs, ka viņš var uzrasties un es pazaudēšu visus savus draugus. Un, kad Rū-dijs reiz mani aizveda uz viņa maču, manī iedvesa šaus* mas viņš un tava māte. Viņi likās man kā atnācēji no citas pasaules. No šausmu pasaules. Man bija kauns, ka viņi ir mani radinieki. Varbūt tev ir nepatīkami to dzirdēt, Vezlij ...

— Jā, nepatīkami, — Vezlijs pamāja, — taču es pats jūs palūdzu. Pasakas man nav vajadzīgas ...

— Ceru, ka es tevi pārāk neapvainoju, Rūdij, pastāstot par mūsu laimīgo bērnību? — Grētiņa pagriezās pret viņu.

— Nē, — Rūdolfs atteica. — Patiesība vienmēr ir burvīga ... tālāko tu pati saproti. Es biju aprobežots un apmierināts, — viņš turpināja, uzplēšot vecās rēta, — manuprāt, tu, Vezlij, to jau noskārsti. Katrā ziņā, ja tu tā uzskati, es uz tevi neapvainojos. Tavs tēvs, protams, diez vai tā būtu sacījis. Viss, ko es darīju, pārdomājis, kā nākas, viņš teiktu, bija viena vienīga izlikšanās, jo es to darīju ne jau sevis dēļ, bet gan tādēļ, lai atstātu iespaidu uz citiem, galvenokārt uz solīdiem un ietekmīgiem cilvēkiem. Tagad, atskatoties pagātnē, es nosaucu sevi par aprobežotu un pašapmierinātu, taču tad es uzvedos tā, lai izkļūtu no tās vides, kurā kā cilpā sitās mūsu tēvs un māte. — Viņš skumji pasmaidīja. — Un pats smieklīgākais, ka man patiešām izdevās izrauties.

— Jūs esat pārāk stingrs pret sevi, tēvoci Rūdij, — Vezlijs klusi sacīja. — Kāpēc jums kaut reizi dzīvē sevi nepaslavēt par kaut ko? Tēvs teica, ka jūs esat izglābis viņam dzīvību.

— Tiešām? — Rūdolfs šķita izbrīnījies. — Man viņš to ne reizi netika teicis.

— Viņš uzskatīja, ka cilvēkus nedrīkst slavēt, tiem dzirdot, — Vezlijs teica. — Taisnību sakot, arī mani viņš reti kad uzslavēja... — Viņš pasmaidīja, atsedzot līdzenus, baltus zobus. Smaids pārvērta viņa vājo, domīgo seju — tā kļuva puiciska un atklāta. Viņam derīgi smaidīt, nodomāja Rūdolfs. — Un Trusi un pat Keitu viņš ne pārāk slavēja... Nu, Keitu viņš, protams, uzteica par gatavošanu — un tad arī ne jau nu slavēja, bet drīzāk pajokoja, jo viņa ir angliete. Dažreiz es ievēroju, pat sākumā, kad tikko sāku viņu iepazīt, kā viņš stāv viens pats un domā, ka neviens viņu neredz, un ir tik skumjš, it kā viņam dzīvē būtu bijis daudz kā slikta, par ko viņš nespēj aizmirst. Taču to, ka jūs izglābāt viņam dzīvību, viņš patiešām sacīja.

— Es tikai atdevu viņam viņa paša naudu, — Rūdolfs •atbildēja. — Ceru, tu saprati, ka Grētiņa centās tev paskaidrot, kāpēc tavs tēvs jaunībā tāds bijis. Par tādu viņu padarīja ģimene.

— Sapratu, — Vezlijs atteica.

•— Tas viss ir taisnība, — Rūdolfs turpināja, — taču ne pilnīga. Es gribu pateikt pāris vārdu sevis attaisnošanai. Es neesmu vainīgs, ka biju vecākais dēls ģimenē, ka mans tēvs bija nekaunīgs, nevadāms cilvēks, pie tam ar šausmīgu pagātni, kurā arī viņš nebija vainojams. Tā nav mana vaina, ka mūsu māte bija histēriķe, ķerta uz savu «augsto» izcelšanos. Es neesmu vainīgs, ka Grētiņa bija sentimentāla un egoistiska muļķīte... Piedod man,— viņš griezās pie Grētiņas. — To es stāstu ne sevis un tevis dēļ, bet Vezlijam.

— Es saprotu, — Grētiņa atteica, noliekdamās pār šķīvi tā, ka viņas seja nebija redzama.

— Galu galā, — Rūdolfs turpināja, — mēs visi trīs mantojām vienādus grēkus un tikām vienādi audzināti. Tikko Grētiņa atzinās, ka baidījusies no tava tēva. Bet īstenībā viņu biedēja nevis viņš, bet tas, ko viņa viņā redzēja, jo to viņa redzēja arī sevī. Un gribēja no tā tikt vaļā. Bet es viņā saskatīju mūsu tēvu, cietu cilvēku, kurš darīja ienīstu darbu un pataloģiski baidījās nomirt nabadzībā — tik ļoti baidijās, ka labāk beidza dzīvi pašnāvībā, lai tikai nepaliktu aci pret aci ar tādu iespēju. Es arī centos aiziet. Tikai pretī naudai, pārticībai.

Vezlijs saprotoši pamāja.

— Varbūt ir labi, ka Kreilera dēls pašlaik ar Vjetnamā. Citādi mums katru vakaru kopā būtu jāēd vakariņas un tad...

— Un arī citās ģimenēs, vēl sliktākās par mūsu, bija jaunākie dēli, — Rūdolfs turpināja. — Tomēr viņi песет tās pazudināt visu, kam ķērās klāt. Man negribas to teikt, Vezlij, taču līdz mūsu mātes bērēm es ticēju, ka tavs tēvs pēc savas dabas ir postītājs un viņa galvenais prieks dzīvē ir iznīcināt, sagraut, pazudināt visu, tajā skaitā arī sevi.

— Galu galā tā arī iznāca, — Vezlijs rūgti piezīmēja.

— Viņa rīcība tajā naktī Kannās, — Rūdolfs sacīja, — ir sajūsmas vērta. No viņa redzesviedokļa. Un, godīgi sakot, no mana arī. Neaizmirsti to,

— Es pacentīšos neaizmirst, — Vezlijs atteica. — Pa* centīšos. Tikai, manuprāt, viss, ko viņš izdarīja, bija da-rīts veltīgi. Nevienam nevajadzīgs.

— Nu, liekas, — Rūdolfs nopūtās, — mēs tev izstāstījām visu, ko varējām, un necentāmies izskatīties labāki. Interesantos atgadījumus atstāsim citai reizei. Tu droši vien esi noguris. Es aizsūtīšu tev .sarakstu ar to cilvēku vārdiem, ar kuriem ir vērts parunāties, viņi var tev vairāk palīdzēt nekā mēs. Bet tagad paēd — un es aizvedīšu tevi uz kopmītni.

— Nav vajadzīgs, — Vezlijs diezgan asi atteica. — Es iešu cauri parkam.

— Tagad vakaros Ņujorkā neviens cauri parkam viens pats neiet, — Grētiņa iebilda.

— Bet es eju. — Vezlijs auksti paskatījās uz viņu.

Ak Dievs, Rūdolfs nodomāja, skatoties, kā zēns tiek galā ar pēdējo bifšteka gabalu, cik gan viņš ir līdzīgs savam tēvam! Arī izskatā un runā. Palīdzi viņam, Dievs!

4

Rūdolfs, Inīda un aukle stāvēja uz rīta saules pielietā trotuāra un gaidīja Džoniju Hītu un viņa sievu; Hīti arī brauca uz Montokņ, un viņiem bija Rūdolfs un Inīda jāpaķer līdzi savā «Lincoln-continental». Pie aukles kājām stāvēja koferis. Viņa uz nedēļu brauca uz mājām Ņūdžer-sijā. Nez kādēļ, garlaicības mākts, Rūdolfs nodomāja, neviena aukle nedzīvo tajā pašā štatā, kur strādā?

Iepriekšējā vakarā, atvadījies no Vezlija, Rūdolfs pavadīja Grētiņu līdz mājām. Viņš piedāvāja viņai braukt līdzi viņam un Hitiem. Viņa izbrīnīti iepleta acis, un Rūdolfs atcerējās, ka viņai kādreiz bija romāns ar Džoniju.

— Vai tad bez lieciniekiem tu ar savu bijušo sievu vairs satikties nevari? — viņa pajautāja.

Viņš agrāk par to nebija domājis, taču tagad — pēc viņas vārdiem — saprata, ka tajos ir patiesība. Džīna vienu reizi bija atbraukusi pie viņa savas masieres pavadībā, kuru bija paņēmusi par savu kompanjoni vēl Rino. Tikšanās nebija veiksmīga, lai gan Džīna bija skaidrā, nosvērta un klusa — pat tad, kad spēlējās ar Inīdu. Viņa teica, ka nopirkusi mājiņu Montokā un dzīvo tur pieticīgi un klusi. Meksikā viņa neuzkavējās. Klimats tur veicinot dzeršanu, tas nav viņai piemērots. Viņa tagad nedzer un atkal ir pieķērusies fotografēšanai. Tiesa gan, žurnāliem vēl neko nav piedāvājusi, bet fotografē sev par prieku. Un rokas arī viņai vairs nedreb. Ja neņem vērā pastāvīgo masieres klātbūtni, Džīna atkal bija tā pati sieviete, kuru viņš apprecēja un kuru tik ilgi bija mīlējis — dzīva un jauna, ar spožiem matiem, maigu sejas krāsu. Rūdolfs vairs nezināja, vai pareizi rīkojies, pier krizdams šķirt laulību. Viņš žēloja Džinu, taču viņam bija žēl arī sevis. Tāpēc, kad pirms pāris dienām viņa lūdza atlaist uz nedēļu pie viņas Inīdu, viņš neiebilda.

Ne jau par Inīdu viņš baidījās, bet par sevi, baidījās palikt divatā ar Džīnu, pēc viņas vārdiem spriežot, mājīgā mājiņā, kas piepildīta ar nemājīgu okeāna troksni. Viņa sacīja, ka viņš var aizņemt viesistabu, taču viņš pasūtīja sev istabu tuvākajā viesnīcā un padomājis nolēma uzaicināt arī Hītus. Viņš baidījās; ka kamīna priekšā, klusumā, ko pārtrauc vienīgi viļņu dārdi, pavadīts vakars izraisīs viņā vēlēšanos atgriezties ģimenes lokā. Nē, pagātni nav vērts kustināt. Tāpēc arī Hītu klātbūtne un priekšlikums Grētinai.

— Nē, liecinieki man nav vajadzīgi, — viņš atbildēja. — Mums ar Džoniju ir par ko parunāt, bet iet pie viņa uz kantori man negribas.

— Skaidrs, — ne sevišķi ticēdama, Grētiņa atsaucās un mainīja sarunas tematu. — Kā tev patika Vezlijs?

— Domājošs puisis, — Rūdolfs teica. — Mīl pašanalīzi, pat pārāk... Bet, kas ar viņu būs turpmāk, ir atkarīgs no tā, vai viņš spēs pieciest savu māti un viņas vīru līdz pilngadībai.

— Vai tu ievēroji, cik viņš ir skaists? — Grētiņa pavaicāja,

■— Nepievērsu uzmanību.

— Tādas sejas mēdz uzņemt kino, — Grētiņa piezī-mēja. — Augsti vaigu kauli, patīkams smaids, maigs skatiens, tajā pašā laikā liekas, ka tas ir cilvēks ar lielu morālo spēku.

— Tu acīmredzot esi vērīgāka nekā es, — Rūdolfs vienīgi noteica.

— Vai ari vieglāk ievainojama, — viņa pasmaidīja,

— Kad tu man piezvanīji, man likās, ka tu vēlies ar mani par kaut ko parunāt, — viņš atcerējās. — Vai kas noticis?

— Ne vairāk kā parasti. — Viņa atkal pasmaidīja. — Parunāsim, kad tu atbrauksi.

Pie mājas viņš viņu noskūpstīja un pagaidīja, kamēr viņa iegāja šveicara apsargātajā spoži apgaismotajā vestibilā — eleganta, efektīga, spējīga sevi aizstāvēt. Taču ne vienmēr, viņš nodomāja. Ne vienmēr.

Piebrauca «Lincoln-Continental») Džonijs Hīts sēdēja pie stūres, bet viņa sieva Ileina — blakus. Aukle šķiroties noskūpstīja Inīdu.

Ileina Hīta izkāpa no mašīnas, palīdzēja iesēsties Inī-dai aizmugures sēdeklī un apsēdās blakus meitenei. Ileina bija gara auguma, ar skaisti sakārtotiem matiem, stingru un gudru skatienu, kā tas pienākas viena no veiksmīgāko Volstrītas kantoru īpašnieka sievai. Bērnu Hītiem nebija.

Rūdolfs apsēdās blakus Džonijam. Inīda pamāja ar roku auklei, kas stāvēja uz trotuāra ar koferi rokā, un viņi sāka braukt.

— Nu, uz priekšu, uz Montokas līci! — iesaucās Džo-nijs. — Ķersim omārus un krastmalā rīkosim orģijas.

Seja viņam bija apaļa, ar izplūdušiem vaibstiem, acis — mānīgi mazas, rokas, kas turēja stūri, — baltas, mīkstas, bet zem sportiska piegriezuma žaketes ar lielām rūtīm varēja jaust vēderiņu. Mašīnu viņš vadīja piesardzīgi un enerģiski. Citi vadītāji bija spiesti dot ceļu, tāpat kā citiem advokātiem direktoru padomes sēdēs vai tiesas zālē bija jāpiekāpjas viņa uzstājībai. Rūdolfs tagad reti redzējās ar Džoniju. Pēc Hīta laulībām viņi nez kādēļ izšķīrās, un katru reizi, kad viņiem bija lemts tikties — bet starp tikšanās reizēm bija vairāki mēneši —, Rūdolfs bez nožēlas vienmēr konstatēja: arī es droši vien izskatītos tāpat.

Aiz muguras priecīgi pļāpāja Inīda. Ileina kaut ko iečuk-stēja viņai ausī — un Inīda iesmējās. No pirmā acu uz-, metiena šķita, ka Ileina diez vai iedrošināsies apkampt bērnu, baidoties, ka meitene saburzīs vai nosmērēs viņas skaisto tvīda kostīmu. Taču atskatījies Rūdolfs redzēja, ka Inīda sajaukusi Ileinas perfekti sakārtotos matus, bet viņa tikai priecīgi smaida. Āriene viļ, Rūdolfs nodomāja, raugoties uz dēļu. Viņi brauca pa Traiboro tiltu — gar upi stiepās pavasarīgi spožās saules apspīdētā Ņujorka: debesskrāpji, stikli, kūpoši dūmeņi. Tādos mirkļos, redzot šo neredzēti milzīgo pilsētu, Rūdolfs izjuta tādu pašu saviļņojumu kā jaunībā, atkal ar apmierinājumu apjauzdams, ka arī viņš ir Ņujorkas iedzīvotājs.

Lejā ar straumi varonīgi cīnījās neliela jahta. Varbūt arī es, viņš nodomāja, šovasar došos ar «Klotildi» uz Itālijas krastiem. Kaut vai kāds labums būs no tās. Viņi taču arī toreiz devās uz Portofīno, taču tā arī līdz turienei netika. Nevajag atcerēties pagātni. Pierunāšu Zannu uz divām nedēļām aizbēgt no vīra un bērniem, peldēsim ar divpadsmit mezglu ātrumu stundā un dzersim vietējo vīnu no saulē nosvīdušas karafes kādā kafejnīcā. Nedrīkst pirms laika kļūt par veci. Fantasia Italiana.’

— Džonij, — viņš atgriezās tagadnē, — par ko tu gribēji ar mani parunāt?

— Man ir viens klients, — Džonijs teica. — Viņš pats, taisnību sakot, ir miris, bet jautājums par viņa mantojumu vēl nav nokārtots. — Džonijs, Rūdolfs domās nosmējās, ar nelaiķiem nopelna daudz vairāk nekā, kopā ņemot, visi pilsētas apbedīšanas biroji. Ak šie advokātil

— Mantinieki sagājuši ragos, — Džonijs piebilda, — taču ar to tevi nepārsteigt.

— Es jau esmu kļuvis par profesionāli, — atsaucās Rūdolfs.

— Lai izbēgtu grūtībām, — Džonijs turpināja, — nolemts pārdot daļu īpašuma par visai pieņemamu cenu. Milzīgs rančo Nevadā. Nodoklis tur ir mērens, tu jau pats to zini.

— Jā, zinu, — Rūdolfs piekrita.

— Ņujorkā tev darīšanu nav, — Džonijs turpināja.

— Izskats tev ir nelāgs un tu nebūt neesi laimīgs. Velns parāvis, nevaru saprast, ko tu dari cauras dienas! [23]

— Spēlēju pianīnu, — Rūdolfs atteica.

— Es kaut kā neesmu redzējis tavu uzvārdu uz afišām pie Karnegi zāles.

— Vēl ieraudzīsi, — Rūdolfs atsaucās.

— Tu ej bojā acīmredzot, — Džonijs turpināja. — Nekur neej. Tevi nevar redzēt nevienā ballītē.

— Un kā Nevadā ar ballītēm?

— Tur priecājas cik jaudas, tas ir viens no ziedošākajiem štatiem, — Džonijs centās viņu pārliecināt.

— Miljonāri aug kā sēnes. Lai tu noticētu, ka es nejokoju, esmu ar mieru iet ar tevi daļā — noorganizēšu ķīlu zīmes, palīdzēšu atrast cilvēkus, kuri nodarbotos ar saimniecību. Nedomā, vecīt, ka es rīkojos altruisma virzīts, man vajadzīga vieta, kur reizi pa reizei es varētu paslēpties. Un ar nodokļiem man zelta Rietumos arī būs vieglāk. Rančo es pats neesmu redzējis, taču dokumentus esmu turējis rokās. Tas ir visai dzīvotspējīgs. Un, ja tur vēl gudri šo to ieliek, tad vairāk nekā dzīvotspējīgs. Tur ir liela māja — ja to nedaudz izremontē, būs ne māja, bet sapnis, un bērniem labāku vietu neatradīsi: gaiss tīrs, par narkotikām neviens neko nav pat dzirdējis, līdz tuvākajai pilsētai simts jūdzes. Ar politiku tur nodarbojas uzticami ļaudis, tā ka viss būs kārtībā'— un tu pats jutīsies kā zivs ūdenī. Par Vitbiju viņi neko nezina. Un vispār — tas notikums jau sen ir aizmirsts, neskatoties uz stūlbo piezīmi «Time». Pēc desmit gadiem kļūsi senators. Tu mani dzirdi, Rūdij?

— Protams. — Īstenībā viņš pēdējās sekundes tikpat kā neklausījās. Kad Džonijs sacīja, ka tā ir brīnišķīga vieta bērniem, viņš ieinteresējās. Viņam ir jārūpējas par Inīdu, taču vēl ir Vezlijs un Bilijs. Kā nekā asinsradinieki. Par viņiem arī jāpadomā. Bilijs ir puisis, kas nenožēlo savas kļūdas; vēl skolā iedams, zēns bija cinisks izsmējējs un atkritējs, kam nav godkāres. Vezlijs, spriežot pēc visa, ar nekādiem talantiem neizceļas, bet tā izglītība, kuru paredz viņam liktenis, diez vai palielinās viņa izredzes ieņemt godavietu dzīvē. Turpretī mūsdienīgā rančo, kur noris nemitīga cīņa ar sausumu, plūdiem, augsnes noplicināšanu, kur nepieciešama māka un ķēriens, lai tiktu galā ar mašīnām un darbiniekiem un atrastu noietu, abiem atradīsies, ar ko nodarboties, bet, ja viņiem būs ko darīt, par zēniem nebūs jāuztraucas. Agrāk vai vēlāk viņiem pašiem izveidosies ģimenes. Un arī viņš,

starp citu, var vēl apprecēties — un kāpēc gan ne? —' un radīt bērnus. — Patriarha sapnis, — viņš skaļi teica.

— Kas? — Džonijs izbrīnījies vaicāja. 1

— Nekas. To es pats ar sevi. Iedomājos sevi bērnu un mazbērnu ielenkumā.

— Nedomā, ka tu būsi atgriezts no civilizācijas, — Džonijs teica, kļūdīgi uztverdams Rūdolfa toni par ironisku.

— Tur ir pacelšanās-nolaišanās josla. Ja vēlēsies, nopirksi sev lidmašīnu.

— Amerikāņa sapnis, — Rūdolfs piezīmēja. — Personiska pacelšanās-nolaišanās josla.

— Kas tur slikts? — Džonijs noskaitās. —< Kas tur slikts, ja cilvēks grib būt mobils? Iesēdies lidmašīnā — un pēc stundas tu jau esi Rino vai Sanfrancisko. Tur ir virkne priekšrocību, pie tam tā pavisam nav dzīšanās pēc miera. Tā ir iekļaušanās aktīvā darbībā, tikai citādā...

— Es padomāšu, — Rūdolfs atteica.

— Zini ko? Aizlidosim nākamnedēļ turp un apskatīsimies, — ierosināja Džonijs. — Sliktāk no tā nekļūs, bet man bez tam būs pietiekams iemesls nerādīties tajā nolādētajā kantorī. Pat ja rančo nav nekam derīgs, mēs vis- ✓ maz izklaidēsimies. Vari paņemt līdzi pianīnu.

Ļoti asprātīgi, Rūdolfs nodomāja. Viņš zināja, ka Džonijs uzskata viņa aiziešanu no lietām par muļķīgu kaprīzi, agrīnu vecuma -marasma Izpausmi. Džonijs atpūtā dosies tikai ar kājām pa priekšu. Viņi kopā uztika augšā, kopā nopelnīja kaudzi naudas, ne reizi viens otru neie-gāza, sapratās no pusvārda, un Rūdolfs zināja, ka Džonijs uzskata par savu pienākumu viņu izkustināt.

— Labi, — Rūdolfs piekrita, — Es visu mūžu esmu sapņojis jāt pa tuksnesi.

— Tas nav tuksnesis, — Džonijs atrūca. — Tas ir rančo. Tas atrodas kalna pakājē. Pa tā teritoriju plūst strautiņš, kur dzīvo foreles.

— Labi, aizbrauksim šonedēļ, — Rūdolfs sacīja. — U.z pāris dienām, kamēr Inīda būs pie Džīnas. Tu varēsi?

— Es ņemu biļetes, — Džonijs atteica.

Viņi brauca garām nebeidzamajām Longailendas kap-( sētām, kurās paaudzi pēc paaudzes ņujorkieši mūžīgā' mierā gulda s^vus piederīgos. Rūdolfs aizvēra acis un nodevās sapņiem par sudrabotā Nevadas štata kalniem un. pauguriem.

Parasti Grētiņai montāžas iecirknī patika strādāt sestdienās, kad klusajā, tukšajā ēkā viņas bija tikai divas — viņa un viņas palīdze Ida Kohena. Taču šodien Ida juta, ka Grētiņa nejūtas savā elementā. Viņa bez gala pārtina lenti, strauji apgrieza kadrus, svilpodama kaut ko drūmu vai smagi nopūzdamās. Ida zināja, kāpēc Grētiņai no rīta slikts garastāvoklis. Evenss Kinzella, viņu režisors, atkal ķēries pie veciem niķiem: uzņēma, kā gadījās, uzņemšanas laukumā bieži vien bija redzams paģirains un ļāva aktieriem tēlot muļķus cerībā, ka Grētiņa brīnumainā kārtā mācēs atrast kodolu filmas jūklī, ko viņš viņai pasvieda. Pie tam piektdien Ida bija montāžas telpā, kad Kinzella piezvanīja un paziņoja, ka nevarēs ar Grē-tiņu iet uz restorānu, kā bija solījis.

Ida, kas ar sirdi un dvēseli bija uzticīga draudzenei, Kinzellu nicināja ar tādu dedzību, kādu viņā izraisīja tikai sieviešu atbrīvošanās kustība: viņa godprātīgi apmeklēja visas sapulces un uzstājās tajās ar kvēlām, lai gan ne sevišķi loģiskām runām.

Ida, neglīta četrdesmit gadus veca sieviete, kurai nebija ne vīra, ne mīļākā, kas spētu viņas dzīvi padarīt nepanesamu, uzskatīja, ka skaistā un talantīgā Grētiņa ļauj vīriešiem sevi ekspluatēt. Ida pierunāja Grētiņu atnākt viņai līdzi uz divām sapulcēm, taču Grētiņai ātri vien apnika oratoru histēriskās vaimanas un viņa ātri aizgāja, pasakot: «Kad iesiet uz barikādēm, varat ar mani rēķināties. Ne agrāk.»

«Bet mums nepieciešamas tādas sievietes kā tu,» Ida ubagoja.

«Var jau būt,» Grētiņa atsaucās. «Toties man viņas nav vajadzīgas.»

Un Ida, zaudējusi cerības, rūgti nopūtās. Tā ir nepiedodama politiska vienaldzība — viņa tad Grētiņai sacīja.

Grētiņu tnrīt uztrauca ne tikai filmas kvalitāte, pie kuras tā strādāja. Pirms dažām dienām Kinzella piespēlēja viņai kārtējo sensāciju, palūgdams izlasīt un izteikt savas domas. Jaunā autora vārds neko viņiem neizteica, taču viņa literārais aģents pārliecināja Kinzellu iepazīties ar tekstu.

Grētiņa izlasīja scenāriju un bija ārkārtīgi sajūsmināta, par ko arī pateica Kinzellam, kad viņš piektdien viņai piezvanīja. «Sajūsmināta?» viņš pārjautāja. «Manuprāt, parasts mēsls. Atdod manai sekretārei, lai atdod atpakaļ.»

Un nolika klausuli. Līdz diviem naktī Grētiņa pārlasīja scenāriju. To bija uzrakstījis vīrietis, taču tajā bija stāstīts par enerģisku sievieti no strādnieku vides: viņa dzīvoja mazā, nīkulīgā pilsētelē starp jebkādu cerību zaudējušiem cilvēkiem, taču, pateicoties prātam un drosmei, viņai vienīgajai no saviem līdzaudžiem izdodas izrauties no šīs vides un kļūt par to, par ko viņa vēlējās kjūt.

Grētiņa ticēja, ka no šī scenārija var izveidot filmu, kura ienesīs dzīvāku noti pēdējā laika filmu plūsmā, pretēji Holivudas pasakām ar laimīgām beigām, kas tik.ilgi valdīja uz ekrāna — tās bija filmas par cilvēkiem, kas dzīvo bez mērķa un domām, dažreiz saceldamies pret savu likteni, bet pēc tam atkal zaudēdami cerību un iekrizdami apātijā, — noskatoties tādas filmas, skatītājs var pakārties. Ja Holivudas vecās filmas ar savu uzpūsto saldo optimismu caurcaurēm bija neīstas, Grētiņa prātoja, tad ne mazāk melīgi ir arī šīsdienas vienaldzīgie dvēseles aizlūgumi. Varoņi rodas katru dienu. Ja taisnība, ka viņi nedzimst reizē ar savu klasi, tad arī neiet bojā reizē ar to.

Pārlasot scenāriju, viņa pārliecinājās, ka pirmais iespaids nav bijis mānīgs. Ja Kinzella sapurināsies un strādās kā agrāk, viņš radīs pirmšķirīgu filmu. Viņa piezvanīja viņam tieši pustrijos .naktī, taču neviens necēla klausuli. Tas viss, tieši tāpat kā filmas gredzens uz montāžas galda, daudzas reizes atkārtojoties, riņķoja viņai prātā, kamēr viņa kvernēja pie draņķīgā materiāla, ko Kinzella bija uzņēmis pēdējās nedēļas laikā.

Negaidot viņa izslēdza aparātu.

— Ida, es gribu lūgt tev kādu pakalpojumu!

— Klausos. — Ida pārtrauca darbu.

Scenārijs gulēja lielā somā, ar kuru Grētiņa vienmēr nāca uz studiju. Viņa izvilka to un sniedza Idai.

— Es aiziešu uz pāris stundām uz muzeju, — viņa sacīja. — Bet tu liec malā visu šo jūkli un palasi. Kad es atnākšu, mēs iesim pusdienot divatā, vairāk neviens — un tu man pateiksi, kā tev tas patīk.

Ida, nevarēdama izšķirties, paskatījās Grētiņā, taču scenāriju paņēma. Grētiņa nekad neaizgāja darbadienas vidū. Pats lielākais, ko viņa sev atļāva, bija izdzert tasi kafijas.

— Labi, — piekrita Ida un, sakārtojusi brilles, palūkojās uz scenāriju tik piesardzīgi, it kā tas varētu uzsprāgt.

Grētiņa uzvilka mēteli un iekļuva cilvēku virpulī, kas mutuļoja Septītajā avēnijā, kur atradās viņu studija. Viņa

ātri nokļuva centrā un iegāja Mūsdienu mākslas muzej'ā ar vienu nolūku, kā viņa sev iestāstīja, — nomierināt nervus, lūkojoties uz īstas mākslas šedevriem, taču iznāca no tā tikpat nemierīga. Tagad — pēc tikšanās ar Pikaso, Renuāru un Mūru viņa nespēja pat iedomāties par atgriešanos pie montāžas galda un tāpēc piezvanīja uz studiju un piedāvāja Idai satikties tieši restorānā.

— Uzkrāsojies un savelc zeķes! — viņa bez žēlastības izrīkoja. — Tas ir lepns restorāns ar franču virtuvi. Es tevi uzcienāšu, jo man ir nepatikšanas.

Gaidot Idu, viņa pie bāra letes izdzēra glāzi viskija. Parasti dienā viņa nedzēra, taču galu galā ar likumu tas nav aizliegts. Un bez tam šodien ir sestdiena.

Ieraudzījusi Grētiņu pie letes, Ida kļuva piesardzīga:

— Ko tu dzer?

— Viskiju.

— Tātad tev patiešām ir nepatikšanas. — Ida uzskatīja, ka atrodas mūsdienu domas priekšplānā, taču ikdienā bija sausa puritāne.

— Divus viskijus, lūdzu, — Grētiņa teica bārmenim.

— Tu taču zini, ka es, ja iedzeru, nevaru strādāt, — Ida ievaimanājās.

— Šodien tavi darbi beigušies, — Grētiņa paziņoja. — Un man arī. Manuprāt, tu pati klaigāji, ka sievietes piespiež strādāt līdz septītajiem sviedriem. Sevišķi sestdienās. Vai tad tā nebiji tu, kas apgalvoja, ka mūsu valstī vajadzīga divdesmit stundu darba nedēļa?

— Teorētiski jā, — Ida piesardzīgi atzina, ar neslēptu riebumu paskatīdamās uz glāzi, kuru bārmenis nolika viņai priekšā.

— Personīgi es uzskatu par labāku strādāt vairāk.

— Taču ne šodien, — Grētiņa stingri noteica. Viņa pa-sāuca zāles pārzini. — Galdiņu diviem, lūdzu. Un lai tur aiznes mūsu glāzes. — Ar plašu žestu viņa uz letes uzlika divus dolārus.

— Kāpēc tu viņam par trīs viskijiem devi tik daudz? — Ida nočukstēja, kad viņas aiz zāles pārziņa gāja zāles dziļumā.

— Dzeramnaudas lielums, — Grētiņa atteica, — paceļ mūs līdz vīriešiem.

Zāles pārzinis nosēdināja viņas pie galdiņa blakus virtuvei. .

— Redzi... — Ida pārlaida skatienu zālei. — Restorāns ir gandrīz tukšs, bet viņš sēdina blakus virtuvei. Tikai tāpēc, ka mēs esam bez vīriešiem.

— Dzer labāk viskiju, — Grētiņa deva padomu. — Mēs viņieth atriebsimies viņā saulē.

Ida iedzēra malku un saviebās.

— Ja jau tu pasūti, — viņa sacīja, — tad varēji izvēlēties kaut ko saldākus

— Uz barikādēm saldo nedod, — Grētiņa atbildēja. — Bet tagad pastāsti, kā tev patika scenārijs.

Ida sāka starot. Viņa no sirds priecājās, redzot meistarīgi uzņemtu skatu, izlasot interesantu lapaspusi grāmatā.

— Scenārijs ir burvigs, — viņa sacīja. — Zini, kādu no tā varētu uzņemt filmu!

— Nelaime ir tikai tā, ka neviens to negrasās uzņemt, — Grētiņa sacīja. — Manuprāt, šo scenāriju jau-daudzi ir redzējuši, un mūsu dārgais Evenss Kinzella bija aģenta pēdējā cerība.

— Evenss to jau izlasīja?

— Jā, — Grētiņa atteica. — Un nosauca to par mēslu. Lika scenāriju atdot sekretārei, lai tā atdotu literārajam aģentam.

— Izlecējs! — Ida nenovaldījās. — Un vēl skaitās figūra! Cik izmaksās šī filma?

— Trīsarpus miljonu.

— Ne tiiai kino, visā pasaulē notiek kas nelāgs, — Ida piezīmēja, — ja jau tādam idiotam dod trīsarpus miljonu, ar kuriem viņš var rīkoties, kā pašam ienāk prātā.

— Pēdējos trīs gados viņš uzņēmis divas filmas, kas sacēlušas lielu troksni, — Grētiņa iebilda.

— Gadījums, — Ida atsaucās. — Laimīgs gadījums.

— Nu, ne tikai, — Grētiņa atkal iebilda. — Viņam dažreiz gadās ieņemt virsotnes.

— Taču tās nav trīsarpus miljonu vērtas, — Ida nepadevās. — Un es nesaprotu, ko tu pie viņa līpi. Velns viņu zina, kā viņš pret tevi izturas. Un ne tikai darbā vien.

— Nu, lai! — Grētiņa iesaucās tēlotā bezrūpībā. — Ma-zohisms nelielās devās vēl nekad nav sievietei nodarījis ļaunumu.

— Dažreiz tu dari traku, goda vārds, — Ida saknieba lūpas.

Parādījās oficiants, gatavībā turot bloknotu un pildspalvu.

— Pasūtīsim, — Grētiņa ieteica. Viņa pārlaida acis ēdienkartei. Viņiem ir cepta pīle ar olīvām. Lielas porcijas, pietiks diviem. Ņemsim?

— Ņemsim, — Ida piekrita. — Es olīvas nemīlu, varēsi apēst viena.

Grētiņa pasūtīja pīli un pudeli vīna.

— Kam mums vesela pudele? — Ida protestēja. — Es vairāk par pusglāzi neizdzeršu.

— Pudeli, — Grētiņa atkārtoja oficiantam, nepievērsdama Idai uzmanību.

— Tu piedzersies, — Ida brīdināja.

— Un labi, — Grētiņa atteica. — Man jāpieņem svarīgs lēmums, bet skaidrā prātā tas man var neizdoties.

— Tev šodien dīvainas acis, — Ida ievēroja.

— Kā tad tu domā?! — Grētiņa vienā rāvienā izdzēra otru glāzi viskija.

— Ko tu esi izdomājusi? — Ida uztraucās. — Atjēdzies. Tu esi sadusmojusies un cik daudz viskija jau izdzēri ...

— Pareizi, sadusmojos, — Grētiņa apstiprināja. — Bet viskiju es esmu dzērusi tikai mazliet, bet vīnu, ja tu man nepalīdzēsi, es izdzeršu veselu pudeli. Bet pēc tam... — Viņa apklusa.

— Kas — pēc tam?

— Kas pēc tam, nezinu, — Grētiņa atteica un iesmējās. Smiekli skanēja tik savādi, ka Ida nešaubījās: Grētiņa ir piedzērusies. — Pēc tam es parunāšu ar Evensu Kin-zellu. Ja vien viņu atradīšu, par ko neesmu sevišķi pārliecināta.

— Un ko tu viņam sacīsi? — Ida kļuva nemierīga.

— Iesākumam dažus vārdus — ne sevišķi laipnus, taču patiesus.

— Tu esi jukusi! — Ida iesaucās. — Lai arī kādas jums ir attiecības — atceries, ka viņš ir tavs boss.

— Ida, vai tev nekad nav sacījuši, ka tev ir patoloģiska cieņa pret priekšniecību?

— Nemaz nav patoloģiska, — Ida apvainojās.

— Kāda tad? Pārāk augsta, lišķīga, sajūsmināta?

— Visparastākā, ja tevi tas tā interesē. Labāk aizmirsīsim uz mirkli par mani. Ko tu gribi viņam sacīt?

— Ka filma, pie kuras mēs strādājam, ir galīgs mēsls. Un tā būs tikai uvertīra.

— Grētiņ, es tevi lūdzu... — Ida pastiepa rokas, it kā gribētu viņu atturēt no pārsteidzīga soļa.

— Sen laiks kādam nopirkt tev gredzenu, —• Grētiņa ievēroja. *— Tev ir skaistas rokas, un gredzeni tās tikai padarītu vēl skaistākas. Ja mēs neatradīsim to nelieti Kinzellu, tad varbūt dienas atlikušo daju veltīsim gre-dzena meklēšanai.

Ida piesardzīgi paraudzījās apkārt. Restorāns bija jau gandrīz pilns, un viņām blakus sēdēja divi vīrieši.

— Tevi var izdzirdēt.

«— Lai klausās, — Grētiņa paraustīja plecus. — Gudri vārdi visiem nāk par labu.

Pie galdiņa atkal uzradās oficiants un sāka veikli sadalīt pīli. Vīns bija ielikts spainītī ar ledu.

— Man bez olīvām, — Ida sacīja. — Lieciet tās visas šai dāmai.

Grētiņa sajūsmināta skatījās, cik prasmīgi oficiants pīli sadalīja porcijās.

— Varu saderēt, ka viņš nedzer darbā, — viņa piezīmēja. Visi zināja, ka Kinzellam piemīt šī vājība.

— Tss, — Ida viņu apstādināja un uzsmaidīja oficiantam, it kā atvainojoties par savu ekscentrisko paziņu.

— Dzerat? — Grētiņa vaicāja oficiantam.

— Nē, kundze, — oficiants atbildēja. — Taču es neatteiktos, ja uzcienātu, — viņš pasmīnēja.

— Rīt no rīta pirmais, ko darīšu, — atsūtīšu jums pudeli, — Grētiņa apsolīja.

— Grētiņ, — Ida sacīja, — es tevi nekad tādu neesmu redzējusi. Kas tev noticis?

— Dumpis, — Grētiņa atteica. — Es esmu sadumpojusies. — Viņa pagaršoja pīli, ar baudu nošmaukstināja un iedzēra .lielu malku vīna.

— Tavā vietā, — Ida piezemēja, nokniebjot mazu gabaliņu, — es to nesāktu sestdienā vai svētdienā.

— Dumpi nedrīkst atlikt. Tāda ir mūsu ģimenes devīze, — Grētiņa sacīja. — Sevišķi izejamās dienās. Pirmdienas rītā grūti dumpoties. Tam jāgatavojas veselu nedēļu.

— Kinzella nekad tev to nepiedos, — Ida piezīmēja.

— Bet pēc uvertīras, — Grētiņa turpināja, Idas vārdiem nepievēršot nekādu uzmanību, — mēs pāriesim pie pašas operas. Es viņam pateikšu, ka piekritu strādāt pie šī draņķa, kuru viņš taisa, tikai tāpēc, lai gulētu ar viņu.

— Grētiņ, — Ida pārmetoši iesaucās, — tu taču teici, ka mīli viņu! — Viņai, vecmeitai, mīlestība likās kas neparasts.

— Kādieiz mīlēju, — Grētiņa piekrita,

— Viņš briesmīgi saniknosies.

— Tas man arī vajadzīgs, — Grētiņa teica. — Bet pēc tam es viņam paskaidrošu, ka izlasīju scenāriju, kuru viņš lika atdot aģentam, un ka manuprāt tas ir oriģināls, gudrs darbs, pārāk labs tādiem kā viņš. Taču, tā kā viņš ir vienīgais režisors, ar kuru šajā brīdī, var teikt, es dzīvoju un, bez šaubām, vienīgais no man tuvu pazīstamiem režisoriem, kurš var tikai ar savu vārdu vien dabūt naudu filmai, es viņam teikšu, ka, ja viņam vēl ir saglabājies prāts, ar kuru daba viņu apveltījusi no dzimšanas, tad viņš rīt pat nopirks šo scenāriju — kaut vai vienkārši tāpēc, ka es to lūdzu.

— Tu taču zini, ka viņš atteiks, — Ida sacīja.

— Iespējams.

— Un ko tad tu darīsi? Sāksi raudāt un lūgsi piedošanu?

Grētiņa izbrīnīta palūkojās uz viņu. Ar sarkasmu Ida nekad neizcēlās, tātad šī saruna viņu patiešām saviļņoja.

— Ida, mīļā, — Grētiņa maigi sacīja, — nevajag tā nervozēt. Karot taču vajadzēs man, nevis tev.

— Es negribu, lai tev būtu nepatikšanas, — Ida atteica.

— Ir reizes, kad no tām nevar izbēgt. Tagad ir tieši šāds gadījums. Tu man jautāji, ko es darīšu, ja viņš atteiksies.

— Jā, kad viņš atteiksies.

— Es viņam teikšu, ka nekavējoties aizeju no viņa komandas.

— Bet tev taču ir kontrakts! — Ida iesaucās.

— Lai sūdz mani tiesā. Pie viena var pieprasīt, lai mani piespiež atgriezties viņa gultā.

— Tu taču zini, ka, ja tu aiziesi, aiziešu arī es, — Ida sacīja, un viņas balss iedrebējās no apvaldīta lepnuma.

— Karā, — Grētiņa bargi piezīmēja, — dažkārt nākas upurēt kareivjus.

— Šis nav karš, — Ida iebilda, — bet tikai kinofilma,

kādu ir tūkstošiem.

— Tieši tāpēc, — Grētiņa atteica. — Es negribu visu mūžu strādāt pie filmām, kādu ir tūkstošiem. — Viņa redzēja, ka maigās, tumšās Idas acis piepildās ar asarām un viņa tūlīt sāks raudāt. — Tev nebūt nav jāmaksā par manu rīcību, Ida, — viņa sacīja, — tev nevajag aiziet kopā ar mani.

— Nerunāsim vairs par to, — Ida sacīja.

— Labi, — Grētiņa piekrita. — Tātad jautājums ir izsmelts. Tagad pievērsīsimies pīlei. Tu neko neesi ēdusi. Tev negaršo?

— Ļoti... garšo, — Ida iešņukstējās.

Brīdi viņas ēda klusēdamas. Grētiņa ielēja sev vīnu. Redzot, kā mainījusies Idas apaļā un kā bērnam mīkstā seja, viņa saprata, ka tā ar grūtībām valda asaras, un uz mirkli nožēloja, ka piespieda Idu izlasīt scenāriju un apgrūtināja ar savām problēmām. Taču viņa zināja Idas absolūto godīgumu un izsmalcināto gaumi, un viņai bija nepieciešams saņemt sava novērtējuma apstiprinājumu. Bez tā Grētiņa nekad neuzdrīkstētos uzstāties pret Kin-zellu. Bet Evensain Kinzellam būs jāpārdzīvo smagas minūtes, ja vien viņš ir mājās, viņa drūmi prātoja.

Beidzot Ida ierunājās.

— Es uzskatu, — viņa teiGa gandrīz vai bijīgi, — ka var rīkoties arī savādāk. Tev taču nav jārīkojas atklāti, vai ne?

— Iespējams. Diemžēl rīkoties slepus es māku ne pārāk labi.

— Nu jā, — Ida pavīpsnāja. — Taču varbūt tu šoreiz paklausīsi mani. Mēs abas zinām, ka viņš nekad nepiekritīs. It sevišķi, ja tu sāksi ar viņu strīdēties.

— Kā tad tu viņu tik labi pazīsti? — Grētiņa jautāja ar uzspēlētu aizdomīgumu. — Vai tik jūs neesat sākuši romānu man aiz muguras?

— Kā to vari — viņa sacīja. — Viņam taču ir cita ticība.

Viņas abas iesmējās. Pēc tam Idas seja kļuva nonietna.

— Es iesaku lūk ko: pabeidz filmas montāžu.

— Ak Dievs!

— Klusu! Vispirms paklausies. Es taču tevi uzklausīju, vai ne?

— Un vēl kā, — Grētiņa piekrita.

— Nerunā ar viņu par scenāriju.. Izliecies, ka esi aizmirsusi.

— Bet es neesmu aizmirsusi. Viņš man sapņos rādās. Es arī tagad redzu kadru pēc kadra ...

— Es teicu «izliecies», — Ida sadusmojās. — Atrodi kādu, kas būtu ar mieru dot tev naudu, un nopērc scenāriju pati.

— Pieņemsim, es atradīšu naudu, — Grētiņa sacīja, atcerēdamās par nabaga Rūdiju. — Bet ko pēc tam?

— Bet pēc tam, — Ida svinīgi teica, — pati to ari uzņemsi.

Grētiņa atkrita krēslā. No Idas viņa gaidīja vienalga ko, tikai ne to.

— Ak Dievs! — viņa sacīja. — Esi gan izdomājusi!

— Un kādēļ ne? — Ida kaisli vaicāja, galīgi aizmirsusi par pīli. — Agrāk daudzi režisori bija strādājuši montāžā.

— Tas bija sen, — Grētiņa iebilda. — Un viņi visi bija vīrieši.

— Tu taču zini, ka es nevaru ciest tādas runas, — Ida pārmetoši piebilda.

— Atvaino. Es aizmirsu. Nu bet joka pēc, Ida, nosauc man divdesmit piecas sievietes režisores.

— Agrāk pat armijā nebija divdesmit piecu sieviešu. Sieviešu atbrīvošanās kustības apspriedēs Ida bija iemācījusies strīdēties argumentēti. — Uz mūsu sapulcēm tu nenāc, brošūras nelasi, taču ar savu filmu tu dotu daudz lielāku labumu, nekā sēžot visās sanāksmēs. Bet, ja tu šaubies, tad atļauj pateikt, ka tu režisūrā saproti daudz vairāk nekā Evenss Kinzella jebkad ir sapratis vai sapratis.

— Jā, tā ir doma, — Grētiņa domīgi piekrita. — Tagad es esmu nomierinājusies un varu sacīt: tā tik ir doma!

— Tāda filma būs ļoti lēta, — Ida ātri turpināja. — Neliela pilsētiņa — galvenokārt dabā un vienkāršs paviljons, ļaužu nebūs daudz, galvenokārt jaunatne. Tādām lomām tu neatradīsi aktierus ar vārdu, pat ja tev būs nauda. Es arī pazīstu ļaudis, kuri naudu iegulda filmās, varu pie viņiem griezties. Bet tu palūgsi savu brāli..,

Nabadziņš Rūdijs, Grētiņa vēlreiz nodomāja.

— Cik daudz izmaksāja Evensa Kinzellas pirmā kinofilma?

— Simts divdesmit piecus tūkstošus, — Grētiņa atteica bez apdomāšanās. Kinzella bieži vien lielījās ar to, ka viņa pirmā filma, kurai bija milzīgi komerciāli panākumi, studijai izmaksāja tīros grašus, un nekad neaizmirsa pateikt, tieši cik.

— Simts divdesmit piecus tūkstošus, — Ida atkārtoja. — Bet tagad viņam dod trīsarpus miljonus.

— Kino ir kino, — Grētiņa piezīmēja.

— Laiki mainās, un par simts divdesmit pieciem tūkstošiem filmu neuztaisīsi. Taču es esmu pārliecināta, ka par septiņi simti piecdesmit var uzņemt. Daudzi aktieri piekristu strādāt par stundu apmaksu, bet galveno lomu tēlotāji varētu piekrist saņemt procentus no rādīšanas. Tad gandrīz visa nauda paliktu filmas uzņemšanai.

— Dārgā Ida, — Grētiņa teica, — tu jau sāc spriest kā kino magnāts.

— Tikai tev jādod man viens solījums, — Ida pieprasīja.

— Kāds? — Grētiņa kļuva piesardzīga.

— I\a tu nezvanīsi Kinzellam ne šodien, ne rit. Apdomā, kā nākas, vismaz līdz pirmdienai.

— Labi, — Grētiņa piekrita, mirkli padomājusi. — Un es jau biju sagatavojusies izšķirošajai cīņail

— Labāk iedomājies, kāds izskatīsies Kinzella, kad iznāks mūsu filma. Tev tad jau būs pārgājusi vēlēšanās pasacīt viņam, kāds viņš ir niecība. ,

— Labi, apsolu, — Grētiņa teica. — Bet tagad pasūtīsim desertam kaut ko pavisam saldu. Un atlikušo dienas daļu nodosimies dzīves baudīšanai. Cik reizes tu esi redzējusi «Zemeņu lauku»?

— Četras.

— Un es četras, — Grētiņa teica. — Šodien kavēsim darbu, un, lai skaits būtu līdzīgs, noskatīsimies filmu vēl vienu reizi.

Pa ceļu, kas kā parasti svētdienas pēcpusdienās bija pārblīvēts ar mašīnām, Hīti un Rūdolfs atgriezās mājās. Pie stūres bija Džonijs, Heina sēdēja blakus vīram, bet Rūdolfs aizmugurē prātoja par to, kā viņi pavadīja laiku Montokā. Vispār veiksmīgi, viņš nolēma. Džīnas mājiņa bija mājīga, kā viņa jau bija teikusi, ar brīnišķīgu skatu uz okeānu. Masiere izskatījās pilnīgi pieklājīgi, pie tam izrādījās, ka viņa pirmklasīgi gatavo. Neraugoties uz Džo-nija pareģojumiem, kaili liedagā viņi nelēkāja, toties visi kopā ilgi staigāja gar ūdens lāmām, kas bija saglabājušās bēguma laikā, un Inīda turējās pie rokas mātei. Viņas abas no sirds priecājās viena par otru, un Rūdolfs nodomāja, ka Inīdai labāk dzīvot pie mātes un apmeklēt mazo piepilsētas skolu, nekā būt pakļautai briesmām Ņujorkas ielās. Viņš varētu satikties ar viņu brīvdienās un skolēnu brīvdienās. Taču, ja izturas nopietni pret Džo-nija Nevadas ideju, tad viņam būs grūti izbraukāt. Tiesa gan, tas nebūs ne rīt, ne arī nākamnedēļ, varbūt arī ne nākamgad.

Džina izskatījās vesela un moža. Kopā ar masieri viņa katru rītu veica milzīgi daudz visādu vingrojumu, bet pēc tam stundām klaiņoja pa krastmalu, meklējot objektu fotografēšanai. Viņa likās apmierināta, nedaudz miegaina, runāja maz un līdzinājās bērnam, kurš atmodies pēc patīkama sapņa. Viņa sirsnīgi sagaidīja Hītu un, pēc visa spriežot, bija priecīga, ka var pavadīt divas dienas viņu sabiedrībā. Ne viņa, ne masiere, kuru sauca par Loreinu, ne reizi nemēģināja parunāt ar viņu divatā. Ja arī Džī-nai bija kādi draugi, tad neviens no viņiem nerādījās ne sestdien, ne svētdien. Kad Rūdolfs palūdza viņu parādīt pēdējos darbus, viņa atteica: «Es vēl neesmu gatava. Varbūt pēc mēneša.»

Ērti ierīkojies lepnās mašīnas sēdeklī, Rūdolfs ar smeldzi konstatēja, ka abas šīs dienas Džīna izskatījās priecīgākā nekā visas viņu kopdzīves laikā.

Pie pusdienām pasniedza vīnu, taču stipro dzērienu nebija. Džinu nevilka pie pudeles, un Rūdolfs ievēroja, ka Loreina ne reizi brīdinoši nepalūkojās uz Viņu.

Acīmredzot viņa ir nedaudz nomierinājusies, Rūdolfs nolēma. Par sevi viņš to nevarēja teikt.

Pilsētā viņi iebrauca pa to pašu tiltu; rietumos uz gleznainā saulrieta fona kā robaina siena slējās debesskrāpji. Logos jau dega gaisma, un mirgojošās ugunis līdzinājās svecēm citadeles ailēs. Viņš mīlēja tādu Ņujorku, un šajā diennakts laikā ielas, pa kurām viņi brauca, bija tukšas, tīras un pretimnākošas. Ja vienmēr būtu svētdiena, neviens no Ņujorkas prom nebrauktu.

Kad mašīna apstājās pretī viņu mājai, viņš uzaicināja Hītus uznākt pie viņa, taču Džonijs teica, ka viņi jau tāpat kavējot viesības. Rūdijs pateicās Džonijam par braucienu un noliecies Heinu noskūpstīja uz vaiga. Pēc kopā pavadītajām divām dienām viņa viņam patika daudz vairāk nekā līdz šim.

— Tu visu vakaru būsi viens? — Heina vaicāja.

— Jā.

— Tad sēdies atpakaļ mašīnā, — viņa ierosināja. — Atnāksi ar mums uz kokteili, bet pēc tam brauksim vakariņās.

Viņam gribējās braukt ar viņiem, taču bija daudz kas jāpārdomā, bet to labāk darīt vienatnē. Viņš nevarēja atzīties, ka tur, Montokā, viņu kaitināja tas, ka visapkārt bija cilvēki. Tas, protams, drīz vien pāries...

— Paldies. — viņš pateicās, — taču man vajag atbildēt uz vairākām vēstulēm. Vakariņas labāk paēdīsim kopā kādu dienu jaunnedēļ. Mēs trijatā — un vairāk neviens.

— Es tev rīt piezvanīšu, — Džonijs brīdināja, — tiklīdz pasūtīšu biļetes uz Nevadu.

— Es visu dienu būšu mājās, — Rūdolfs apsolīja. Mašīna sāka braukt; viņš skatījās viņiem nopakaļ un lamāja sevi par šiem vārdiem. Tagad droši vien kāds no Hītiem saka: «Viņš visu dienu būs mājās, jo nezina, ko lai dara.»

Ar koferi rokās viņš uzkāpa pie parādes durvīm. Tās atkal nebija aizslēgtas. Vainīgi bija apakšējie kaimiņi. Būs ar viņiem jāparunā. Viņš iegāja pustumšajā vestibilā un izdzirdēja vīrieša balsi:

— Stāvi uz vietas, lai nebūtu dzirdama ne skaņa! Uz tevi ir nomērķēts.

Ieejas durvis viņam aiz muguras aizvērās.

— Kurā dzīvoklī tu dzīvo? — tā pati balss vaicāja.

Viņš neatbildēja. Ja mājās būtu Inīda, viņš vispār neatbildētu. Paldies Dievam, viņa ir pie mātes vairāk nekā simts jūdžu no šejienes. Un aukle ir Ņūdžersijā. Mājās neviena nav. Viņam ar kaut ko iebikstīja ribās, droši vien pistole.

— Tev jautāja, — teica tā pati balss. Rūdolfs juta, ka blakus stāv vēl viens cilvēks.

—- Trešajā stāvā, — viņš atteica.

— Kāp augšā! — balss pavēlēja.

Rūdolfs sāka kāpt pa kāpnēm. Zem otrā stāva dzīvokļa durvīm gaisma nebija redzama. Neviena nav mājās. Svētdienas. vakars, viņš nodomāja, automātiski soļojot pa pakāpieniem un dzirdot aiz muguras smagus divu kāju pāru soļus.

Drebošām rokām viņš sameklēja atslēgu un atvēra durvis.

— Iededz gaismu, — pavēlēja tā pati balss.

Rūdolfs uzreiz nevarēja atrast slēdzi. Iedegās lampa koridorā. Viņš pagriezās — viņa priekšā stāvēja divi vīrieši, kuri gaidīja viņu priekšnamā.

Abi bija tumši, jauni, viens garš, otrs vidēja auguma, abi labi ģērbti. Viņu vājajās, saspringtajās sejās vīdēja naids. Narkomāni, viņš nodomāja. Garākais turēja uz Rūdolfu nomērķētu zilganmelnu, lampas gaismā mirgojošu pistoli.

— Viesistabā, — garais pavēlēja.

Viņi iegāja viesistabā, un otrs cilvēks ieslēdza gaismu. Iedegās visas lampas. Istabā bija ērti un tīri, logiem -priekšā aizvilkti aizkari. Aukle pirms aizbraukšanas visu bija sakārtojusi. Uz kamīna malas skaļi tikšķēja pulkstenis. Bija pusseši.

— Dod šurp kabatasportfeli, — garais uzsauca, — un bez jokiem!

Rūdolfs no uzvalka kabatas izņēma kabatasportfeli. Cilvēks ar pistoli izrāva to viņam no rokas un pameta biedram.

— Paskaties, kas tur iekšā, — viņš sacīja.

Otrs ielūkojās kabatasportfeli.

— Trīsdesmit dolāri, — viņš atteica, turot rokā naudu.

Cilvēks ar pistoli izlamājās.

— Bet vai biksēs nav nekā?

Rūdolfs izņēma pāris dolāru un divas divdesmit piecu centu monētas. Tagad otrs, pastiepis roku, izrāva naudu.

— Arī te nav labāk, — viņš sacīja. — Pavisam astoņi dolāri! — Monētas viņš nometa uz grīdas.

— Kāds gudrinieks, ko? Braukā ar «Lincoln», bet līdzi nēsā trīsdesmit astoņus dolārus! — piezīmēja cilvēks ar pistoli. — Baidies, ka tevi aplaupīs, mister Rokfeller?

— Atvainojiet, — Rūdolfs atteica, — taču vairāk man nekā nav, tikai kredītkartes. — Kredītkartes aizlidoja pa grīdu.

— Mūsu iestāde nepieņem kredītkartes, tiesa, Elroj? — garais piezīmēja.

— Diemžēl ne, — Elrojs atbildēja, un abi ķērcoši iesmējās.

Rūdolfam likās, ka tas viss notiek ne jau ar viņu, bet ar kādu sīku, no bailēm sastingušu cilvēciņu kaut kur tālu, tālu.

— Kur tev stāv nauda? — jautāja garais ar pistoli. — Atver seifu!

— Es neturu mājās naudu, — Rūdolfs atteica. — Un arī seifa man nav.

— Skat, kāds gudrinieks! — atkārtoja garais un ar brīvo roku no visa spēka trieca Rūdolfam pa acīm. Rūdolfs uzreiz no asarām kļuva akls. — Tas — lai tevi iemācītu runāt patiesību, mister, — viņš piebilda.

— Meklējiet paši, — Rūdolfs pretojās.

— Pēdējo reizi tev saku — parādi, kur tu turi naudu! —« svešinieks piedraudēja,

— Atvainojiet, ne ar ko nevaru Jums līdzēt.

Cilvēks ar ieroci elpoja smagi un saraustīti, acis grozījās no vienas puses uz otru, atspoguļojot daudzo spuldžu gaismu.

— Ko teiksi, Elroj? — viņš vaicāja.

— Sadod viņam, kā nākas, — Elrojs atteica.

Cilvēks ar pistoli, zibenīgi pārvietojis ieroci uz delnas, iesita Rūdolfam pa deniņiem. Rūdolfs sabruka uz grīdas, un viņam likās, ka viņš lēnām lido telpā. Paklāji viņu uzņēma kā mīksta, ērta gulta. Pēc vairākām sekundēm kaut kur no tālienes tā pati balss teica;

— Pietiek, Elroj! Tu ko, gribi piebeigt šito gnīdu?

Viņš redzēja sapni. Taču pat sapnī viņš saprata, ka tas ir tikai sapnis. Viņš bija krastā un meklēja Inīdu. Rēca viļņi. Nez kāpēc tieši pludmalē stāvēja autobusi, no tiem izkāpa cilvēki, kurus viņš nezināja un nepazina, kuri nepiegrieza viņam nekādu vērību, kuri te pagadījās viņam ceļā, te kaut kur nozuda, kamēr viņš spraucās tiem cauri, saukdams: «Inīda! Inīda!» Viņš zināja, ka tas ir sapnis, taču pārdzīvoja īstenībā, saprotot, ka viņu neatradīs. Zaudējuma sajūta bija neizturama.

Pēc tam viņš atjēdzās. Joprojām dega spuldzes. Spilgtā gaisma griezās acīs. Viņš gulēja uz grīdas, viss viņam sāpēja, lauza galvu, smeldza cirkšņos. Viņš nevarēja pagriezties. Seja viņam bija slapja. Viņš to noslaucīja ar roku un redzēja, ka tās ir asinis.

Istabā valdīja pilnīgs grautiņš. Krēslu un dīvāna virsma bija sagraizīta, paklājs nobērts ar porolona pārslām. Pie kamīna gulēja sīkos gabaliņos sasists pulkstenis. No rakstāmgalda, skapja un bufetes izvilktas visas atvilktnes, to saturs izmētāts pa istabu. Virs kamīna spoguļa vietā palikušas tikai asas šķembas. Koka krēsli, žurnālu galdiņš un mazais soliņš sasisti šķēpelēs ar kamīna kruķi, bet pats kruķis izliekts kaut kādā fantastiskā veidā. Pudeles no bufetes sadauzītas pret sienu, tāpēc istabā bija viskija smaka un visur mētājās šķembas. Pianīna priekšējā daļa mētājās pie dīvāna, bet sarautās stīgas karājās pāri taustiņiem kā izlaistas zarnas. Viņš mēģināja paskatīties rokaspulkstenī, lai redzētu, cik ilgi bijis bez samaņas, taču izrādījās, ka pulkstenis nogriezts, tā vietā uz rokas rēgojās dziļš griezums, pa kuru tecēja asinis.

Viņš sevi piespieda aizlīst līdz telefonam. Noņēma klausuli, ieklausījās. Darbojas. Paldies Dievam. Viņš nevarēja atcerēties Grētiņas telefonu. Beidzot ar grūtībām uzgrieza. Atskanēja gari signāli. Viņš gulēja uz grīdas, piespiedis klausuli pie vaiga Beidzot otrā galā noņēma klausuli, un viņš izdzirdēja Grētiņas balsi.

— Halol

— Grētiņ, — viņš aizsmacis atkārtoja, — atbrauc. Ne-

— Kur tu biji? — viņa dusmīgi jautāja. — Es zvanīju tev piecos. Tu sacīji, ka atgriezīsies ,..

— Grēītiņ, — viņš aizsmacis atkārtoja, — atbrauc. Nekavējoties. da durvis ir aizslēgtas, izsauc policiju uzlauzt durvis. Es... — Viņš juta, ka atkal zaudē samaņu. Viņš vairāk nevarēja runāt. Viņš gulēja uz grīdas un dzirdēja, kā Grētiņa kliedz: «Rūdij, Rūdijl Tu dzirdi mani, Rūdij?»

Pēc tam iestājās klusums.

Viņš lāva sev atslābināties un no jauna zaudēja samaņu.

Viņš nogulēja slimnīcā divas nedēļas un tā arī ar Džo-niju Hītu neaizbrauca uz Nevadu.

Trešā dаļа

1

Viņš aizveda misis Verfemai produktus par septiņpadsmit dolāriem, ko viņa bija pasūtījusi lielajā universālveikalā, un viņa uzaicināja viņu izdzert tasīti kafijas. Misters Verfems strādāja misteram Kreileram piederošajā rūpnīcā, un šis apstāklis, Vezlijs nodomāja, droši vien viņas acīs aizlīdzināja bezdibeni, kas šķir labi situētu mājsaimnieci un sešpadsmitgadīgu puisi, kas piegādā produktus mājās. Viņš labprāt piekrita — tā bija pēdējā piegāde, bet Kreileru mājās kafiju nekad nedzēra.

Pēc kafijas misis Verfema, mulsi hihinādama, ievēroja, ka viņš ir ļoti skaists jauns cilvēks, un uzaicināja viņu pie sevis gultā. Kreileru mājā aizliegta bija ne vien kafija, un misis Verfema bija krāšņi veidota krāsota blondīne. Un arī šo piedāvājumu viņš pieņēma.

Kafija bija laba, taču sekas vēl labākas. Tiesa gan, viņam bija jāsteidzas, jo velosipēds ar produktu kasti uz priekšējā riteņa — veikala īpašums — palika uz ielas, kur bija daudz puišeļu, kas gatavi nospert visu, kas pagadās pa rokai, tajā skaitā arī velosipēdu, uz kura kastes ar lieliem burtiem bija uzrakstīts veikala nosaukums.

Tas bija pirms mēneša. No tā laika viņš misis Verfemai bija aizvedis jau desmit pasūtījumus. Produktu piegāde Verfemu mājai bija atkarīga no misis Verfemas dzīvības enerģijas paisumiem un bēgumiem.

Šoreiz, kamēr viņš ģērbās, misis Verfema jau sēdēja halātiņā un smaidīja, it kā tikko būtu apēdusi milzīgu pīrāgu ar krēmu.

— Jā, tu esi vareni veidots, — vi4?a sajūsmināta sacīja. — Tti varētu pacelt manu vīru ar vienu roku.

— Pateicos, mem, — Vezlijs atbildēja, vilkdams svīteri. Viņam nebija nekādas vēlēšanās ar vienu roku pacelt misteru Verfemu.

— Es taču nekad neko tādu neesmu atļāvusies, — misis Verfema turpināja, droši vien aizmirsusi, ka Vezlijs

māk skaitīt, — taču... — Viņa nopūtās. — Tas taču dzīvē ienes kaut kādu pārmaiņu, vai ne?

—* Jā, mem.

— Nākamreiz, kad vedīsi pasūtījumu, pievieno tam kādu nelielu dāvanu sev — šķiņķi vai vēl kaut ko. Starp trijiem un pieciem es esmu vienmēr mājās.

— Jā, mem, — Vezlijs nenoteikti atbildēja. Vairāk misis Verfema viņu neiegūs. — Man jāiet. Man uz ielas stāv velosipēds.

— Es zinu. Neaizmirsti par šķiņķi.

— Nē, mem.

Velosipēds bija pilnīgā kārtībā. Viņš devās uz pastu. Viņš jutās pretīgs pats sev. Šķiņķis. Viņa uzskata, ka viņu var nopirkt par gabalu kaut kāda tur šķiņķa. Tas bija pazemojoši. Viņš juta, ka pienācis brīdis, kad visam jāmainās. Vairāk viņš neiekāros to, ko viņam piedāvā. Amerikā ir daudz jauku meiteņu. Kaut vai jaukā un kaut-rīgā meitene no «Zīme», kaut arī ne pirmās jaunības. Pietiek apmierināties ar visādiem mēsliem.

Kaut kur aiz Indianapolisas jābūt meitenei, ar kuru var parunāt, pasmieties, par kuru var jūsmot, pastāstīt par tēvu un sevi, meitenei, kuru var mīlēt, ar kuru var lepoties uri kura neliks justies kā cūkai, kad viņš izkāps no viņas gultas. Bet pagaidām viņš vienkārši gaidīs.

Pastā viņam bija pienākušas divas vēstules — viena no Truša un otra no tēvoča Rūdolfa. Tagad, kad, pēc tēvoča padoma, viņam rakstīja nevis uz mājām, bet uz pieprasījumu un viņš pats gāja uz pastu, viņš regulāri saņēma vēstules no Truša un Keitas. Viņu vēstules dzīvi Indianapolisā padarīja gandrīz izturamu. Nelasījis viņš vēstules iebāza kabatā, jo veikala pārvaldnieks misters Saitrons vienmēr, kad Vezlijs aizkavējās kaut vai uz piecām minūtēm, skatījās uz viņu ar aizdomām, un misis Verfema jau tā nedaudz izjauca grafiku. Misteram Sai-tronam, Vezlijs nodomāja, nevainīgi uzsmaidot pārvaldniekam, droši vien galvā iemontēts sekunžu skaitītājs. «Nav nekā sliktāka kā strādāt citam,» bija viņam teicis tēvs.

Noliktavā aiz .veikala viņš no kabatas izņēma vēstules. Pirmo viņš atplēsa Truša vēstuli. Stingrais, noteiktais rokraksts radīja iespaidu, ka to rakstījis cilvēks, kas sver vismaz divsimt mārciņu.

Dārgais Vezlijl

Gribu Tev paziņot, ka «Klotildi» pārdeva par simts des-mit tūkstošiem dolāru. Būs vairāk naudas Tev un Keitaf ar mazuli. Tā ka apsveicu. Tagad es beidzot varu Tev pateikt, ka īstais tās īpašnieks bija nevis Džonijs Hīts, kā tas rakstīts papīros, bet tavs tēvocis Rūdolfs. Droši vien viņam bija kādi iemesli to slēpt. Bet es jau baidījos, ka mēs nekad to nepārdosim. Es centos pierunāt tavu tēvoci mainīt tās nosaukumu, taču viņš par to negribēja pat dzirdēt. Viņam visur principi — varbūt pat par daudz principu. Jahtu nopirka vācieši, ļoti patīkami cilvēki; viņi zina par to, kas noticis, taču tas viņus it kā neuztrauc. Droši vien vācieši nav māņticīga tauta. Jaunā īpašniece sacīja, ka viņa iemīlējās «Klotildē» no pirmā skatiena. Viņi gribēja, lai es paliktu pie viņiem par kapteini, taču es nepiekritu. Tam ir daudz iemeslu, un man nav vajadzības Tev tos uzskaitīt.

Sentropezā es iepazinos ar kādu amerikāņu ģimeni — vīru, sievu un diviem bērniem — vienpadsmit un deviņus gadus veciem. Viņiem ir 43 pēdas gara jahta, un viņi man piedāvā darbu. Visa komanda — es viens pats, taču zēni sola palīdzēt uzturēt kārtību, bet viņu māte ar mieru gatavot. Tēvs it kā mākot nolasīt karti un varot stāvēt pie stūres. Paskatīsimies. Tā ka es palieku vecajā, labajā Vidusjūrā. Ceru, ka viss būs kārtībā. Labi, ka uz klāja ir divi bērneļi.

Nesen saņēmu ziņu no Keitas. Viņa iekārtojusies par bārmeni krodziņā netālu no mājām un visu brīvo laiku pavada ar bērnu. Tu droši vien zini, ka viņa nosaukusi viņu par Tomasu. Tomass Džordeiks.

Zēl, ka Tu fiokļuvi tādā ķezā kā Indianapolisā. Taču, kad Tev paliks astoņpadsmit, Tu varēsi no viņiem aiziet. Līdz astoņpadsmit vairs nav nemaz tik ilgi jāgaida, bet laiks skrien ātri, tā ka pagaidi un nesastrādā nekādus brīnumus.

Mans jaunais kuģis ir «Doloresa» un ir nosaukts par godu tā saimniecei. Tas ir pierakstīts Sentropezā, tāpēc raksti tāpat kā agrāk uz ostas priekšnieka vārda, lai nodod man.

Lūk, tādi man ir jaunumi, draudziņ. Ja kādreiz esi mūsu pusē, atnāc mani apraudzīt.

Trusis

veziljs rūpīgi salocīja vēstuli un ielika atpakaļ aploksnē. Viņš jau divas reizes bija Trusim jautājis, vai tas nav ko dzirdējis par Danoviču, taču Trusis ne reizes par to nav bildis ne vārda. Viņš raksta, ka laiks rit ātri. Var (jau būt, ka Vidusjūrā tas tā arī ir, taču ne šeit. Indiana-polisā viņam maz kas patika. Ja nu vienīgi vecā tirgus ēka ar augstajiem griestiem, kas bija piesātināta ar svaigi ceptas maizes smaržu un kuras letes bija nokrautas ar augļiem un dārzeņiem. Tas atgādināja ostas tirgu An-tibā, un viņš gāja turp, tiklīdz radās izdevība.

Kad viņš atvēra tēvoča vēstuli, no aploksnes izkrita divas divdesmit dolāru banknotes. Viņš tās pacēla un ielika kabatā. Viņš nebija lūdzis naudu — ne reizes ne, taču bija pateicīgs, ka to saņēma. Tēvocim bija paradums visnegaidītākajos brīžos visiem palīdzēt. Labi, ja var to atļauties. Bet tēvocis Rūdolfs acīmredzot to varēja. Tā ka nav ko pārdzīvot. Viņš atplēsa vēstuli un lasīja:

Dārgais Vezlij!

Pievērs uzmanību vēstules augšdaļā uzrakstītajai adresei — beidzot es esmu šķīries no Ņujorkas. Pēc tam kad man uzbruka, pilsēta manās acīs zaudēja lielu daļu savas pievilcības, un es sāku uztraukties — droši vien par daudz — par Inīdas drošību. Šeit, Bridžhemptonā — Longailendā, es uz gadu noīrēju māju. Tā ir klusa, burvīga vieta, izņemot vasaras mēnpšus, kad šurp atbrauc milzum daudz cilvēku, galvenokārt rakstnieki, mākslinieki un aktieri. Mana māja ir netālu no pludmales un piecpadsmit minūšu brauciena attālumā no manas bijušās sievas mājas. Inīda visu nedēļu dzīvo pie viņas, bet sestdienas un svētdienas pavada pie manis, tāpēc mums nav vajadzīga aukle. Meitenei patīk dzīvot ārpus pilsētas, un viņas dēļ bija vērts pārnākt dzīvot uz šejieni.

Es esmu pilnīgi atlabis pēc divām plastiskajām operācijām, un, kaut gan, skrienot pa pludmali, aizdegunes bojājuma dēļ es krācu kā veca, nospēlēta plate, visumā es jūtos brīnišķīgi. Ārsts ieteica man izdarīt vēl vienu operāciju «skaistumam», taču es nolēmu, ka no labuma labumu nemeklē. Grētiņa saka, ka ar saplacinātu degunu es vairāk līdzinoties tavam tēvam.

Starp citu, Grētiņa izvēlējusies sev jaunu darbības lauku. Nākamnedēļ viņa beidz Kinzellas filmas montāžu un ir nolēmusi kļūt par režisori: viņa nopirka kādu scenāriju, kas viņai Joti iepatikās. Es to izlasīju, un arī man tas patika. Man kaut kur jāiegulda nauda, un es nolēmu finansēt Grētiņas filmu un tagad viņai delikāti dodu pa* domus, kā kārtot šī pasākuma lietišķo pusi. Esi piesardzīgs, kad viņu nākošo reizi satiksi. Viņa uzskata, ka Tu veiksmīgi tiksi galā ar vienu no galvenajām viņas filmas lomām. Mūsu ģimenē ir bijuši gandrīz visu profesiju cilvēki, izņemot kinozvaigznes, un es neesmu pārliecināts, ka viņu parādīšanās labi atsauksies uz Džordeiku reputāciju.

Diemžēl jezgas dēj, kura sekoja uzbrukumam, es aizmirsu izpildīt savu solījumu aizsūtīt Tev to cilvēku sarakstu, kuri Tev var pastāstīt par Tavu tēvu. Pirmkārt, tas ir Džonijs Hīts, kurš kopā ar sievu brauca uz «Klo-tildes». Es neatceros, vai Tu jau tad biji uz jahtas. Tad Gudhārti, kuri arī fraktēja jahtu vairākas sezonas pēc kārtas. Es pievienoju viņu adreses uz atsevišķas lapas. Tajos tālajos laikos, kad Tavam tēvam bija tikpat gadu, cik tagad ir Tev, Portfilipā bija jaunietis — pats par sevi saprotams, tagad jau pieaudzis cilvēks —, kuru sauca par Klodu Tinkeru. Viņš bija dažu Tava tēva piedzīvojumu līdzdalībnieks. Tinkeru ģimene, kā es dzirdēju, vēl arvien dzīvo Portfilipā. Tad ir vēl Teodors Boilens — tagad droši vien jau stipri vecs cilvēks —, kurš bija cieši saistīts ar mūsu ģimeni.

Kā profesionālu bokseri es Tavu tēvu redzēju tikai vienu reizi — viņš cīnījās ar Virdžifu Voltresu, kuram droši vien arī ir ko atcerēties. Tavam tēvam bija menedžeris Sulcs, un reiz, kad man vajadzēja satikt Tavu tēvu, es sameklēju šo Sulcu ar «Ring Magazine» palīdzību.

Ja es atcerēšos vēl kādus uzvārdus, tad Tev uzrakstīšu. Ļoti žēl, ka vasarā Tu nevarēji mani apciemot, taču es ceru, ka Tev to vēl izdosies izdarīt.

Pielieku vēstulei mazu dāvanu, sākoties jaunajam mācību gadam. Ja Tev nepieciešama nauda, dod man ziņu.

Apkampju Tevi, Rūdolfs

Vezlijs salocīja vēstuli un iebāza atpakaļ aploksnē tieši tāpat, kā to bija izdarījis ar Truša vēstuli. Raksta, it kā būtu pieķēdēts, Vezlijs nodomāja. īstenībā viņš pavisam nav tāds, vienkārši starp to, kāds viņš ir, un to, kāds izliekas, ir bezdibenis. Vezlijam gribējās, lai tēvocis izraisītu lielākas simpātijas,

Abas vēstules Vezlijs atdeva Džimijam, melnādainam puišelim, ar kuru strādāja kopā produktu piegādē. Pie Džimija glabājās viņa tēva fotogrāfija boksera biksītēs, kuru viņam iedeva tā sieviete no «Time», un visas viņam adresētās vēstules, jo viņa māte, meklējot grēka pēdas un visu citu, kas viņai varēja trāpīties, vismaz divas reizes nedēļā pārrakņāja viņa mantas. Tēvoča, Keitas un Truša vēstules būtu pierādījums grandiozai sazvērestībai, kuras mērķis viņai atņemt dēla pieķeršanos, ar kuru viņa tik ļoti mēdza plātīties. Bet viņam bija grūti izturēt viņas periodiskos mātes mīlestības uzliesmojumus. Viņa viņu skūpstīja un apkampa, sauca par mazuli, stāstīja, ka, ja viņš apgrieztu matus, tad kļūtu par ļoti skaistu zēnu, bet, ja nu iekļautos baznīcas klēpī, tad viņu aplaimotu līdz dzīves galam un ka nav nekā uz pasaules, ko viņi ar misteru Kreileru tad viņa labā nedarītu. Māte neizlikās *— Vezlijs zināja, ka viņa viņu patiešām mīl un vēlas, lai viņš būtu laimīgs, tikai viņi laimi saprata dažādi. Viņas vētrainās mīlas izpausmes viņā izraisīja neveiklības sajūtu un mulsumu, un viņš ar skumjām atcerējās Keitu.

Viņš nekad nestāstīja Džimijam ne par savu māti, ne par misteru Kreileru, lai gan Džimijs šajā pilsētā bija viņa vienīgais draugs.

Viņam negribējās iet mājās uz pusdienām *— pirmkārt, tāpēc, ka viņš zināja — ēdiens būs negaršīgs, bet, otrkārt, māja jau tāpat pietiekami drūma; tagad — pēc tam, kad misters Kreilers saņēma paziņojumu, ka viņa dēls Maksis ir kritis Vjetnamā, — tā līdzinājās kapam. Makša līķis bija jāatved kuru katru brīdi, un laiks, gaidot šo brīdi, līdzinājās ieilgušām bērēm.

Vezlijs uzaicināja Džimiju pusdienās.

— Šodien es varu uzdzīvot, — viņš paziņoja Džimijam. — Mans bagātais tēvocis man šo to atmeta.

Viņi paēda nelielā restorāniņā netālu no universālveikala, kur par pusotru dolāru dod gabalu ceptas gaļas un neprasa dzimšanas apliecību, kad pasūti alu.

Džimijs aizrāvās ar rokmūziku. Viņš dažreiz Vezliju uzaicināja ciemos un spēlēja viņam klarneti pianīna pavadījumā, pie kura sēdēja viena no viņa māsām, bet otra māsa cienāja viņus ar alu. Džimija mazā māja, kur valdīja draudzīga atmosfēra, kuru atdzīvināja divu jaunu, smaidošu meiteņu klātbūtne, bija vēl viena vieta Indianapolisā, kuru Vezlijs mīlēja. Indianapolisā, ar tās rūpnīcām un strādnieku pūļiem ielās rīta un vakara stundās, ar tās kā divas ūdens piles līdzīgajām vienādo māju rindām un netīrajiem trotuāriem, Antiba likās kā paradīze.

Vezlijs nestāstīja mātei par Džimiju. Viņa bija laipna ar melnajiem, taču uzskatīja, ka viņiem jāievēro distance, kā viņa izteicās. Tā acīmredzot bija pieņemts mormoņiem.

Pēc vakariņām Vezlijs palūdza Džimiju, lai no nākamās dienas viņš piegādātu pasūtījumus misis Verfemai, nepaskaidrojot, kādēļ, taču Džimijs arī nejautāja.

Vēl viena īpašība, kas liecināja viņam par labu: viņš neuzdeva dumjus jautājumus.

'Mājup Vezlijs gāja lēnām. Mājās valdīja nerakstīts likums: ja viņš atgriežas mājās līdz deviņiem, neviens nerīko nekādus skandālus,- kurus pavada histēriskas vaimanas par to, ka viņš vazājas pa pilsētu un apkauno ģimeni, kā kādreiz to darīja tēvs. Stāvoklis mājās jau tāpat bija nomācošs, bet scēnas, it sevišķi vakaros, viņu tā nomāca, ka viņš pēc tam ilgi nevarēja aizmigt. Viņš arvien biežāk domāja par bēgšanu, taču viņš gribēja dot mātei vēl vienu izdevību. Vajadzēja taču viņā kaut kam būt. Tēvs taču viņu kādreiz bija mīlējis.

Kad viņš ieradās mājās, misters Kreilers viesistabā raudāja, turot rokās dēla fotogrāfiju. Fotogrāfijā Maksis Kreilers bija karavīra formas tērpā. Viņam bija vāja seja un tik skumjas acis, it kā viņš zinātu, ka viņu nogalinās, pirms viņš sasniegs divdesmit viena gada vecumu. Māte Vezliju sagaidīja koridorā.

— Misteram Kreileram paziņoja, — viņa čukstēja, — ka Makša līķi atvedīs pēc divām dienām, un viņš visu dienas otro pusi bija aizņemts, gatavojoties bērēm.

— Nedari viņam pāri, lūdzu, — viņa sacīja. — Viņš dēlu ļoti mīlēja. Viņš vēlas, lai tu rīt nogrieztu matus un atnāktu ar mani uz veikalu — tev bērēm jānopērk tumšs uzvalks.

— Mani mati tāpat ir kārtībā, —- Vezlijs iebilda. — Apgriezt matus es netaisos.

— Tādā brīdī, — māte turpināja čukstēt, — tu varēji parādīt cieņu kaut vai mirušajam.

— Es varu parādīt cieņu mirušajam arī ar gariem matiem.

— Vai tad tev grūti izdarīt tādu sīkumu, lai izpatiktu mātei? — Un viņa sāka raudāt.

— Man mani mati patīk. Un neviens, izņemot tevi un viņu, — viņš parādīja uz viesistabas pusi, — nekad man tajā sakarā nepiesienas.

— Tu vienkārši esi ietiepīgs un cietsirdīgs puišelis, —• viņa sacīja, ļaujot vaļu asarām. — Vai tad tu nekad un nevienā lietā nevari piekāpties?

— Varu, ja tur ir kāda jūga.

— Ja tu neapgriezīsi matus, misters Kreilers man ne-

is tev nopirkt jaunu uzvalku.

— Iešu ar veco, Maksim tas būs vienalga.

— Tā nekojo. — Viņa atkal ieraudājās.

— Es arī nedomāju jokoties.

— Sis vecais uzvalks un mati kā indiānim — mēs baz* mcā sadegsim no kauna.

— Es varu neiet uz baznīcu. Un uz kapiem neiešu. Es Maksi nekad neesmu redzējis. Kāda tam visam jēga?

— Mammiņ, — no viesistabas pasauca misters Kreilers, — atnāc uz brīdi,

— Iešu, dārgais, — Terēza atsaucās. Viņa uzmeta Vez« lijām naidīgu skatu un atvēzējusies iecirta viņam pliķi.

Vezlijs neko neteica, viņš vienkārši sastinga uz vietas. Māte aizgāja uz viesistabu, bet viņš lēnām uzgāja savā istabā.

Ar to lieta arī izbeidzās. Kad Maksi Kreileru glabāja, Vezlijs izvadāja pa mājām pasūtījumus.

Kaprālis Hilijs, kurš arī dienēja Vjetnamā, taču mistera Kreiiera dēlu nepazina, pavadīja tā līķi uz Indiana-polisu. Misters Kreilers, pats būdams Korejas kara veterāns, piedāvāja kaprāli..i apmesties pie viņa, un Vezlijatn nācās gulēt ar viņu vienā gultā, jo viesistabā bija iekārtojusies mistera Kreiiera precētā meita Dorisa no Čikāgas. Dorisa, maza, klusa sieviete, pēc Vezlija domām, bija ļoti līdzīga misteram Kreileram.

Hilijs bija divdesmit trīs gadus vecs neliela auguma puisis ar diezgan patikamu izskatu; pie krūtīm viņam bija piesprausta medaļa «Purpura sirds» ar divām lentītēm, kas liecināja par to, ka medaļa viņam pasniegta divas reizes. Misters Kreilers, kurš Korejas kara laikā bija lietvedis Tokijā, visu dienu stāstīja Hilijam par to, kā viņš karojis. Hilijs laipni klausījās, tomēr jāva Vezlijam no* jaust, ka labprāt aizbēgtu. Izmantodams vienu no nūs-tera Kreiiera pauzēm, Hilijs sacīja, ka viņš vēlētos nedaudz pastaigāties, un pajautāja, vai nav iebildumu, ja Vezlijs viņu pavadīs, lai viņš nenomaldītos. Misters Kioi-lers veca kareivja tonī atteica: «Protams, nē, kaprāli,» — un Terēze arī pamāja. Pēc scēnas koridorā viņa Vezlijam nebija pateikusi ne vārda, un Vezlijs bija pateicies Hilijam par to, ka viņš sagādāja iespēju iziet no māja i.

— Ir nu gani —* Hilijs sacīja, kad viņi gāja pa ie lu. — Sājā mājā dienests nav no vieglajiem. Bet kas par putnu ir tā māsa, kā viņu sauca — Dorisa?

— Nezinu, — Vezlijs atbildēja. — Es pats tikai va’ar viņu pirmo reizi ieraudzīju.

— Viņa visu laiku man met ar aci. Kā tu domā, vienkārši tāpat vai ar mērķi?

— Kā lai es to zinu?

— Dažreiz šīs pēc izskata vienkāršās mazās lelli К s, kad nonāk līdz darīšanai, izrādās joti pievilcīgas. Tev nebūs iebildumu, ja es viņai pievērsīšos?

— Kas tad man ko iebilst! Tikai esi uzmanīgs. Mālē apsargā māju kā labs sargsuns.

— Labi, paskatīsimies, kāda būs situācija, — Hilijs sacīja. Viņš bija dzimis Virdžīnijā, runāja mīksti un dziedoši. — Bet jūsu misters Kreilers — tas ir kaui kas! Ja viņā paklausās, tad liekas, ka Tokijā katru dienu norisēja tuvcīņas. Un kā viņš saspicēja ausis, kad es pastāstīju, kā mani ievainoja! Vismaz vienu es zinu noteikti: Amerikas leģionārā iestāties es netaisos. Savu es esmu nokarojis un negribu neko vairs dzirdēt ne par šo, ne kādu citu karu. Kur mēs varētu te iedzert alu?

— Te netālu ir viena vietiņa. Es tā arī domāju, ka tev gribēsies iedzert.

— Kad pavada nelaiķi, — Hilijs žēlojās, — parasti pacienā, lai visi kaut nedaudz uzmundrinātos. Bet te. Dievs piedod, neiedeva pat tasi kafijas.

— Viņi taču ir mormoņi.

— Garlaicīga, rādās, ir viņu ticība, — Hilijs atsaucās. — Es arī, ja vien varu, katru svētdienu eju uz baznīcu, taču nespļauju sejā cilvēkiem. Galu galā Dievs ir radījis viskiju, alu, vīnu. Pat kafiju un tēju viņš ir radījis. Kam tad tas viss, pēc viņu domām, ir radīts?

— Paprasi misteram Kreileram.

— Jā-ā, — Hilijs skumji novilka.

Viņi sēdēja restorānā, kur Vezlijs bija pusdienojis ar Džimiju, un dzēra alu. Vezlijs paskaidroja Hilijam, ka šī ir vienīgā vieta, kur viņam nejautā, vai viņam ir astoņpadsmit gadu.

— Tu esi augumā padevies, — Hilijs piezīmēja. — Droši vien ir patīkami būt tik varenam — neviens tev īpaši ne-piesiesies. Nevis kā cilvēkam ar manu augumu. Mums pamatīgi tiek.

— Piesieties var dažādi, — Vezlijs atsaucās, — un no auguma tas nav atkarīgs.

— Tas tiesa, — Hilijs piekrita. — Es uzreiz ievēroju, ka misters Kreilers un tava māte nekvēlo pret tevi īpaša maigumā un mīlestībā.

— Kas tad man? — Vezlijs paraustīja plecus. — Es pasmīnu un paciešu.

— Starp citu, cik tev gadu?

— Sešpadsmit.

— Bet pēc skata visi divdesmit viens.

— Es to arī izmantoju.

— Ko tu darīsi, kad tev būs astoņpadsmit un tevi iesauks?

— Vēl neesmu izdomājis.

— Gribi dzirdēt tāda cilvēka padomu, kurš tur pabijis un gandrīz vai palicis uz visiem laikiem? — Hilijs jautāja. — Dari, ko gribi, taču uz iesaukšanas punktu neej. Karš — tā nav izklaidēšanās, Vezlij.

— Ko tad lai daru?

— Visu, kas ienāk prātā. Tikai neļauj sevi paņemt armijā. Tu nevari pat iedomāties, cik tur daudz cilvēku, kas zaudējuši cerības un ticību. Uz viņiem šauj, viņi uzsprāgst uz mīnām, mirst no visām iespējamām slimībām, dzīvi sapūst džungļos — un neviens no viņiem nezina, kāpēc tur atrodas... Vari ticēt vai neticēt, Vezlij, bet es aizgāju brīvprātīgajos. Velns parāvis, saproti — brīvprātīgajos!

— Tēvs man reiz teica, — Vezlijs sacīja, — ka nevienā karā nevajag doties brīvprātīgi.

— Tavs tēvs ir zinājis, ko saka. Armija māk izsist no cilvēka patriotismu, un es, puis, arī to zaudēju, ne jau pateicoties pretiniekam. Pēdējais akords visā tajā mūzikā izskanēja, kad mēs ar draugu izkāpām no lidmašīnas Sanfrancisko, uzcirtušies parādes formā, ar visām regālijām. Mums pa priekšu gāja divas jaukas meitenēs, mēs paātrinājām soli, un, kad bijām nonākuši viņām blakus, cs jautāju: «Meitenes, ko jūs darīsiet šovakar?» Viņas apstājās un paskatījās uz mani tā, it kā viņu priekšā būtu čūska. Viņas neteica ne vārda, bet tā, kas bija tuvāk, vienā mierā iespļāva man ģīmī. Tu tikai stādies priekšā! iespļāva! Tad viņas pagriezās un gāja tālāk. — Hilijs pakratīja galvu. — Tikai pirms desmit minūtēm mēs atgriezāmies mājās no frontes, abiem apbalvojumi par ievainojumu — «Purpura sirds». Un- ar ko mūs sagaidīja! Uzvarētājiem — varoņiem, urā! — Viņš rūgti iesmējās. — Tādu cilvēku dēj, Vezlij, sēsties ar dibenu ugunī nav vērts. Pārbrauc no vienas vietas uz citu, dari, ko gribi, tikai lai viņi tevi nedabūtu. Puiši stāsta, ka visvieglāk paslēpties Eiropā. Parīze — punkts numur viens. Pat, ja nāksies piereģistrēties sūtniecibā, no turienes tevi nemēģinās izkvēpināt.

Saruna pie ugunskura, Vezlijs nodomāja. Vecas kaujas un mīlestības pilnas atmiņas par mājām.

— Es biju Eiropā, — viņš sacīja. — Un diezgan labi runāju franču valodā.

— Es tavā vietā pārāk ilgi nevilcinātos, Vezlij. Savu astoņpadsmito dzimšanas dienu, draugs, sagaidi jautrajā Parīzē, — Hilijs teica un pasūtīja vēl divus alus.

Zārks, kuru viņš pavadīja uz Indianapolisu, baznīcā unļ arī kapos bija pārklāts ar Amerikas karogu. Misters Krei-lers pieņēma šo karogu un pie pusdienām teica, ka piekāršot Makša istabā, kur tagad dzīvoja Vezlijs.

Kad viņi atgriezās, māja grima tumsā. Paldies par to pašu. Ja māte vēl negulētu, tad, jūtot no dēla nākošo alus <maku, atkal sāktu raudāt un sarīkotu skandālu.

Viņi klusu uzgāja augšā un tikko sāka izģērbties, kad klusu pieklauvēja. Tad durvis atvērās un ienāca Dorisa. Viņa bija basām kājām un naktskreklā, kuram cauri vīdēja ķermenis. Uzmanīgi aizvērusi aiz sevis durvis, viņa pasmaidīja un pielika pirkstu pie lūpām:

— Es dzirdēju, zēni, kā jūs uzkāpāt, un nodomāju, ka varētu vēl pasēdēt kopā, lai, tā sakot, labāk iepazītos, — # viņa sacīja. — Vai gadījumā kādam no jums nav cigaretes? — Viņa runāja klīrīgi un tajā pašā laikā kautrīgi. Vezlijs centās uz viņu neskatī-ties, tomēr ievēroja, ka vi-

Ijai ir nokārušās krūtis un resns, zems dibens. Ja es tā izskatītos, viņš nodomāja, es tādā apģērbā riņķi nestaigātu, ja nu vienīgi pilnīgā tumsā. Taču Hilijs kļuva smaidīgs, un viņa acīs parādījās līdz šim neredzēts spīdums. Viņš jau bija novilcis kreklu un tagad stāvēja līdz vidum kails. Viņš arī nav diez cik labi veidots, Vezlijs nodomāja.

— Lūdzu, mana dārgā, — Hilijs sacīja, tēlodams džentlmeni no Virdžīnijas. — Man kabatā ir vesela paciņa, — Viņš šķērsoja istabu, lai aizietu līdz krēslam un izņemtu no krekla kabatas cigaretes un sērkociņus, tad gribēja noņemt kreklu no krēsla atzveltnes.

— Dorisas dēļ jums nav jāapģērbjas, — Dorisa sacīja. Viņa paraustīja vājos pleciņus un tīksmi uzsmaidija Milijām. — Es esmu precējusies un zinu, kāds izskatās vīrietis.

Tātad viņa domāja par to, Vezlijs nolēma, kad dienā meta ar aci Hilijam.

Hilijs galanti Dorisai pasniedza uguni. Viņš piedāvāja cigareti arī Vezlijam. Vezlijam cigaretes nepatika, taču viņš nolēma uzsmēķēt — tikai tāpēc, ka atradās mistera Kreilera namā.

— Ak Dievs, — Dorisa sacīja, izpūzdama dūmu gredzenus. — Es atkal esmu dzīvo vidū. Nabaga Maksis. Viņš nebija nekas sevišķs, un, lai sasniegtu savu vienīgo slavas mirkli, viņam bija jāatgriežas šeit mirušam. Jā-ā, bīskapam vajadzēja pacensties, lai attēlotu Maksi par varoni. — Viņa līdzjūtīgi pakratīja galvu, bet pēc tam paraudzījās Vezlijā. — Vai tu tiešām esi tik slikts, kā viņi par tevi runā?

— Tīrais velns, — Vezlijs sacīja.

— Varu iedomāties. Ar tādu izskatu. Runā, ka tu esot precētu sieviešu drauds.

— Ko?

— Vienkārši gribu tev dot padomu, jo tu, manuprāt, esi jauks zēns: pasaki kādai misis V., lai viņa pati izņem vēstules no pastkastītes, nevis gaida, kad to izdarīs viņas vīrs.

— Par ko tu runā? — Vezlijs vaicāja, lai gan uzminēt nebija grūti. Vietējās tenku vāceles droši vien jau sen bija ievērojušas velosipēdu ar kasti produktiem pie misis Verfemas mājas un pastāstījušas par to mātei.

— Kamēr jūs staigājāt pa pilsētu, tu biji ģimenes apspriedes objekts, — Dorisa teica. — Pirmkārt, runāja par to, cik |oti tu atšķiries no Makša, pie tam varu tev ziņot — ne jau labā nozīmē.

— Un kā vēl, — Vezlijs atsaucās.

— Kas attiecas uz tavu tēvu, tad tavai mātei ari viņam neatradās labi vārdi, — Dorisa turpināja. — Viņš acīmredzot bija kārtīgs cilvēks, ja kaut vai puse no tā, ko viņa stāstīja, ir taisnība. Un tu ej pa viņa pēdām un Francijā biji pat arestēts par to, ka dzertuvē gandrīz nositi cilvēku.

— Oho! — Hilijs sacīja. — Nav slikti.

— Tālāk, — Dorisa turpināja, *— tu, tāpat kā tavs tētiņš, esot seksuāls maniaks. Kaut vai tā pretīgā misis Verfema, kura tev derētu par māti, un to tikai viens pats Dievs zina, cik mājās tu vēl pagūsti iekļūt un cik namamāšu nenodrošini tikai ar produktiem. — Viņa ieķiķinā-jās, un viņas nokarenās krūtis noļumēja zem caurspīdīgā naktskrekla.

— Ziniet, man prātā iešāvās spīdoša doma, — Vezlijs teica. Viņš juta, ka smok šajā istabelē, kas bija pilna ar tabakas dūmiem, koķetas, pusplikas, niknas meičas un vīpsnājoša karavīra sabiedrībā. — Jums abiem droši vien ir par ko parunāt vienam ar otru.

— Malacis, Vezlij, — Hilijs piezīmēja.

—• Man gulēt negribas, — Vezlijs sacīja, — es ar prieku paelpošu svaigu gaisu un pēc kādas stundiņas atgriezīšos. — Viņš viņus brīdināja. Viņam negribējās viņus atrast gultā, kad viņš atgriezīsies.

— Bet es izsmēķēšu vēl vienu cigareti, — Dorisa teica. — Man ari negribas gulēt.

— Tāpat kā man, — Hilijs atsaucās.

Vezlijs gribēja nodzēst savu cigareti, kad pēkšņi atvērās durvis. Uz sliekšņa ar sastingušu sejas izteiksmi stāvēja viņa māte. Iestājās klusums, un Terēze paskatījās vispirms uz Vezliju, tad Hiliju, pēc tam viņas skats uzkavējās pie Dorisas. Dorisa ieķiķinājās.

— Vezlij, — māte sacīja, — es neatbildu par mistera Hilija vai mistera Kreilera meitas uzvedību, viņa ir precēta sieviete. Tomēr par tavu uzvedību es esmu atbildīga. — Viņa svilpojoši čukstēja. — Es negribu modināt misteru Kreileru, tāpēc ļoti lūdzu: runājiet un izturieties klusu. Bet tevi, Vezlij, es palūgšu nākt man līdzi.

Tāds oficiāls tonis bija vēl sliktāks nekā histērija. Viņš gāja viņai no muguras pa tumšajām kāpnēm uz viesistabu. Karogs, kas no rīta sedza zārku, stāvēja uz galda.

Viņa pagriežas pret viņu, uņ viņas seja sašķobījās.

— Atļauj man tev ko pateikt, Vezlij, — viņa vēl ar* vien svilpojoši čukstēja. — Neko riebīgāku es neesmu dzīvē redzējusi. Kurš pasauca tur to prostitūtu — vai tu? Kurš gribēja gulēt pirmais ar viņu — tu vai tas karavīrs? — No dusmām viņa aizmirsa visus savus dievbijīgos eifēmismus. — Un tas tajā pašā naktī, kad viņas tēva dēls un viņas brālis, kas atdevis dzīvību par dzimteni, tikko kā guldīts zemes klēpī... Ja es izstāstītu misteram Kreilerain, kas notiek viņa mājā, viņš tevi nopērtu.

— Es neko netaisos paskaidrot, māt, — Vezlijs sacīja. — Bet misteram Kreileram vari pateikt, ka, ja viņš iedrošināsies man pieskarties, es viņu nositīšu.

Viņa sašūpojās, it kā viņš viņai būtu iesitis.

— Es nepārklausījos? Tu sacīji «nositīšot», vai ne?

— Jā.

— Tev vienmēr bijusi slepkavas dvēsele. Man vajadzēja tevi atstāt pūt tajā franču cietumā. Tur ir tava īstā vieta.

— Nesagrozi, — Vezlijs viņu apstādināja. — Ar to, lai izdabūtu mani no cietuma, tev nebija nekāda sakara. To izdarīja mans tēvocis.

— Tad arī tavs tēvocis lai uzņemas atbildību par visām sekām. — Viņa paliecās ar visu ķermeni uz priekšu, viņas seja bija sašķobīta. — Es esmu izdarījusi visu, kas no manis bija atkarīgs, un cietusi neveiksmi. No šī brīža lai tavas kājas šajā mājā vairs nebūtu. Nekad.

— Lieliski. Tieši laikā.

— Un es brīdinu tevi, ka mans advokāts veltīs visas pūles, lai tu nedabūtu nevienu centu no sava tēva netīrās naudas. Ņemot vērā tavu pagātni, nebūs grūti pārlieci' nāt tiesnesi, ka nav nekādas jēgas atdot veselu bagātību slepkavas rokās. Vācies prom no šejienes, ej pie savām prostitūtām un bandītiem. Tavs tēvs var lepoties ar tevi.

— Aizrijies ar to naudu!

— Un tas ir pēdējais vārds, ko tu saki savai mātei? — viņa teatrāli vaicāja.

— Jā. Mans pēdējais vārds.

Viņš aizgāja, bet viņa turpināja stāvēt viesistabas vidū, smagi elpodama, it kā viņai teju teju sāksies sirdslēkme. Nepieklauvēdams viņš iegāja savā istabā. Dorisas vairs nebija. Hilijs zvilnēja uz augsti sabužinātiem spilveniem. Viņš smēķēja, vēl joprojām bez krekla, taču biksēs.

— Velns parāvis, — viņš teica. — Tava māmiņa ielau* zās visnepiemērotākajā brīdī.

— Jā, — Vezlijs noburkšķēja, sviezdams mantas nelielā somā,

Hilijs ziņkārīgi viņu vēroja.

— Kur tu tā taisies, draugs?

— Kur acis rāda. Prom no šejienes, — Vezlijs atteica. Viņš ielūkojās kabatasportfelī, lai pārliecinātos, ka saraksts, kuram viņš pakāpeniski pievienoja arvien jaunus uzvārdus, ir vietā. Viņš nekad nešķīrās no kabatasport-feļa, lai māte nevarētu to atrast.

— Tagad — naktī?

— Nekavējoties.

— Jā, es tevi saprotu. No rīta brokastīs šeit ies jautri. — Viņš iesmējās. — Nākamreiz, kad mani sūtīs pavadīt zārku, es pieprasīšu pilnas biogrāfijas datus par visiem ģimenes locekļiem. Ja būsi Aleksandrijā, sameklē mani.

— Sameklēšu, — Vezlijs sacīja. Viņš paraudzījās apkārt, pārbaudot, vai nav aizmirsis ko svarīgu. It kā nekas nav aizmirsts. — Dzīvo vesels, Hilij.

— Tu tāpat, draugs. — Hilijs nokratīja cigaretes pelnus uz grīdas. — Neaizmirsti, ko es tev teicu par Parīzi.

— Neaizmirsīšu. — Aizvilcis vecās jakas rāvējslēdzēju, lai ārā nenosaltu, viņš klusējot izgāja no istabas, nogāja pa tumšajām kāpnēm un aizvēra aiz sevis mājas durvis.

Vējš pūta no muguras, un viņš gāja ar somu pār plecu pa tumšo ielu un atcerējās tēva vārdus par to, ka viena no viņa mūža labākajām dienām ir bijusi tā diena, kad viņš saprata, ka pārstājis ienīst māti. «Taču tas nebija uzreiz,» tēvs toreiz terca.

Un man arī tas nebūs uzreiz, Vezlijs nodomāja.

Bet pēc dienas viņš jau bija Čikāgā. Tajā naktī viņš sēdēja bufetē Indianapolisas nomalē, kad tur ienāca smagās mašīnas šoferis, teikdams meitenei aiz letes, ka dodas uz Čikāgu. Var sākt arī ar Čikāgu, nodomāja Vezlijs un pajautāja šoferim, vai tas nepaņems viņu sev līdzi. Šoferis atbildēja, ka priecāsies par kompāniju, un, ja neskaita to, ka Vezlijam bija jānoklausās stāsts par to, kā viņš mokās ar savu septiņpadsmitgadīgo meitu, kas palikusi Ņūdžersijā, Vezlijam brauciens deva baudījumu.

Šoferis viņu izsēdināja priekšpilsētā, un, ielūkojies savā sarakstā, Vezlijs ieraudzīja Viljama Ebota adresi. Viņš nolēma sākt no šejienes un devās uz norādīto adresi. Bija jau gandrīz pusdienlaiks, taču Ebots vēl arvien staigāja pidžamā un apvalkātā peldmētelī. Viņa nožēlojamais vienistabas dzīvoklis bija piebāzts ar pudelēm, kafijas plastmasas glāzītēm; blakus rakstāmmašīnai mētājās avīzes un saburzītas papīra lapas.

Viljams Ebots izlikās, ka zina par Tomasu Džordeiku vairāk, nekā īstenībā zināja, un neatstāja uz Vezliju labu iespaidu, tāpēc viņš pēc iespējas ātrāk devās prom.

Nākamajā divās dienās viņš centās atrast kādu darbu lielajos universālveikalos, taču tur nevienu nevajadzēja, bez tam viņam visur lūdza uzrādīt arodbiedrības karti. Naudas Vezlijam gandrīz vairs nebija, un viņš nolēma, ka Čikāga nav domāta viņam. Viņš piezvanīja uz abonenta rēķina tēvocim uz Bridžhemptonu, lai brīdinātu, ka brauc pie viņa, jo citur viņam nebija kur braukt.

Rūdolfs runāja ar viņu īpatnēji, stiepti, it kā baidīdamies, ka viņus noklausās.

— Kas par lietu? — Vezlijs jautāja. — Ja jūs negribat, lai es aizbraucu, es nebraukšu.

— Tas nav tā. — Rūdolfs bija norūpējies. — Pirms divām dienām zvanīja tava māte un interesējās, vai tevis šeit nav. Viņai ir orderis tavam arestam.

— Ko-o?

— Tavam arestam, — Rūdolfs apstiprināja. — Viņa domā, ka es tevi kaut kur slēpju.

— Arestam? Par ko?

— Viņa stāsta, ka, aizejot no mājām, tu esot nozadzis pusotra simta dolāru no krūzes, kas stāv virtuvē virs plīts un kur viņa tur saimniecības naudu. Piedraudēja tevi pārmācīt. Vai tu tiešām paņēmi šo naudu?

— Labāk būtu paņēmis, — Vezlijs atsaucās ar rūgtumu balsī. Nolādētais Hilijs, viņš nodomāja. Iemācījies armijā izmantot gadījumu. Varbūt ne, droši vien tā lētā skuķe Dorisa.

— Es to nokārtošu, — Rūdolfs mierinoši teica. — Taču tagad tev labāk nebraukt šurp. Tev vajadzīga nauda? Paziņo, kur tu atrodies, un es tev aizsūtīšu pa pastu.

— Nē, nekas, — Vezlijs apmulsa. — Ja es būšu Ņujorkā, es jums piezvanīšu. — Un nepaspēja Rūdolfs neko pateikt, kad viņš jau nolika klausuli.

Tās krūzes Indianapolisā man tikai trūka, viņš nodomāja.

Un tad viņš nolēma doties uz Ņujorku. Ņujorkā bez Rūdolfa viņam bija citi paziņas. Viņš atcerējās jauko

meiteni no žurnāla «Time», kura viņam teica, ka, ja vk ņam nepieciešama palīdzība, viņš var griezties pie viņaS, Un nevienam nenāks prātā meklēt viņu žurnālā «Time», Nākamajā rītā viņš jau bija ceļā.

2

Pēc telefona zvana no Čikāgas viņš netika runājis ar tēvoci apmēram divus mēnešus.

Iebraucis Ņujorkā, viņš uzreiz devās uz redakciju pie Elizas Larkinas. Pēc cejā pavadītajām dienām viņš droši vien izskatījās briesmīgi, jo, kad viņš iegāja pie viņas mazajā istabiņā, viņa iekliedzās, it kā kāds būtu uzlējis viņai spaini auksta ūdens. Dažas dienas viņš gandrīz neko neēda, gulēja kravas mašīnu kabīnēs, nebija sku-vies, viņa krekla apkaklīte bija netīrā, bet uz biksēm bija eļjas traipi pēc tam, kad viņš palīdzēja kādam šoferim pie Pitsburgas milzīgam treilerim nomainīt riteni; kabatā viņam bija tikai četrdesmti pieci centi.

Tikusi galā ar izbrīnu, mis Larkina bija priecīga viņu redzot un aizvilka viņu uz kafejnīcu, lai gan viņš pat ne-paspēja pateikt, kāpēc ieradies.

Paēdis un jūtoties atkal kā cilvēks, viņš viņai izstāstīja gandrīz visu. Viņš izlikās, it kā notikušajam nav liela nozīme, jokoja par saviem piedzīvojumiem: viņam negribējās, lai šī mijā meitene uzskatītu viņu par pāraugušu mazuli. Ar viņu bija viegli runāt: viņas acis aiz briļļu stikliem skatījās uzmanīgi.

Viņa nepārtrauca viņu, tikai laiku pa laikam nopūtās vai pamāja ar galvu, izsakot līdzjūtību vai sašutumu.

— Un ko tu esi nolēmis darīt? — viņa jautāja, kad viņš bija visu izstāstījis.

— Es taču jums teicu vēl pagājušo reizi, kad šeit biju, — viņš sacīja, — ka es jau sen gribu sameklēt cilvēkus, kas pazina manu tēvu, un saprast, kāds viņš viņiem likās, nu, es domāju — dažādiem cilvēkiem dažādā viņu dzīves laikā. Es viņu pazinu mazāk nekā trīs gadus. — Viņš tagad runāja ļoti nopietni, necenšoties izskatīties ironisks vai pieaudzis. — Un tāpēc man galva ir tukšums tajā vietā, kur vajadzētu būt viņam... lūk, es tad arī gribu pēc iespējas aizpildīt šo tukšumu. Droši vien tas skan ļoti dumji..,

— Nē, — viņa iebilda, — nemaz nav dumji,*

r~ Es jums teicu, ka man ir saraksts... *— Viņš izvilka kabatasportfeli un uzlika uz galda saburzītu, locījuma vietās sadilušu p.apīru ar uzvārdiem. — Žurnāls droši vien var sameklēt jebkuru, kas viņiem vajadzīgs, — viņš sacīja, — un es nodomāju, ka, ja tas jus ne pārāk apgrūtina, varbūt brīvajā laikā .,,

— Mēs nebūt neesam tik visspēcīgi, kā tev... — Viņa apklusa, ievērodama apmulsumu viņa sejā. — Es gribu sacīt, ka mēs visu tik labi nezinām, kā tu iedomājies, taču sameklēt cilvēkus mēs mākam. — Viņa ielūkojās viņa sarakstā. — Tas prasīs laiku, un es nevaru galvot, ka viņus visus atradīšu, tomēr... — Viņa palūkojās uz viņu ar ziņkāri. — Kur tu esi apmeties Ņujorkā?

— Taisos,

— Kur?

Viņš sagrozījās krēslā.

— Es vēl nekur neesmu apmeties. Tikko kā atbraucu, atnācu uzreiz šurp.

— Vezlij, — mis Larkina jautāja, — vai vari man godīgi pateikt, cik tev ir naudas?

— Bet kāpēc jums jāzina? — viņš k|uva piesardzīgs.

— Tu izskaties kā putnubiedēklis, — viņa atteica. — Bet ēdi tu tā, it kā nedēju pat kripatu mutē nebūtu turējis. Tātad — cik tev ir naudas?

— Četrdesmit pieci centi, — viņš samulsis pasmaidīja. — Džordeika īpašuma mantinieks. Protams, — viņš steidzīgi piebilda, — es vienmēr varu piezvanīt tēvocim, un viņš man palīdzēs, vienkārši man pašlaik negribas pie viņa griezties.

— Tu neiebildīsi, ja es paņemšu šo sarakstu? — mis Larkina vaicāja. —• Tev, protams, būs jāpastāsta man, kas ir šie cilvēki un kur viņus apmēram meklēt..,

— Lūdzu.

— Tas var prasīt ne vienu vien nedēļu,

— Es nesteidzos.

— Un visu šo laiku tu esi nodomājis dzīvot ar četrdesmit pieciem centiem? — viņa dusmīgi prasīja, it kā viņš būtu vainīgs.

— Gan jau kaut kas pagadīsies.

— Vai tu neapvainosies, ja es teikšu, ka kaut kas jau ir pagadījies? — Viņa nez kādēļ nosarka.

— Kas?

— Es, — viņa negaidīti skaļi sacīja. — Pagadījos es. Bet tagad klausies uzmanīgi. Man ir divas istabas un maza virtuvīte. Ir pilnīgi pieklājīgs dīvāns, uz kura tu varēsi gulēt. Es ne pārāk labi gatavoju, taču badā tu nenomirsi...

— Es nevaru tam piekrist.

— Kāpēc ne?

— Nevaru — un viss. — Viņš atkal samulsis pasmaidīja.

— Tev ir kāds cits apģērbs?

— Ir tīrs krekls, zeķu pāris un kāda nebūt veļa. Es atstāju lejā pie sarga.

— Ir tīrs krekls, — viņa pamāja. — Cik es varu spriest, šie cilvēki tavā sarakstā izmētāti pa visu valsti,, ,

— Tiesa. Mans tēvs nesēdēja uz vietas.

— Un tu esi nodomājis braukt pa visām Savienotajām Valstīm, apmeklēt šos cilvēkus viņu mājās un uzdot viņiem visintīmākos jautājumus, ja tev ir viens vienīgs tīrs krekls?

— Es par to īpaši neesmu domājis, — viņš aizstāvoties sacīja.

— Uzskati, ka tev ir paveicies, ja tev tādā paskatā izdosies tikt garām kaut vai sunim, — viņa sacīja. — Nevaru saprast, kā tevi te ielaida.

— Pēdējo dienu laikā es neesmu skatījies uz sevi spogulī, — viņš atzinās.

— Es tev tagad izstāstīšu, ko es gatavojos ar tevi darīt, — viņa paziņoja ar pārliecību, kuru īstenībā nejuta. — Tu paliksi pie manis, un es aizdošu tev naudu, lai tu nopirktu sev pieklājīgu apģērbu un ...

— Es nevaru jums to atļaut.

— Noteikti vari, — viņa stingri sacīja. — Tu dzirdēji, es teicu «aizdošu»?

— Dievam tik zināms, kad es dabūšu savu naudu un vai vispār dabūšu.

— Es varu pagaidīt.

Viņš smagi nopūtās. Viņa redzēja, cik viņš jutās atvieglots.

— Nesaprotu, kāpēc jūs tā izturaties pret mani. Jūs taču mani gandrīz nemaz nepazīstat.

— Zinu pietiekami, lai tā izturētos. — Arī viņa nopūtās. — Es gribētu būt godīga pret tevi un tāpēc atklāšu tev noslēpumu. Es tā rīkojos nebūt ne labdarības nolūkā. Man tomēr ir sevišķs iemesls. Tīri personīgs, egoistisks iemesls tā rīkoties, un labāk, ka tu nezini par to uzreiz. Es ceru, ka tu neapvainosies.

— Kā es varu apvainoties uz cilvēku, kurš gatavs mani pieņemt un pienācīgi apģērbt?

— Es tev visu pateikšu. Kad tu aizgāji pagājušo reizi.,, Nē, labāk es sākšu no paša sākuma. Kā gandrīz visi, kas strādā mūsu žurnālā, es arī gribu rakstīt. Es uzskatu, ka mans žanrs — tas ir romāns. Kad es tevi satiku, es biju uzrakstījusi sešdesmit lapas. Bet, kad tu aizgāji, es aizgāju mājās un saplēsu tās.

— Kāpēc? Un kāds tam sakars ar mani?

— Vistiešākais. Pēc maniem meklējumiem un tava stāsta es sapratu, ka rakstu vienus niekus. Tas viss bija virspusējs un zināms. Un es nolēmu uzrakstīt par jaunu puisi, kuram nogalina tēvu ...

— Tad ir gan, — Vezlijs noteica. Tagad viņš skatījās uz viņu piesardzīgi.

— Sis jaunais cilvēks, — viņa turpināja, nolaidusi acis un izvairoties viņa skatiena, — vēlas uzzināt, kas to ir izdarījis un kāpēc, kā nodzīvojis savu dzīvi viņa tēvs. Viņš nepazina tēvu, jo viņa vecāki izšķīrās, kad viņš bija vēl bērns, un tēvs aizbrauca. Vari neuztraukties: slepkavība nenotiek Eiropā, es par Eiropu neko nezinu, neesmu tur ne reizi bijusi. Taču visumā sižets ne pārāk atšķiras no tā, ko tu .,,

— Skaidrs.

— Tu būsi man blakus, es varēšu tevi izpētīt, ka arī palīdzēšu tev atrast visus cilvēkus. Ar vārdu sakot, to var uzskatīt par savstarpēju palīdzību. Vai tev tas būs nepatīkami?

— Nedomāju, — Vezlijs paraustīja plecus. — Lai gan es ne pārāk varu iedomāties sevi par kādas grāmatas varoni.

— Tas no tevis ari netiek prasīts, — mis Larkina teica. — Es uz tevi skatīšos kā uz literāro tēlu un paņemšu tikai tās īpašības, kas man vajadzīgas un kuras es varēšu izmantot.

— Un ja nu izrādīsies, ka es neesmu jūsu pūju vērts?

— Risks nav liels.

— Ar ko beigsies jūsu grāmata? — ziņkārīgi vaicāja Vezlijs. — Vai viņš atradīs slepkavu?

— Galu galā atradis.

— Un ko viņš tad darīs?

— Viņš atriebs tēvu.

— Grāmatā tas būs vienkārši, tiesa? — Vezlijs skumji pasmīnēja.

J^90

— Nē, ari nebūs vienkārši.

— Un kas notiks ar puisi?

Viņa atkal nopūtās.

— Viņu nogalina.

Vezlijs, neskatoties uz viņu, it kā būtu tālu projām, pa-bungoja ar pirkstiem pa galdu.

— Skan loģiski, — viņš sacīja.

— Tas taču ir izdomāts.

— Ir nu gan izdomāts!

— Ja tev ir darīšana ar rakstnieku, — viņa nopietni sacīja, — vai kaut vai ar cilvēku, kas sevi uzskata par rakstnieku, jābūt gatavam, ka tev mēģinās nozagt kādu tavas dvēseles daju.

— Un es nemaz nezināju, ka man ir dvēsele, — Vez-lijs atsaucās.

— Par to Jauj spriest man, — Eliza paziņoja. — Klausies, ja tas tev šķiet nepatīkami un stulbi, tev nav jāpie-kr it.

— Bet jūs taču vienalga rakstīsiet šo grāmatu?

— Mēģināšu.

— Tad kāda starpība? — Viņš pasmaidīja. — Ja man patiešām ir dvēsele, es varu ziedot kādu tās daļiņu, lai pietiktu pāris lappusēm.

— Tad viss kartībā, — viņa teica lietišķā tonī, kaut gan viņai drebēja rokas. Viņa parakņājās somiņā. — Man jastrādā. Ņem kredītkarti veikalam «Bloomingdailtj». Tas atrodas uz Piecdesmitdevītās ielas un Leksingtonavēnijas stūra. — To sakot, viņa rakstīja kaut ko uz «Time» veidlapas. — Uzrādīsi šo zirnīti kopā ar kredītkarti, lai viņi zinātu, ka esmu tev Jāvusi to izmantot. Nopērc sev pāris kreklu un flaneļa bikses. Pirkumu lai nogādā uz mājām, lai būtu skaidrs, ka tas ir mans pasūtījums. Tādā paskatā tu nevari staigāt. Sešos esi atpakaj, un es aizvedīšu tevi pie sevis. Jā, tev taču vajadzīga nauda autobusam. — Viņa atkal parakņājās somiņā un iedeva viņam piecus dolārus.

— Paldies. Un neaizmirstiet: viss, ko jūs man dodat, ir tikai aizdots. Kad man būs astoņpadsmit, es saņemšu kādus trīsdesmit tūkstošus dolāru.

— Neaizmirsīšu.

— Nē, jūs pierakstiet: pieci dolāri un datumu.

Viņa saviebās.

— Lūdzu, ja tu tā vēlies. — Viņa paņēma pildspalvu un piezīmju grāmatiņu. Pēc tam to pastūma pāri galdam uz viņa pusi. — Esi apmierināts?

Viņš nopietni paskatījās uz atvērto piezīmju grāmatiņas lappusi. - ■

-— Kārtībā.

Viņa ielika piezīmju grāmatiņu atpakaļ somiņā.

Vai tagad, kad esmu kļuvis par literāru tēlu, man jāuzvedas kaut kā īpaši? Jāseko tam, kā es izsakos, vai varbūt man jāglābj nelaimē nonākušas meičas vai jādara kas cits?

— Vari darīt, ko gribi, — viņa sacīja. Sapratusi, ba viņš joko, viņa iesmējās. — Tikai netaisies gudrāks, nel<ā tu īstenībā esi.

Pašreiz viņš brauca uz Portfilipu. — Var sākt tur, no kurienes viss ir nācis, — viņš sacīja Elizai, kad viņa noskaidroja, ka Teodors Boilens bija saistīts ar viņu ģimeni, bet Portfilipu no Ņujorkas šķir tikai divu stundu brau-ciens vilcienā.

Tagad Vezlijs bija labi apģērbts: flaneļa bikses, sportiska žakete un lieliski brūni zābaki no «Bloomingdaily». Eliza uzstāja, lai viņš nogrieztu matus, lai arī ne īsus, bet nolīdzinātu galus. Acīmredzot viņa bija apmierināta, ka viņš uzturas viņas mazajā dzīvoklītī pilsētas Ziemeļu daļā netālu no centrālā parka. Viņa teica, ka viņai jau bija apnicis dzīvot vienai, bet tagad pēc darba viņa steidzas uz mājām, zinot, ka viņš ir tur. Kad pēc viņas ienāca jauni cilvēki, lai kopā kaut kur aizietu, viņa stādīja viņu priekšā kā brālēnu, kas atbraucis uz pāris nedēļām paciemoties no Rietumiem.

Gaidot, kamēr Eliza sameklēs viņam vajadzīgās ziņas, Vezlijs ar prieku klaiņoja pa pilsētu. Viņš noskatījās daudzas filmas, apmeklēja «Radio-City» un Apvienoto Nāciju Organizācijas ēku, metās raibajā, mutuļojošajā Brodvejas dzīvē. Dažreiz Eliza viņu aizveda uz teātri, kurš atsedza viņam jaunu pasauli: viņš iepriekš nekad nebija redzējis dzīvu uzvedumu.

Kad viņa savā istabā rakstīja, viņš centās viņu netraucēt. Viņa nekad nepiedāvāja viņam izlasīt, ko bija uzrakstījusi, bet viņš savukārt neuzdeva nekādus jautājumus. Dažreiz, lasot kādu žurnālu un ieklausoties rakstāmmašīnas klaudzoņā, viņu pārņēma dīvainas jūtas — kāds tepat blakus rakstīja par viņu vai vismaz izdomāja cilvēku, kas viņam bija ļoti līdzīgs. Dažreiz Eliza iznāca no savas istabas un klusēdama ilgi uz viņu skatījās, it kā viņu izpētot, cenšoties iekļūt viņa domu plūdumā, bet pēc tam atgriezās pie sevis un atkal apsēdās pie rakstāmmašīnas.

Katru reizi, kad viņi gāja uz teātri vai kafejnīcu, viņš piespieda viņu pierakstīt biļetēm vai vakariņām iztērēto summu.

Vilciens dārdēdams traucās gar Hudzonu uz ziemeļiem. Bija jauka, saulaina diena, upe likās caurspīdīga un tīra, un Vezlijs domāja par to, cik labi Mtu, ja viņam piederētu maza jahta, ar kuru varētu braukt pa šiem plašumiem uz augšu, garām zaļajām, nokarenajām klintīm, mazajām, miegainajām pilsētiņām, naktī ieiet ostā, izkāpt malā un lūkoties, kā tur dzīvo cilvēki.

Osiningā viņš ieraudzīja smago, drūmo Singsinga cietumu, un viņa sirds sažņaudzās, jūtot tuvību ar tur smokošajiem cilvēkiem, kuri caur restotajiem logiem skatās uz vareno, brīvo upi un skaita gadus. Nekad, viņš nodomāja,, ar mani nekad tā nenotiks. Lai arī kas neatgadītos.

Ieradies Portfilipā, viņš stacijā paņēma taksometru un teica: «Uz Boilena savrupmāju.» Vadītājs, ieslēdzot aizdedzi, palūkojās uz viņu spogulī ar interesi.

— Es turp jau gadus desmit nevienu neesmu vedis. Gatavojies tur strādāt?

— Nē, — Vezlijs atteica. — Braucu ciemos.

Taksists izdvesa nenoteiktu skaņu. Grūti bija saprast, vai viņš noklepojās vai nokrekšķinājās.

Kad viņi brauca pa pilsētu, Vezlijs skatījās pa logu. Pilsētele bija noplukusi, ielas netīras, it kā pārliecinājušies par to, ka ir bezcerīgi kaut vai nedaudz uzspodrināt pilsētu, iedzīvotāji jau sen atmetuši tai ar roku. Pilsēta nezin kāpēc viņam atsauca atmiņā klaidoņus, kuri guļ uz soliņiem parkā, bet atliek viņus iztraucēt —, un tie runā kā cilvēki, kas beiguši koledžu.

Boilena īpašuma vārtiņi bija salauzti un izrauti no eņģēm, celiņš, kas veda uz māju, bija vienās bedrēs, zālājs aizaudzis ar augstu zāli, dzīvžogs necirpts. Bet pati māja Vezlijam likās samazināta Singsinga kopija.

— Mirkli uzgaidiet, — viņš palūdza šoferim, izkāpjot no taksometra un. norēķinoties par braucienu. — Nav zi-

nāms, vai mani ielaidis. — Viņš piezvanīja pie parādes durvīm. Mājā bija nāves klusums; viņš pagaidīja, tad atkal piezvanīja. Gaidot pie durvīm, viņš palūkojās apkārt. Nezāles zālājā sniedzās gandrīz līdz jostasvietai, un mežvīnu stīgas bija apvijušas dārza sienas.

Pagāja vēl vairākas minūtes, un viņš jau gatavojās iet uz taksometru, kad atvērās durvis. Pāri slieksnim uz viņu raudzījās sakumpis vecis svītrainajā kambarsulaiņa frakā.

— Ko jūs vēlaties?

— Es gribētu parunāt ar misteru Boilenu, — Vezlijs atteica. — Misters Džordeiks.

Paliecies uz priekšu, lai labāk viņu saskatītu, vecis piesardzīgi lūkojās uz viņu.

— Es uzzināšu, vai misters Boilens ir mājās, — viņš sacīja un aizvēra durvis.

Taksists nepacietīgi piesignalizēja.

— Lūdzu, pagaidiet vēl minūti, — Vezlijs uzsauca.

Durvis drīz vien atkal atvērās.

— Misters Boilens drīz jūs pieņems, — vecis sacīja.

Vezlijs ar rokas mājienu atlaida taksistu, un mašīna,

uzņēmusi ātrumu, aiztraucas garām mājai pa nogāzi uz pilsētas pusi.

Vecis veda Vezliju pa garu, tumšu halli un atvēra durvis.

— Lūdzu, ser, — viņš sacīja, palaižot viņu pa priekšu.

Vezlijs iegāja lielā istabā, kura arī bija tumša, jo logus

sedza smagi aizkari, lai gan bija brīnišķīga, saulaina diena. Dzijā ādas krēslā sēdēja cilvēks un lasīja grāmatu. Pie galdiņa, kas bija novietots pie viena no logiem ar skatu uz terasi, viena pretī otrai sēdēja divas jaunas sievietes ar kārtīm rokās. Kad ienāca Vezlijs, viņas ar ziņkāri paskatījās uz viņu. Lai gan tuvojās pusdienlaiks, viņas bija naktskreklos, kam pāri uzvilkti mežģīnēm bagātīgi rotāti peņuāri.

Ādas krēslā sēdošais cilvēks lēnām piecēlās un rūpīgi nolika grāmatu ar vāku uz augšu uz krēsla atzveltnes.

— Misters Džordeiks? — Balss viņam bija smalka un sausa.

— Jā, ser.

— Džordeiks, — vīrietis atkārtoja. — Šis uzvārds man ir pazīstams. — Viņš nepatīkami ieķiķinājās. — Es — Teodors Boilens. Sēdieties. — Viņš norādīja uz tādu pašu dziju ādas krēsiu, kas stāvēja pretī tam, kurā viņš sēdēja.

Roku viņš nesniedza. Viņam bija ļoti gaiši mati, kurus viņš noteikti krāsoja, grumbaina seja, kurā trīcēja katrs muskulis, ass deguns un duļķainas acis.

Vezlijs apsēdās, juzdamies neērti zem šo divu sieviešu skatiem un vēlēdamies, kaut viņu šeit nebūtu.

— Kura atzars tad tu esi? — Boilens jautāja, atkal apsēzdamies. — Tirdzniecības prinča vai nelabojamā slep-kavnieka?

— Mans tēvs — Tomass Džordeiks.

— Tagad nelaiķis, — Boilens pamāja, it kā atbalstot •tādu notikumu gaitu. — Ilgi nepabija šajā pasaulē. Tā viņam bija nolemts. Nogalināts, — viņš griezās pie sievietēm, kas sēdēja pie loga, — brīnišķīgākajā no valstīm. — Viņš ļauni piemiedza acis, lūkojoties Vezlijā. — Ko tev te vajag?

— Redziet, — Vezlijs sāka, — man teica, ka jūs labi pazināt mūsu ģimeni...

— Ļoti labi pazinu, — Boilens teica. — Pārāk labi. — Un viņš atkal griezās pie sievietēm pie loga: — Šī jaunā cilvēka tante, kad es viņu satiku, bija nevainīga. Bet, kad no manis aizgāja, tad tāda vairs nebija. Un, vai varat iedomāties, bija brīdis, kad es piedāvāju viņai roku un sirdi! Viņa man atsacīja. — Viņš pagriezās pret Vez-liju. — Vai viņa tev par to ir stāstījusi?

— Nē.

— Viņi tev droši vien par daudz ko nav stāstījuši. Tava tante un tavs tēvocis ar lielu prieku apmeklēja šo māju. Toreiz tā bija labākā stāvoklī. Un es arī. — Viņš atkal iehihinājās. — Es viņiem daudz ko iemācīju, kad viņi bija jauni un izbadējušies. Savas pirmās stundas viņi saņēma, lūk, šajā mājā. Un ne reizi garajos gados nav atnākuši apciemot večuku. Un tomēr, kā redzat, jaunais cilvēk, man šeit ir kompānija... — Viņš pamāja uz divām sievietēm, kuras atkal bija ķērušās pie kārtīm. — Jaunas skaistules, — viņš pasmīnēja, — lūk, bagātības priekšrocība: var nopirkt jaunību. Atnāk un pēc diviem trim mēnešiem aiziet, viņas man atlasa sena draudzene — kādas Ņujorkas iestādes saimniece, kuru nepārstāj izbrīnīt meiteņu stāsti par veča nepiepildāmo apetīti.

— Beidz nu, Tedij, — teica viena no viņām, pasējot kārtis.

— Meitenes, — Boilens teica, — es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs uz kādu brīdi atstātu vīriešus vienus pašus.

— Iesim, Elij, — teica tā pati sieviete pieceļoties, — viņam atkal uznācis.

Otra sieviete ari piecēlās, un viņas abas devās uz durvīm, šūpodamās gurnos un klaudzinot kurpju papēdīšus.

— Algotam darbam ir liela priekšrocība, — Boilens teica, kad sievietes izgāja, aizvērdamas smagās durvis.

— Tie, kas strādā priekš tevis, ir tev uzticīgi. Un, kad esi palicis vecs, tad vērtē šo īpašību augstāk par pārējām. Tātad, jaunais cilvēk, jūs interesē jūsu augstdzimu-šās ģimenes saknes ...

— Taisnību sakot, — Vezlijs sacīja, — mani galvenokārt interesē mans tēvs.

— Man viņš zināms tikai ar saviem pārkāpumiem, — Boilens viņu pārtrauca, — taču Rūdolfu un Grētiņu es laikam gan pazinu pārāk labi. Tavs tēvocis Rūdolfs no zīdaiņa gadiem cieta no Amerikā plaši izplatītas slimības — viņu interesēja vienīgi nauda. Es mēģināju vadīt viņu, es norādīju viņam ceļu, kā sasniegt augstu stāvokli, saprast skaisto dzīvē, taču viņam asinīs trakoja kaislība pēc visuvarenā dolāra. Es viņu brīdināju, ka viņš sevi dzen postā, taču slimība nebija ārstējama... — Boilens paberzēja rādītājpirkstu pret īkšķi. — Naudas skaņa viņa ausīm bija dievišķīgākā mūzika. Nebūdams mierā ar kapitālu, kuru ieguva pats, viņš apprecēja lielu naudu, un galu galā tā viņu arī piebeidza. Viņa nākotne bija izlemta, es viņu brīdināju, taču viņš dzirdēja vienīgi zelta arfas skaņas. — Viņš priecīgs iesmējās, bet, mazliet nomierinājies, turpināja ieturētāki — Viņš bija cilvēks, kuram trūka viena no pamatīpašībām — pateicības jūtas. Viņš par to dārgi samaksāja, un man viņa nav žēl.

— Klausieties, mister Boilen, — Vezlijs auksti sacīja,

— es neesmu šurp nācis, lai...

— Bet, kas attiecas uz Grētiņu, — Boilens turpināja, it kā nebūtu dzirdējis viņa vārdus, — viņa bija pati jaukākā meitene pilsētā. Izplauka kā peonija mēslu čupā. Bija tāda kautrīga, acis nolaistas, kautrule. Sākumā Bet pēc tam ne. Varēja dzīvot bez bēdām, baudīt cieņu, ceļot, es biju gatavs piedāvāt viņai, ko,viņa vien vēlas. Reiz es viņai nopirku spilgti sarkanu kleitu. Un, kad viņa ienāca, metot sarkanu atblāzmu, visiem, kas viņu redzēja, aizrāvās elpa. — Viņš paraustīja plecus. — Manu priekšlikumu viņa ar nicinājumu noraidīja. Viņai bija vajadzīgas vieglas uzvaras pār jauniem vīriešiem, skaisti vārdi un gulta, gulta... Viņu pazudināja viņas neapvaldītais juteklī-gums. Ja viņu satiksi, neaizmirsti viņai pastāstīt visu, ko es teicu, vārds vārdā.

Marasms, Vezlijs domāja, pilnīgs marasms un apbrīnojama māksla kult tukšus salmus. Viņš centās tikt vaļā no savas tantes Grētiņas tēla sarkanā kleitā, kuru pircis šis vājprātīgais vecis.

— Es esmu atnācis šurp, — Vezlijs neatlaidīgi turpināja, — lai uzzinātu, kas mans tēvs ...

— Tavs tēvs, — Boilens nicīgi teica, — bija noziedznieks un dedzinātājs, un viņa vieta bija aiz restēm. Viņš nāca šurp, lai izsekotu savu māsu. Viņš uzstādīja kalna galā krustu un to aizdedzināja, jo kādu reizi atklāja, ka viņa māsa atrodas augšstāvā manā gultā, bet es trajā pašā laikā šeit; šajā istabā, stāvu kails un ieleju sev viskiju, Degošs krusts! Fanātisma un necieņas simbols! — Boilens kliedza, šķīstot siekalām, pārdzīvodams apvainojumu, kas viņam izdarīts pie paša mājas. — Tas viss, protams, tika noskaidrots pēc daudziem gadiem: puišelis, kurš bija viņa līdzdalībnieks — viņu sauc Klods Tinkers, un viņš tagad ir pilsēta cienījams cilvēks —, pats atzinās pie'lieliskām pusdienām manā paša mājā. Tavs tēvs! — Boilens savilka garo, tievo, vecišķi sarkano degunu. — Laimīgi ticis vajā, es teiktu. Es sekoju viņa karjerai. Kā jau bija gaidāms, viņam nekas neizdevās, pat palikt dzīvam,

Vezlijs piecēlās.

— Esmu jums joti pateicīgs, mister Boilen, — viņš sacīja, jūtot šausmīgu naidu pret šo cilvēku. — Man pietiek. Es aizeju.

— Kā vēlaties, — Boilens vienaldzīgi teica. — Jūs zb nāt, kur ir izeja. Es domāju, ka jūs gribat dzirdēt patiesību — jūsu*vecumā patiesība bieži vien ir labākais audzinātājs. Es esmu pārāk vecs, lai melotu vai auklētos ar jaunu pienapuiku tikai tāpēc, ka kādreiz man bijuši sakari ar viņa radiniekiem. — Viņš paņēma grāmatu un atkal sāka to lasīt.

Bet Vezlijs, izejot no istabas un ejot ātriem soļiem uz izeju, domāja: tēvam ne vien krusts, bet visa šī nolādētā vieta būtu jānodedzina kopā ar to kuņas dēlu.

Tās dažas jūdzes līdz stacijai viņš aizgāja kājām un tieši paspēja uz vilcienu. Eliza gaidīja viņu ar vakariņām. Viņa redzēja viņa sakniebtās lūpas un saspringto zodu. Viņi klusējot paēda. Viņa nejautāja, kā norisēji brauciens uz Portfilipu.

Eliza viņam paziņoja, ka tas pats Dominiks Džozefs Agostino, kurš divdesmitajos trīsdesmitajos gados uzstājies ar Džo Agosa vārdu un bijis iesaukts par Bostonas skaistulīti, bet pēc tam bijis treneris sporta klubā, kad tur strādāja Tomass Džordeiks, ir dzīvs un strādā iepriekšējā vietā. Toms bija sastāstījis Vezlijam, ka Dominiks bija labi pret viņu izturējies, neatlaida viņu no darba, kad viņu apvainoja zādzībās kluba garderobē, un pat pierunāja uzstāties amatieru ringos. Tāpēc viņš nemaz nenožēloja, Tomass stāstīja dēlam, ka nodarbojās ar boksu, neraugoties pat uz to, ka galu galā tāpēc kļuva par klaidoni. «Es guvu apmierinājumu boksā,» Tomass teica dēlam. «Pie tam par to ari maksāja. Katrā gadījumā no sākuma.» Pēc tēva vārdiem, Dominikāni bija kāda brīnišķīga īpašība. Ar kluba biedriem, ar kuriem viņš boksējās, viņš bija pieklājīgs kā kaut kādas lēdijas dienestmeita. Viņš vienmēr runāja viņiem komplimentus, paskaidroja, cik labi viņiem viss izdodas un kā pieaug viņu meistarība tajā, ko viņš dēvēja par Mākslu. Pie tam viņš bija iemanījies ne uz sekundi neatklāt savu visapslēptāko un vissenāko vēlēšanos — uzspert gaisā šo klubu ar visiem viņa biedriem, lepnajām telpām un ar eļļas krāsām uzgleznotajiem vecu Bostonas aristokrātu portretiem.

«Lūk, kas mācēja uzvesties,» Tomass pacilāts teica, «un viņš man daudz ko iemācīja.»

Vezlijs paņēma aviobiļeti uz Bostonu un atpakaļ — trīsdesmit seši dolāri uz abām pusēm, kā viņš ierakstīja īpašā grāmatiņā, lai pārbaudītu, vai Eliza sevi neapkrāpj, aizdodot viņam naudu. Lidojums būtu bijis patīkams, ja vien blakus nesēdētu bijušais izpletņlēcējs, kurš, tiklīdz lidmašīna izgriezās uz pacelšanās joslu, sāka svīst un iecirtās ar nagiem sev plaukstās, bet, kad viņi pacēlās gaisā, bez mitas piesējās Vezlijam:

— Ieklausieties kreisā motora skaņā. Man tā nepatīk, mēs noteikti nokritīsim, bet viņi tur, pilota kabīnē, pat pirkstu nepakustina.

Jo vairāk par kaut ko zini, Vezlijs domāja, jo mazāk gūsti no tā prieka.

Lidmašīna nenokrita, un, tiklīdz viņi bija piezemējušies, bijušais izpletņlēcējs pārstāja svīst, bet, kad viņi izkāpa no lidmašīnas, ne ar ko neatšķīrās no pārējiem pasažieriem.

«Revere» klubā pie ieejas sēdošais večuks diezgan jo* cīgi paskatījās uz Vezliju, kad tas pajautaja, vai nevar runāt ar misteru Agostīno.

— Es esmu misters Agostīno, — vecais vīrs stādījās priekšā. Viņš runāja sīcoši čukstēdams; pats viņš bija maziņš un kaulains, šveicara forma uz viņa karājās kā maiss, un cīpslainajā kaklā uz augšu un leju kustējās ādamābols.

— Tas pats, kas strādāja sporta zālē?

— Tas pats. — Večuks aizdomīgi viņu nopētīja. — Es* jau gadus piecpadsmit tur nestrādāju. Velns pārāvis, esmu kļuvis vecs. Pie tam vēl artrīts. Tad nu pataisīja mani par šveicaru. Aiz labsirdības. Bet par ko tu gribi runāt ar Agostīno?

Vezlijs nosauca savu uzvārdu.

— Tomija Džordana dēls? — Agostīno sausi teica. — Padomā tikai! Es viņu atceros. Viņu it kā nogalināja? Es kaut kur par to lasīju. — Sēcošajā čukstā ar stipru Dienvidbostonas akcentu nebija nekādu emociju. Ja šis uzvārds arī izraisīja kādas patīkamas atmiņas plikajā galvā, kuru rotāja daži sirmi matiņi, tad viņš to neizrādīja. — Meklē darbu? — viņš nosodoši jautāja un ar profestonālu skatu novērtēja Vezliju. — Esi labi veidots. Gribi iet ringā vai nodarboties vēl ar ko citu?

— Es neesmu bokseris, — Vezlijs atteica.

— Tas ir labi. Mūsu klubā ar boksu vairs nenodarbojas. Nolēma, ka tas nav džentlmeņu sports, kad tajā parādījās melnie un visi pārējie. Tagad, kad jāatrisina strīds, tiesājas cits ar citu. — Viņš iesmējās, ar svilpienu izpūzdams gaisu cauri retajiem zobiem.

— Man vienkārši gribējās parunāt pāris minūšu par tēvu, — Vezlijs sacīja. — Ja vien jums ir laiks.

— Tavs tēvs... m-nu-m. Viņam bija labs sitiens ar labo. Bet kreiso roku viņam vajadzēja piesiet aiz muguras — labuma no tās nebija. Reiz es redzēju, kā viņš uzstājas profesionāļu ringā. Nolika pretinieku nokautā. Taču pēc cīņas es viņam teicu: «Tu nekļūsi par pirmšķirīgu bokseri, kamēr neiemācīsies strādāt ar kreiso.» Droši vien viņš tā arī neiemācījās. Lai gan tagad varētu labi nopelnīt, jo bija baltais. Viņš nebija slikts puisis, tavs tēvs. Viņā bija, es to nojautu, kaut kas no laupītāja, es to viņam nepārmetu — šajā iestādē sienas vienalga ar dolāru zīmēm nolīmētas. Pēc tam kad viņš aizgāja, te stāstīja visādus brīnumus. It kā viņš šantažējis vienu no kluba biedriem, advokātu, kaut viņš nosprāgtu, un dabūjis no viņa piecus tūkstošus dolāru. Advokāta tētiņš to uzodis un visiem izstāstījis, ka viņa dēliņš ir slims un cieš no kleptomānijas. Klubā nemitīgi zuda nauda, un es domāju, ka tavs tēvs kādu reizi pieķēra šo advokātu un piespieda samaksāt par klusēšanu. Tavs tēvs kādreiz tika par to stāstījis?

— Tika, — Vezlijs atteica, — viņš teica, ka tā bijusi viņa laimīgākā diena.

— Nav slikta nauda — pieci tūkstoši, ko? Kur viņš tos lika?

— Nopirka akcijas, — Vezlijs teica. — Taisnību sakot, viņa brālis nopirka. Un galu galā nopirka par to jahtu.

— Par to es izlasīju žurnālā, — Agostino atcerējās. — Jahta! Iedomājies tikai! Nav slikti, ja tev ir tāds brā-lis. Mēsls no mēsla, bet izrādās jahtas īpašnieks. — Viņš šūpoja galvu. — Es lieliski ar viņu saprātos, cienāju viņu ar alu. Es arī pārāk nebrīnījos, kad viņu nogalināja. Jā-ā, es labprāt ar tevi papļāpāju,*ja tikai tev no manis nevajag neko vairāk.,. — Viņa balsī varēja just aizdomas. — Nekādam tur Toma Džordana piemiņas fondam es netaisos ziedot, ja tu tāpēc esi šurp atnācis.

Nē, man neko nevajag. Es gribu tikai aprunāties.

Lūdzu, — Agostino pamāja. — Man tagad būs piecpadsmit minūšu pārtraukums. Mani šeit nomaina viens oficiants no mūsu restorāna. Te blakus atrodas alus bārs. Tur arī satiksimies. Tu uzcienāsi.

Pie galdiņa pienāca pilnīgs džentlmenis melnā žaketē ar samta apkakli.

— Sveiks, Džo. Vai tev ir kādas vēstules priekš, manis? — viņš jautāja.

— Labdien, mister Sonders, — Augustino atbildēja, nedaudz paklanoties. — Ļoti patīkami jūs atkal redzēt. Vai jūs pavisam izrakstījāties no slimnīcas?

— Jā, līdz nākamajai reizei, — pilnīgais džentlmenis atteica un iesmējās.

Agostino aizsmacis iesmējās kopā ar viņu.

— Vecums, Džo, vecums, — džentlmenis teica.

— Skumji, bet patiesība, — Agostino apstiprināja.

Viņš pagriezās pret sienā ierīkotiem skapīšiem bez dur<

tiņām un pastiepa roku pret nodalījumu ar burtu «S», bet Vezlijs devās uz izeju.

Viņš sēdēja pie letes tumšā bara dziļumā un dzēra alu.

— Vislabāk man prātā saglabājusies diena, — Agos-tino stāstīja, — kad es iesildījos ar vienu no kluba bied-riem — tāds veselīgs puisis, jauns, gadi divdesmit pieci divdesmit seši, no vecas, lai viņi, draņķi, nosprāgtu, Bos-tonas ģimenes. —- Viņa balsī, viņa vēl joprojām melnajās kā ogles sicīlieša acīs dega neviltots naids. — Kaut kādu tur viņu koledžu čempionāta uzvarētājs. Skaists puisis ar uzvārdu Grīnings. Līdz pat šim brīdim atceros šo uz-vārdu. Tad, lūk, šis Grīnings uzskatīja, ka par viņu nav neviena spēcīgāka, viņš bija pussmagajā svara kategorijā, bet es tajā laikā svēru simts trīsdesmit sešas simts trīsdesmit astoņas mārciņas. Un tas kuņas dēls — no viņa sejas nekad nenogāja pārākuma apziņa —, tas kuņas dēls no visa spēka ar aprekotu dod man pa muti. Es domāju, ka man salūzīs žoklis. Es todien biju stipri saaukstējies, taču strādāju zālē, ievērojot, kā vienmēr, piesardzību, da jau, velns parāvis, iesitīsi kādam kluba biedram stiprāk, nekā glauda kaķi, nepaspēsi ne aci pamirkšķināt, kad izlidosi no šejienes. Bet ja no viņu augst-dzimušajiem deguniem iztecēs kaut pile asiņu!... Bet tas kuņas bērns nogāza mani no kājām, gandrīz vai visus zobus izsita — mute pilna ar asinīm, elpot nevaru, bet viņš pēc tam bārā smiesies ar tādiem pašiem pižoniem asinssūcējiem, neliešiem nolādētajiem. — Agostino pakratīja galvu — uz plikās galvas sašūpojās nožēlojamie atlikušie mati — un nobrauca ar roku pār kaulaino zodu, it kā gribētu atkal pārliecināties, ka tas nav salauzts; viņa čērkstošā un sašutusī vecišķā balss uz mirkli pieklusa.

Lūkojoties uz viņu, Vezlijs nevarēja iedomāties, ka šis cilvēks kādreiz bija jauns, viegli kustējās pa ringu, izdalīja sitienus. Vienu es zinu noteikti, viņš domāja, vērojot, kā Agostino ar troksni iesūc sevī alu, neparko uz pasaules es negribu būt tik vecs.

— Taču pēc tam, — Agostino turpināja, — es guvu patiesu baudu. Grīnings sadusmojās, ka izjuka treniņš, paziņoja, ka par velti ir izģērbies, un prasīja tavam tēvam, vai viņš nevēlas ar viņu pacīkstēties pāris raundu. Es padevu tavam tēvam zīmi, un viņš uzvilka cimdus. Nu, puis, uz to bija interesanti paskatīties. Tiesa, no sākuma tavs tēvs dabūja pāris stipru sitienu pa galvu, pirms tika ar viņu galā. Tas maita arī viņu gribēja piebeigt. Taču pēc tam Tomijs ņēmās dauzīt Grīningti, Viņi aizmirsa par raundiem un saķērās no tiesas. Un tad es jutu, ka tavs tēvs atriebjas par mani, par manu draņķīgo dzīvi. Un galu galā viņš viņam tā iegāza, ka senās bostoniešu ģimenes atvase sāka staigāt pa apli ar stiklainām acīm kā piedzēries klauns. Toms jau gatavojās piebeigt viņu, taču es iejaucos. Es neraizējos par Tomu, viņš zināja, ko dara, bet man bija jādomā par savu darbu. Un, lūk, ser, misters Grīnings atgriezās dzīvo pasaulē, un viņa draņķīgā harvardieša seja bija vienās asinīs. Viņš vienkārši izgāja, pat nepateicis «paldies». Tavam tēvam nebija nekādu šaubu. «Tur aiziet mans darbiņš klubā,» viņš sacīja. «Laikam gan,» es viņam atbildēju. «Bet tas bija to vērts. Vismaz man.»

Agostino jautri iesmējās, atceroties šīs tālās, laimīgās minūtes. — Bet pēc četrām dienām man lika viņu atlaist. Atceros, es atvadoties viņam teicu: «Nekad neuzticies bagātajiem,» — tā arī viņam teicu. — Viņš palūkojās pulkstenī virs letes. — Man jāiet. Bija patīkami ar tevi iepazīties, dēliņ Paldies par alu.—Viņš paņēma no letes formas cepuri un joti taisni uzlika to galvā. Tā viņam bija par lielu, un viņa bālā, vājā seja zem tās līdzinājās no bada novājējuša bērna sejiņai. Viņš jau devās uz durvju pusi, taču tūlīt atgriezās. — Es tev, lūk, ko teikšu, dēliņ: daudzus vajadzētu nogalināt, pirms pienāktu kārta tavam tēvam.

Viņš vilkās uz izeju, šļūkādams kājas, — sakumpis, ar artrītu slims vecs bokseris —, lai ieņemtu savu vietu aiz letītes klubā, kur viņš līdz mūža galam izdalīs vēstules un uzmundrinoši uzsmaidīs, bet savā sicīlieša dvēselē auklēs sapņus par atriebību un iznīcināšanu.

Kad Vezlijs vakarā atgriezās Ņujorkā, Eliza uzreiz pamanīja, ka viņam pavisam cits noskaņojums nekā pēc Boilena apciemošanas Portfilipā.

— Tas Agostino, — viņš viņai stāstīja, palīdzot virtuvē gatavot vakariņas, kas galvenokārt gan izpaudās tādējādi, ka viņš kārtoja uz galda šķīvjus un dakšas un nažus, — ir apbrīnojams, dīvains cilvēks. Viņa dēļ bija vērts turp braukt. — Un pēc tam, cik vien precīzi iespējams, izstāstīja viņai visu, ko uzzināja no vecā boksera. Viņa vairākas reizes lika viņam atkārtot atsevišķas frāzes: «Ja iespējams, vārdu vārdā, Vezlij,» — it kā cenzdamās tās atcerēties, dzirdēt vecā vīra balsi, viņa runas ritmu un viņu iztēloties.

— Mājās, Sicīlijā, — viņa teica, — viņš droši vien dedzinātu muižas un nolaupītu priticipessas^24. Nabadziņš ir iestrēdzis Bostonā, izdod pastu. Bet es šodien priekš tevis sadabūju jaunas ziņas. Es aizsūtīju uz Elīziju Ohaio štatā vēstuli vienam vecam avīžniekam, kurš mums raksta, ja tur notiek kas interesants, un viņš sameklēja Klo-tilcļi.

— Kā viņam tas izdevās? — Vezlijs vaicāja, lai gan, pēc tam, kad Eliza atklāja Dominika Džozefa Agostino atrašanās vietu, viņš sāka ticēt, ka no žurnāla «Time» neviens nevar noslēpties.

— Lieta tāda, ka pirms dažiem gadiem Elīzijā notika 9kaļa laulības šķiršanas prāva, — Eliza teica, — respektabla birģera Harolda Džordeika — uzvārds, es ceru, tev ir zināms? ...

— Nu, un kas bija tālāk?

— Viņa sieva pieprasīja šķiršanos, jo viņa vīru pārsteidza kalpones gultā. Elīzijā tas bija liels notikums, bet mūsu korespondents — viņa uzvārds ir Farels, tu varēsi viņu tur sameklēt, ja tev būs laiks, — rakstīja par to vietējai avīzei. Farels teica, ka sieva sagrābusi visu: māju, pusi uzņēmuma, alimentus, bet tai sievietei tikusi tikai tās mazās Dieva aizmirstās pilsēteles sabiedrības nopēlums. Katrā ziņā tu vari nojaust, kas bija šī sieviete, pārsteigta in flagrante delicto^2.

— Kas? — Vezlijs jautāja, lai gan nojauta, kā sauc sievieti, un pat to, kas ir in flagrante delicto.

— Klotilde, — Eliza uzvaroši paziņoja. — Klotilde De-vero. Viņai pieder vejas mazgātava tieši uz tās ielas, kur atrodas Farela avīze. Es pierakstīju adresi.

— Rīt es dodos uz Ohaio.

ч

Viņš staveja uz miegainas ieliņas veļas mazgātavas priekšā’ No autoostas viņš piezvanīja uz Džordeika garāžu, gribēdams satikt Haroldu Džordeiku, savu attālo radinieku, pirms meklēt Klotildi Devero. Tad viņa ceļojuma nepatīkamā daļa būtu garām. Kad Harolds Džor-deiks beidzot pienāca pie telefona un Vezlijs stādījās priekšā, Harolds kliedza klausulē:

— Es ar tevi nevēlos stāties nekādās darīšanās. Un vispār ne ar vienu no jūsu ģimenes. — Viņš runāja īpatnēji, taču akcents balss augstā tembra dēļ kļuva jūtamāks. — Man visai dzīvei pietiks nepatikšanu no tiem nolādētajiem Džordeikiem, pat ja es nodzīvošu deviņdesmit gadu. Un neiedrošinies pienākt par tuvu manai mājai, citādi es tev uzrīdīšu policiju. Un vispār es nevēlos neko kopīgu ar tā cilvēka, kas apkaunoja manu namu, dēlu. Vienīgais labais, ko es varu pateikt par tavu tēvu, ir tas, ka viņš ir miris. Tu mani dzirdi?

— Dzirdu, — Vezlijs teica un nolika klausuli. Viņš iznāca no telefona būdiņas, kratīdams galvu. Viņu satrieca tīrība un kārtība pilsētiņā — nopļauti zālāji, baltas Jaun-anglijas stila mājas, koka baznīcas ar tievām smailēm, un viņš padomāja par to, kā tādā patīkamā vietā cilvēks var tik ilgi krāt ļaunumu. Dodoties uz veļas mazgātavu, kuras adresi viņam iedeva Eliza, viņš nesteidzoties prātoja par to, vai varētu sadzīvot viņa māte un šis viņa radinieks Harolds Džordeiks.

Veļas mazgātava ne ar ko neatšķīrās no jebkuras citas standarta pašapkalpošanās mazgātavām — milzīgs spo-guļlogs, aiz tā veļas mašīnu rindas un saliekamie soliņi, uz kuriem sēdēja sievietes, gaidot, kamēr izmazgāsies viņu veļa.

Viņš stāvēja pie veļas mazgātavas un nevarēja saņemt dūšu ieiet. Tēva balsi, runājot par Klotildi, par viņas skaistumu un mīksto raksturu, skanēja tādas skumjas un nožēla, ka viņš nevarēja tik vienkārši paiet garām dūcošajām mašīnām un pļāpājošām sievietēm pie lete's, kur stāvēja plecīga neliela auguma sieviete, kārtodama svešu veļu, un teikt: «Es esmu sava tēva dēls. Viņš man stāstīja, ka pirms daudziem gadiem, kad viņš bija manā vecumā, viņš jūs ļoti mīlēja.»

Taču ne jau tāpēc viņš atbrauca no Ņujorkas uz Ohaio, lai blenztu logā. Viņš iztaisnojās un iegāja, nepievēršot uzmanību ziņkārīgajiem skatieniem.

Sieviete stāvēja, pagriezusi muguru, un lika plauktos saiņus ar tīro veļu. Viņas tumsnējās rokas bija kailas, un viņš ievēroja, kādas tās ir spēcīgas un pilnīgas. Pakausī pavirši uzspraustie ogļmelnie mati atsedza kaklu, un, kad viņa ņēma un lika plauktā kārtējo paku ar veļu, viņš redzēja, kā saspringst spēcīgie muskuļi.

Viņai mugurā bija brīva, raiba kleita, kurā viņas pleci un niugura izskatījās platāka nekā patiesībā. Viņš gaidīja, kad viņa beigs kārtot veļu un apgriezīsies.

— Ko jums, lūdzu? — viņa laipni teica. Viņai bija gandrīz vara krāsas plata seja ar augstām uzacīm, kas kopā ar dziji sēdošām melnām acīm un ogjmelnajiem matiem viņu padarīja līdzīgu indiāņu cilts sievietei. Vezlijs atcerējās: tēvs viņam stāstīja, ka viņā droši vien tek kādas Kanādas prēriju indiāņu cilts asinis. Viņa likās viņam ārkārtīgi veca.

— Es meklēju misis Devero. Misis Klotildi Devero, —* viņš sacīja.

Viņa uzmanīgi viņu vēroja, bez smaida, nedaudz saīgusi, it kā cenšoties kaut ko atcerēties.

— Es tevi pazīstu, — viņa teica. — Tu esi Toma Džor-deika dēls, vai ne?

— Jā.

— Ak Dievs! — viņa iesaucas. — Bet es jau domāju, ka redzu spoku. — Viņa pasmaidīja. — Spoks veļas mazgātavā. — Viņai bija dziļi krūšu smiekli, un viņš pēkšņi juta pret viņu simpātijas, tomēr vēl joprojām neredzēja šajā novecot sākušajā pilnīgajā sievietē pat pēdas no tā skaistuma, par kuru stāstīja tēvs.

— Lūdzu, noliecies nedaudz, — viņa palūdza.

Viņš noliecās pār leti, un viņa, saņēmusi viņa seju savās gludajās un stingrajās plaukstās, brīdi viņā saspringti lūkojās, bet pēc tam noskūpstīja viņu uz pieres. Viņš dzirdēja, ka aiz muguras ieķiķinājās viena no sievietēm.

Viņa nolaida rokas, un viņš atkal iztaisnojās, vēl joprojām juzdams viņas mīksto lūpu pieskārienu. Klotilde uzsmaidīja klusu, gandrīz sapņainu, skumju smaidu.

— Ak Dievs, Tomasa dēls ir šeit, šajā pilsētā! — Viņa raisīja vaļā virs kleitas uzliktā priekšauta lences. — Mēs tūlīt iesim projām. Šeit nevar pat parunāties. Sāral — viņa uzsauca kādam aiz plauktiem ar veļu. — Lūdzu, atnāc šurp.

Pie letes pienāca jauna sieviete ar gaišiem izspūrušiem matiem, un Klotilde teica:

— Sāra, es aizeju un šodien vairs neatgriezīšos. Līdz slēgšanai palikusi stunda, bet man ir svarīga tikšanās. Aiztaisi te, kā nākas, labi?

— Labi, mem, — sieviete atteica.

Klotilde pakāra priekšautu, izdarīja kaut ko ar saviem matiem — un tie pēkšņi noslīdēja viņai uz pleciem. Tā viņa kļuva vēl līdzīgāka indiānietei. Viņa pagrūda durvis un iznāca šaipus letei. Viņai bija plati gurni, lielas krūtis, spēcīgas kājas bez zeķēm, un viņš pēkšņi sajuta gandrīz vai velkošas sāpes — tik stipri viņa atgādināja Keitu.

Viņa paņēma viņu pie rokas, kad viņi gāja garām sēdošajām sievietēm, kuras tagad atklāti'blenza uz viņiem, pretīgi smīnēdamas. Kad viņi izgāja, Klotilde sacīja:

— Pēc tā gadījuma tiesā viņi skatās uz mani tā, it kā es būtu Babilonijas netikle.

Viņa joprojām turēja viņu pie rokas, un viņi gāja pa ielu. — Ak Dievs, — smagi nopūzdamās, viņa teica, — cik labi svaigā gaisā pēc tam, kad visu dienu esi elpojis netīru veļu. — Viņa palūkojās viņā no sāniem. — Tu esi dzirdējis par to skandālu?

— Jā,.— viņš atbildēja. — Pateicoties tam, es varēju jūs sameklēt.

— Slikta slava tālu aizskan, — viņa piekrita. — Es zinu, ka tava tēva nav dzīvo vidū. — Viņa pateica to tik vienkārši, it kā jau sen būtu tikusi gaiā ar jūtām, ko izraisījusi šī ziņa. — Tajā pašā korespondencē es izlasīju, ka viņš bija divas reizes precējies. Vai viņš bija laimīgs?

— Otrajā laulībā — jā.

Viņa pašūpoja galvu.

— Es baidījos, ka viņš nekad vairs nekļūs laimīgs. Viņi turpināja viņu vajāt...

— Viņam bija jahta, — Vezlijs sacīja. >— Vidusjūrā. Viņš ļoti mīlēja jūru.

— Iedomājies tik, — viņa sapņaini teica. — Toms Vidusjūrā. Man vienmēr gribējies ceļot, taču.,, — Viņa nepabeidza.

— Viņš jahtu nosauca par «Klotildi».

— Ak Dievs, — viņa iesaucās, — «Klotilde!»

Tagad viņš ieraudzīja, ka viņa raud. No viņas tumšajām acīm tectrja asaras, mirdzēdamas biezajās, melnajās skropstās.

— Kad viņam jautāja, kāpēc viņš jahtai izvēlējies tādu nosaukumu, viņš teica, ka tā sauca kādu Francijas karalieni. Bet man viņš pateica patiesību.

— Pēc visiem šiem gadiem, — viņa ne bez izbrīna

teica, —■ pēc visa, kas noticis. Vai par to viņš tev arī

izstāstīja? — viņa asi jautāja.

— Izstāstīja, — Vezlijs atteica. — Kā viņa tēvocis

uzzināja, ka jūs un tēvs... nu... bijāt kopā, un piedraudēja, ka jūs izsutis atpakaļ uz Kanādu par mazga

dīgo pavedināšanu ...

— Un par visu pārējo arī izstāstīja? — Viņas balss kļuva pavisam asa.

— Jā. Par jums un viņa tēvoci — par to, kas atklājās tiesā un par ko 'rakstīja avīzes,* r- Vezlijs samulsis atzinās.

— Pretīgais vecis, — Klotilde saniknota nočukstēja. — Es biju kalpone viņa namā. Atgriezties Kanādā es nedrīkstēju, jo mans vīrs mani nosistu. Es centos Tomu piespiest saprast to. Taču viņš negribēja klausīties. Viņš; gribēja, lai mēs kopā aizbēgtu. Sešpadsmitgadīgs zēns.., — Viņa iesmējās, viņas smiekli saulainajā, kokiem iekļautajā ielā skanēja skumji.

— Galu galā viņš saprata, — Vezlijs teica. — Viņš man stāstīja. Un jahtas nosaukums to pierāda, tiesa?

— Droši vien. — Viņa notrauca asaras ar delnas virspusi un apklusa, — Vai viņš tev stāstīja, kā es reiz ieliku viņam pie sviestmaizēm zīmīti, kad viņš gāja uz darbu?

— Kaut kā neatceros.

— Es uzrakstīju: «Es tevi mīlu.» Lūk, tā arī viss sākās. — Viņa pēkšņi iesmējās. — Ak Dievs, kāda viņam bija apetīte! Es nekad neesmu redzējusi cilvēku, kurš varētu tik daudz apēst. Un kādus ēdienus es viņam negatavoju! Rostbifi, svaigi dārzeņi, vislabākais, ko varēja dabūt, kad tēvocis ar savu pretīgo ģimeni aizbrauca uz Saratovu un mēs palikām mājās vieni. Vakaros es viņu gaidīju un dziedāju, stāvēdama pie plīts. Sīs divas nedēļas es atcerēšos līdz savas dzīves pēdējām dienām. — Viņa pēkšņi apstājās, it kā viņu būtu saķērusi kāda neredzama roka, un pagriezās pret viņu. — Kāpēc tu atbrauci šurp? Tev kaut kas no manis vajadzīgs?

— M^āft neko nevajag. Es atbraucu tikai, lai dabūtu to, ko jūs pašlaik darāt, — lai parunātu par viņu.

Kādu brīdi viņas acis atkal kaut ko meklēja viņa sejā, bet pēc tam viņa atkal noskūpstīja viņu uz pieres.

— Tu esi tik līdzīgs viņam — pat nelabi metas. Viņš bija ļoti skaists. Es reiz teicu viņam, ka viņš līdzinās svētajam Sebastjanam. Tad viņš aizgāja uz bibliotēku palasīt par to enciklopēdijā. Tur viņš uzzināja, no kurienes cēlies mans vārds. Bija grūti iedomāties, ka tāds nevaldāms zellis rakātos enciklopēdijā. — Viņas seja atmaiga, un Vezlijs nodomāja, ka droši vien viņai bija tāda pali Sejas izteiksme, kad viņa tēvs atgriezās no bibliotēkas un pastāstīja viņai, ko viņš tur uzzināja.

— Tu esi vīlies? — viņa jautāja.

— Kāpēc?

— Pēc visa, ko tēvs droši vien tev stāstīja par mani un nosauca manā vārdā jahtu... Padomā tikai — Francijas karaliene. — Viņa īsi iesmējās. — Bet tu satiec vecu, resnu tanti, kura stāv aiz veļas mazgātavas letes.

— Nē, es neesmu vilies. — Viņš nebija pilnīgi pārliecināts, ka runā taisnību. Jaunībā viņa droši vien bija pavisam savādāka, viņš nodomāja,

— Tu esi labs zēns, — viņa sacīja, kad viņi atkal gāja uz priekšu. — Ceru, ka tev būs vieglāk dzīvot nekā tavam tēvam.

— Dzīvoju tā nekas.

— Pēc tam kad mēs... nu... var sacīt, izšķīrāmies, lai gan turpinājām dzīvot vienā mājā un es viņu redzēju katru dienu un pasniedzu viņam kopā ar visiem ēdienu, mēs viens otram nepateicām nevienu vārdu, izņemot «uz redzēšanos». Viņš kļuva līdzīgs zvēram. Vakaros nāca mājās viss vienās asinīs pēc kautiņiem, cilvēki izturējās pret viņu kā pret klaiņojošu bīstamu suni, viņš gulēja ar katru skuķi pilsētā. Es, protams, par to dzirdēju. Droši vien tas bija kaut kas līdzīgs atriebībai, taču es viņu nevainoju, lai gan sapratu, ka tādā netīrā, divkosīgā pilsētelē tas labi nebeigsies. Viņu iesēdināja cietumā par izvarošanu — padomā tikai! — par izvarošanu, jo visas meičas un sievas skrēja viņam pakaļ kā puišeļi ugunsdzēsēju mašīnai. Vai par to viņš tev stāstīja?

— Jā.

— Un par dvīņu masam, kuru izvarošanā viņu apvainoja? Viņu tēvs tad arī pieprasīja tiesāt viņu.

— Arī izstāstīja.

— Viņš droši vien tevi ļoti mīlēja, ja stāstīja tādas lietas.

— Droši vien jā. Viņam patika stāstīt. — Vezlijs atcerējās naktis zem zvaigžņotajām debesīm uz klāja vai tumsā stūres mājā.

— Protams, viņi viņu arī saķēra — ar tādu reputāciju viņu varēja vienalga par ko apvainot, — Klotilde teica ar rūgtumu balsī. — Tās dvīnes varēja izvēlēties tēvu saviem bērniem vismaz no pussimta vīriešu! Ieskaitot arī to policistu, kurš Tomu arestēja. Es viņas redzēju — tās dvīnes, tagad jau nobriedušas sievietes, viņas joprojām dzīvo šeit. Viņas tad arī es iesaku tev sameklēt. Viens no zēniem izskatās tā, it kā viņš būtu tavs brālis. — Klotilde jautri iesmējās. — Beidzot šajā pilsētā kaut vai kādam dzīslās tek daļiņa kārtīgu asiņu. Dažreiz naktīs, — viņa klusi teica, — es domāju: kā viss būtu iekārtojies, ja es būtu paklausījusi viņa neprātīgajai pierunāšanai un aizbēgusi kopā ar viņu — divdesmitgadīga kalpone un sešpadsmit gadus vecs zēns, un abi bez graša kabatā... — Tad, it kā cenšoties atrast sev attaisnojumu, viņa jautāja: — Vai tad man bija tiesības rīkoties tik nelietīgi attiecībā pret viņu?

— Droši vien ne, — Vezlijs atteica.

— Bet es runāju un runāju. Tikai par sevi. Par to, kas bija sen sen. Bet ka tu? Kā dzīvo tu?

— Ne slikti.

— Vai tu esi apmierināts ar to, kā tev veicas?

— To gan es neteiktu.

— Un tomēr tu izskaties kopts — tu esi labi apģērbies un izskaties kā jauns džentlmenis.

— Man vienkārši kaut kādā ziņā paveicās, — Vezlijs teica. — Kāds par mani rūpējas.

— Tu izstāstīsi man pie pusdienām. Tu taču nesteidzies aizbraukt no pilsētas?

— Ne sevišķi, — Vezlijs atteica. — Es gribēju aizbraukt rīt.

— Es sagatavošu tev cūkgaļu ābolu mērcē ar kartupeļiem un sarkanajiem kāpostiem. Tas bija tava tēva pats mīļākais ēdiens. — Viņa apklusa. — Tikai zini, Vezlij,— viņa šauboties teica, — es nedzīvoju viena. Man ir draugs, viņš ir labs cilvēks, meistars mēbeļu fabrikā. Taču mēs neesam precējušies. Viņam ir sieva un divi bērni — viņi ir katoļi... Viņš ari ēdīs vakariņas. Tu neiebilsti?

— Tas neskar ne mani, ne manu tēvu.

— Cilvēki ir dažādi, nekad nevar zināt, ko viņi nodomās. — Viņa nopūtās. — Es dzīvoju divas dzīves uzreiz: vienu ikdienas dzīvi, kad vīrietis atnāk mājās, lasa savu vakara avīzi, dzer alu un neko tādu īpašu tev nesaka, bet otra dzīve — atmiņas par brīnišķīgajām jaunības dienām, kas pavadītas kopā ar nevaldāmu zēnu. Man tev, jāsaka, Vezlij, ka tavs tēvs bija pats maigākais vīrietis, par tādu sieviete var vienīgi sapņot, staigājot šīs zemes gaitas. Viņam bija tik maiga āda — kā zīds. Nekas, ka es tev par to stāstu, ko?

— Man tas vien vajadzīgs, — Vezlijs sacīja, juzdams, ka acīs sakāpj žēluma asaras — ne jau pret sevi vai savu mirušo tēvu, bet pret viņam blakus ejošo plecīgo, tumšo.

kā indiāniete, paveco sievieti, kurai lemts vienigi darbs un smagas vilšanās.

— Vai tu dzer vīnu pie vakariņām? — Klotilde vaicāja.

— Labprāt iedzeru, — Vezlijs atteica. — Es taču ilgi dzīvoju Francijā.

— Mēs tagad ieiesim veikalā, — Klotilde enerģiski sa-cīja, — un nopirksim pudeli teicama sarkanvīna, lai no-svinētu to, ka pie pavecas sievietes atbraucis viņas iemīļota skaistulis dēls. Frenks — tā sauc manu meistaru no mēbeļu fabrikas — tādam gadījumam var atteikties no sava alus.

Vecais Sulcs, viņa tēva menedžeris, dzīvoja, kā paziņoja Eliza, Bronksas veco ļaužu pansionātā.

— Tas ir tas resnais vecis, kurš sēž gaitenī katliņā un mētelī, it kā gatavotos uz pastaigu, — kalpotājs teica Vezlijam. — Tikai" viņš nekur neiziet. Sēž tā katru dienu un klusē. Nezinu gan, vai viņš ar jums runās.

Vezlijs devās pa tukšo vestibilu uz to vietu, kur uz vienkārša koka krēsla, ar pusaizvērtām acīm blenzdams pretējā sienā,- svilpojoši elpodams, sēdēja neticami resns vīrs, kurš izskatījās tā, it kā būtu izspiedies ārā no uzvalka un mēteļa.

— Jūs esat misters Sulcs? — VezJijs griezās pie viņa. — Vai varu ar jums parunāt?

Veča grumbainie plaksti nedaudz pacēlās, lai gan galva nemainīja stāvokli.

— Kāda jums starpība — esmu vai neesmu Sulcs? — vecais nomurmināja. Viņa balss nāca it kā no pazemes, liekie zobi klabēja.

— Mans vārds ir Vezlijs Džordeiks. Pirms daudziem gadiem jūs bijāt mana tēva Toma Džordana menedžeris.

— Toms Džordans, — vecais atkārtoja. — Es pat negribu dzirdēt šo uzvārdu. Man stāstīja, ka beidzot viņš dabūja, ko bija pelnījis, — viņu nobeidza. Tikai neceriet dzirdēt, ka vecais Sulcijs viņu žēlos. Tas viņam bija asinīs — kaut kur aizdrāzties un visam uzspļaut. Pavadīja divas nedēļas ar angļu mauku, ēda, dzēra kā cūka, bet es taču tik daudz iztērēju, lai padarītu viņu par bokseri. Un vēlāk, kad viņš bija uz sēkļa, sameklēju viņam darbu Lasvegasā. Viņš saņēma piecdesmit dolāru dienā, strādājot par Fredija Kveila treniņpartneri. Tas puisis bija vienīgā iespēja manā menedžera dzīvē iegūt

čempionu. Un kā jums liekas — ko nostrādāja Toms? Pārgulēja ar Kveila sievu, bet, kad Kveils devās pie viņa uz viesnīcas numuru noskaidrot attiecības, apstrādāja viņu tā, ka pēc tam Kveils nevarētu pat manu mammīti piekaut ... da es nebūtu par to idiotu Tomu apžēlojies un aizdevis savu mašīnu, lai viņš varētu aizvākties no Las-vegasas, viņu saplositu gabalos. Tavam tēvam nebija nekā, ar ko varētu lepoties ringā, puis, toties viesnīcu numuros gan viņš rādīja klasi. Tikai, lai turētos naudiņa, jāuzstājas ringā divdesmit četrām mārciņām pret divdesmit četrām, pie tam jāgūst virsroka. Ja tavam tēvam ļautu cīnīties sienas skapī, viņš līdz pat šim brīdim būtu pasaules čempions, kuņas bērns tāds. Bet mana vienīgā iespēja, Fredijs Kveils, kustējās kā dejotājs un pazuda sievišķa dēļ. Gribi, lai es tev pastāstu par tavu tēvu? Tad klausies: viņu ari pazudināja sievišķi.

— Bet jūs taču pazināt viņu arī pirms tā gadījuma. Bija taču arī kaut kas cits ...

— Sievišķi viņu pazudināja, — vecais atkārtoja, klabinot zobu protēzi un blenžot sienā. — Es pasacīju visu. Bet tagad vācies, man nav laika pļāpāt ar tevi.

Vezlijs gribēja vēl ko teikt, taču saprata, ka tas ir bezcerīgi. Viņš paraustīja plecus un izgāja, atļaujot vecim mētelī un katliņā blenzt sienā.

Nezinot — raudāt vai smieties, Vezlijs Elizai izstāstīja par Šulca apciemojumu.

— Varbūt man nevajag ne ar vienu satikties, vismaz šeit, Amerikā, — viņš sacīja. — Varbūt ir tādas lietas, kuras dēlam nevajag zināt par tēvu. Kāpēc ļaut, lai manā klātbūtnē viņu apmētā dubļiem? Amerikā viņš droši vien bija pavisam citādāks, jo tam cilvēkam, kuru es pazinu, un tam, par kuru man šeit stāsta, nav nekā kopēja. Ja vēl kāds man teiks, ka viņš bija nelietis un ka viņi priecājas, ka viņš ir miris, es atgriezīšos Indianapolisā, un lai māte mani ved pie friziera, bet pēc tam uz baznīcu,:' un es uz visiem laikiem aizmirsīšu par viņu... — Viņš' apklusa, ieraudzīdams Elizas sejā nosodījumu.

— Tas nozīmē nospļauties uz visu.

— Varbūt, uz to pusi ir.

— Klotilde par tavu tēvu tā nerunāja, — Eliza teica'; viņas acis aiz briļļu stikliem dusmīgi zibsnīja.

— Resna tante no veļas mazgātavas, — Vezlijs ļauni iebilda.

— Tūlīt pat ņem savus vārdus atpakaļ, — Eliza teica, it kā audzinot skolnieku.

— Ņemu, — Vezlijs vienaldzīgi piekrita. — Atvainojiet. Taču man ir tāda sajūta, ka es veltīgi tērēju laiku un naudu. Savu laiku, — viņš pasmējās, — un jūsu naudu.

— Par manu naudu vari neuztraukties.

— Jūsu grāmatas varonis droši vien ir patīkams un godīgs cilvēks, viņš nekad nekrīt izmisumā un galu galā noskaidro, ka viņa tēvs bijis viens no viscildenākajiem cilvēkiem uz pasaules, kurš dzīvē to vien darījis, kā paveicis labus darbus, palīdzējis nabagiem, bijis pieklājīgs ar vecenītēm un nekad nav gulējis ar draugu sievām...

— Aizveries, — Eliza viņu pārtrauca. — Pietiek. Un, lūdzu, nestāsti man par to, ko es rakstu. Kad grāmata iznāks, ja tai būs lemts iznākt, varēsi to nopirkt, un tad arī man pastāstīsi, kas īsti ir darbojošās personas. Taču ne agrāk.

Viņi atradās viesistabā; Eliza sēdēja krēslā, bet viņš stāvēja pie loga un raudzījās uz tumšo ielu. Eliza jau bija apģērbusies, lai dotos ciemos, un tagad gaidīja jauno cilvēku, kuram vajadzēja pēc viņas ienākt.

— Neieredzu šo nolādēto pilsētu, — Vezlijs teica, lūkojoties uz tukšo ielu. — Ja varētu būt tūkstoš jūdžu no šejienes, uz jūrasl — Viņš atgāja no loga un izstiepies nogāzās uz dīvāna. — Ak Dievs, ja tikai es varētu atkal būt Francijā, kaut vai uz vienu nakti, ar cilvēkiem, kurus es mīlu un kuri, es zinu, mīl mani ...

— Novāc kājas ar zābakiem no dīvāna, — Eliza sacīja, — tu neesi stallī.

— Atvainojiet. — Viņš nolaida kājas uz grīdas. — Man nav mācītas labas manieres. Visi to vien apgalvo.

Viņš izdzirdēja, ka viņa raud. Viņš pielēca kājās un metās pie krēsla; viņa sēdēja, aizklājusi seju ar rokām, viņas pleci drebēja. Viņš nometās ceļos un apkampa viņu. Melnajā vakarkleitā viņa izskatījās maza un ļoti trausla.

— Piedodiet man, — viņš klusi sacīja. — To es teicu vienkārši tāpat, godavārds. Sadusmojos pats uz sevi, lūk, tad arī izspruka. Esmu ļoti pateicīgs par visu, ko jūs manā labā darāt, es negribēju jūs apvainot, tā sanāca...

Eliza pacēla galvu, viņas seja bija sarkana no asarām.

— Piedod, ka es sāku raudāt, — viņa teica. — Neciešu raudošas sievietes. Man šodien arī bija smaga diena — uz mani visi kliedza. Vari gulēt uz dīvāna zābakos, cik vien tev gribas. — Viņa caur asarām iesmējās.

— Es nekad vairs negulēšu uz dīvāna ar zābakiem kājās, — viņš sacīja, vēl arvien apkampis viņu, priecādamies, ka viņa smejas; viņam tā gribējās viņu aizstāvēt no vilšanās un no cilvēkiem, kuri visu dienu uz viņu kliedz, aizstāvēt no visas pilsētas un sava sliktā rakstura.

Viņi klusējot lūkojās viens otrā; aiz briļļu stikliem viņas skaidrās, mitrās acis likās vēl lielākas. Viņa bikli uzsmaidīja viņam. Viņš maigi pievilka viņu sev klāt un noskūpstīja. Viņa piekļāvās viņam. Viņai bija apbrīnojami mīkstas lūpas — viņš nevarēja pat iedomāties, ka ir tādas lūpas. Beidzot viņa viņu atstūma, Asaras bija nožuvušas.

— Tad, lūk, kas jādara, lai tevi kāds noskūpstītu, — viņa iesmējās.

Lejā pie ieejas durvīm atskanēja zvans, viņa pielēca kājās.

— Tas ir mans kavalieris. Pakavē viņam laiku, kamēr es sevi savedīšu kārtībā. Viņš ir arheologs.

Un viņa pazuda vannasistabā.

Pie durvīm pieklauvēja, un Vezlijs gāja atvērt. Viņa priekšā stāvēja garš, vājš jauns cilvēks ar augsti velvētu pieri un brillēm metāla rāmī.

— Labdien, — jaunais cilvēks teica. — Vai Eliza ir

mājās?

— Viņa būs gatava pēc minūtes, — Vezlijs atteica, aiz- ' vērdams aiz viņa durvis. — Man jūs jāizklaidē, kamēr viņa pošas. Mans uzvārds ir Džordeiks, un es esmu Eli-zas brālēns.

— Robinsons, — jaunais cilvēks stādījās priekšā. Viņi paspieda roku viens otram.

Ar ko lai viņu izklaidē, Vezlijs domāja.

— Vai vēlaties paklausīties radio? — viņš jautāja.

— Ne sevišķi. Atļausiet apsēsties?

— Protams.

Robinsons apsēdās, sakrustojis garās kājas, un izņēma-no kabatas cigaretes.

— Smēķējat? — viņš jautāja, pasniegdams Vezlijam paciņu.

— Nē, paldies.

Robinsons aizsmēķēja. Par ko runā ar cilvēku, kas nodarbojas ar arheoloģiju? — Es biju Francijā un redzēju tur kaut kādas drupas, — Vezlijs iesāka, cerēdams ierosināt sarunu. — Amfiteātri Nimā un Arlā un tamlīdzīgi.

— Jā? — Robinsons teica, izpūšot dūmus. — Ļoti interesanti.

Interesanti! Irlteresanti, vai viņš paliktu tikpat vienaldzīgs, ja viņam pateiktu, ka tieši pirms viņa- atnākšanas Vezlijs noskūpstīja Elizu Larkinu — meiteni, ar kuru šim tipam šodien ir tikšanās, — tajā pašā vietā, kur viņš pašlaik sēž, bet pirms tam noveda viņu līdz asarām.

Ar iecietīgu pārākuma apziņu viņš palūkojās uz garo puisi maisigajās biksēs' un košā tvīda žaketē ar ādas uzšuvēm uz elkoņiem, lai gan tieši tā varbūt ģērbjas visi arheologi un varbūt tāda forma nodrošina cieņu viņu aprindās.

— Un kur jūs rakāt? — viņš negaidot jautāja,

— Galvenokārt Sīrijā. Un nedaudz Turcijā.

— Un ko atradāt?

— Galvenokārt galvaskausus.

— Skaidrs.

— Jūs interesē arheoloģija?

— Nedaudz.

Iestājās klusums; Vezlijam šķita, ka Robinsons garlaikojas.

— Un kā izskatās Sīrija?

— Drūma zeme. Drūma un skaista. Jums vajadzētu turp kādreiz aizbraukt.

— Es arī tā domāju, — Vezlijs piekrita.

— Un kādā koledžā jūs stājaties?

— Es pagaidām neesmu pieņēmis galīgo lēmumu.

— Es jūsu vietā stātos Stenfordā. Protams, ja izdosies. Tur ir satriecoši cilvēki.

— Es to ņemšu vērā.

Robinsons, tuvredzīgi savilcis pieri, palūkojās uz viņu caur brillēm.

— Tātad jūs esat Elizas brālēns?

— Jā.

— Es nezināju, ka viņai ir brālēns. Kur jūs dzīvojat?

— Indianapolisā, — ne mirkli nedomādams, atteica Vezlijs.

— Pretīga pilsēta. Un ko jūs darāt Ņujorkā?

— Atbraucu apciemot Elizu.

— Skaidrs. Un kur jūs esat apmeties?

— Šeit, — Vezlijs atteica, juzdamies tā, it kā viņš pats būtu kjuvis par izrakumu objektu.

— Jā? — Robinsons drūmi aplūkoja mazo istabu. — Nedaudz par šauru.

— Nē, nekas»

— Lai gan, protams, ērti: blakus Linkolna centrs un viss pārējais. — Robinsons acīm redzami saīga. — Un kur jūs gu|at?

— Uz dīvāna.

Robinsons nodzēsa cigareti un aizsmēķēja nākamo.

— Jā-ā, — viņš nospiesti novilka. — Es domāju... Brālēns...

Istabā svaiga kā pumpurs ienāca Eliza. Viņa brilles bija nomainījusi pret kontaktlēcām, lai, kā viņa ne reizi vien bija teikusi Vezlijam, dodoties uz satikšanos, blakus savam kavalierim neizskatītos kā kantora žurka.

— Nu, — viņa jautri vaicāja, — vai patīkami papļāpājāt?

— Ne slikti, — Robinsons pieceldamies drūmi atsaucās. — Jau vēls. Mums jāiet.

Elizai laikam ne pārāk veicas, Vezlijs nodomāja, ja nav atradusi neko labāku par Robinsonu. Visu dzīvi rakājas pa galvaskausiem. Ja viņam būtu tagad divdesmit septiņi gadi! Labi, ka viņš nedzirdēs, kā Eliza arheologam paskaidros, kāds brālēns viņš ir.

— Vezlij, — Eliza teica, — ledusskapī ir divas sviestmaizes ar šķiņķi un alus, ja būsi izsalcis. Jā, pavisam aizmirsu: caur Nacionālo jūrnieku apvienību es atradu tā cilvēka, kuru tu meklē, adresi un telefonu. Tas ir misters Renvejs, viņš brauca uz kuģa kopā ar tavu tēvu. Es viņam šodien zvanīju, un viņš teica, ka ar prieku ar tevi satiksies. Kad viņš nebrauc jūrā, viņš dzīvo pie brāļa, tas ir tepat blakām, Deviņdesmitajā ielā. Pa telefonu viņš bija ārkārtīgi laipns. Vai aiziesi pie viņa? Rīt viņš visu dienu būs mājās.

— Es nezinu, kāds man rīt būs noskaņojums, — viņš atsaucās ne sevišķi laipni. Eliza nosodoši palūkojās viņā.

Robinsons pasniedza Elizai mēteli un jau durvīs sacīja:

•— Neaizmirstiet par Stenfordu.

— Neaizmirsīšu, — Vezlijs atteica ar pamatotām aizdomām, ka Robinsons tā pastāv uz Stenfordu tikai tādēļ, ka šī universitāte atrodas trīs tūkstošus jūdžu no Elizas Larkinas.

Apsedzies ar segu, viņš aizmiga un pamodās no čukstiem aiz durvīm, nesaprazdams, cik ir pulkstenis. Tad bija dzirdams, kā liek atslēgu slēdzenē, un Eliza viena klusu ienāca istabā. Viņš juta, ka viņa uz viņu noraugās, taču nevēra vajā acis, izlikdamies, ka gu|. Viņa nopūtās un aizgāja. Viņas istabas durvis aizvērās, un nedaudz vēlāk sāka klaudzēt rakstāmmašīnas taustiņi.

— Interesanti, ko viņai no manis vajadzēja? — viņš nodomāja, no jauna aizmigdams.

Kalvins Reinvejs bija līdzīgs Trusim Dvaieram: neliela auguma, sausnējs, ar maziem kauliem, ar izteiktiem roku muskuļiem un ar ādu gandrīz tādā pašā kafijas krāsā kā Trusim, kad tas visu vasaru bija strādājis saulē.

— Šodien man ir priecīga diena, — viņš sacīja, sasveicinoties ar Vezliju sava brāļa mājas durvīs; varēja just, ka viņa mīkstā balss vienmēr skan tikpat pieklājīgi.

— Ciemos atnācis Toma Džordeika dēls. Nāc iekšā, zēn, nāc! Dāma, kas runāja ar mani pa telefonu, teica, ka tu noteikti atnāksi. — Viņš ieveda Vezliju viesistabā un pie-bīdīja'viņam vislielāko krēslu.

— Ierīkojies, zēn, ērtāk. Atnest tev alu? Puse dienas jau pagājusi, īstais laiks iedzert aliņu.

— Pateicos, nē, mister Renvej.

— Sauc mani vienkārši par Kalvinu, — Renvejs teica.

— Es nu gan izbrīnījos, kad tā dāma man piezvanīja un teica, ka tu mani meklē... Cik daudz gadu es neesmu tavu tēvu redzējis... Brauc ar cilvēku, kurš tev ir vairāk nekā vienkārši paziņa, bet pēc tam katrs iet savu ceļu — kā kuģi jūrā, ja tā var teikt... un pēkšņi pie tevis atnāk jauns cilvēks... ak Dievs, kā skrien laiks... Es nekad neesmu bijis precējies, un dēla man diemžēl arī nav. Jūrnieka dzīve — tā ir viena osla aiz citas, aplidot sievietes nav laika, bet tās, kuras tāpat būtu ar mieru pie tevis skriet, — viņš jautri iesmējās, zibinot baltajiem zobiem, — tev negribētos redzēt kā savu bērnu māti — pēc tam visu mūžu jāmin, vai tu esi viņu tēvs vai ne. Tev skaidrs, par ko es runāju? Kas attiecas uz tevi, tur nekādas šaubas nevar rasties. Uzreiz redzams — Toma Džordeika dēls. Jā, ser. Varu derēt, tēvs lepojas ar tevi...

— Mister Renvej... Kalvin, — Vezlijs neveikli teica,

— vai tad tā dāma jums nepateica ...

— Ko? — Renvejs brīnījās. — Viņa tikai pajautāja: «Vai jūs esat tas pats misters Renvejs, kurš kādreiz brauca uz kravas kuģa ar Tomu Džordeiku?» Un, kad es atbildēju: «Jā, mem, tas pats,» — viņa teica, ka Toma Džordeika dēls pašlaik ir Ņujorkā un gribētu parunāt ar mani.

Tas arī viss. Un vēl viņa pajautāja, vai man ir tā pati adrese, kuru viņai iedeva Jūrnieku apvienībā.

— Kalvin, — Vezlijs teica, —- tēvs ir miris. Viņu nogalināja Antibā.

— Ak Dievs! — Renvejs nočukstēja un aizgriezās pret\ sienu, lai slēptu sāpes. Garās, tumšās plaukstas patvaļīgi sažņaudzās un atlaidās. — Nogalināja, — viņš klusi atkārtoja, no jauna pagriezdamies pret Vezliju. — Jā, vislabākos cilvēkus nogalina pirmos. Nestāsti man par to, zēn. Citreiz. Detaļas pagaidīs, es nesteidzos. Galvenais, ka tu atnāci un pateici man, kas ir noticis... Citādi es dzīvotu un nezinātu, dzertu alu kādā Marseļas vai Jaun-orleānas bārā un stāstītu, kā mēs kopā braucām uz «Elgas Andersenes» — droši vien visriebīgākā kuģa, kas šķērso Atlantiju, — un kā viņš, tēlaini izsakoties, izglāba man dzīvību, bet kāds vienaldzīgi teiktu: «AWToms Džor-deiks — viņš taču sen jau miris.» Labāk tr J uzzināt tā, kā pašreiz, un es tev esmu ļoti pateicīgs. Es saprotu, tev gribas parunāt par viņu, zēn, tu tāpēc esi atnācis...

— Ja jums nav nekas iebilstams, — Vezlijs sacīja.

— Tad bija citi laiki. Vismaz flotē. Tajā laikā ar vārdu «mister» pie mums neviens negriezās, mēs bijām «nigeri» un nekad par to neaizmirsām. Tavs tēvs nebija īpašs melno draugs, ne arī sludinātājs, taču, kad viņš no rīta gāja man garam, es vienmēr dzirdēju: «Sveiks, draugs, kā iet?» Parasts sveicinājums, taču uz tā riebīgā kuģa, kur gandrīz visi mani nicināja, tas skanēja kā mūzika. Vai tēvs tev kādreiz nosauca tādu uzvārdu — Falkoneti?

— Kaut ko stāstīja.

— Sliktāku par viņu es neesmu sastapis ne balto, ne melno vidū, — Renvejs turpināja. — īsts zvērs cilvēka paskatā, kas terorizēja visu komandu, sita cilvēkus tikai sava lopiskā prieka pēc un tāpēc, ka viņam bija zemiska dvēsele. Un lūk, šis Falkoneti sacīja, ka netaisās sēdēt vienā telpā ar melno, bet es biju vienīgais nēģeris uz borta, un tātad, tiklīdz viņš ienāca, man bija jāceļas augšā un jāiet ārā, pat ja es nebiju apēdis pusi no pusdienām. Tad tavs tēvs, vienīgais cilvēks no visas divdesmit astoņu vīru komandas, kuram pietika vīrišķības, sarīkoja viņam — ne jau manis dēļ, Falkoneti piesējās Trusim, Dvaieram — tādu kāvienu, kādu viņš dzīvē nebija redzējis. Varbūt Toms piegrieza skrūves par ciešu, kā runāja komandā, bet viņš Falkoneti pazemoja katru dienu.

Tiklīdz viņi satikās, tavs tēvs teica: «Nāc šurp, lempi!» — un trieca viņam dūri vēderā, bet tas vērsis rāvās Čokurā, un visi stāvēja un skatījās.

Kādu vakaru kubrikā ienāca Falkoneti, mierīgs kā jērs, bet tur spēlēja radio. Tavs tēvs ieveda mani tur un sacīja: «Pasēdēsim kā džentlmeņi, pasēdēsim te blakus šim kungam un paklausīsimies mūziku.»

Es apsēdos blakus Falkoneti. Sirds man sita. Zvēru tev — es vēl arvien no viņa baidījos, taču neviens pat uzacis nepakustināja. Tā mēs nedaudz pasēdējām, bet pēc tam tavs tēvs viņam teica: «Tagad vari iet, lempi.» Falkoneti piecēlās, izgāja no kubrika, uzkāpa uz klāja un pārmetās pār bortu.

Tavam tēvam tas popularitāti komandā neatnesa. Viņi runāja: viena lieta — pārmācīt cilvēku, bet pavisam cita — iegrūst viņu nāvē. Zini, Vezlij, es neesmu atriebīgs, taču es biju ar viņu vienis pratis: es nevarēju aizmirst, kā es sēdēju blakus tam pretīgajam cilvēkam, un skanēja mūzika, bet viņš klusēja un neteica man ne vārda, un ko es tad jutu. Tā bija labākā diena manā mūžā, un es līdz šim. to atceros ar apmierinājumu. Par to es tavam tēvam esmu pateicību parādā un par to nekad mūžā neaizmirsīšu.

Renvejs runāja dziedošā balsī, viņa acis bija pusaiz-vērtas, it kā viņš atkal redzētu visu šo notikumu un neatrastos vienā no kārtīgajām, tīrajām Deviņdesmito ielu viesistabām, bet kubrikā starp pieklusušiem matrožiem, vēl reizi pārdzīvojot augstāko baudījumu, zinot, ka viņu aizstāv stiprs cilvēks, kura dēls tagad sēž viņa priekšā.

— Es tev, lūk, ko teikšu, zēn. — Viņš atvēra acis un domīgi palūkojās Vezlijā, — Ja tu kļūsi kaut uz pusi tāds, kāds bija tavs tēvs, tev katru dienu vajadzēs pateikties Dievam. Pagaidi mirkli. — Viņš piecēlās un devās uz viesistabas otru galu. Vezlijs dzirdēja, kā viņš izvilka, tad atkal aizgrūda atvilktni. Renvejs atgriezās, turēdams rokās kaut kādu zīdpapīrā ietītu priekšmetu. Viņš to iztina, un Vezlijs ieraudzīja mazu ar ādu apvilktu un zeltu izrakstītu lādīti.

■— Es nopirku šo lādīti Itālijā — Florencē. Tur viņi slaveni ar tādām lietām. Tā ir tev. — Renvejs pasniedza lādīti Vezlijam. — Ņem to.

— Es nevaru pieņemt tādu lietu. Tā droši vien maksā milzīgu naudu. Un kāpēc jums tā man jādāvina, ja līdz vakardienai jums nebija pat jausmas par manu eksistēšanu.

— Es tev saku — ņem, — Renvejs paaugstināja balsi. — Lai tā cilvēka dēlam, kurš manā labā izdarījis to, ko viņš izdarīja, ir man dārga lieta, -— Un viņš uzmanīgi ielika lādīti Vezlija rokā.

— Cik skaista, — Vezlijs teica. — Paldies.

— Pagaidām nav par ko. Bet tagad apģērbies, mēs ejam uz Simts divdesmit piekto ielu, un es tevi uzcienāšu ar vislabākajām pusdienām, kādas Hārlemā var pasūtīt.

Pusdienas bija sātīgas — cepti cāļi ar saldajiem kartupeļiem. Viņi iedzēra alu, un Renvejs, aizmirsis uz mirkli sāpes, izstāstīja Vezlijam par Glazgovu, Riodežaneiro, Triestu un par savu brāli, kurš visu laiku cenšas pierunāt viņu pamest jūru, taču viņam pietiek iedomāties, ka viņš dzīvos uz sauszemes un nekad vairs neredzēs jaunas pilsētas, kas it kā paceļas no ūdens, kad viņam kļūst skaidrs, ka viņš nekad nevarēs atteikties no klīšanas — uz labiem vai sliktiem kuģiem — pa okeāna plašumiem.

Atvadoties Vezlijam vajadzēja zvērēt, ka, .tiklīdz Vezlijs uzzinās, ka viņš parādījies pilsētā, viņš viņu apciemos un viņi kopā paēdīs pusdienas.

Dodoties uz metro, Vezlijs nolēma, ka izmetīs savu sarakstu. Pēc tādiem vārdiem par tēvu vairs nav jēgas satikties vēl ar kādu, viņš nodomāja un sajuta atvieglojumu, it kā no sirds būtu novēlies akmens.

3

Rūdolfs sēdēja uz iznomātās mājas terases un lūkojās uz balto smilšu joslu, kas bija redzama aiz augstajām kāpām, un Atlantijas okeāna viļņiem. Bija silts septembra rīts, saule patīkami sildīja, atspīdot no Grētiņas scenārija, kuru viņš pārlasīja. Viņam blakus, izstiepusies uz piepūšamā matrača, ģērbusies tikai peldkostīmā, gulēja Elena Morisone. Viņas māja atradās nedaudz tālāk, taču dažas dienas nedēļā viņa pavadīja pie Rūdolfa. Viņa bija šķīrusies un reiz atnāca piQ viņa no kādām viesībām bla-kusmājā un stādījās priekšā, sacīdama, ka esot daudz par viņu dzirdējusi. Viņa bija Grētiņas paziņa. Viņas bija iepazinušās Sieviešu atbrīvošanās kustības sanāksmē, kuru bija organizējusi Ida Kohena. Pēc Grētiņas vārdiem, ironiskais lietišķīgums, ar kādu Elena pasniedza faktus un iezīmēja darbības programmu, bija kontrastā ar Idas vētrainajiem izlēcieniem, kas bija vērsti pret vīriešu viltību. Elenā, kā paspēja ievērot Rūdolfs, naidīgumu pret vīriešu dzimumu nevarēja just. «Tieši pretēji,» viņš viņai reiz sacīja. Viņa iesmiedamās tam piekrita. Fakts, ka viņa dzivoja no mistera Morisona alimentiem un sūtīja — tāpat uz mistera Morisona rēķina — savu trīspadsmit

f;adus veco dēlu priviliģētajā bīskapijas skolā zēniem, kā ikās, viņu galīgi neuztrauca. Rūdolfs, zinādams, cik bieži viņa paša rīcība ir pretrunā ar viņa pārliecību, nekad ar viņu neapsprieda šo tematu.

Elena bija gara auguma slaida sieviete. Viņas sejas vaibsti pat ļņiiegā nezaudēja asumu. Viņa lieliski iztika bez krūštura, bet tumšos, iesarkanos matus uzsprauda tikai vakaros, kad viņš iegāja pie viņas, lai kopā dotos vakariņot. Dzīvodama kaimiņu republikāņu ielenkumā, viņa aktīvi nodarbojās ar demokrātiskās partijas lietām un tādēļ pazaudēja daudz draugu. Viņa piederēja pie sievietēm, uz kurām grūtā brīdī varēja paļauties vairāk nekā uz vīriešiem.

No rīta viņa jau bija paspējusi izpeldēties, lai gan gaiss bija vēss un ūdens okeānā ar katru nakti kļuva arvien aukstāks. Viņa neaizmirsa par sava ķermeņa vajadzībām un neturēja slepenībā attiecības ar Rūdolfu.

Viņš bija viņai ļoti pieķēries. Iespējams f— pat vairāk nekā pieķēries. Taču viņš nepiederēja pie cilvēkiem, kas cenšas uzreiz izrādīt savas jūtas vai dod pārsteidzīgus paziņojumus, — pienāks laiks, un tad varēs dot vaļu vārdiem un jūtām.

Bet tagad viņa domas nodarbināja filma, kuru Grētiņa gatavojās uzņemt. Izlasot scenāriju otru reizi, tas viņam iepatikās vēl vairāk. Tas saucās «Restaurācijas komēdija»; tā bija vārdu spēle, jo sižets vēstīja par to, ka jauniņā filmas varone, sākumā lūgdamās un pierunādama, bet pēc tam iebaidot un draudot, cenšas piespiest izmirstošu pilsētiņu Pensilvānijā ar izdomātu vārdu Londstona nodarboties ar brīnišķīgu senu savrupmāju restaurāciju piecās ielās; ēkas bija galīgi nolaistas pēc tam, kad tika slēgta vienīgā rūpnīca pilsētā. Scenārijā enerģiskajai meitenei, izmantojot sievišķīgu viltību, skaistumu, koķetēriju un neierobežota humora izjūtu, bet dažreiz arī krāpšanu, uz kuru viņa skatījās ar tīri sievišķīgu pragmatismu, izdevās apvienot ciniskus baņķierus, negodīgus politiķus, nabadzīgus arhitektus, vientuļas sekretāres, iesīkstējušus birokrātus, izputējušus uzņēmējus un piespieda koledžas studentus kļūt par melnstrādniekiem, lai izveidotu estētiskām prasībām atbilstošu ekonomiski neatkarīgu piepilsētu, kur, pateicoties jauniem ceļiem, varētu apmesties Filadelfijā un Kambdenā strādājošie.

Tomēr viņu mulsināja divi apstākļi: pirmkārt, nosaukums viņaprāt nedaudz atgādināja angļu literatūru un, otrkārt, viņš nebija pārliecināts, ka Grētiņai pietiks spēju uzņemt filmu. Un tomēr ne jau tikai brāliskas iecietības dēļ viņš piekrita segt trešo daļu izdevumu un pavadīja neskaitāmas apspriedes ar Džoniju Hītu, lai aizstāvētu Grētiņas intereses, slēdzot kontraktus. Ida Kohena un Grētiņa sameklēja cilvēkus, kas deva viņām vajadzīgos līdzekļus, un, ja viņām būtu vairāk laika, viņas vispār iztiktu bez viņa finansiālās palīdzības.

Taču viņam tas deva apmierinājumu. Viņš labprāt divas reizes nedēļā brauca uz Ņujorku un tagad neteica draugiem, ka viņi var viņam zvanīt jebkurā brīdī, jo viņš vienmēr ir mājās.

Dažos mēnešos Rūdolfs labi iepazinās ar kinobiznesu. Ne jau viss viņam te patika, taču Grētiņa griezās pie viņa ne jau kā pie glābējeņģeļa, bet gan kā pie «cilvēka ar idejām», jo, kad viņi domāja par to, kur ņemt pienācīgu vietu, viņš puspajokam ieteica viņu dzimto pilsētiņu Port-filipu — tur jau vairāk nekā divdesmit gadus pilnīgi nolaists bija viens no kādreiz tik skaistajiem veco māju kvartāliem. Grētiņa aizbrauca turp ar arhitektiem un māksliniekiem, un viņi apliecināja, ka vieta ir izcili piemērota; Grētiņa jau iesaistījās pārrunās ar mēru un municipalitāti, lai varētu paļauties uz viņu palīdzību filmēšanas laikā. Rūdolfs nebija pārliecināts, ka atradīs sevī spēku apmeklēt filmēšanas grupu. Par Portfilipu un blakusesošo Vitbiju viņam bija ne pārāk labas atmiņas.

Viņš beidza lasīt scenāriju un apmierināts pasmaidīja.

— Tas tev vēl joprojām patīk? — Elena jautāja.

— Pat vairāk nekā agrāk.

Pēc Elenas domām, scenārijā trūka pozīcijas skaidrības. Tāpat viņa novērtēja ari Rūdolfa politiskos uzskatus.

— Tavu prātu un sirdi saindējis «aukstais karš», — viņa teica, — un tad tam pievienojās korupcija Vašingtonā, Vjetnamā un vispārējā ateroskleroze. Kad tu pēdējo reizi gāji vēlēt? /‘‘

— Neatceros, — viņš atbildēja, lai gan lieliski atcerējās, ka 1964. gadā balsoja par Džonsonu. Pēc tam vē-Iešanas viņam sāka likties bezjēdzīgas.

— Kauns. — Elena aktīvi piedalijās visās vēlēšanās. Viņai, bez šaubām, aterosklerozes nebija. — Kā tev šķiet, vai Grētiņai nav vajadzīgs konsultants politiskos jautājumos? Es varētu pastrādāt bez maksas.

— Manuprāt — nav vajadzīgs. Pat bez maksas, — Rūdolfs pasmīnēja.

— Galu galā es tevi piespiedīšu mainīt uzskatus.

— Uz kādu pusi?

— Uz Džefersona demokrātijas pusi. Lai arī kāda tā nebūtu.

— Es tevi lūdzu, atbrīvo no Džefersona demokrātijas, lai arī kāda tā nebūtu.

— Lūk, kur jārunā par politiku, — Elena iesmējās. — Pludmalē, saulītē, pēc labas peldes. Tad karu vispār nebūtu.

Viņš noliecās un noskūpstīja viņu. Kāpēc viņam pēc Zannas tik ilgi nebija sievietes? Taču tagad, kad blakus ir Elena, nav jēgas šķērsot okeānu.

— Dažā ziņā, — viņš nevērigi piezīmēja, — tu esi apbrīnojama.

— Vai tu kaut reizi esi pateicis sievietei komplimentu bez tādas piezīmes, kas visu noved līdz nullei?

— Neatceros. Es vispār neatceros nekādas citas sievietes.

— Kā tu domā, ja mēs nodarbotos ar mīlestību tūliņ pat — es visa sāļa un aplipuši ar smiltīm un tu domās par naudu un kontraktiem —, vai kaimiņi būs šokēti?

— Viņi — nē, es būšu.

— Nu, tev vēl daudz kas jāpārvar, —-viņa piezīmēja.

— Tiesa gan, tikai es neko netaisos pārvarēt.

— Bet pēc pusdienām? Manis gatavotām.

— Kas būs pusdienās?

— Kaut kas viegls, barojošs un uzbudinošs, — viņa teica. — Piemēram, molusku zupa. Paskatīsimies, kā tu jutīsies divos dienā. Telefons! — Viņai bija apbrīnojami laba dzirde, un Rūdolfā vienmēr radās apbrīns, kad viņa dzīvas sarunas laika par kādu sev tuvu tēmu dzirdēja un vārdu vārdā varēja atkārtot otrā istabas galā čukstus izteiktos vārdus, kas galvenokārt bija ļaunuma pilni un veltīti viņai.

— Vai pacelt? Ез teikšu, ka runā pārvaldnieks, bet tu pašlaik esi aizņemts ar jogas vingrojumiem un tevi nedrīkst traucēt.

— Es pats pieiešu, — viņš teica. Viņš jutās neērti, kad Elena cēla klausuli un diezgan skaidri ļāva noprast, ka viņa šeit nav sveša. — Tikai neaizej, es tūlīt atgriezīšos.

— Neaiziešu. No saules man uznāca snaudiens.

Viņš piecēlās un iegāja mājā. Sievietes, kura trīs reizes nedēļā ieviesa kārtību, šodien nebija. Ticis garām viesistabas lielajām stikla durvīm, kas veda uz okeānu, viņš kā vienmēr ar labsajūtu uzmeta skatu ērtajiem, ar velve-tonu apvilktajiem dīvāniem, kuru muguras bija no gaiša koka, un vecajai dēļu grīdai, kas bija kārtīgi nospodrināta.

— Rūdolf, — Grētiņa teica, — man ir nepatikšanas. Tu neesi aizņemts?

Viņš apspieda nopūtu. Grētiņai vismaz reizi nedēļā atgadījās nepatikšanas, kuru dēļ viņa viņam zvanīja. Ja viņa būtu precējusies, viņš nodomāja, viņas rēķini par telefonu būtu divas reizes mazāki. Pagājušajā nedēļā nepatikšanas sagādāja Idas Kohenas tēvociš-, bijušais Holivudas producents, kurš pēc insulta vairs nestrādāja. Viltīgais vīrs labi pārzināja kinobiznesu un, izlasījis scenāriju, piekrita sadarbībai. Sēžot mazā kantorī Ņujorkā, viņš palīdzēja izvēlēties aktierus, nodarbojās ar nākamās kinofilmas iznomāšanu, kā arī pildīja visu melno ikdienas darbu: karoja ar aktieru aģentiem, ar vieniem parakstīja kontraktus, citiem laipni atteica viņu piedāvājumus. Taču viņš jau trīs dienas slimoja, Grētiņa baidījās, ka viņam atkārtojusies insulta lēkme, un jautāja, ko darīt. Rūdolfs ieteica parunāt ar ārstu, un Grētiņa noskaidroja, ka vecais vīrs vienkārši saaukstējies.

Pēc tam bija nepatikšanas ar Biliju Ebotu, kuras ārkārtīgi satrauca Grētiņu, un viņa uzmodināja Rūdolfu nakts vidū. Izrādījās, ka no Čikāgas viņai piezvanījis Bi-lija tēvs.

— Šoreiz pilnīgi skaidrā, — Grētiņa piezīmēja. — Pasvītrojot stāvokļa nopietnību, Bilijs uzrakstījis viņam, ka domā palikt armijā vēl uz vienu termiņu. Vilijs tam ir pretī, tāpat kā es. Profesionāls karavīrs. Tas ir tieši tas, par ko mēs sapņojām redzēt savu dēlu! Vilijs grib, lai mēs kopā aizbrauktu uz Briseli un viņu atrunātu, tu taču zini, ka es tagad nevaru ne uz minūti atstāt Ņujorku. Tad Vilijs ieteica iesaistīt Biliju manā filmā — par re»i žisora trešo palīgu vai kaut ko tamlīdzīgu. Bet Bilijam pat nav nekādas jausmas, kā tiek taisītas filmas... droši vien arī uz kino viņš bijis ne vairāk kā trīs reizes... mūsu dienās jaunam cilvēkam tas nav normāli... bez tam viņš ir slims un uz viņu nevar paļauties... bet, ja viņš piekristu strādāt, tā būtu tipiska protekcija, kas pazudināja vecās Holivudas studijas. Bez tam, ja viņam maksās algu, kaut arī nelielu, tas vienalga nozīmēs, ka mēs zogam naudu no tiem, kas mūs finansē, to skaitā arī no tevis. Es teicu Vilijām, ka nevaru piedāvāt Bilijam darbu un nevaru braukt uz Briseli un kāpēc viņam pašam nedoties uz Briseli un netikt skaidrībā uz vietas. Un zini, ko viņš man atbildēja? Ka viņam nav naudas, un jautāja, vai es nevaru aizdot ceļam! Aizdot! На! Man viss līdz pēdējam centam ieguldīts filmā. Tad viņš teica — kāpēc man nepaņemt naudu no tevis, un es teicu, ka aizliedzu viņam griezties pie tevis. — Jo tuvāk nāca filmēšanas sākums, jo Grētiņa runāja arvien ātrāk, bet viņas balss kļuva arvien augstāka un saspringtāka. Slikta zīme, Rūdolfs nodomāja, viņai draud nervu sabrukums.

— Nu un tu? — Grētiņa tad vaicāja, nedaudz saminsti-nādamās. — Vai tev nekas nav darāms Eiropā?

— Nē, nekas. Uz kādu laiku es tai esmu pielicis punktu. Un kas tur tik briesmīgs, ja tavs dēls paliks armijā?

— Tu tikpat labi ka es zini, ka agrāk vai vēlāk izcelsies kārtējais karš.

— Diez vai mēs ar tevi esam spējīgi to novērst, — Rūdolfs teica. — Tā taču ir?

— Tev viegli runāt, — viņa iebilda. — Tev ir meita.— Un nolika klausuli.

Pēc tam sekoja zvans jautājumā, kam dot galvenās varones jaunākā brāļa lomu — to pašu, kurā Grētiņa gribēja izmēģināt Vezliju. Pēc scenārija tas bija skaists, skumjš un cinisks jauneklis, kurš to vien darīja kā no-placināja māsas sajūsmu; viņš bija pāraudzis savu vecumu, ar vispusējām spējām, un tīšu prātu dzina sevi postā, visus nicinādams, strādāja par krāvēju vietējā lidostā, svētdienās spēlēja pa pusei profesionālā futbola komandā un satikās ar nelabojamiem sliņķiem un huligāniem. Grētiņa bija pārliecināta, ka Vezlijs ir apbrīnojami piemērots šai lomai pat pēc izskata, pie tam viņam nav jāmāk tēlot, un ka neviens no tiem, ko viņa bija uzaicinājusi uz provēm, viņu neapmierina. Viņa vairākas reizes rakstīja Vezlijam, taču visas vēstules no Indianapo-lisas pasta atgriezās ar atzīmi — nepieprasītas, neuzrādot jauno adresi... tātad— vai Rūdolfs nezinot, kur atrodas Vezlijs? Rūdolfs teica, ka pēc telefona zvana no Čikāgas viņam nav nekādu ziņu no Vezlija. Viņš nestāstīja Grētiņai par Indianapolisā izdoto aresta orderi, jo bija pārliecināts, ka agri vai vēlu Vezlijs uzradīsies, bet Grētiņai šis paziņojums neko nedos. Pie tam Rūdolfs nebija pārliecināts, ka no Vezlija iznāks aktieris. Ja arī viņu kaut kas atšķir no citiem, tad tā ir savaldība jūtu izrādīšanā, kas nebūt neliecina par kinozvaigznes spožu karjeru. Rūdolfs pret aktieriem vispār izturējās ar nelabojamu snobismu, lai gan to nekādi neizrādīja. Sirds dzijumos viņš aktierus uzskatīja par cilvēkiem, kas iemīlējušies paši sevī un kuri par ļoti lielu naudu spēlē bērnu spēlītes.

Stāvot pie telefona, viņš redzēja, ka Elena piecēlās no piepūšamā matrača un lēni saka veikt sarežģītus vingrojumus, izstiepdamās un izliekdamās kā balerīna.

Klausulē skanēja, plosot viņa dzirdi, Grētiņas griezīgā balss: — Tagad tas patiešām ir ļoti nopietni. — Katru reizi viņa teica to pašu, taču Rūdolfs viņai to neatgādināja. — Šodien piezvanīja Evenss Kinzella — viņš vakar vakarā atlidoja no Kalifornijas. Viņš esot pārdomājis un tagad pats grib uzņemt «Restaurācijas komēdiju». Viņš saka, ka viņam ir divi miljoni uzņemšanai, pirmtiesības uz iznomāšanu un divi slaveni aktieri galvenajām lomām. Viņš ir ar mieru atlīdzināt visas izmaksas, bet tam, kas finansē filmu, izmaksāt vēl desmit procentus.

— Suņa bērns, — Rūdolfs teica. — Un ko tu viņam atbildēji?

— Ka man jāpadomā. Mēs satiksimies pēc pusstundas viņa viesnīcā.

— Parunā ar viņu un piezvani man. Ja vēlies, vari tūlīt atsacīties, taču nepiekrīti, neaprunājusies ar mani. — Viņš nolika klausuli. Desmit procenti peļņas pēc diviem mēnešiem, viņš nodomāja. Nav slikti. Tomēr šī doma viņu neiepriecināja. Elena turpināja vingrot. Pēc Grētiņas zvana viņam gribējās pēc iespējas ātrāk ēst pusdienas, kuras atjauno spēkus un uzbudina.

Grētiņa rūpīgi nokrāsojās, uzbužināja matus, izvēlējās savu visskaistāko kostīmu un iesmaržojās ar smaržām, kuras, kā reiz bija teicis Evenss, viņai ļoti piestāv. Ida

Koliena droši vien mani nosodītu par šim pūlēm, Grētiņa nodomāja, jo priekšā stāvošā tikšanās būs lietišķa un pie tam diezgan nepatīkama. Manā vecumā, Grētiņa domāja, lūkodamās lielā spogulī, arvien grūtāk ir būt pievilcīgai. Pēdējā laikā viņa slikti gulēja. Viņa tagad bieži dzēra miegazāles, un to varēja redzēt. Lai viņš iet pie velna — tas Kinzella. Un vēlreiz iesmaržojās.

Tīri noskuvies Evenss gaidīja viņu savā viesnīcas «Regency» numurā. Viņš bija žaketē un ar kaklasaiti, lai gan parasti viņu sagaidīja, ģērbies kreklā vai halātā. Šoreiz acīmredzot viņš bija nolēmis likt lietā visu savu valdzinājumu. Viņš noskūpstīja Grētiņu, kā to dara parīzieši — vispirms uz viena vaiga, tad otra —, un viņa juta, kā pa muguru skrien skudriņas. Šobrīd viņa neieredzēja savu ķermeni.

Mākslinieciski iekārtotajā viesistabā sēdēja Ričards Senfords, jaunas «Restaurācijas komēdijas» autors, kā vienmēr vilnas kreklā ar atpogātu apkaklīti, vējjakā, džinsos un garos, netīros zābakos. Viņš it kā izrādīja savu nabadzību un vienaldzību pret pieņemtajām normām. Interesanti, Grētiņa nodomāja, kā viņš ģērbsies Holivudā pēc savas trešās filmas?

Senfords bija patīkams jauns cilvēks ar platu smaidu; attiecības ar Grētiņu viņam vienmēr bija draudzīgas un godbijīgas. Lai gan viņi redzējās gandrīz ik dienas, viņš ne reizi nebija pat ieminējies, ka pazīst Evensu Kinzellu. Sazvērestība — Grētiņai pazibēja galvā.

Taču Šodien no Ričarda Senforda drāudziguma nebija ne vēsts — to viņa juta uzreiz. Jā, viņš Kalifornijā tiks tālu, šis Ričards Senfords.

Turies tālāk no jauniem vīriešiem, Grētiņa domāja, lūkojoties viņos. Lai gan Evensu Kinzellu, kurš savos trīsdesmit trīs gados jau tik daudz iemācījies no svešām filmām, tik daudz ko aizņēmies vai vienkārši nozadzis, diez vai var nosaukt par jaunu cilvēku. Līdzsvaram vajadzēja līdzi paņemt Idu Kolienu, taču šis mazais vulkāns tūliņ sāktu izvirdumu. Turklāt viņa Idai nepateica par Kinzella zvanu. Vēl paspēs.

— Gribi iedzert? — Kinzella norādīja uz galdiņu, kur rūpīgi bija saliktas pudeles, glāzes un ledus. Tādas klases viesnīcās droši vien ir īpašs oficiants, eksperts savā darbā, kurš, tiklīdz tiek saņemts telekss, kas ziņo par kārtējā jaunā aristokrātijas magnāta ierašanos, skrien uz

numuru salikt pudeles, kuru skaits un kvalitāte stingri atbilst tam, kādu vietu attiecīgajā brīdī viesis ieņem administratora rangu tabulā.

Ar |aunu prieku Grētiņa atzīmēja, ka Kinzellas bārs ir stipri viduvējs. Viņa pēdējā filma izgāzās, un viesnīcas administrators savā slepenajā «Almanach de Gotha»[25] neaizmirsa to piezīmēt. — Mēs ar mūsu jauno ģēniju jau nedaudz iedzērām, — Kinzella teica. — Uz ātro. Lai, tev atnākot, būtu svētku noskaņojumā. Ko dāma vēlas?

— Paldies, neko, — Grētiņa atteica. — Strādājošai sievietei par agru. — Viņa gribēja saglabāt šo vieglo un mierīgo toni, lai gan iekšā viņai vārījās no sašutuma. '

— Tātad, jaunais ģēnij, — viņa uzsmaidīja Senfordam,

— kā redzams, Evenss ir mainījis savas domas par jums.

— Vienkārši es pārlasīju vēlreiz scenāriju, — Kinzella steidzīgi teica. — Pinnoreiz es droši vien lasīju to |oti steidzīgi.

— Cik es atceros, — Grētiņa teica medainā balstiņā,

— tu toreiz nosauci to par mēslu kaudzi. — Viņa apmierināti ievēroja, ka Senfords nosarkst, noliek glāzi un cieši palūkojas Kinzella.

— Mākslas cilvēkiem ir raksturīgi kļūdīties, Dik, — Kinzella sacīja. (Ak, lūk kā, jau Diks, Grētiņa nodomāja.)

— Mūs taču burtiski rauj uz daļām. Piedod man. — Viņš pagriezās pret Grētiņu un piespieda sevi pasmaidīt. — Bez pārējiem iemesliem mūsu mazo apspriedi var izskaidrot — mēs ar Diku, apsprieduši scenāriju, nolēmām izdarīt dažas izmaiņas, pie tam diezgan būtiskas. Tā taču ir, Dik?

— Jā, — Senfords teica. Seja viņam joprojām bija sarkana.

— Pirms divām dienām, •— Grētiņa griezās pie viņa,

— jūs man teicāt, ka var sākt darbu un ka jūs netaisāties mainīt nevienu vārdu.

— Evenss norādīja man uz vairākiem momentiem, kurus es biju palaidis garām, — Senfords paskaidroja tādā tonī kā puišelis, kurš saprot, ka viņu var sodīt par ietiepību. Acīmredzot sazvērestība sākusies pirms vairākām nedēļām, varbūt pat mēnešiem.

— Runāsim tieši, Grētiņ, — Kinzella teica. — Ar diviem miljoniem, kas paredzēti filmas uzņemšanai, Sen-

fords saņems trīs reizes vairāk, nekā viņam piedāvā tu. Viņš nav bagāts cilvēks, kā tu jau to zini. Viņam ir sieva un bērns...

— Maestro, — Grētiņa viņu pārtrauca, — šeit vijolei jāspēlē tremolo.

Kinzella uzmeta viņai ļaunu skatienu.

— Tu esi aizmirsusi, ko nozīmē būt nabadzīgam un plēsties, lai dabūtu naudu, ar ko katru mēnesi samaksāt par dzīvokli, mana dārgā. Tev ar tavu bagāto brālīti vien* mēr ir glābējs salmiņš. Taču Dikam tāda nav.

— Tev vajadzētu aizmirst, Evens, ka man ir brālis. Bagāts vai nabadzīgs. Kas attiecas uz jums, Ričard ... — viņa lika uzsvaru uz vārdu, — es lūgtu jūs neaizmirst, ka jūs esat noslēdzis ar mani līgumu.

— Par to es arī gribēju runāt, — Kinzella teica. Viņš jau bija saņēmis sevi rokās. — Es nekādā ziņā negribētu tevi un to tavu draudzeni Idu, šo ebreju Zannu d’Arku, nobīdīt malā. Es tev gribu piedāvāt filmas direktores posteni — ar visām no tā izrietošajām finansiālajām sekām, protams. Ida būs montāžas režisore. Kas var būt vēl taisnīgāk? — Un viņa sejā atplauka smaids.

— Es ceru, Ričard, — Grētiņa teica, — ka jūs esat vienisprātis ar Evensu? Man gribētos, lai jūs pats to pateiktu. Arī jums, bez šaubām, ir patīkami dzirdēt, ka Idu Kohenu, kura dienu un nakti lieca muguru, lai jūsu scenāriji nonāktu līdz ekrānam, sauc par ebreju Zannu d’Arku?

— Nē, ar to es neesmu vienisprātis, — Senfords atkal nosarka. — Taču tam, ka ar diviem miljoniem var uzņemt labāku filmu nekā ar septiņi simti piecdesmit tūkstošiem dolāru, es piekrītu. Un, pirms jūs man nebijāt piedāvājusi ar jums strādāt, man nekad nebija ienācis prātā, ka šo filmu var uzņemt sieviete ...

•“< Un tagad?

—■ Nu... — Viņš bija apmulsis. — Es zinu, jūs esat gudra sieviete un jums ir liela pieredze... taču ne režisores. Sl ir mana pirmā filma, Grētiņ, un man būs mierīgāks prāts, ja tāds cilvēks kā Evens Kinzella, ar viņa režisora, kurš uzņēmsi veiksmīgas filmas, reputāciju...

— No viņa reputācijas vēdī mēslu smaka, — Grētiņa viņu pārtrauca. — Tiem, kas saprot, piemēram, es. Un, ja viņš uzņems vēl vienu filmu tādā pašā garā kā viņa pēdējā filma, viņam Kalifornijā nedos pat kameras iznomāšanai.

— Redzi, Dik, — Kinzella iejaucās, — es tev teicu, ka viņa uzvedīsies kā prasts, atriebīgs sievišķis. Viņa bija precējusies ar režisoru, kuru uzskatīja par otru Staņislav» ski. Ēs redzēju viņa filmas, taču, ja nebūtu redzējis, neko nebūtu zaudējis. Un, tā kā viņš ir miris, viņa grib pa» nākt savu vienalga ar ko, ar katru režisoru, un kļuvusi par divdesmitā gadsimta lielāko palaistuvi. Bet vecenīte Ida, kura nevienu vīrieti nevar piespiest sev pieskarties pat ar trīsmetru garu kārti, iedzen viņai galvā, ka viņas aicinājums ir sievietēin-režisorēm iemīt taciņu uz Māk* slās akadēmijas augstāko balvu.

— Nelietis, intrigants! — Grētiņa viņam uzbruka. — Tāpēc vien, lai paskatītos, kā tu pārvērtīsi filmu tajā pašā mēslu čupā, ar kuru tu salīdzināji scenāriju, būtu vērts tev viņu atdot.

• — Kad es viņu nolīgu, — Kinzella turpināja, zaudējis savaldīšanos, — kāds paziņa man teica: nekad nelīgsti bagātnieku. Sevišķi bagātu sievišķi. Un nekādā gadījumā neguli ar viņu. Viņa tev nekad nepiedos, ja tu uz citu kaut vai tikai paskatīsies. Vācies projām, tu, mauka, —* viņš iesaucās. — Es aiziešu uz tavas filmas pirmizrādi un labi izsmiešos.

— Grētiņ, — Senfords žēli iesāka. Viņš izskatījās tik izbijies, ka droši vien nožēloja, ka vispār reiz piesēdies pie rakstāmmašīnas. — Lūdzu ...

— Ričard, — Grētiņa mierīgi sacīja, jūtoties apbrīno-jami tīra un ar skaidru galvu, — kad mēs sāksim filmēšanu, varat rīkoties, kā jums ienāk prātā: gribat — nāciet, negribat — nevajag. Uz redzēšanos, džentlmeņi. — Un viņa ar cieņu pameta ar ziediem, pudelēm un ļaunumu pildīto viesistabu.

Liftā viņa smējās un raudāja, nepievēršot uzmanību blakus stāvošajiem cilvēkiem. Pagaidi, līdz es izstāstīšu to visu Idai! — viņa domāja.

Bet uz ielas viņa pieņēma stingru lēmumu: nekādus jaunus cilvēkus. Tagad un turpmāk, ja viņa izvēlēsies kādu vīrieti, viņš būs par viņu vecāks, jutīs pret viņu pateicību, bet nevis gaidīs no viņas. Viņa gan nezināja, ko teiks Ida Kohena, taču viņu tas uztrauca maz.

Viņi sēdēja pie galda un ēda Elenas pagatavotās pusdienas — zupu no moluskiem un karstas bulciņas.

— Patīkami gatavot cilvēkam, kuram nav jāseko svaram, — Eiena teica. Šinī mirklī pie durvīm piezvanīja. Elena nolamājās.

Pusdienas tāpat jau bija pārtraukusi Grētiņa, kura piecpadsmit minūtes telefona klausulē Rūdolfam stāstīja par tikšanos ar Kinzellu. Viņa nešaubījās, ka Rūdolfs atbalstīs viņas rīcību. Taču, pretēji cerētajam, viņš sevišķu sajūsmu neizrādīja.

Bet tagad zvanīja pie durvīm. Rūdolfs piecēlās un gāja atvērt. Aiz durvīm, septembra saules apspīdēts, stāvēja Vezlijs, ģērbies flaneļa biksēs un sportiskā žaketē, apgrieztiem un safrizētiem matiem, nedaudz novājējis, kā vienmēr nogurušu un noslēpumainu acu izteiksmi.

— Esi sveicināts, Vezlij, — Rūdolfs teica. — Es zināju, ka agrāk vai vēlāk tu ieradīsies. Tieši uz pusdienām. Nāc iekšā, lūdzu.

4

Bilijs ieinteresēts vēroja, kā Džordžs uz galda uzmanīgi meistaro bumbas pulksteņmehānismu. īstenībā Džor-džu nemaz nesauca Džordžs, un Bilijam tas bija labi zināms. Monika, kuru Džordžs sauca par Heidiju, stāvēja otrpus galdam. Viņas seja virs žilbinošā galdalampas staru kūļa palika ēnā.

— Tu uzmanīgi seko līdzi, Džon? — Džordžs pavaicāja angliski ar spēcīgu spāņu akcentu, uzmetis skatienu Bilijam.

Džons — šo vārdu viņam piešķīra grupā, un Monika grupas biedru klātbūtnē tā arī viņu godāja. Tas viss viņam atgādināja slepeno biedrību spēlītes, ko viņš, puika būdams, spēlēja savas skolas pagalmā. Vienīgi — tagad viņam nebija darīšana ar bērniem. Viens smaidiņŠ, nodomāja viņš, un viņi mani nobeigs.

Pieminot citus Džordža un Monikas-Heidijas draugus— no tiem viņš bija saticis tikai divus, bet šajā stundā Briseles graustu rajonā, mazajā istabiņā, kur Džordžs meistaroja bumbu, viņu nebija. Bilijs nekad nebija Džordžu redzpjis divreiz vienā un tajā pašā vietā. Pēc atsevišķiem sarunas vārdiem viņš secināja, ka grupas, līdzīgas šai, par kuras biedru-viņš tagad bija lduvis, darbojās arī citās Eiropas pilsētās, taču par to, kur tās atradās un ar ko nodarbojās, viņam pagaidām nebija nekāda priekšstata. Neraugoties uz to, ka savas drošības interesēs viņš nepūlējās uzzināt vairāk par to, ko viņam pateica, viņš tomēr jutās sašutis, ka pret viņu aizvien vēl izturējās kā pret nepārbaudītu un neuzticamu svešinieku, lai gan viņš jau divreiz bija viņiem devis mašīnu no garāžas, bet tonakt, kad Džordžs novietoja bumbu spāņu tūrisma centrā Amsterdamā, pat pats sēdēja pie stūres. Viņš nezināja, kādās operācijās vēl piedalījušies Džordžs un Monika, bet bija lasījis avīzēs par sprādzienu Briseles Amerikas bankas nodaļā un pie sabiedrības, <rOltjmpic Airways» ēkas. Ja arī šie sprādzieni bija Džordža un Monikas roku darbs, tad Monika izpildījusi savu solījumu — neviens cilvēks nebija cietis ne Briselē, ne Amsterdamā.

— Kā ir, vai pie vajadzības arī pats varēsi ko sameistarot? — Džordžs viņam pavaicāja.

— Droši vien varēšu.

— Tad ir labi, — Džordžs noteica.

Tas bija melnīgsnējs neliela auguma puisis ar maigām, skumjām acīm un mierīgām kustībām. Viņš allaž runāja klusināti un likās pilnīgi nekaitīgs. Skatoties uz sevi spogulī, Bilijs domāja, vai arī pats būtu pieskaitāms bīstamu cilvēku kategorijai.

Monika — tā bija pavisam cita lieta. Mati viņai mūžīgi bija nekārtībā, acis spīdēja — īpaši jau tad, kad viņa dusmojās. Taču viņš dzīvoja kopā ar Moniku, baidījās no viņas — un mīlēja viņu vēl vairāk nekā agrāk. Monika lika viņam nokalpot armijā vēl vienu termiņu. Bet, kad viņš teica, ka armija viņam līdz kaklam apriebusies, viņa saniknojās un paziņoja: tā esot pavēle, nevis priekšlikums, viņa aiziešot, ja viņš rīkojumam nepaklausīšot.

— Nākamreiz, — Džordžs turpināja, — došu tev pamēģināt — tāpat, lai būtu pieredze.

Džordžs atsāka darboties, viņa mazās, izdilušās rokas uzmanīgi rīkojās ar vadiem. Ne viņš, ne Monika neteica Bilijam, kur, kad un kādā nolūkā paredzēts novietot šo bumbu, taču tagad viņš jau zināja, ka vaicāt ir nesaprātīgi.

— Tā, — Džordžs sacīja, — gatava. Mazītiņa plastikāta bumba ar pulksteņa mehānismu un detonatoru nevainīgi gulēja uz galda spilgtajā lampas gaismā. — Šodien stunda beigusies. Tev, Džon, tagad jāiet prom, bet

Heidija vēl uzkavēsies. Ej uz autobusa pieturu un brauc pretējā virzienā, ne uz savas mājas pusi. Nobraucis astoņas pieturas, izkāp no autobusa, nosoļo vēl trīs kvartālus kājām, pēc tam sēdies taksu Nosauc šoferim viesnīcas «Amigo» adresi. Ieej viesnīcā. Iedzer bārā, pēc tam kājām ej mājās.

*— Labi, Džordž, — teica Bilijs. Sis teikums bija pēdējais viņa sarunā ar Džordžu. — Tu būsi uz vakariņām? — viņš pavaicāja Monikai.

*— Tas atkarīgs no Džordža.

*— No Džordža?

«— Neaizmirsti, — piekodināja Džordžs, — vismaz desmit minūtes viesnīcā «Amigo».

— Labi, Džordž, — teica Bilijs.

Sēžot autobusā, kurš brauca viņa mājai pretējā virzienā, sēžot starp sievietēm, kuras ar pirkumiem steidzās mājup, lai pagatavotu vakariņas bērniem, kuri atgriezās no skolas, veciem vīriem, kuri bija iegrimuši vakara avīzēs, viņš domās smaidīja. Būtu viņi zinājuši, ar ko kādā mazā viņu pilsētas ieliņā nodarbojas šis augumā nelielais, patīkamais, jaunais amerikānis pieklājīgi atturīgajā uzvalkā .,,

Kaut ārī viņš lūkoja izlikties mierīgs, vērojot Džordžu meistarojot bumbu, tomēr viņa pulss paātrinājās aiz uztraukuma. Tagad, atguvis parasto mieru, vēsi no autobusa vērojot ikdienas dzīvi visapkārt, viņš, jādomā, sauktu šo savu sajūtu citā vārdā 1— prieks. Viņš jau bija izbaudījis šo savādo sajūtu Amsterdamā — pie stūres, kad aiz muguras palika tūrisma aģentūra un viņš brāzās, kurp acis rāda, sešus kvartālus iepakaļ saklausīdams tālu sprādzienu.

Atšķirībā no Monikas viņš neticēja pastāvošās varas nenoturībal un neiedomājās, ka daži sprādzieni te vienā, te otrā vietā varētu krasi šo sistēmu mainīt, toties tagad viņš vismaz nejutās kā neievērojama, sīka, viegli nomaināma skrūvīte šajā pretīgajā, necilvēcīgajā mašīnā. Viņa darbībai centās izsekot, nozīmīgi cilvēki mēģināja uzminēt, kas viņš tāds, kādi ir viņa mērķi un kur nāks trieciens nākamajā rēizē. Viņš tagad ar ironiju uztvēra ieročbiedru nicinošo izturēšanos, kad tie viņu teica esam pulkveža mīlulif —- šī ironija sagādāja viņam jo vairāk priekā tāpēč, ka Viņi nevarēja ne iedomāties, ar ko viņš patiesībā nodarbojās. Monikai arī nācās atzīt, ka viņa kļūdījusies, teikdama, ka viņš nekur neder. Bet galu galā viņi ieliks viņam rokās ieroci un pavēlēs nogalināt. Un viņš nogalinās. Bet nākamajā dienā, izlasījis rīta avīzes, klusībā lepodamies, pieticīgi ieradīsies dienesta vietā. Viņš neticēja, ka Monika un Džordžs, viņa rēgainie līdzdalībnieki, reiz sasniegs savu nereālo ieceru piepildījumu. Taču tas nebija svarīgi. Toties viņš tagad nepeldēja pa straumi, nejutās atkarīgs no sīkām ikdienas nejaušībām karavīra dzīvē, kurš, lai nopelnītu maizi, spiests padevīgi atkārtoja: «Jā, ser», «Klausos, ser.» Tagad viņš pats bija liktenis, gatavs uzliesmot ar degļa auklas liesmu, cilvēks, kas kaut ko nozīmē.

Autobuss zvalstījās aizvien tālāk, Bilijs skaitīja pieturas. Astotajā viņš izkāpa. Smidzinošajā lietū viņš ātri nogāja vēl trīs kvartālus, kā bija licis Džordžs, laipni uzsmaidīdams pretimnācējiem. Pie trešā kvartāla stūra stāvēja taksometrs, it kā speciāli viņam pasūtīts. Viņš ērti iekārtojās aizmugures sēdeklī un ar prieku brauca uz viesnīcu «Amigo».

Kad ienāca Monika, viņš sēdēja pustumšā bārā, kur nebija neviena cilvēka, izņemot divus sarkanmatainus zēnus pie stūra galdiņa, kuri runājās, kā likās, ivritā un beidza dzert alu.

Viņa uzrausās uz blakus sēdekļa un pasūtīja degvīnu ar ledu.

— Vai Džordžs lika tev nākt šurp? — Bilijs pajautāja.

— Man šobrīd ir vajadzība būt cilvēkos.

— Tu esi Monika vai Heidija?

— Aizveries.

— Tu teici, ka gribi pabūt cilvēkos. Bet tu taču melo. Tevi sūtīja pārbaudīt, vai esmu izpildījis rīkojumus.

— Te visi saprot angliski, — viņa nočukstēja, — runā par laiku.

— Par laiku, — viņš atkārtoja. — Šodien pa dienu bija diezgan karsts. Kā tu domā?

— Diezgan silts. — Bārmenis nolika viņai priekšā glāzi, un viņa tam uzsmaidīja.

— Bet ko tu darīsi, ja mani nosūtīs atpakaļ uz Ameriku? — Bilijs grozīja rokās krūzi, kurā vēl bija atlicis kāds nieks alus.

— Tevi kaut kur norīko? — Monika bija kļuvusi uzmanīga. — Tu kaut ko no manis slēp?

— Nē taču. Vienkārši pulkvedis pēdējā laikā kļuvis nervozs. Viņš te ir jau sen. Bez tam armijā nekad nekas nav iepriekš zināms ..,

— Izmanto sakarus, — viņa sacīja, — iekārtojies kaut kur Vācijā.

— Tas nav tik vienkārši, — viņš iebilda.

— Taču pilnīgi iespējams, — viņa apņēmīgi teica.— Un tu to zini ne sliktāk par mani.

— Tomēr, — viņš turpināja, — tu neatbildēji uz manu jautājumu. Ko tu tad darīsi?

Viņa paraustīja plecus.

— Tas būs atkarīgs no daudz kāk

— No kā?

— Es jau teicu — no daudz kā. No tā, kur tevi sūtīs. No tā, ko tu tur darīsi. Kur es būšu vajadzīga.

— Bet kā tad ar mīlestību?

— Nekā.

— Muļķīgam jautājumam muļķīga atbilde, — viņš iesmējās.

— Ir daudz svarīgākas lietas, Džon, — teica viņa, ne bez ironijas uzsvērdama viņa jauno vārdu. — Mēs ne-drīkstam aizmirst savus svarīgākos pienākumus, vai. ne?

— Un kā vēl. — Viņš pasūtīja vēl vienu krūzi alus. — Iespējams, ka nākamnedēļ es braukšu uz Parīzi.

Viņa atkal uzmanīgi palūkojās puisī.

— Iespējams? Vai noteikti?

— Gandrīz noteikti. Pulkvedis uzskata, ka viņam jābrauc, un, ja viņš brauks, tad ņems arī mani līdzi.

— Tev būtu laiks apjēgt, ka tādas lietas man jāzina iepriekš, — viņa teica.

— Es pats uzzināju to tikai šodien no rīta.

— Tikko tu to zināsi noteikti, uzreiz man paziņo. Skaidrs?

— Ak Dievs, izbeidz, lūdzama, runāt ar mani kā rotas komandieris!

Viņa palaida aizrādījumu gar ausīm.

, — Es nerunāju vienkārši tāpat. Nākamnedēļ Parīzē jānogādā kāda paciņa. Kā tu lidosi? Ar parasto lidmašīnu?

— Nē. Ar kara lidmašīnu. Priekšniecība lido uz Ver-saļu, kur notiks kaut kāda ceremonija.

— Jauki.

— Bet kas būs paciņā?

— Uzzināsi, kad pienāks laiks.

Viņš nopūtās un iedzēra vēl alu.

— Es visu laiku tiecos pēc patīkamām, vienkāršām un nesamaitātām meitenēm.

— Mēģināšu tev tādu sameklēt, — pēc gadiņiem pieciem sešiem.

Viņš drūmi pamāja. Abi kaktā sēdošie rudmataiņi tagad bija sākuši runāt ska|āk — laikam strīdējās.

— Vai tas ir ivrits? — viņš jautāja.

Viņa ieklausījās.

— Nē, tā ir somu valoda.

— Vai tad ivrits un somu valoda ir līdzīgas valodas?

— Nē, nav līdzīgas. — Viņa iesmējās un noskūpstīja viņu uz vaiga. Viņš saprata, ka tagad viņa vairs nav Heidija, bet Monika.

— Tātad, — viņš sacīja, — darbadiena ir galā.

— Šodien jā.

— Šodien, — atkārtoja viņš un izdzēra atlikušo alu. — Vai zini, ko man tagad gribētos?

— Ko gan?

— Doties mājās un ar tevi apgulties gultā.

— O, dārgumiņ, — viņa klīrīgi noteica, — kas par zaldātu runām!

— Pēc šīs pēcpusdienas izdarībām man sagribējās mīlēties.

Viņa sāka smieties un nočukstēja:

— Man arī. Norēķinies — un ejam.

Kad viņi nokļuva savā ielā, bija jau gandrīz pavisam tumšs. Viņi apstājās uz stūra, lai pārliecinātos, vai viņiem kāds neseko. Nekā aizdomīga nemanīja. Viņi sāka lēni iet — ne pa to ielas pusi, kur atradās Bilija miteklis, bet pa pretējo. Pie Bilija mājas stāvēja kāds cilvēks un smēķēja cigareti. Lietus vēl arvien smidzināja, šim vīram platmale bij-a uzvilkta līdz pašām uzacīm. Tumsā viņi nespēja saskatīt, vai bija viņu jau kādreiž agrāk redzējuši.

— Neapstājies, — klusu teica Monika.

Viņi pagāja mājai garām, pagriezās ap stūri un iegāja kafejnīcā. Bilijām ļoti sagribējās iedzert vēl alu, bet Monika pasūtīja divas kafijas.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņi izgāja. Cilvēks joprojām stāvēja iepriekšējā vietā un smēķēja.

— Tu ej tālāk, — teica Monika, — bet es paiešu viņam garām un kāpšu augšā. Pēc piecām minūtēm nāc atpakaļ. Ja viss būs kārtībā, es iedegšu gaismu — un tu ienāksi.

Bilijs pamāja, noskūpstīja viņas vaigu kā atvadoties un gāja tālāk. Aizgājis līdz stūrim, viņš pavērās atpaka]. Profesionālais risks, viņš nodomāja. Mūžīgās aizdomas. Cilvēks aizvien vēl stāvēja mājas priekšā, Monika nebija redzama. Bilijs iegāja kafejnīcā un iedzēra alu, ko Monika viņam nebija ļāvusi dzert. Izgājis no kafejnīcas, viņš ātri iegriezās savā ielā.

Dzīvoklī dega gaisma. Neapstājoties, galvu nodūris, viņš pārgāja ielas otrā pusē, kur mājas priekšā stāvēja svešais, un kāpa augšā pa kāpnēm, vilkdams no kabatas atslēgas.

— Sveicināts, Bilij, — cilvēks ierunājās.

— Ak Dievs! Tēvs! — izbrīnā viņam izkrita no rokām atslēgas, un viņi ar Viljamu Ebotu gandrīz vai sadūrās pierēm, vienlaikus saslējušies. Abi pasmējās. Tēvs pasniedza viņam atslēgas, viņi apkampās. Bilijs pie sevis nodomāja, ka nebija sajutis džina smaržu, kura viņam asociējās ar tēvu kopš bērnības.

— Nāc, iesim, — teica Bilijs. — Cik ilgi tu jau mani te gaidi?

— Kādas pāris stundas.

— Droši vien esi viscaur izmircis?

— Tas nav svarīgi, — teica Ebots. — Toties bija laiks šo to pārdomāt.

— Iesim augšā, — teica Bilijs, atvērdams durvis. — Hm, tikai zini, tēvs, mēs nebūsim vieni. Tur ir vēl

meitene, — viņš piebilda, kāpdams tēvam pa priekšu augšā pa kāpnēm.

— Pacentīšos atturēties no spēcīgākiem izteicieniem, — Ebots atsaucās.

— Bilijs atslēdza durvis, viņi iegāja nelielā priekšnamā, un viņš palīdzēja tēvam novilkt slapjo lietusmēteli. Kad Ebots noņēma platmali, Bilijs ieraudzīja sirmojošus matus un uztūkušu, dzeltenīgu seju. Viņš atcerējās tēva fotogrāfiju kapteiņa uniformā. Skaists, jauns cilvēks, tumšmatains un melnīgsnējs, kas jautri smaidīja par kādu joku. Tagad par skaistu viņu vairs nevarēja nosaukt. Sakumpis, sašļucis, uzaudzējis vēderiņu. Es neparko tāds nekļūšu, kad būšu viņa gados, domāja Bilijs, aicinādams tēvu viesistabā.

Mazajā, pārblīvētajā viesistabā sēdēja Monika un lasīja grāmatu. Viņa sevi daudz neapgrūtināja ar mājas tīri-šanu un ar saimniecību nenodarbojās. Ieraudzījusi abus vīriešus, viņa piecēlās.

— Monika, — teica Bilijs, — tas ir mans tēvs.

Monika pasmaidīja, viņas acis laipni uzmirdzēja, seja

noskaidrojās. Viņas garastāvokļi mainās vienā sekundē, nodomāja Bilijs, skatoties, kā Monika sasveicinās ar tēvu un viņi spiež viens otram rokas.

— Laipni lūdzam, ser, — viņa teica.

— Es redzēju jūs ieejam pa parādes durvīm, — Ebots sacīja. — Jūs mani ta savādi paskatījāties.

— Monika mēdz diezgan savādi skatīties uz vīriešiem, — Bilijs viņu pārtrauca. — Tēv, sēdies. Vai gribi ko iedzert?

— Pēc tādas gaidīšanas kaut kas stiprāks nebūtu par lieku, — Ebots saberzēja rokas un nodrebinājās.

— Es tūdaļ atnesīšu glāzes un ledu, — Monika noteica un aizgāja uz virtuvi.

— Mājīgi, — ierunājās Ebots, atzinīgi noskatījis istabu. — Armijā tev nemaz slikti neklājas, vai ne, Bilij?

— Tā izskatās.

— Vai tas ir pagaidām vai pastāvīgi? — Ebots ar žestu norādīja uz virtuvi.

— Pagaidām un pastāvīgi.

Ebots iesmējās — un tūlīt izskatījās it kā jaunāks, neraugoties uz sirmajiem matiem un uztūkušo seju.

— Mūžīgā problēma Ebotu ģimenē.

— Bet kas tevi, tēv, atvedis uz Briseli?

— Vajadzība šo to uzzināt. — Ebots domīgi pavērās dēlā. — Par to mēs parunāsim vēlāk, labi?

— Protams.

— Bet ar ko nodarbojas jaunā dāma?

— Viņa strādā NATO par tulku, — teica Bilijs.'

Viņš neuzskatīja par vajadzīgu stāstīt tēvam, ka Monika vēl organizē arī sazvērestības ar mērķi iznīcināt kapitālistisko sistēmu un gandrīz vai noteikti bija piedalījusies nesen notikušajā tiesneša slepkavībā Hamburgā.

Monika atgriezās ar trim glāzēm, ledu un skotu viskija pudeli. Bilijs ievēroja, ar kādu kāri Ebots paskatījās uz pudeli.

— Man, lūdzu, pavisam nedaudz, — teica Ebots. — Pēc lidojuma pāri okeānam un vēl bezgalīgi garās dienas, kuru pavadīju, staigājot pa Briseli, es jūtos tā, it kā nebūtu gulējis jau vairākas nedējas.

Bilijs redzēja, kā trīcēja tēva roka, kad viņš paņēma no Monikas glāzi. Sirds viņam skaudri sažņaudzās žēlumā pret šo augumā nelielo cilvēku, kurš viņa atmiņās bija staltāks un vairāk pārliecināts par sevi.

— Par tēviem un dēliem. — Ebots pacēla glāzi. Viņš skumji pasmaidīja un paskalināja ledu glāzē, bet dzert nesteidzās. — Cik gadus tad mēs ar tevi neesam redzējušies?

— Sešus, varbūt septiņus ...

— Diezgan sen, ko? Taču es atbrīvošu jūs no pienākuma uzklausīt nodilušas frāzes. — Viņš lēni iesūca viskiju no glāzes un dziji, pateicīgi uzelpoja. — Sie gadi nav uz tevi atstājuši manāmu iespaidu, Bilij, tu esi priekšzīmīgā formā.

— Es daudz spēlēju tenisu.

— Brīnišķīgi. Skumji atzīties, ka es pēdējā laikā esmu tenisu pametis... — Viņš atkal iedzēra no glāzes. — Tā ir mana kļūda. Bet pa sešiem vai septiņiem gadiem var vairākkārt kļūdīties. Un dažādos līmeņos. — Viņš pavērās Bilijā, piemiedzis acis kā cilvēks, kurš pazaudējis acenes. — Tu esi mainījies. Tas ir dabiski. Laikam esi pieaudzis, tā būtu pareizāk. Sejā parādījies spēks — un vēl šis tas cits. Ļoti pievilcīgi. Kā jūs uzskatāt, Monika?

Samērā, — Monika iesmējās.

— Bērnībā viņš bija gauži labiņš, — Ebots teica, — tikai pārāk nopietns. Zēl, es neesmu paņēmis līdzi viņa bērnības dienu fotogrāfijas. Kad mēs iepazīsimies tuvāk, es kādreiz paaicināšu jūs sānis un palūgšu pastāstīt, ko viņš domā par savu tēvu. Vienkārši aiz ziņkārības. Tēviem mūžīgi šķiet, ka dēliem par viņiem ir nepareizi priekšstati. Tēvu liktenis — tā varētu sacīt.

— Bilijs pastāvīgi runā par jums ar mīlestību, — Monika noteica.

— Tev ir uzticīga draudzene, Bilij. Kā jau teicu, cilvēkiem raksturīgi kļūdīties, un iespējas to izdarīt ir bezgalīgas. —- Viņš iesūca vēl vienu viskija malku. — Cik noprotu, Monika, jūs esat iemīlējusi manu dēlu.

— Tā liekas, — piesardzīgi atbildēja Monika.

Bilijs redzēja, ka tēvs nebija atstājis uz viņu labvēlīgu iespaidu.

— Viņš, bez šaubām, būs jums teicis, ka vēlas palikt armijā vēl vienu iesaukuma laiku? — Ebots no jauna piepildīja glāzi.

— Teica.

Tā, tā, nodomāja Bilijs, tātad tas viņu atvedis uz Brk sēli.

— Amerikāņu armija ir taisnīga un vajadzīga organizācija, — sacīja Ebots. — Es pats kādreiz dienēju — ja atmiņa mani nevij. Jūs atbalstāt viņa nodomu pagarināt savu palikšanu šīs ļoti vajadzīgās un priekšzīmīgās organizācijas rindās?

— Tā ir viņa personīga lieta, — izvairīgi atteica Monika. — Esmu pārliecināta, ka viņa lēmumam ir iemesls.

— Monika, vai es nedrīkstētu būt ziņkārīgs, izmantojot tēva tiesības, tēva, kuram nav vienaldzīga dēla izvēle... es ceru, ka jūs neapvainoju ...

— Protams, ka ne, mister Ebot. Bilijs par mani zina visu — vai tiesa, Bilij?

— Pat pārāk daudz, — nosmējās Bilijs, sajutis, ka saruna ievirzās pilnīgi nepareizās sliedēs.

— Tātad, — Ebots turpināja, — apmieriniet manu ziņkāri... Man likās, ka pamanīju jūsu runā nelielu akcentu... Sakiet — no kurienes jūs nākat? Vai, pareizāk, kur esat dzimusi?

— Esmu no Vācijas. Esmu dzimusi Minhenē.

— Ahā, Minhenē. Reiz es atrados lidmašīnā, kura bombardēja Minheni. Par laimi, jūs esat tik jauna, ka toreiz tajā brīnišķīgajā pilsētā nevarējāt būt. Tas bija četrdesmit piektā gada sākumā. .

— Es piedzimu četrdesmit ceturtajā.

— Lūdzu piedošanu, — Ebots sacīja.

— Sie notikumi nav saglabājušies manā atmiņā, — viņa īsi atbildēja.

— Cik jauki, ka ir tāda iespēja — pateikt: nav saglabājušies atmiņā ...

— Tēv, — iejaucās Bilijs, — karš jau sen ir beidzies.

— Visi tā saka, — Ebots lēni iesūca vēl vienu malku. — Tā vajadzētu būt.

— Bilij, — teica Monika, nolika uz galda neizdzerto glāzi, — es ceru, ka tu un tavs apburošais tēvs mani atvainosit. Esmu spiesta jūs atstāt. Man paredzēta lietišķa tikšanās ...

Ebots pieklājīgi piecēlās, lai gan ne bez grūtībām, — tā no rītiem ce|as no gultas reimatisma nomocīts večuks.

— Es ceru, dārgā, ka mums būs tas prieks kopīgi paēst vakariņas.

— Baidos, ka ne, mister Ebot. Man šodien vakars ir aizņemts.

— Nav jč - noteikti jāsatiekas šodien ..,

— Protams! — Monika noteica.

Bilijs kopā ar viņu izgāja priekšistabā un pasniedza viņai lietusmēteli. Viņa uzmeta izspūrušajiem matiem šalli.

— Vai tu atgriezīsies? — viņš nočukstēja.

— Visdrīzāk, ka ne. Neklausi tēvu — viņš var tevi ņemt un atrunāt. Tu taču zini, kāpēc viņš atbrauca.

— Zinu, neuztraucies. Un atgriezies, kad vien gribi. Es tev apsolu, ka būšu formā.

Viņa iesmējās, noskūpstīja viņu uz vaiga — un durvis aiz viņas aizvērās. Viņš klusi nopūtās, piespieda sevi pasmaidīt un gāja atpaka] uz viesistabu. Tēvs lēja sev viskiju — šajā reizē jau devīgāk.

— Interesanta meitene, — teica Ebots. Viņa roka, atšķaidot sodas ūdeni, vairs nedrebēja. — Vai viņa kādreiz arī sasukājas?

— Viņu tādas lietas neinteresē.

— Es tā ari nodomāju, — sacīja Ebots, atkal apsēzdamies krēslā. — Es viņai neuzticos.

— Beidz taču, tēv. Tu viņu redzēji tikai kādas desmit minūtes. Kāpēc tu tā saki? Tikai tāpēc, ka viņa ir vāciete?

Ne jau tāpēc. Es pazīstu daudzus kārtīgus vāciešus, — teica Ebots. — Es tā saku tāpēc, ka tā pieņemts sacīt, pat ja tā nav taisnība. Es nepazistu vāciešus, man nav pret viņiem nekādu jūtu — ne labu, ne sliktu. Tomēr par sievietēm man ir savs uzskats, un es viņas pazīstu daudz labāk nekā vāciešus. Kad viņa, iekšā ejot, tā savādi palūkojās manī, mani uzreiz pārņēma kāds nelāgs satraukums.

— Uz mani gan viņa nekādus satrauktus skatienus nemet.

— Pilnīgi iespējams, — Ebots vērtējoši nopētīja Biliju. — Zēl, ka tavs augums līdzīgs manējam, nevis mātes augumam, tomēr ar tavām skaistajām acīm un stāju tu, kā liekas, spēj izraisīt sievietēs interesi.

— Viņas tomēr to neizrāda manā klātbūtnē, — Bilijs noteica.

— Es apbrīnoju tavu pieticību, — Ebots iesmējās. — Es tavos gados tik kautrīgs nebiju. Vai māte tev raksta?

— Raksta. Atrakstīja pēc tam, kad tu viņai paziņoji, ka esmu nolēmis palikt armijā uz vēl vienu iesaukuma laiku. Es nezināju, ka jūs esat tik ciešos sakaros...

— Tu esi viņas dēls, — sacīja Ebots, un viņa seja kļuva nopietna. — Un ari mans. Neviens no mums to neaizmirst, neraugoties uz to, ka mēs dzīvē ļoti daudz ko

aizmirstam.

Viņš iesūca lielu viskija malku.

— Tēv, lūdzu, šodien nepiedzeries.

Ebots donfigi pavērās glāzē, tad piepeši iesvieda to kamīnā. Glāze saplīsa sīkās drumslās, uz ķieģeļiem no viskija palika tumšs traips. Kādu brīdi viņi sēdēja klusēdami, un šajā klusumā Bilijs dzirdēja skaļo, nervozo tēva elpu.

— Piedod man, Bilij, — Ebots teica. — Es nedusmojos uz tevi par to, ko tu teici. Gluži otrādi. Tie ir laba un rūpīga dēla vārdi. Es tev pateicos, ka tu rūpējies par manu veselību. Ja es uz kādu dusmojos, tad vienīgi uz sevi. — Viņa balsī varēja saklausīt rūgtumu. — Mans dēls gatavojas izdaHt milzīgu un, iespējams, nelabojamu kļūdu. Es aizņēmos naudu braucienam no Čikāgas uz Briseli — no vienīgā cilvēka šajā pasaulē, kuru vēl reizēm- izdodas pierunāt, lai aizdod man kādu dolāru. Atbraucu šurp, lai lūkotu tevi pārliecināt... vai varbūt... pārdomāt. Šodien visu laiku staigāju pa lietu, gudrodams argumentus, kuri spētu mainīt tavu lēmumu. Es spēju noturēties un nedzēru ne pilītes, lidojot pāri okeānam, tāpēc ka gribēju ierasties pie tevis normālā izskatā. — Viņš greizi pasmīnēja. — Un ko es daru? Noskaņoju savu dēlu pret sevi meitenes dēļ — meitenes, kuru, kg tu pareizi sacīji, nemaz nepazīstu, — tikai tāpēc, ka viņa tā savādi palūkojās manī pie parādes durvīm, un iesāku ar viskija dubultporciju, kas tev noteikti atgādināja tās neizturamās nedējas nogales, kad māte sestdienā sūtīja tevi pie tēva. Tagad tu redzi Viliju Ebotu atkal iedegušos.

Viņš negaidot piecēlās. — Iesim paēst vakariņas. Apsolu tev, ka neņemšu mutē ne pilītes, kamēr tu mani aizvedīsi uz viesnīcu. Tur gan piedzeršos līdz nemaņai. Rīt es nebūšu labākajā formā, bet būt skaidrā gan apsolu. Kur te pie tevis ir tualete? Gaidīju tevi veselu mūžību, urīn-i pūslis vai pušu plīst. Tevis un Savienoto Valstu armijas dēļ nesāku kārtot savas vajadzības uz ielas, lai mani neapvainotu necieņas izrādīšanā Briseles pieklājīgajiem birģeriem.

— Jāiet cauri guļamistabai, — teica Bilijs. — Tur gan ir briesmīga nekārtība. Mēs ar Moniku braucam uz darbu agri no rīta un visbiežāk atgriežamies tikai uz vakari-

ņām. — Viņam negribējās, lai tēvs nodomātu, ka Monika ir nevīža, lai gan pats šad un tad viņai pārmeta nekār-tību, kādā abiem nācās dzīvot. Marksa, Мао un Ce Ge-varas mācībās, — viņš tai nesen sacīja, — nekas nav teikts par to, ka īstenam revolucionāram pienāktos mētāt veļu pa grīdu, lai tā tur tiktu sabradāta. — Mēs kārtojam dzīvokli pa sestdienām, — viņš teica tēvam.

— Netaisos izteikt jums kaut kādas piezīmes par to, kā dzīvojat, — Ebots atsaucās. — Es pats neesmu nekāds kārtīgais, bet, cik paradoksāli, ļoti cienu sievietēs kārtības mīlestību. Tomēr tam visam nav nekādas nozinies. Mēs apmierināmies ar to, ko esam ieguvuši. — Viņš jautājoši pavērās Bilijā. — Paklausies, karavīr, kā tas nākas: tu dieni cienīgajā un vajadzīgajā Savienoto Valstu armijā — un nestaigā formas tērpā?

— Ārpus dienesta vietas mums ļauj staigāt civildrēbēs.

— Manā laikā bija savādāk. Netiku uzvilcis civildrēbes četrus gadus. Bet labi vien ir, kari tagad pavisam citādi. — Viņš stingrā solī devās uz tualeti.

Kad viņš atgriezās, Bilijs nodomāja, ka uzvalks, kas viņam mugurā, ir ne mazāk kā desmit gadus vecs. Vai viņš atļaus nopirkt jaunu?

Pie vakariņu galda tēvs daudz runāja — par visdažādākajiem tematiem. Viņš uzstāja, lai Bilijs pasūtītu sev vīnu, bet, kad viesmīlis gribēja ieliet arī viņam, apgrieza savu glāzi ar peciņu gaisā. Viņš teica, ka ēdiens esot pirmklasīgā, tomēr tik tikko tam pieskārās. Viņš vai nu runāja aizbildnieciskā tonī, vai taisnojās un izteica nožēlu. Cinismu un agresivitāti turpat uz vietas nomainīja ticības apliecinājumi un cerības uz labāku nākotni. Viņš vai nu lamāja pats sevi, vai bezatbildīgi lielījās.

— Neuzskati mani par beigtu cilvēku, — viņš sacīja, — pat ja pēc izskata tā varbūt rādās. Man ir miljoniem ideju. Ja es neskatītos tik dziļi pudelē, tad būtu pirmais informācijas un reklāmas sfērā. Tā man teica visi labākie speciālisti Čikāgā... man piedāvāja darbu, bija gatavi maksāt sešciparu summu, ja tikai es iestātos atturībnieku biedrībā... bet es vienkārši nevaru iedomāties, kā es cilvēku pūļa priekšā spētu ko nožēlot — tādu cilvēku priekšā, kuri nožēlu izvēlējušies par savu profesiju. Bet ja tu atteiktos no sava neapdomīgā lēmuma palikt armijā... es vienkārši ar prātu to nespēju aptvert, goda

vārds — tāds daudzsološs jauns cilvēks, izglītots, bet pat ne virsnieks... ko tu tur visu dienu vari darīt — izlaid mašīnas no garāžas kā dispečerskuķis, kas pa radio izsauc taksometru? da tu brauktu man līdzi uz Čikāgu, mēs varētu organizēt aģentūru — «Viljams Ebots un dēls». Es taču atceros tavas vēstules... visu laiku vadāju tās sev līdzi... pirmais, ko es ņemu līdzi, pārbraucot no vienas vietas uz otru, ir kastīte, kurā tās glabāju ... tātad, es tev saku, tu labi raksti, da man būtu tāds talants, tad manā rakstāmgaldā nemētātos kaudze nepabeigtu lugu, nē, ser, tad kaut kas tāds nenotiktu. Mēs viņus pārsteigtu ... es taču pazīstu šo sfēru un varētu nodrošināt mūsu pasākuma tehnisko pusi, mēs būtu pārkrauti ar reklāmas pasūtījumiem. Tu nedomā, ka Čikāga ir kaut kāda province. Reklāma taču dzimusi Čikāgā. Es zinu, ko tu domā par reklāmas biznesu: patērētāju sabiedrības pērkamā priekameita... un tamlīdzīgi. Bet, lai ko tu arī neteiktu, mēs dzīvojam šajā sabiedrībā, kur valda džungļu likumi: vai nu tu norij citus, vai arī viņi norīs tevi. Atdod reklāmai divus savas dzīves gadus — un pēc tam varēsi darīt visu, kas vien iņs pie sirds, da gribi, raksti grāmatu, ja gribi — lugu. Kad es atgriezīšos Čikāgā, likšu noņemt kopijas tavām vēstulēm un tev atsūtīšu. Tu būsi pārsteigts, kad tās visas izlasīsi. Paklausies, tava māte sevi uzturēja — un pieklājīgi nopelnīja — ar rakstiem dažādiem žurnāliem, bet tavās vēstulēs, kuru uzrakstīšana prasījusi tikai minūtes, ir kaut kas vairāk... Kā lai to pasaka... Vairāk noskaņojuma, vairāk dvēseliskuma, vairāk izpratnes nekā viņai — pat labākajos laikos. Bet viņu taču daudzi gudri cilvēki augstu vērtēja ... izdevēji visu laiku pasūtīja viņai rakstus... nav saprotams, kāpēc viņa to visu pameta. Viņas rakstītais patika izdevējiem, patika publikai, nepatika tikai viņai pašai. Viņa sapņoja sasniegt pilnību... pielūko, lai ar tevi arī kas tamlīdzīgs nenotiktu ... beigu beigās viņa vairāk nerakstīja. Ak Dievs, kādam no ģimenes taču pienāktos izsisties ļaudīs! Viņa sūdzas, ka tu gandrīz nemaz viņai neraksti. Es, protams, priecājos, ka tu man raksti bieži, bet viņa ir tava māte, un tev nekas nenotiks, ja tu laiku pa laikam uzrakstīsi viņai dažas rindiņas. Es zinu, ka izturējos pret viņu kā pēdējais lops, neattaisnoju viņas cerības, izrādījos slikts vīrs. Viņa man bija par labu ... no visiem viedokļiem skatoties ... gan fiziski, gan garīgi, gan arī morāli. Viņa mani apspieda, bet tas man

■

neliedz viņu pēc tik daudziem gadiem pienācīgi novērtēt. Pilnīgi iespējams, ka ar citu cilvēku līdzās viņai vairāk paveiktos, viņa būtu tikusi tālāk,.. Bet Kolins Bērks gāja bojā ...

Ņemsim kaut vai tos Džordeikus: vecais beidza dzīvi pašnāvībā, Tomasu nosita, svētuli Rūdolfu arī gandrīz piebeidza viņa paša dzīvoklī. Ja viņš būtu miris, tava māte pavisam zaudētu dūšu. Trīs no trijiem. Divi dēli un vīrs. Kāds procents? Bet šis puisis,' Vezlijs... es, šķiet, tev stāstīju, ka viņš bija atbraucis uz Čikāgu un sameklēja mani. Gribēja, lai izstāstu viņam par tēvu... tēva pagātne neliek viņam mieru... Elsinorgars... Viņu, protams, tur nevar vainot... bet viņš ir kā rēgs, un uz viņu briesmīgi skatīties ... tikai Dievam vien zināms, kā viņš beigs savu dzīvi. Es pat nebiju pazīstams ar viņa tēvu, taču teicu, ka esmu dzirdējis par viņu daudz laba, un laikam ķēru pāri mēram, jo puisis pielēca kājās teikuma vidū un noteica: «Paldies, ser. Man šķiet, mēs velti tērējam laiku.»

Tu esi pa pusei Džordeiks ... bet varbūt vairāk nekā pa pusei. Ja sievietes gēni mēdz ņemt virsroku, tad Grētiņa Džordeika ir tieši tāds gadījums... tāpēc esi uzmanīgs un nedomā, ka panākumi nāk tev līdzi mantojumā: tev nebija no kā tos mantot.

Klausies, ko tev teikšu: tiec va]ā no tās nolādētās armijas, brauc uz Čikāgu, strādāsim kopā, zvēru tev, es nekad mūžā vairs neņemšu mutē ne piliena. Es zinu, ka tu mani rnili... mēs esam pieauguši cilvēki, varam saukt lietas to īstajos vārdos... tev ir iespēja, kāda dēliem reti gadās, glābt sava tēva dzīvību. Tu tagad neko vēl nesaki, bet, atgriezies Čikāgā, es gribētu saņemt vēstuli, kurā tu paziņotu par savu atbraukšanu. Es būšu tur apmēram pēc nedēļas. Rīt es aizbraucu uz Strasbūru, kur man jāsatiek kāds cilvēks. Gana smalkjūtīgas sarunas par kādu vecu parādu. Ķīmiķu sabiedrība. Būtu jāizpēta kāds francūzis — viņš ņems maksu vai varbūt honorāru ... vienkāršāk sakot, kukuli, lai pārņemtu mana klienta lietas savā pārziņā. Neteikšu tev, kāda summa ar to saistīta. Tu apsēstos, ja es nosauktu skaitļus. Ja viss norisināsies apmierinoši, es saņemšu savu daļu. Tas, protams, nav patīkamākais paņēmiens, kā nopelnīt naudu iztikai, bet tikai uz tādiem noteikumiem man izdevās aizņemties naudu, lai atbrauktu šurp. Neaizmirsti, ko es tev teicu par džungļu likumu.

Ir jau vēls, tava meitene būs nogaidījusies, ari es jūtos Visai noguri?. Tātad — ja tev nav galīgi vienalga, kā tavs tēvs nodzīvos savas dzīves atlikušos gadus, tad, atgriezies Čikāgā, es atradīšu priekšā tavu vēstuli. Tā, protams, ir šantāža, nedomā, ka es to nesaprotu. Un, visbeidzot, par vakariņām maksāju es.

Iesēdinājis tēvu taksometrā, Bilijs lēni devās mājup pa piemirkušo pilsētu, kuru ar miglainu gaismu apgaismoja ielas lukturi. Iegājis dzīvoklī, viņš apsēdās pie rakstāmgalda un vērās savā rakstāmmašīnā.

Bezcerīgi, domāja viņš, pilnīgi bezcerīgi. Nabaga nožēlojamais fantazētājs — cik mīļi! Un es tā arī nepateicu, ka gribētu nopirkt viņam jaunu uzvalku.

Gultā viņš apgūlās viens.

Monika nakti nepārnāca.

Viņa ieradās no rīta, kad viņš jau gatavojās iet uz darbu, un atnesa paku, kuru viņam pienācās nogādāt Gros-Cailloux ielā Parīzes septītajā kvartālā. Sainis bija necils — tikai desmit tūkstoši franču franku apbružātās naudaszīmēs un amerikāņu automātiskā pistole ar klusinātāju.

Pistole un rezerves aptveres gulēja viņa tenisa somā, kad bez divdesmit minūtēm četros viņš izkāpa no taksometra Svētā Dominika ielas un Boskē avēnijas stūrī. Viņš jau iepriekš Parīzes kartē bija sameklējis Gros-Cailloux ielu, kura atradās starp Svētā Dominika un Grenela ielām, netālu no Augstākās kara skolas. Aploksne ar desmit tūkstošiem franku gulēja viņa svārku iekškabatā.

Viņš ieradās par agru. Monika teica, ka viņu gaidīšot trijos trīsdesmit. Prātā viņš atkārtoja adresi, kuru viņa bija likusi ielāgot, iemācoties no galvas. Viņš gāja nesteidzīgi, vērodams veikalu skatlogus un domādams, ka viņu uzskata par dīku amerikāņu tūristu, kuram ir vairākas brīvas stundas līdz norunātajam tikšanās laikam ar tenisa partneriem. Kad līdz arkai, aiz kuras sākās vajadzīgā iela, bija vairs tikai kādi trīsdesmit metri, pa Svētā Dominika ielu pretēji kustības virzienam ar kaucošu sirēnu ātri aizbrauca policijas mašīna un apstājās, aizšķērsojot ieeju Gros-Cailloux. No tās izlēca pieci policisti ar pistolēm rokās un metās zem arkas. Bilijs paātrināja soļus

un pagāja arkai garām. Kādas ēkas priekšā jau stāvēja trīs policisti, kuri bija pieskrējuši no otra ielas gala. Viņš izdzirda kliedzienus un redzēja šos trīs metamies iekšā mājā. Atskanēja šāvieni.

Viņš pagriezās atpakaļ uz Boskē avēnijas pusi, piespiedis sevi iet lēnām. Diena bija auksta, viņu kratīja drebuļi kā drudzi, bet tajā pašā laikā viņš stipri svīda.

Uz ielas stūra viņš ieraudzīja banku un iegāja tajā — lai tikai neapstātos uz ielas. Aiz letes sēdēja meitene, un viņš teica, ka gribētu noīrēt seifu, ar pūlēm izrunājot franciski «Coffre-fori». Meitene piecēlās un aizveda viņu pie kalpotāja, kurš palūdza uzrādīt dokumentus. Viņš parādīja savu pasi, un klerks aizpildīja vairākas veidlapas. Kad kalpotājs paprasīja viņa adresi, viņš, mirkli padomājis, nosauca viesnīcu, kur viņi ar Moniku bija apmetušies, kad atbrauca uz Parīzi. Šoreiz viņš dzīvoja citā viesnīcā. Viņš samaksāja par gadu uz priekšu un parakstījās uz divām kartītēm. Paraksts viņam pašam likās savāds. Pēc tam kalpotājs aizveda viņu uz pagrabu un pasniedza seifa atslēgu sargam, kas stāvēja pie ieejas. Sargs pieveda Biliju pie seifu rindas glabātavas dziļumos, atvēra vienas durtiņas ar savu atslēgu, otras — ar Bilija atslēgu un atkāpās, atstādams Biliju vienu. Bilijs atvēra tenisa somu un salika visu — pistoli, patronas un aploksni ar desmit tūkstošiem franku — seifā. Viņš aizvēra durtiņas un pasauca sargu, kurš aizslēdza seifu un atdeva Bilijam viņa atslēgu.

Bilijs uzgāja augšā. Neviens, kā šķita, viņam nepiegrieza vērību, un viņš uzdrošinājās iziet uz ielas. Šāvieni vairāk nebija dzirdami, policiju neredzēja. Viņa tēvs, kā noskaidrojās, bija pārāk pesimistisks, kad deva viņam padomu nepaļauties uz mantoto veiksmi. Pagājušajās desmit minūtēs viņam bija veicies kā nevienam un nekad mūžā.

Viņš apturēja taksometru un nosauca šoferim savas viesnīcas adresi netālu no Elizejas laukiem.

Iegājis viesnīcā, viņš pavaicāja, vai nav pienākušas kādas vēstules vai paziņojumi. Nekā nebija. Viņš aizgāja uz savu numuru un, nocēlis klausuli, nosauca telefonistei sava Briseles dzīvokļa telefonnumuru. Pēc dažām minūtēm telefoniste paziņoja, ka numurs neatbild.

Pulkvedis bija atbrīvojis viņu uz visu dienu, un viņš, palicis numurā, zvanīja uz Briseli ik pusstundu — līdz

divpadsmitiem naktī, kad komutators beidza darbu. Viņa numurs tā arī neatbildēja.

Viņš mēģināja aizmigt, bet, tikko iesnaudās, tā tūlīt atmodās^Vienos sviedros.

$ešos no rīta viņš atkal piezvanīja uz Briseli, bet atbildes nebija.

Viņš izgāja uz ielas un nopirka rīta avīzes: «Le Figaro> un «Herald tribune». Ēzdams brokastis kafejnīcā Elizejas laukos, viņš meklēja paziņojumu par notikušo. Abas avīzes par notikušo ziņoja tikai garāmejot. Septītajā kvartālā bija nošauts nezināms vīrietis, kuru turēja aizdomās narkotiku tirgošanā un kurš pretojās policijai; tā turpinot darbu šīs personas noskaidrošanā.

Jā, viņi bija ļoti uzmanīgi, nodomāja Bilijs. Neziņoja presē par labi zināmiem faktiem.

No viesnīcas viņš atkal zvanīja uz Briseli. Atbildes nebija.

Pēc divām dienām viņš atgriezās Briselē. Dzīvoklis bija tukšs, un viss, kas piederēja Monikai, izrādījās nozudis. Nekāda zīmīte nebija atstāta.

Kad pēc dažām nedēļām pulkvedis vaicāja viņam, vai viņš vēl joprojām vēlas palikt armijām viņš atbildēja:

— Nē, ser, es nolēmu to nedarīt.

5

Pēc spilgtās saules gaismas piekrastes joslā Vezlijs, iegājis krusttēvam pakaļ mājā, tik tikko jaudāja saskatīt priekšmetus. Līdzās milzīgam logam ar skatu uz kāpām un Atlantijas okeānu pie galda, kurš bija klāts divām personām, sēdēja sieviete. Pretgaismā viņš slikti redzēja viņas sejas vaibstus, un viņam pēkšņi likās, ka tā ir Rūdolfa bijusī sieva. Viņš nožēloja, ka bija nācis šurp. Viņš nebija redzējis šo sievieti kopš tēva nāves dienas un no tā laika pūlējās viņu aizmirst. Bet, kad acis aprada ar apgaismojumu, viņš noprata, ka tā nav Džīna Džordeika,

bet kāda nepazīstama gara auguma sieviete ar kupliem, brūnsarkaniem matiem. Rūdolfs viņus iepazīstināja.

Sieviete laipni pasmaidīja, piecēlās un aizgāja uz virtuvi. Viņa atgriezās ar paplāti; uz tās bija glāzes, šķīvji, sudraba galda piederumi. Viņa uzlika traukus arī trešajai personai. No smaržas, kas nāca no liela māla poda, un no tikko ceptu maizīšu aromāta reiba galva. Viņš bija izbraucis no pilsētas septiņos no rīta, pēc tam ceļojis ar gadījuma mašīnām, nogājis kājām divas vai trīs jūdzes — no šosejas līdz pludmalei — un neko vēl nebija ēdis. Viņam šad un tad nācās rīt siekalas.

Sieviete bija tērpusies peldkostīmā, ļoti iedegusi — un ne drusciņ nelikās līdzīga misis Verfemai. Biezā jūras molusku zupa tā iegaršojās Vezlijam, ka viņš centās ēst lēnāk. Eliza baroja viņu gluži pieklājīgi, taču galvenokārt ar to, kas gadījās pa rokai, kad viņa pēc darba steidzās uz mājām, ar pirkumu saiņiem apkrāvusies. Viņai nepietika laika. Patīkamās atmiņas par dzīrēm, kuras rīkoja Keita uz «Klotildes», noslīka salātu, sendviču un aukstas konservētas gaļas straumē — ar to visu viņu baroja Eliza. Viņš jutās pateicīgs viņai par viesmīlību; protams, viņa daudz strādāja — gan redakcijā, gan mājās, sēžot līdz vēlai naktij pie rakstāmmašīnas, bet viņas interešu sfērā virtuve neietilpa, un viņš bieži vien nodomāja, ka droši vien būtu prātīgāk, ja viņa uzrakstītu kādu labu rakstu, pie plīts nespēdama izcelties.

Kad viņš bija apēdis zupu un četras maizītes, no kurām burtiski pilēja tauki, misis Morisone pielēja vēl zupu un atnesa maizītes.

— Jā, es atnācu īstajā laikā, — smējās Vezlijs, ticis galā ar otro zupas šķīvi.

Pie pusdiengalda Rūdolfs viņam neko nopietnu nevaicāja, tikai noprasīja, kā viņš nokļuvis līdz Bridžhempto-nai iln kā atradis māju. Vezlijs pats neko par sevi nestāstīja. Viņš bija nodomājis atbildēt uz visiem jautājumiem, kad viņi paliks vieni.

— Mēs bijām domājuši iztikt bez saldēdiena, — teica misis Morisone, — bet jaunam ģimenes loceklim, šķiet, ledusskapī kaut kas atradīsies. Arī man ir dēls, es zinu, kāda jums apetīte. Kā liekas, no vakarvakara palicis melleņu pīrāgs, bet saldētavas kamerā — saldējums.

Vezlijs nosprieda, ka sieviete ir patīkama un ka tēvoča dzīve būtu veidojusies pavisam citādi, ja viņš būtu to saticis agrāk un salaulājies ar viņu, nevis ar to otru.

Pēc pusdienām sieviete uzmeta plecos peldmēteli un teica, ka viņai esot jāiet. Rūdolfs devās pavadīt viņu līdz mašīnai; Vezlijs mājā palika viens.

— Cik izskatīgs zēns, — teica Elena, sēzdamās mašīnā.

— Grētiņa domā, ka viņš izskatās pēc jauna prinča kādā florenciešu mākslinieka gleznā. Viņa grib izmēģināt viņu kādai lomai savā filmā.

— Un ko viņš par to saka?

— Es viņam to vēl nepajautāju. Mūsu ģimenē pietrūkst vēl tikai kinoaktiera.

— Diemžēl viņš ieradās nelaikā.

— Tev taisnība. Pusdienas tiešām bija ierosinošas, kā solīts.

—■ Vēl taču priekšā rītdiena, — Elena iesmējās.

— Kāpēc ne šodien vakarā?

— Esmu aizņemta. Grauju republikāņu partijas pamatus. Un arī zēns, jā domā, gribēs nopietni parunāties ar tēvoci. Viņš taču atbraucis tādu ceļa gabalu ne jau pusdienu dēļ.

Viņa, izbāzusi galvu pa mašīnas logu, noskūpstīja Rūdolfu un ieslēdza motoru. Viņš domīgi vēroja, kā viņa aizbrauc — sieviete, kurai ir mērķis dzīvē. Interesanti, vai arī viņa dzīvē vēl radīsies kāds mērķis? Viņš nopūtās un iegāja atpakaļ mājā.

Vezlijs stāvēja pie loga un skatījās uz okeānu.

— Ja es kādreiz gribēšu noenkuroties, — viņš teica, — tad tas būs tādā pašā vietā — viss okeāns kā uz delnas.

— Ar šo māju man ir veicies, •— Rūdolfs noteica.

■— Jā, noteikti veicies. Un kas par pusdienām! Viņa ir patīkama sieviete, vai ne?

— Ļoti patīkama, — teica Rūdolfs. Detaļas viņa attiecībās ar Elenu Morisoni un viņas īpašību novērtējums varēja arī pagaidīt. — Vai gribi izpeldēties? Peldbikses es tev atradīšu — tās te viesi atstāj, cik vajag... — Viņš saprata, ka meklē iemeslu, lai atliktu sarunu, kuras dēļ Vezlijs droši vien bija atbraucis. •— Ūdens ir diezgan vēss, toties viss okeāns tavā rīcībā.

Izpeldēties — tas būtu lieliski! ■— teica Vezlijs.

Viņi izgāja uz dēļu laipas mājas priekšā un nokāpa pa kāpnītēm mazā kabīnē, kur pie sienas karājās vismaz piecas peldbikses.

Beigu beigās Vezlijs peldbiksēs un ar dvieli ap kaklu iznāca no kabīnes, un Rūdolfs pavadīja viņu līdz pašam ūdenim. Vezlijs nometa dvieli smiltis un dažas sekundes pastāvēja, nespēdams saņemties. Viņam bija vareni pleci, plakans atlēta vēders un garas, muskuļotas kājas.

Seja viņam inteliģentāka nekā tēvam, nodomāja Rūdolfs, bet augums — tēva auguma kopija, tikai mazliet garāka.

Varbūt Grētiņai taisnība, domāja Rūdolfs, kad puisis strauji metās uzplūstošajā vilnī.

Vezlijs ienira vilnī, pēc tam sāka līgani irties uz priekšu. .Bet Inīda aizvien vēl baidījās no okeāna un piesardzīgi plunčājās krasta tuvumā. Rūdolfs arī nemēģināja attīstīt viņas drosmi. Viņš negribēja kļūt viens no tiem tēviem, kuri dēla trūkuma dēļ lūko meitu audzināt vīrišķīgu. Viņam bija gadījies satikt tādas meitas ar pārmēru attīstītu muskulatūru, un viņš zināja: lai ko viņas runātu par saviem tēviem, sirds dziļumos viņas tos nolādēja.

Vezlijs peldēja aizvien tālāk un tālāk, tagad viņa galva zili spīguļojošajā tālē likās kā sīks punktiņš. Rūdolfs sāka uztraukties. Ja nu zēns atbraucis šurp ar vienu vienīgu vēlēšanos noslīcināties viņa acu priekšā? Atgriezās agrākā neērtības sajūta, kādu viņš allaž juta, sarunājoties ar brāļadēlu — bīdamies, ka ik brīdi zēns var izdarīt vai pateikt kaut ko neprognozējamu, bīstamu, mulsinošu. Ja viņi būtu pavadījuši kopā ilgāku laiku, varbūt tad viņš spētu atbrīvoties no sajūtas, ka zēns apsver katru viņa vārdu un spriež par viņu pēc kaut kādiem tikai viņam zināmiem kanoniem. Rūdolfs aši pagriezās un devās uz māju.

Puskilometru no krasta Vezlijs gulēja uz muguras, vērdamies tīrajās, zilajās debesīs un sajuzdams gandrīz vai juteklisku prieku no tā, kā viļņi viņu pacēla un nolaida uz savām mugurām. Viņš grima sapņos; viņam likās, ka blakus ir Eliza, ka viņi skūpstīdamies grimst lejā — bezsvara stāvoklī, ūdenskrituma aizrauti, kā ar mežģīņu paklāju pārklāti —, pēc tam no jauna uznirstot virspusē, lai raudzītos viens otram sejā, okeāna pieskārienu skubināti, paziņodami visai .pasaulei par savu mīlestību. Pēc tā vienīgā skūpsta, kad viņš kļuva rupjš un noveda viņu līdz asarām, viņi nepieskārās viens otram. Kāds nebijis spriegums, kāda kautrīga atturība, kura bija radusies viņu starpā, izmainīja abu attiecības — un ne jau uz labo pusi.

Tagad, ceļoties un grimstot glāsmainajos viļņos, viņš domāja par Elizu un vēlmēm, kurās neuzdrīkstētos atzīties — ne viņai, ne ari kādam citam.

Ja tagad pludmalē Rūdolfa vietā stāvētu viņa tēvs, viņš neuzdrošinātos aizpeldēt tik tāfu, jo tēvs, neraugoties uz viņa teicamo peldētmāku, viņu pamatīgi norātu.

«Nekad neriskē tikai tāpēc, lai visiem parādītu, cik tu esi brīnumspējīgs,» bija teicis tēvs. «Riskēt .vajag tikai tad, ja ir jēga.»

Vezlijam sāka salt, viņš apmeta loku un peldēja atpakaļ. Sākās bēgums,viņš visiem spēkiem centās nokļūt līdz tai vietai, kur viļņi gāzās pāri cits citam. Viens no tiem pacēla viņu un iegāza putu vērpetē, izsviežot uz gludās, cietās smilšu sēres. Saņēmis visus spēkus, viņš piecēlās un izkāpa no ūdens.

Viņš stāvēja, slaucīdams seju un ķermeni dvielī, un skatījās uz okeānu, kurš viļņoja līdz pašai apvāršņa līnijai, un neredzēja neviena kuģa.

Lai kā beigu beigās iegrozīsies mana dzīve, viņš domāja, tā noteikti būs saistīta ar jūru.

Kabīnē nomazgājies zem dušas un apģērbies, viņš uzkāpa terasē un iegāja mājā. Viesistabā tēvocis runāja pa telefonu: «...ja viņš nav aizpeldējis uz Portugāli.» Tēvocis uzsmaidīja viņam un teica klausulē:

— Pagaidi mirklīti, viņš atnāca. Viscaur pārsāļojies.

Un pasniedza klausuli Vezlijam. — Та ir Grētiņa.Viņa

vēlas ar tevi sasveicināties.

Vezlijs paņēma klausuli.

— Labdien! Kā jūs dzīvojat?

— Esmu aizņemta līdz kaklam! — Ģrētiņa atsaucās. — Labi, ka tu beidzot esi ieradies. Es jau vairākus mēnešus tevi meklēju. Kur tu bfji?

— Sur un tur.

— Paklausies, Vezlij! Rūdolfs rīt no rīta brauc uz pilsētu, mums ar viņu ir jātiekas. Vai vari atbraukt kopā ar viņu? Man nepieciešams tevi sastapt. Viņš tev paskaidros, kālab.

— Redziet... — Vezlijs teica, — viņš man nav piedāvājis palikt te pa rrakti.

— Vari uzskatīt, ka ir piedāvājis, — teica Rūdolfs.

— Labi, mēģināšu.

— Nemēģini, bet atbrauc. Nenožēlosi.

— Vai gtdot klausuli Rūdolfam?

— Nav iaika. Uz redzēšanos, dārgumiņ.

Vezlijs nolika klausuli.

— Vai es nesabojāšu jums vakaru? — viņš pavaicāja Rūdolfam.

— Gluži otrādi, — teica Rūdolfs. — Es ar prieku to

pavadīšu kopā ar tevi.

— Viņa teica, ka man kaut kas jāpaskaidro. Vai kas

noticis?

— Nē, viss ir kārtībā. Nāc, apsēdīsimies ērtāk.

Viņi apsēdās viens otram pretī pie galda — turpat pie loga. Spilgtajā gaismā maiņas Rūdolfa sejā bija saskatāmas sevišķi skaidri. Lauztais deguns un rēta zem acs darīja viņa seju dzīvāku un tuvāku. Tagad tā bija tāda cilvēka sejā kurš daudz pārdzīvojis. Vezlijs pirmoreiz iedomājās par to, ka tēvocis ir apbrīnojami līdzīgs viņa tēvam. Līdz šim brīdim brāļu līdzība viņam nekad vēl nebija dūrusies acīs.

— Šie divi puiši, kā rādās, jūs ir pamatīgi apstrādājuši, — viņš noteica.

— Vai es izskatos ļoti briesmīgs? — Rūdolfs pavaicāja.

— Nē, nudien, man pat tīri labi patīk. Laikam es vienkārši esmu pieradis pie pārsistiem deguniem. Izskatās ģimenei raksturīgi. .— Norāde uz tēvu viņam bija izdevusies viegli un nepiespiesti, abi iesmējās.

— Grētiņa grib mani pierunāt operēties, bet es teicu, ka tāds deguns mani tikai izceļ uz vispārējā fona. Priecājos, ka tu tam piekriti.

— Bet kas jums būtu man paskaidrojams?

— Vai atceries — es tev rakstīju, ka viņa grasās uzņemt filmu?

’ — Jā.

— Tātad viņa tagad visus priekšdarbus ir paveikusi un pēc mēneša sāks uzņemšanu. Nez kāpēc, — kā jokojot turpināja Rūdolfs, — viņa uzskata, ka tu esi ļoti izskatīgs jauneklis.

— Ko jūs, ko jūs! — apmulsis sacīja Vezlijs.

— Lai kā arī nebūtu, par gaumi nestrīdas. Šā vai tā, viņa ir pārliecināta, ka tu būtu piemērots kādai lomai šajā filmā, un grib tevi tai izmēģināt.

— Mani? — izbrīnījies pārvaicāja Vezlijs. — Kino?

— Man grūti par to spriest, bet Grētiņa šīs lietas labi pārzina, un ja viņa tā uzskata .,,

— Es ar lielāko prieku esmu gatavs satikties ar Grē-tinu, — plecus paraustījis, noteica Vezlijs, — bet nekādām lomām filmā gan nepiekrītu. Man jau tā tik daudz darīšanu, negribas velti tērēt laiku. Un kam tas būtu vajadzīgs, lai cilvēki uz ielas nāk man klāt un saka: «Es jūs uzreiz pazinu, mister Džordeik!»

— Es arī tā domāju, — Rūdolfs sacīja, — bet man šķiet, ka būtu daudz pieklājīgāk sākumā uzklausīt Grē-tiņu un tikai pēc tam atteikties. Sā vai tā, cilvēki uz ielas neteiks «mister Džordeik», tāpēc ka kinoļaudis mēdz mainīt aktieru uzvārdus — un tādu kā Džordeiks nomainīs vispirms — neviens nezinās, kā tas pareizi izrunājams.

— Nav slikta doma — nomainīt uzvārdu, — Vezlijs kļuva domīgs. — Un ne tikai kino vajadzībām.

Rūdolfs uzmanīgi nopētīja brājadēlu. Viņa gados tā bija savada valoda. Viņš ne visai saprata, kas aiz tā slēpjas, taču tas viņu satrauca. Bija laiks mainīt sarunas tēmu.

— Ar ko tad tu pēdējā laikā nodarbojies? — viņš pajautāja.

— Es aizgāju no mājas, — Vezlijs atbildēja.

— Tu man to sacīji pa telefonu.

— Mani izdzina, — Vezlijs paskaidroja, — to es jums nepateicu.

— Nē.

— Māte izdzina. Bet es viņu nevainoju. Mēs laikam esam pārāk dažādi cilvēki, tāpēc nevaram dzīvot zem viena jumta. Un varbūt pat vienā pasaulē... Viņa jums piekasījās manis dēļ — sakarā ar apcietināšanas orderi un visu pārējo?

— Šis jautājums jau ir atrisināts, — Rūdolfs atbildēja.

— Jādomā, ka tas bija jūsu lēmums? — Vezlija balss skanēja gandrīz vai aizvainojoši?

— Par to nav vērts runāt, — Rūdolfs atsaucās, — starp citu, kur tu visu šo laiku biji?

— Daudzkur, — izvairīgi atbildēja Vezlijs. — Vairākas reizes biju Ņujorkā.

— Tu man par to neziņoji, — Rūdolfs mēģināja noslēpt sarūgtinājumu.

— Jums pietiek pašam savu rūpju.

— Es varētu tev palīdzēt.

— Varbūt, — Vezlijs iesmējās, — es jūs turēju rezervē — gadījumam, ja man patiešām būtu nepieciešama palīdzība. — Viņa seja kļuva nopietna. — Man veicās. Es atradu sev labu draugu.

— Tu neizskaties slikti un esi pieklājīgi ģērbies... — Viņš pēkšņi iedomājās, ka, iespējams, kāds pievācis Vej-liju un izmanto viņu tumšiem darbiem: piespiež uzmeklēt suteneru vajadzībām autostacijās bezizejā nokļuvušas meitenes vai pārvadāt /narkotikas. Pēc zvēriskās piekau-šanas viņa paša dzīvoklī Ņujorka Rūdolfa acīs bija ieguvusi jaunu — ļaunu auru. Nepieredzējis zēns, kas klaiņo pa Ņujorku bez centa kabatā... — Es ceru, ka tu nenodarbojies ar kaut ko neatļautu?

— Nē, — iesmējās Vezlijs. — Vismaz pagaidām ne. Mans draugs strādā žurnālā «Times». Tā ir sieviete. Kad es atbraucu uz Ņujorku,.viņa man palīdzēja uzzināt kaut ko par tēvu, alrast cilvēkus, kuri viņu pazina. Izzināt viņu adreses un nodarbošanos. Viņi tur, žurnālā, zina visu par visiem. Laikam viņai sametās manis žēl. Sā vai tā, es neesmu kļūdījies: viņa mani uzvedināja uz daudzu cilvēku pēdām.

— Vai šo uzvalku tev nopirka viņa?

•— Viņa man aizdeva naudu, — aizstāvēdamies sacīja Vezlijs. — Un izvēlējās. Bez tam vēl kaut ko.

— Cik viņai gadu? — satraucies prasīja Rūdolfs, iedomādamies vecmeitu, kura ievilina savos tīklos nepieredzējušu jaunekli.

— Viņa ir gadus divus vecāka par mani.

— Ak, tad jau visām, kuras jaunākas par trīsdesmit, ir cerības, — nosmējās Rūdolfs.

— Viņai līdz trīsdesmit vēl tālu.

— Vai tev ar viņu ir tuvas attiecības? Atvaino, ka es tik tieši vaicāju.

Vezliju šis jautājums acīmredzot neaizvainoja.

— Nē. Es guļu uz dīvāniņa. Viņa sauc mani par brālēnu.

— Man gribētos satikt šo jauno dāmu.

— Viņa jums patiks. Viņa ir tik mīļa. Un patiešām ļoti daudz manā labā darījusi.

— Ar ko tad tu esi runājis? — Rūdolfs ziņkārīgi pajautāja.

— Ar četriem vai pieciem cilvēkiem dažādās vietas. Vieni izrādījās labāki, citi — sliktāki. Bet, ja jums nav iebildumu, es negribētu to apspriest. Man pašam tas viss vēl jāpārdomā,

— Vai tagad tev liekas, ka tu labāk pazīsti savu tēvu?

— Laikam jau ne, — nopietni atbildēja Vezlijs. — Vispār — tagad es zinu, ka jaunībā viņš nokļuva dažādās sarežģītās situācijās. Un saprotu, kā viņš tad jutās. Iespējams, ka tagad es pat vēl vairāk apbrīnoju viņu par to, kas viņš kļuva pēc tāda dzīves sākuma, īsti nezinu. Galvenais — tagad es viņu labāk atceros. Baidījos, ka sākšu viņu aizmirst. Bet tagad, — vaļsirdīgi sacīja Vezlijs, — viņš visu laiku ir kopā ar mani, manā galvā, it kā sēž un ar mani runājas — vai saprotat?

— Kā šķiet, esmu sapratis. Bet tagad paskaidro, kāpēc tu atbrauci? — Rūdolfs iesmiedamies sacīja. — Ja neskaita pusdienas.

— Atbraucu, lai jums ko palūgtu, — Vezlijs sastomījās un nodūra acis. — Ir pat divi lūgumi.

— Kādi?

— Es gribu aizbraukt uz Eiropu. Man gribētos satikties ar Keitu un paskatīties uz viņas bērnu. Un Trusi. Un Biliju Ebotu. Palūkoties, kā viņš dzīvo. Satikt vēl vienu otru Antibā. Nezin kāpēc es Amerikā nejūtos kā mājās. Kopš tā laika, kad atbraucu šurp, man nav bijis nevienas priecīgas dienas. — Viņa balsī bija dzirdams tāds satraukums, ka to nevarēja uzlūkot par parastu sūdzēšanos, — Varbūt ar laiku pieradīšu, bet pagaidām es šeit esmu svešinieks. Jās man kādreiz teicāt, ka tas Antibas advokāts domā — pēc gada man atļaušot atgriezties Francijā. Tāpēc jau cs nodomāju: ja jūs uzrakstītu viņam un uzzinātu ...

Rūdolfs piecēlās un lēni devās pie kamīna.

— Es gribu tev uzdot vēl vienu tiešu jautājumu, Vez-lij, — viņš teica. — Tu tikai tāpēc gribi braukt uz Eiropu, vai... — viņš aprāvās.

— Vai — kas?

— Vai tu ceri sameklēt cilvēku, ar kuru tavs tēvs tika kāvies?

— Iespējams, ka tāda doma man ir ienākusi prātā, — pēc brīža atbildēja Vezlijs.

— Tā būtu liela muļķība, Vezlij. Un tas ir ļoti bīstami.

— Apsolu būt uzmanīgs.

— Ceru, ka man nenāksies atgādināt tev šo solījumu. Un ko vēl tu man gribēji lūgt?

— Tas ir sarežģītāk, — teica Vezlijs. Tagad viņa skatiens bija piekalts okeānam. — Tas ir saistīts ar naudu. Savu daļu mantojuma es saņemšu tikai pēc gada, kad

man paliks astoņpadsmit. Tad es nodomāju, ka... ja jūs tas pārāk neapgrūtinātu, varbūt jūs varētu man aizdot, teiksim, tūkstoš dolārus. Tikko man paliks astoņpadsmit, es jums tos atdošu ... •

— Runa nav par naudu, — teica Rūdolfs, tūdaļ iedomādamies, ka gandrīz visi viņa lēmumi tomēr ir saistīti ar naudu: atpirkties no Vezlija mātes un saņemt viņas piekrišanu laulības šķiršanai, palīdzēt Grētiņai jaunajā darba laukā, panākt samierināšanos ar Vezlija tēvu; pat viņa pārbraukšanai uz šejieni, kur viņš tagad dzīvoja — Atlantijas okeāna krastā —, par iemeslu bija tas, ka viņam kabatā bija tikai daži dolāri un sīknauda, kad par neveiksmi sašutušie bandīti viņu Ņujorkā piekāva. Nauda palīdzēja izdabūt Vezliju no cietuma, tāpēc ka viltīgam, vecam advokātam Antibā uz viņa rēķina ar skaitļu kodu Šveices bankā tika pārskaitīta apaļa summa. — Nē, runa nav par naudu, — viņš atkārtoja, — mani vairāk par visu citu uztrauc tava nākotne.

— Arī mani pašu tā uztrauc, — rūgti atbildēja Vez-lijs. — Kad man paliks astoņpadsmit un nāksies stāties uzskaitē karadienestam, es gribētu būt Francijā. Kaps Vjetnamā — tā nav pati labākā nākotne.

— To varētu atvairit, arī nebraucot prom no Amerikas, — sacīja Rūdolfs. Viņš piegāja pie brāļadēla, kurš stāvēja pie loga. — Es tev tiku rakstījis par tirdzniecības flotes skolu ...

*— Atceros. Tas nebūtu slikti.

•— Kā tev iet ar matemātiku? Lai iestātos šajā skolā, tas ir svarigi.

— Diezgan ciešami. Matemātika man padevās samērā viegli.

— Tad ir jauki, — teica Rūdolfs. — Taču tur vajadzīgs vidusskolas diploms un kāda kongresmeņa rekomendācija. Rekomendāciju es varētu nokārtot. Bet to... — Piepeši viņam ienāca prātā jauna doma. — Tu vari pārnākt dzīvot pie manis — tev taču te patīk?

— Un kā vēl!

— Atklāti runājot, tas man būtu ļoti pa prātam. Es domāju, tad tu beidzot varēsi teikt, ka tēv Amerikā nemaz nav tik slikti. Tu te pabeigsi skolu. Protams, ja neiejauksies krustmāte un neiztaisīs no tevis kinozvaigzni..,

— Neuztraucieties!

— Ap to laiku, kad tu beigsi skolu, karš jau būs beidzies. Tam taču kādreiz jābeidzas.

— Kas to saka?

— Vēsture.

— Neesmu lasījis nevienu grāmatu, kur par ko tādu būtu runāts, — izsmejoši sacīja Vezlijs.

— Es tev to sameklēšu. Un neviens kategoriski neple* prasa, lai tu pieņem lēmumu nekavējoties. Bet es pa to laiku uzrakstīšu advokātam. Kā ir — ar mieru?

— Ar mieru, — Vezlijs sacīja.

6

Kārtojot cejasomas aizbraukšanai no Briseles, Bilijs palūkojās viņam izsniegtajā papīrā. Atbrīvots no dienesta ar pozitīvu raksturojumu. Viņš skāņi pasmaidīja un ielika dokumentu cietā aploksnē.

Tajā pašā aploksnē viņš ieiika arī tēva vēstuli: Tēvs priecājās, ka Bilijs pieņēmis saprātīgu lēmumu demobilizēties, un izteica nožēlu par to, ka dēls nebrauks uz Čikāgu, lai gan saprata dzīves pievilcīgo pusi, kuru Eiropa spēja sagādāt jaunam cilvēkam. Vēstulē vēl bija jaunumi, kas attiecas uz viņa māti. Viņa uzņemot filmu. Tēvs uzskatīja, ka Bilijam vajadzētu uzrakstīt un apsveikt viņu. Visinteresantākais, piebilda tēvs, ka viens no galvenajiem aktieriem viņas filmā — Vezlijs — ir Bilija brālēns. Džor-deiki visādi atbalsta savas ģimenes locekļus, rakstīja tēvs. Zēl, ka Bilijs neesot ar māti tuvākās attiecībās.

Pēc tam Bilijs ielika ceļasomf spāņu—ang|u vārdnīcu. Be|ģu biznesmenis, ar kuru viņš spēlēja tenisu un kurš nodarbojās ar kooperatīvo māju, villu un tenisa kortu celtniecību miestā, kuru sauca El-Faro pie Marabellas Spānijā, piedāvāja viņam pastrādāt tur kādu gadu par treneri. Pēc dzīves Briselē Spānija saistīja viņu daudz vairāk par Čikāgu, pie tam vienīgais, ko viņš prata labi darīt, bija spēlēt tenisu. Darbs svaigā gaisā, tīrs un labi apmaksāts — un viņš piekrita. Arī saulītē pasildīties nebūtu par ļaunu. «Sargies no senjoritām,» viņu brīdināja tēvs.

Tagad atlika vēl viena vēstule. Tā bija bez datuma, parakstīta ar vārdu «Heidija». Viņš atrada to aploksnē bez pasta zīmoga vakarvakarā savā patkastē. «Man steidzīgi jāaizbrauc sakarā ar drauga nāvi. Cik noprotu, tu demobilizējies. Atstāj jauno adresi, kaut gan es tevi sameklēšu tapat. Mums vēl jāhobeidz iesāktā lieta.»

Viņš bez smaida izlasīja vēstuli, saplēsa to sīkos ga-balinos un nolaida klozetpodā. Jauno adresi viņš neatstāja.

Uz Parīzi Bilijs devās ar vilcienu. Mašīnu viņš pārdeva. Monikai zināma tās inarka, izlaiduma gads, numurs. Kā lai zina, cik cilvēku, kuru rīcībā ir šādas ziņas, tagad viņu meklē uz Eiropas ceļiem?

Viņš Francijā nopirks sev jaunu mašīnu. Viņš var to atļauties. ļ3ankā Bosko avēnijas stūrī Parīzes septītajā kvartālā viņu gaida pieticīgs, bet pilnīgi pieklājīgs mantojums.

— Stop, — teica Grētiņa, un tūdaļ aktieru un uzņemšanas grupas darbinieku starpā sākās sarunas un atskanēja smiekli. Aina tika uzņemta paviljonā pie veca savrup-nama, filmēšanas laukuma pretējā mala robežojās ar ietvi. Namam tagad bija butaforiska fasāde. Šīsdienas ainā Vezlijs un meitene, kura tēloja viņa māsu, neganti strīdējās par Vezlija dzīvesveidu. So scēnu uzņēma no rīta līdz vakaram. Rūdolfs, kurš bija atbraucis tieši šajā dienā, atradās uzņemšanas laukumā, un, lai gan viņš vienīgi pamāja VezBjam ar roku, no viņa klātbūtnes vien Vezlijs samulsa vairāk nekā parasti. Tam gan nebija sevišķas nozīmes, jo viņš spēlēja diezgan nerunīga un kūtra puiša lomu, galvenā slodze šajā ainā gūlās uz meiteni.

Pirmajos filmas fragmentos Vezlijs kameras priekšā bija noslēgts un mulsa no tāda ļaužu pūļa, taču vēlāk saprata, kas no viņa tiek prasīts. Grētiņa teica, ka viņam viss ļoti labi padodoties. Lai gan krustmāte viņu uzlielīja tikai divatā, viņš apjauta, ka viņa nav no tām sievietēm, kuras melo.

Viņam patika tā atmosfēra, kāda valdīja uzņemšanas grupā. Tās dalībnieki lielākoties bija jauni un draudzīgi noskaņoti, pastāvīgi jokoja un bija gatavi cits citam palīdzēt. Viņš ieguva daudz jaunu draugu.

Grētiņa atļāva viņam saglabāt Džordeika uzvārdu. Beigu beigās tēvs jau bija pazīstams ar šo uzvārdu, tātad kaut kādas tiesības uz to Vezlijam tomēr bija. Sākumā viņš ļāvās pierunāties uz filmēšanos galvenokārt tāpēc, ka te vienā mēnesī varēja nopelnīt trīs tūkstošus dolāru. Tas deva viņam iespēju norēķināties at Elizu un aizbraukt uz Eiropu bez tēvoča palīdzības. Taču tagad viņš ik rītu priecīgs skrēja uz uzņemšanas laukumu pat tajās diejiās, kad pašam uzņemšanā nebija jāpiedalās. Viņu aizrāva filmas tapšanas process, viņam patika viss — operatoru darbs, apgaismotāju un skaņu operatoru darbība, aktieru aizrautīgā spēle un Grētiņas mierīgā, pārliecinošā darbība. Viņas manieres, izturēšanās pret cilvēkiem Vezlijam atgādināja tēvu. Pēc Frensisas Milleres sacītā — viņa tēloja Vezlija māsu un savos divdesmit divos gados teicami pārzināja visus apstākļus, jo strādāja šovbiznesā jau kopš četrpadsmit gadiem, — tādi apstākļi fiimas uzņemšanā gadoties reti.

Frensisai piemita savdabīgs, nedaudz mežonīgs skaistums — vasarraibumiem klāta trīsstūrveidīga sejiņa ar atstatus novietotām, dziji iegrimušām acīm, kuras piešķīra tai domīgu izteiksmi, apbrīnojami skaisti veidots augumiņš un neticami maiga āda. Viņai bija asa mēle, un savu runu viņa bieži vien papildināja ar lamuvārdu straumi. Viņa mīlēja iedzert, bet vēl labprātāk gulēja ar Vezliju. Uzreiz pēc ierašanās Portfilipā viņa ienāca pie viņa numurā, lai izmēģinātu uzņemšanas epizodi nākamajai dienai, un palika visu nakti. Vezliju apžilbināja viņas skaistums — un arī tas, ka viņa izvēlējās tieši viņu. Viņš pats nemūžam neiedrošinātos pirmais spert soli Šādā virzienā. Viņš pagaidām vēl neapjauta, ka ir ļoti pievilcīgs, un stipri mulsa, kad nepazīstamas sievietes raudzījās viņā, acis neatraudamas. Vezlijs uzskatīja, ka ir iemīlējies Elizā, un, uzsākot romānu ar Frensisu, viņam bija mazliet neērti. Bet Eliza aizvien vēl sauca viņu par savu brālēnu, un, iebraucot Ņujorkā, viņam pa vecam bija jā-gu] uz dīvāniņa viesistabā.

Taču Frensisa atdevās viņam tik līksmi un pašaizliedzīgi, ka justies par kaut ko vainīgam bija pilnīgi neiespējami.

Frensisa bija precējusies ar jaunu aktieri un pastāvīgi dzīvoja Kalifornijā. Viņas vīru Vezlijs mēģināja aizmirst. Cik viņam bija zināms, grupā neviens par viņu attiecībām nezināja, un citu klātbūtnē Frensisa uzvedās tā, it kā viņš būtu viņas jaunākais brālis ne tikai filmā, bet arī dzīvē.

Taču Grētiņai viņu attiecības, protams, nebija noslēpums. Viendien, uzaicinājusi viņu vakariņās, viņa it kā garāmejot noteica, ka viņš pēc filmēšanas beigām atgriezīsies Kaliforniiā, pēc tam atkal filmēsies kārtējā filmā

6*

259

un gulēs ar nākamo jauno filmas varoni, tāpēc lai Vez-lijs šo romānu pārlieku nopietni neuztverot.

— Es taču nerunāju tukšu. Viņa daudziem — arī vecākiem par tevi — ir pamatīgi sabojājusi dzīvi. — Grē-tiņa noklusēja to, ka Frensisa Millere pusgadu bija Evensa Kinzellas mīļākā, viņš lūdza meiteni izšķirties un apprecēties ar viņu, taču nākamajā dienā pēc filmas pabeigšanas viņa vairs neatbildēja uz sava pielūdzēja zvaniem. Grētiņa neteica ari to, ka viņa vēl aizvien bija greizsirdīga uz abiem un nožēloja, ka tieši Frensisa izrādījusies par vispiemērotāko aktrisi galvenajai lomai viņas filmā. — Pacenties ielāgot, ko es teicu, — viņa piebilda.

— Pacentīšos.

— Manu nabaga bērniņ, — Grētiņa pieliecās un noskūpstīja viņu uz vaiga. — Neļauj nevienam sevi apvainot. Tu pat iedomāties nevari, cik daudz nelāgu cilvēku ir tavā apkārtnē.

Vezlijs kā parasti paēda vakariņas kopā ar citiem aktieriem viesnīcas restorānā. Grētiņa un Ida Kohena, Idas tēvocis, mākslinieks — dekorators un Rūdolfs ēda vakariņas augšā Grētiņas numurā. Pēc vakariņām Vezlijs un Frensisa nolēma pastaigāties.

Galvenā iela, kuru apgaismoja neona gaisma no ne-gaumīgajiem skatlogiem, bija gandrīz tukša, Portfilipa sēdēja pie televizoriem un agri devās gulēt. Frensisa vienaldzīgi vēroja vitrīnas.

— Es te neko nepirktu, — viņa teica. — Dzīvot šitādā caurumā! Bail pat iedomāties!

— Mana ģimene ir tieši no šejienes, — Vezlijs noteica.

— Nabadziņš.

— Es pats te nekad neesmu dzīvojis. Bet mans tēvs, vectēvs... — Viņš apklusa, tik tikko nepateicis «mana krustmāte Grētiņa». Viņš nevienam neteica, ka Grētiņa ir viņa radiniece, bet pati Grētiņa izturējās pret viņu vienkārši kā pret jaunu iesācēju aktieri.

— Vai tu viņus satiec, kad šeit uzturies? — Frensisa

pajautāja. *

— Tagad te vairs neviena nav, visi aizbraukuši.

— Es viņus pilnīgi saprotu.

— Vecmāmiņa stāstīja tēvam, ka toreiz, kad viņa atbraukusi šurp kā jauna meitene, te bijusi visskaistākā

vieta, — Vezlijs sacīja. Viņš gāja pa tās pilsētiņas ielām, kurā bija dzimis, pavadījis bērnību un jaunību viņa tēvs, un viņam bija nepatīkami klausīties, ka skuķis no Kali-fornijas uzskata šo pilsētiņu par kaut kādu muklāju. Te kaut kur, viņš domāja, noteikti būs saglabājušās tēva uzturēšanās pēdas.- Viņš te aizdedzināja krustu. Vismaz Teodors Boilens to atcerējās. Interesanti, ko teiktu tēvs, redzēdams viņu pastaigājamies pa tām pašām ielām un apkampjamies ar sk listu, bezmaz slavenu kinozvaigzni. Un bez tam vēl nopelnām trīstūkstoš dolāru mēnesī — spēlējoties, nevis nopūloties vaiga sviedros kā tēvs. — Vecāmāte teica, ka visur auga koki, — Vezlijs turpināja,

— visas mājas bija rūpīgi nokrāsotas un pie katras bija liels dārzs. Tēvs bieži peldējās Hudzonā, tad ūdens tajā vēl bija tīrs ... — Viņš apklusa, savlaicīgi pārtraucis stāstījumu, lai nepateiktu viņai, ka šajā upē turklāt vēl noslīka viņa vectēvs.

— Jā, es sen jau gribēju tev pavaicāt — kādā studijā tu mācījies?

— Kādā studijā? — viņš padomājis sacīja. — Nekādā.

— Tu tēlo tā, it kā būtu visu mūžu mācījies. Cik tev ir gadu?

— Divdesmit viens, — viņš teica, neko nedomājot. Vienreiz viņš bija vaļsirdīgi atbildējis Elizai, un viņa tagad izturējās pret viņu kā pret bērnu. Vairāk viņš tādu

kļūdu nepieļaus.

— Bet kāpēc tad tu neesi armijā?

— Man ir bojāts menisks, — viņš ātri atbildēja. Pēc atgriešanās Amerikā viņš bija iemācījies melot, ne aci nepamirkšķinot.

— Saprotu, — viņa nepārliecinoši novilka. — Bet kur tu spēlēji agrāk?

— Es? — viņš atkal muļķīgi pārvaicāja. — Tā... nekur īpaši.

— Kā tad tev izdevās dabūt šo lomu?

— Misis Bērka... — viņam likās jocīgi nosaukt savu krustmāti par misis Bērku, — ieraudzīja mani pie kādiem paziņām un pajautāja, vai es negribētu pamēģināt. Kāpēc tu tā jautā?

— Kas tur sevišķs, ja meitene grib šo to uzzināt par cilvēku, ar kuru viņai ir romāns? Jāatzīstas, ka tu man sagādāji patīkamu pārsteigumu, — viņa jautri turpināja.

— Es pazinu gandrīz visus šajā sarakstā, izņemot Vez-liju Džordeiku. Man nudien nenāca ne prātā, ka mēslu.

čupā es atradīšu tādu dārgumu. Starp citu, vai tas ir tavs īstais uzvārds?

— Nē, — pēc brīža atbildēja Vezlijs,

— Bet īstais?

— Tas ir garš un grūti izrunājams, — viņš izvairīgi noteica, — un slikti izskatītos titros.

— Si ir tava pirmā filma, — viņa atkal iesmējās,— bet tu ātri mācies.

— No zila gaisa, — viņš pavīpsnāja.

— Bet ko tu pēc tam esi nodomājis darīt?

— Pagaidām vēl nezinu, — viņš paraustīja plecus, —- braukšu uz Eiropu, ja izdosies.

— Tu esi talantīgs puisis. Un tā nav tikai mana pār* liecība. Operators Fredijs Kāns jau noskatījās visu uzņemto materiālu, un viņš ir sajūsmā par tavu spēli. Vai brauksi uz Holivudu?

— Varbūt, — viņš uzmanīgi atbildēja.

— Atbrauc. Apsolu tev siltu sagaidīšanu.

Vezlijs dziji ievilka plaušās gaisu.

— Bet tu taču esi precējusies.

— Kas tev to teica? — viņa asi noprasīja.

— Neatceros, kāds sacīja. Kopējā sarunā.

— Labāk būtu, ja cilvēki mazāk pļāpātu. Tā ir mana personīgā darīšana. Vai tev nav vienalga?

— Ko tu atbildēsi, ja es teikšu, ka ne?

*— Atbildēšu, ka tu esi muļķis.

— Tad es to neteikšu.

—■ Tā ir labāk. Vai tik tu neesi manī iemīlējies?

— Kādēļ tu uzdod šādu jautājumu?

— Tādēļ, ka man labāk patīk, ja manī iemīlas. Tāpēc jau es kļuvu aktrise.

— Labi, — teica Vezlijs, — tad es esmu tevī iemīlējies.

— Iesim un uz to kaut ko iedzersim, — viņa piedāvāja, redzi, tur stūrī ir bārs.

— Es devu sev vārdu nedzert, — viņš teica. Viņam negribējās, lai Frensisas klātbūtnē bārmenis palūgtu viņam dokumentus, lai noskaidrotu gadus.

— Es gan mīlu iedzert, — viņa sacīja, — bet vīriešus mīlu nedzērājus. Iesim, es paņemšu tev kokakolu.

Vezlijs un Frensisa iegāja bārā, kur ieraudzīja Rūdolfu ar mākslinieku—dekoratoru, jaunu, rudbārdainu cilvēku vārdā Donelli. Viņi sēdēja pfe atsevišķa galdiņa un sarunājās.

— Ehēl — nočukstēja Frensisa. — Priekšniecība.

Visai uzņeinšanas grupai bija zināms, ka Rūdolfe

finansē filmas uzņemšanu un ka tieši viņš dabūjis no Portfilipas valdes atļauju nakts filmēšanai, sarunājot ari to, lai policija attiecīgajās Ielās slēgtu kustību. Tomēr to, ka viņš ir Vezlija tēvocis, neviens nezināja. Tajos retajos gadījumos, kad Vezlijs sarunājās ar viņu citu mākslinieku klātbūtnē, viņš sacīja «mister Džordeik», bet Rūdolfs, uzrunādams brāļadēlu, teica «mister Džordeik».

Frensisai un Vezlijam nācās fet garām galdiņam, pie kura sēdēja Rūdolfs un Donelli. Rūdolfs uzsmaidīja viņiem, piecēlās un teicas

— Labvakar, jaunie ļaudis.

Vezlijs noburkšķēja kaut ko neizprotamu, bet Frensisa uzsmaidīja savu visapburošāko smaidu un teicas

— Kādu sazvērestību pret mums, nabaga aktieriem, gatavo džentlmeņi šajā trokšņainajā midzenī?

Vezlijs saviebās.

— Gluži otrādi, mēs uzteicām jūs — divus tik talantīgus aktierus, — teica Rūdolfs.

— Jūs esat ļoti laipns! — pasmējās Frensisa, — kādi brīnišķīgi meli!

Donelli kaut ko nomurkšķēja.

— Lūdzu, sēdieties, — sacīja Frensisa, — Holivudā neviens nekad statistu priekšā nepieceļas.

Vezlijs atkal saviebās.

Rūdolfs apsēdās. Donelli drūmi blenza viņa priekšā stāvošajā glāzē. Visā uzņemšanas laikā vēl neviens nebija redzējis viņu pasmaidām.

— Mister Donelli, — Frensisa koķeti sacīja, — agrāk es neuzdrīkstējos, bet tagad, kad filma ir gandrīz pa-< beigta, man gribētos pateikt jums, ka esmu sajūsmā par jūsu darbu. Es vēl neesmu redzējusi uzņemto materiālu un nezinu, kāds tas izskatās uz ekrāna, bet man vēl nekad nav bijis tik patīkami pārvietoties kameras priekšā kā jūsu dekorācijās. — Viņa iesmējās, it kā samulsusi par savu drosmi.

Donelli atkal kaut ko noburkšķēja.

Vezlijs ievēroja, ka Frensisa cieši sakodusi zobus.

— Tagad es jūs vairāk netraucēšu, jūs šobrīd laikam lemjat mūsu likteņus, — viņa teica. — Man vēl mazliet jāpamēģina ar Vezliju, — tas izskanēja, it kā viņam būtu kādi desmit gadi, — un jāsagatavojas rītdienas uzņemšanai, jo mums būs grūta epizode.

Vezlijs paraustīja viņu aiz piedurknes, un, apveltījusi sēdošos ar burvīgu smaidu, viņa tam sekoja. Viņa ap* stājās pie blakus galdiņa, taču Vezlijs uzstājīgi vedināja viņu bāra dziļumā, kur Rūdolfs un Donelli nevarēja viņus dzirdēt.

— Kamdēļ tu ar viņiem tik atklāti koķētēji? —* viņš pavaicāja, kad abi apsēdās.

—> Mans dārgais, medū nokļūst vairāk mušu nekā etiķī, — viņa saldā balstiņā sacīja. — Ja pēkšņi šie divi jaukie kungi iedomāsies uzņemt citu filmu, tad no viņiem būs atkarīgs, kurus uzaicinās tajā filmēties un kurus izsviedīs uz ielas.

— Tu pārlieku daudz āksties.

— Arī tā, mans mīļais, ir māksla, — Frensisa auksti atbildēja. — Ja gribi kaut ko panākt, tad arī tev laiks to apgūt.

— Es neko negribu panākt par šādu cenu,

— Es arī tā spriedu, kad man bija četrpadsmit. Bet, kad man palika piecpadsmit, es sāku domāt citādi. Tu vienkārši esi nedaudz atpalicis savā attīstībā, dārgais.

— Un paldies Dievam.

Pienāca viesmīlis. Frensisa pasūtīja sev džinu ar to* . niķu, bet viņam kokakolu.

— Kā būtu, ja tu nedzertu šo džinu? — teica Vezlijs, kad viesmīlis aizgāja letes virzienā.

—- Bet kāpēc gan?

—- Tāpēc, ka pēc džina tu nepatīkami od.

— Neuztraucies, dārgais, — auksti noteica Frensisa, — man rīt no rīta jāiet pie friziera, un šodien es netaisos nodarboties ar vingrošanu.

Vezlijs drūmi klusēja. Viesmīlis atnesa džinu un koka* kolu.

— Tā vai citādi, ja kādas pilnīgi nekaitīgas sieviešu iz* daribas izsauc tevī sašutumu, — sacīja Frensisa, sūkdama džinu ar toniku, — zini, ka ir cilvēki, kuri tās atzīst par apburošām. Piemēram, tas patīkamais misters Džordeiks, kuram ir tik daudz naudas. Kad viņš skatās manī, viņam tūlīt iedegas acis.

—• Nebiju ievērojis, — teica Vezlijs, apvainojies par to, ka viņa tēvoci kāds uzdrošinās nosaukt «tas patīkamais misters Džordeiks».

— Bet es, iedomājies, ievēroju, — pārliecināti sacīja Frensisa. — Un varu saderēt: kā vīrietis viņš ir lietojams.

Es šo tipu pazīstu — auksta angļa āriene, bet iekšā vulkāns.

— Bet viņš taču varētu būt tev tēvs.

— Tikai tādā gadījumā, ja viņš ar to sāka nodarboties ļoti agri. Deram, ka tā arī ir bijis.

Vezlijs piecēlās.

— Man apnicis klausīties tamlīdzīgās blēņās! Es aizeju. Paskatīsimies, kā tev veiksies ar to patīkamo misteru Džordeiku, kuram ir tik daudz naudas.

— Ak mans Dievs, — teica Frensisa, neizkustējusies no vietas, — cik mēs šodien esam jūtīgi.

— Arlabunakti.

— Arlabunakti, — Frensisa mierīgi atbildēja, — neapgrūtini sevi ar rēķinu apmaksu.

Vezlijs pagāja garām galdiņam, pie kura sēdēja viņa tēvocis un Donelli. Neviens pat nepaskatījās uz viņu. Viņš izgāja uz ielas, sapīcis kā apvainots bērns; krūtīs'viņam vārījās.

Pēc piecām minūtēm arī Frensisa piecēlās un devās uz izeju. Pie galdiņa, kur sēdēja Rūdolfs un Donelli, viņa apstājās un lūkoja uzsākt sarunu, taču viņi nelikās ne zinis. Sājā reizē viņa, viesnīcā iegājusi, devās taisni uz savu numuru un tur ilgi pētīja sevi spogulī.

Bāra Donelli un Rūdolfs nerunāja par kino. Donelli bija students arhitekts, taču tagad strādāja par dekoratoru, jo mazu, vienkāršu namiņu projektēšanu viņš uzskatīja par sava talanta necienīgu izniekošanu, arī nelielā samaksa viņu neapmierināja. «Restaurācijas komēdijas» sagatavošanas laikā viņš iedraudzējās ar Rūdolfu un sākumā kautrīgi, bet vēlāk sakāpināti stāstīja viņam savus godkāros plānus, kuriem bija nepieciešams finansiāls atbalsts. Ari tagad viņš iepazīstināja Rūdolfu ar šāda plāna detaļām.

— Mēs dzīvojam pārmēru savairojušos cilvēku pārapdzīvotā gadsimtā, kā saka angļi, — teica viņš, — runa nav tikai par to, ka parādījušās jaunas mašīnas vai strauji pieaudzis iedzīvotāju skaits, bet arī par novecošanu. Cilvēki aiziet atpūtā — vai nu tādēļ, ka vigiem apnicis strādāt un ir pietiekami daudz līdzekļu, vai arī tādēļ, ka viņi neiztur pastāvīgo slodzi — iespējams,- ka viņus izspiež jaunā paaudze. Bērni izaug un parnet dzimto māju. Vecās mājas pēkšņi top par lielām to īpašniekiem,

pilsēta, kur viņi dzīvo, viņus biedē vai vismaz zaudē bi-jušo pievilcību. Pensiju apmēri vai līdzekļu uzkrājumi neatļauj viņiem nodarbināt kalpotājus; tagad viņiem ir pa kabatai tikai mazi dzīvoklīši, taču tādās mājās parasti dzīvo jauni pāri ar bērniem, tie skatās uz vecajiem kā uz ieceļotājiem no pagājušā gadsimta; draugu, kuri atbilstu viņu vecumam, blakus arī vairs nav. Tie aizbraukuši, risinādami tamlīdzīgas problēmas... Vecie grib saglabāt neatkarību, bet baidās no vientulības. Viņiem vajadzīga jauna dzīves vide, atbilstoša viņu jaunajām vajadzībām un iespējām, vide, kur viņu apkārtni veidotu tādi paši cilvēki viņu gados ar tādām pašām problēmām un vajadzībām, cilvēki, kuri būtu gatavi katrā laikā nākt palīgā, bet varētu arī paši griezties pēc palīdzības pie kaimiņa. Viena vienīga doma par to liek cilvēkam just, ka viņš šajā pasaulē nedzīvo velti, — Donelli runāja pārliecināti, kā ģenerālis, kas izklāsta aplenkta garnizona atbrīvošanas plānu. — Tam ir jābūt īstam kompleksam, — viņš turpināja, izteiksmīgi žestikulējot ar savām lielajām rokām, it kā jau mūrējot sienas, maisot javu, ceļot jaunas ēkas: veikalu, kinoteātri, nelielu viesnīcu viesiem, golfa laukumu, peldbaseinus, tenisa kortus, loteriju — tas viss, protams, nebūtu domāts nabagiem. Kuram gan, izņemot valsti, būtu pa spēkam atrisināt nabagu problēmu? Nezinu, un neesmu tik godkārs, lai domātu, ka varu pārveidot amerikāņu sabiedrību. Nē, es esmu ņēmis vērā cilvēkus ar vidējiem ienākumiem — tos, kuru dzīvesveids krasi mainās, tiklīdz ģimenes galva pārstāj strādāt. — Viņa balsī bija dzirdams lepnums. — Es zinu visu to no savu vecāku pieredzes. Viņiem ir nedaudz naudas, arī es viņiem palīdzu, tomēr no draudzīgiem, sabiedriskiem cilvēkiem viņi pārvēršas drūmos, īdzīgos večos, kuri bēdīgi un veltīgi velk savas dzīves pēdējos gadus. $ī ideja man prātā ienāca ne jau šodien. Tā visur atrada atbalstu, bet man pagaidām neizdevās ieinteresēt cilvēkus, kuriem ir līdzekļi, jo pasākums nesola lielu peļņu. Sākumam jānopērk liels zemes gabals kaut kur gleznainā piepilsētas vietā, ne pārāk tālu, lai ikkatrs, kam rastos vēlēšanās, varētu izmantot pilsētas dzīves pievilcīgo pusi, un jāuzbūvē neliels ciemats ar labi izprojektētām, nelielām, ne pārāk dārgām, savstarpēji savienotām mājiņām, kuras atbilstu divu novecojošu cilvēku vajadzībām. Nāktos organizēt autobusu satiksmi, nodrošināt pastāvīgu ārsta un medmāsu klātbūtni, kā arī radīt administrāciju, kura

profesionāli, zinoši un nepiespiesti vadītu šo kompleksu. Tā nebūtu nabagmāja ar tai raksturīgo izmisumu, turp brauktu jaunieši — dēli, meitas, mazbērni — viņu dzīves prieks un nākotnes cerība. Jūsu māsa man stāstīja, ka jūs uztraucot tas, kā dzīvo mūsu sabiedrība, ka jums esot sakari finansu pasaulē un jūs gribot sev atrast kādu nodarbošanos. Cik varu spriest, kinofilmu ražošana ne visai atbilst jūsu idejai par kalpošanu sabiedrībai

Rūdolfs iesmējās.

— Ne visai, jums taisnība.

— Tāpat viņa teica, ka jūs esot dzimis celtnieks, ka jaunībā jūs gluži klajā vietā uzbūvējāt tirdzniecības centru un pārvērtāt to īstā mazā pilsētiņā. Sajās dienās es aizbraucu apskatīt Koldervuda kompleksu un biju pārsteigts. Cik daudz fantāzijas! īsts solis nākotnē.

— Jaunībā, —-atkārtoja Rūdolfs. Pēc viņa sejas nebija iespējams pateikt, ko viņš domāja, klausoties Donelli teiktajā, taču īstenībā viņu pamazām pārņēma satraukums. Tas bija kaut kas jauns, tomēr pazīstams, bet sen jau aizmirsts. Viņš jau labu laiciņu bija nogaidītāja lomā, bet, ko gaidīja, — to viņš pats nevarēja pasacīt. Varbūt Šī iecere bija tieši tas, ko viņš bija gaidījis.

— Man ir sagatavoti ēku projekti, maketi, tāmes... vispār itin viss ...

— Būtu labi tos aplūkot, — Rūdolfs noteica.

— Vai jūs varat rit atbraukt uz Ņujorku?

— Domāju, ka varu.

— Teicami. Es jums visu parādīšu.

— Protams, viss būs atkarīgs no tā, kādu zemesgabalu izdosies iegādāties, kā to varēs izmantot un cik tas maksās, — Rūdolfs teica.

Donelli palūkojās apkārt tukšajā bārā, it kā gribētu pārliecināties, ka viņus neviens nenoklausās.

— Esmu jau atradis zemesgabalu, — viņš teica pieklusinātā balsī. — Tieši tādu, kāds vajadzīgs. Tā ir pamesta fermera zeme, ļoti lēta, Konektikutas štatā, gleznainā un paugurainā vietā, stundas brauciena attālumā no Ņūhei-venas, divu stundu brauciena attālumā no Ņujorkas. Varētu domāt, ka šī vieta taisni radīta šādai pilsētiņai.

— Vai varat man šo zemesgabalu parādīt?

Donelli uzmeta sarunbiedram pētošu skatienu, it kā pēkšņi viņam būtu radušās aizdomas par Rūdolfa īstajiem nodomiem.

— Bet vai jūs tas patiešām interesē?

— Jā, interesē.

— Labi, — Donelli piekrita. — Ziniet ko, — viņa baiss skanēja gluži svinīgi, — domāju, ka pats liktenis lika man pieņemt jūsu māsas piedāvājumu, kad viņa piedāvāja man strādāt pie šīs filmas! Es jūs noteikti turp aizvedīšu — un jūs pats visu redzēsiet.

Rūdolfs nolika uz galda naudu samaksai par izdzerto un piecēlās.

— Ir jau vēls, — viņš teica. — Iesim.

— Ja jums nav iebildumu, — teica Donelli, — es vēl pasēdēšu.

— Uz nakti ieņemiet divas tabletes aspirīna, — teica Rūdolfs.

Kad viņš gāja ārā no bāra, Donelli pasūtīja sev viskiju, pateikdamies liktenim, kas bija viņu savedis kopā ar Rūdolfu Džordeiku.

Rūdolfs viens pats lēnām gāja pa pazīstamajām ielām. Kopš tā laika, kad viņš bija te braukājis ar divriteni, izvadādams maizītes no ģimenes ceptuves, tās bija novecojušas, taču viņam nez kādēļ likās, ka šeit viss ir pa vecam un viņš atkal ir jauns, pilns grandiozu plānu, kurus realizēs dzīvē. Un atkal — kā reiz jūras krastā Nicā — viņam sagribējās skriet tumsā, vēlreiz izbaudot prieku, kāds viņu pārņēma, kad viņš uzvarēja divsimt divdesmit jardu barjerskrējienā. Viņš veica dažus iesildīšanās izrāvienus un gandrīz jau sāka skriet, taču, ieraudzījis tuvojošās automašīnas ugunis, no jauna atguva savu parasto, cienīgo gaitu.

Viņš pagāja garām lielai ēkai, kur bija izvietojies Kol-dervuda universālveikals, palūkojās skatlogos un atcerējās, ka naktīs bija nodarbojies ar to noformēšanu. Uzskatot, ka viņa laimes zvaigzne uzlēkusi kādā noteiktā vietā, bija jādomā, ka tā iemirdzējusies tieši šeit. Tagad veikali' izskatījās pārmēru pieticīgi un atgādināja nekārtīgi no-grimējušos veceni — lūpu krāsa izsmērējusies, zem acīm ēnas pārvērtušās plankumos. Jaunības imitācija, ar kuru nevienu nevarēja piemānīt. Vecais Koldervuds aiz dusmām apraudātos, redzēdams, par ko pārvērties viņa mūža darbs. Vai tas bijis lietderīgs? Vai varbūt lieks un nevajadzīgs?

Rūdolfs atcerējās, kā viņš gāja taurēdams skolēnu gājiena priekšgalā — tās dienas vakarā, kad beidzās karš, — un ticēja, ka viņu gaida skaista nākotne. Vakar pilsētas avīzē viņš izlasīja par citu skolēnu gājienu — demonstrā*

ciju, šoreiz protestējot pret karu Vjetnamā. Bija arestēti vienpadsmit cilvēki. Toreiz Trumens, tagad Niksons. Viss ripoja no kalna lejā. Viņš nopūtās. Labāk bija neaiztikt pagātni.

Interesanti, ko jutīs Donelli pēc gadiem desmit, kad jau būs daudz ko dzīvē sasniedzis, staigājot pa dzimtās pilsētas ielām un vairs nepazīstot ne ielas, ne namus. Rūdolfam patika Donelli; arī Grētiņai viņš patika. Interesanti, vai viņu starpā kas bija? Cik reāls un dzīvē īstenojams bija Donelli plāns? Vai viņš nebija pārāk jauns un godkārīgs? Rūdolfs apsolīja sev nesteigties, visu rūpīgi pārbaudīt — kā viņš to darīja, kad bija Donelli gados.

Viņš par šo lietu apspriedīsies ar Elenu Morisoni. Viņa bija sieviete ar skaidru prātu. Uz viņu varēja paļauties. Taču Elena šobrīd bija Vašingtonā. Viņai tur piedāvāja darbu pie kāda kongresmeņa, kuru viņa apbrīnoja, un viņa pārcēlās uz galvaspilsētu. Nāksies viņu tur apmeklēt.

Viņš iedomājās par Zannu. Viņi paretam apmainījās ar vēstulēm, taču rakstīt kļuva aizvien grūtāk: tā nedēļa Vidusjūras krastā pakāpeniski nogrima pagātnē. Varbūt tad, kad Vezlijs būs Francijā, varēs izmantot izdevību un apmeklēt Zannu. Advokāts no Antibas beidzot atrakstīja viņam, ka viss esot nokārtots un Vezlijs drīkstot atgriezties, bet Rūdolfs to pagaidām Vezlijam netika teicis. Viņš gaidīja uzņemšanas beigas, jo baidījās, ka Vezlijs varētu būt spējīgs visu pamest un drāzties uz Eiropu. Vezlijs nebija vieglprātīgs puisis, taču atradās atmiņu varā, un viņa iespējamā rīcība bija neprognozējama.

Tiesa, arī pats Rūdolfs bija kā apsēsts, viņu dzina uz priekšu paša tēva ēna — cerības zaudējuša neveiksminieka un pašnāvnieka ēna, kurš bija zaudējis prātu nabadzības un sabrukušu ieceru dēļ. Tādējādi viņš kaut kādā mērā savu brāļadēlu saprata.

Rūdolfs iegāja viesnīcā, kur visi jau sen gulēja, uzkāpa savā numurā, izģērbās un apgūlās aukstajā gultā. Miegs nenāca. Viņš gulēja un domāja par piemīlīgo un koķeto skuķi bārā, par meitenes gurniem, kurus izcēla apspīlētie džinsi, viņas profesionālo, divdomīgo smaidu. Interesanti, kā būtu ar viņu kopā? Pavaicā savam brāļadēlam, skaudīgi nodomāja Rūdolfs. Viņš tagad droši vien ir ar to skuķi gultā. Cita paaudze. Viņš pats Vezlija vecumā vēl nepazina sievietes. Viņš kaunējās par šo skaudību un nešaubījās, ka vēlāk liktenis liks puisim ciest,

kas izciešams. Viņš jau cieta — no bāra izgāja viens. Nebija pieradis pie tādām lellītēm. Taču arī viņš pats nebija pie tām pieradis. Cilvēks cieš atkarībā no savām spējām ciest, un Vezlija spējas šajā virzienā bija saskatāmas ar neapbruņotu aci.

Viņu pamodināja dzērāju bļaustīšanās uz ielas. Viņš pazina aso un piesmakušo Donelli balsi. Mācījies Jēlas universitātē, bet neatgādina tās beidzēju, pa miegam nodomāja Rūdolfs. Baurošana beidzās. Viņš pagriezās uz otriem sāniem un no jauna iemiga.

Grētiņa sēdēja savā numurā, gatavodamās rītdienas uzņemšanai. Uzņemšanas laukumā viņa centās būt mierīga un pārliecināta — pat tad, ja viņai gribējās spiegt aiz dusmām un īgnuma. Taču tad, kad viņa strādāja viena, aiz bailēm un neuzņēmības viņai reizumis trīcēja rokas. No viņas taču bija atkarīgi tik daudzi cilvēki, un katrs viņas lēmums bija tik ]oti noteikts. Tāpat bija ar Kolinu Bērku, kad viņš mēģināja lugu vai uzņēma filmu, un viņa tad vienkārši nejaudāja saprast, kā viņš ar to visu tika galā. Tagad viņu pārsteidza tas, ka cilvēks ko tādu spēj izturēt veselu mēnesi vai pat ilgāk;

Uz ielas bija dzirdama Donelli bļaustīšanās. Grētiņa skumīgi pašūpoja galvu, iedomājusies par talanta un alkohola ciešajām saitēm amerikāņu mākslā. Un atkal atcerējās Kolinu Bērku, kuru nekad nebija redzējusi piedzērušos. Viņš bija izņēmums daudzējādā ziņā. Sajās dienās viņa bieži par viņu domāja, lūkodama apjaust, kur viņš novietotu kameru, kā apsauktu saniķojušos aktieri vai atrisinātu sarežģītu epizodi.

Vāvujošana uz ielas beidzās, viņa varēja lolot cerības, ka Donelli no rīta mežonīgi nesāpēs galva. Tas bija viņa paša interesēs, jo, nākot uz filmēšanas laukumu paģirainam, viņam bija tik apmulsusi seja.

Pie durvīm pieklauvēja.

— Ienāciet, — sacīja Grētiņa. Viņa nekad neslēdza ciet durvis.

Durvis atvērās un ienāca Donelli, turēdamies gandrīz vai taisni.

— Labvakar, — viņa sacīja.

— Nupat es pavadīju kopā ar jūsu brāli nozīmīgu saivas dzīves stundiņu. Jūsu brālis man ir Joti mīļš, es nodomāju, ka man jums tas būtu jāpasaka.

— Es arī mīlu savu brāli, — viņa pasmaidīdama no* teica.

— Mēs ceram kopā dabūt gatavu vienu lielu, nē, pat grandiozu pasākumu. Mēs ar viņu esam vienas sugas.

— Pilnīgi iespējams, — labsirdīgi atteica Grētiņa. — Mūsu māte bija īriete, vismaz viņai tā likās. Tomēr mūsu tēvs bija vācietis.

— Es cienu kā īrus, tā arī vāciešus, — sacīja Donelli un, lai nezaudētu līdzsvaru, ar roku atbalstījās pret durvju stenderi, — bet man nebija ne prātā par to runāt. Es runāju par garīgo tuvību. Vai es jums netraucēju?

— Esmu jau gandrīz pabeigusi. Ja jūs gribat mazliet papļāpāt, nebūtu par ļaunu aizvērt durvis.

Lēni un ar cieņu Donelli aizvēra durvis un atbalstījās ar muguru pret tām.

— Vai vēlaties kafiju? — Grētiņa pamāja uz termosa pusi. Tas atradās uz galda turpat tuvumā. Možuma uzturēšanai viņa dzēra ne mazāk kā divdesmit tasītes dienā.

— Man vienmēr nezin kāpēc piedāvā kafiju, — aizvainots sacīja Donelli. — Manuprāt, tas ir pazemojoši. Es kafiju ciest nevaru.

— Diemžēl neko stiprāku es jums nevarēšu piedāvāt,— teica Grētiņa, ļoti labi atcerēdamās, ka bufetē viņai bija viskija pudele.

— Es netaisos dzert, madame. Atnācu šurp ar noteiktu mērķi — ar paziņojumu.

— No kā?

— No Dēvida P. Donelli, īsāk sakot, no manis paša.

Grētiņa sāka smieties.

— Pasakiet man savu paziņojumul Pēc tam ieraku jums doties gulēt.

— Es to jau pa pusei esmu pateicis. Es mīlu jūsu brāli. Otrā paziņojuma daļa ir sarežģītāka. Es mīlu viņa māsu.

— Jūs esat daudz dzēris.

— Pareizi. Piedzēries es mīlu viņa māsu un, arī skaidrā būdams, mīlu viņa māsu.

— Pateicos jums par paziņojumu, — sacīja Grētiņa, palikdama sēžot, kaut gan viņai gribējās lēkt kājās un viņu noskūpstīt.

— Vai jūs neaizmirsīsiet, ko es teicu? — Viņa acis kvēloja ar bārdu apaugušajā sejā.

— Neaizmirsīšu.

— Tādā gadījumā, —« viņš cienīgi sacīja, — es dodos-gulēt. Arlabunakti, madame«

— Labu nakti. Dusiet saldi.

— Apsolu grozīties un svaidities no vieniem sāniem uz otriem. Ak, es nelaimīgais!

— Jūs — un nelaimīgs!... — Grētiņa pasmējās.

Ja viņš kavētos vēl kaut desmit sekundes, viņa būtu pielēkusi kājās un metusies viņu apkampt. Bet viņš at* vadīdamies svinīgi pamāja viņai ar roku un tikpat kā ne* grīļodamies izgāja.

Gaiteni viņš sāka dziedāt.

Viņa sēdēja, lūkodamās uz durvīm, un domāja: «Bet kāpēc gan ne?» Un pašūpoja galvu. Pēc tam kad darbs būs pabeigts. Varbūt.

Klusajā istabā, kur vēl joprojām vēdīja viskija smarža,

viņa atsāka pētīt režisora scenāriju.

Bet Vezlijs stāvu zemāk nekādi nejaudāja aizmigt. Viņš gulēja un gaidīja, cerēdams, ka kuru katru brīdi pagrie-zīsies durvju rokturis, atskanēs klusi soji — un tumšajā istabā ielavīsies Frensisa.

Taču durvju rokturis nepagriezās un nebija dzirdamas nekādas skaņas, ja neskaita atsperu čīkstēšanu, viņam grozoties no vieniem sāniem uz otriem.

Viņš bija teicis, ka mīl viņu. Tiesa gan, atzīšanās notika spiestā kārtā, tomēr, sacīdams šos vārdus, viņš tiem ticēja. Un vai gan mīlot bija iespējams apjēgt, kad meitene izlikās vai mānījās, vai tad viņai bija iespējams pateikt, ka viņa uzvedās dumji? Bija dzirdēts, ka mīlestība tā aizraujot cilvēku, ka, atzīstoties tajā, viss pārējais zaudējot jēgu. Bija dzirdēts, ka mīlestība esot akla. Nē, šodien viņš nebija akls. Viņš redzēja Frensisu bārā spēlējam melīgu un pretīgu komēdiju un pateica to viņai. Varbūt viņam bija jāmācās savas domas paturēt pie sevis. Tādā gadijumā viņš šobrīd, pulksten divos naktī, negulētu gultā viens.

Viņš alka pēc viņas roku pieskārieniem, viņas ķermeņa. Ja tā nebija mīlestība, tad kas gan cits? Kad viņa gulēja gultā blakus viņam, viņš, neraugoties uz Grētiņas brīdinājumu, nespēja sevi piespiest noticēt, ka viņa atgriezīsies pie vīra vai aizies ar citu vīrieti. Viņam patika uzjautrināties ar pasažierēm uz «Klotildes», kamēr viņu vīri lejā gulēja vai spēlēja kazino, viņam patika iegriezties pie misis Vertemas, bet tā jau nebija mīlestība. Nebija vajadzīga sevišķa pieredze, lai sajustu starpību starp to, kas bija tad un starp to, kas bija tagad ar Frensisu.

р

Viņš atcerējās, kā Frensisa gulēja viņa skavās šaurajā gultā, kā tumsā savijās kopā abu ķermeņi un Frensisa čukstēja: «Es tevi mīlu.» Ko tad tas varēja nozīmēt? Viņš klusu iekunkstējās.

Ar ko aprunāties, lai saprastu viņu un sevi? Ar māti? Viņa droši vien pateiktu, ka viņš, gluži tāpat kā tēvs, ir apkaunojums un nelaime kārtīgai kristiešu ģimenei. Ar tēvoci? Tam viņš visdrizak bija apgrūtinoša nasta, kas saņemta mantojumā, nepateicīgs puišelis, kurš parādās tikai tad, kad kaut kas vajadzīgs. Ar Grētiņu? Jocīgais, kas dabas untuma dēļ apveltīts ar talantu, kuru muļķības un godkārības trūkuma dēļ grasās ierakt zemē. Ar Elīzu? Tai viņš ir naivs, savā vaļā pamests puišelis, kuram vajadzīga palīdzība un mātes mīlestība. Ar Trusi? Labs palīgs uz jahtas, bet viņš nekad nekļūs par tik brīnišķīgu cilvēku kā viņa tēvs. Ar Keitu? Vienu asiņu brālis viņas dēlam, dzīvs un rūgts atgādinājums par mirušo vīru. Ja sakārtotu kaut kādā kārtībā visu šo cilvēku spriedumus par viņu — kas tad viņš būtu par cilvēku?

Varbūt viņš ir tāds tāpēc, ka vēl pārlieku jauns un nav pārliecināts par sevi? Attīstībā atpalicis — kā teica Frensisa? Taču neviens no viņa vienaudžiem droši vien tā nenomokās, visi ir skaidrībā paši ar sevi.

Gulēdams viens pats tumšā istabā, Vezlijs bija skaidrībā tikai tiktāl, ka viņš nepaliks tāds, kā bijis. Taču — kāds viņš būs? Būtu interesanti, ja viņš varētu paraudzīties uz sevi, kad viņam būs divdesmit viens, divdesmit pieci vai varbūt visi trīsdesmit gadi. Diez ko tad viņš par sevi teiktu?

Iespējams, ka pēc tam, kad viņa aizraušanās ar Frensisu pāries, viņš sekos krustmātes padomam un kļūs aktieris. Iemācīsies tēlot ne tikai kameras priekšā, bet — tāpat kā Frensisa — pastāvīgi: katru dienu, katru minūti. Laikam jau viņa ir pārliecināta, ka sabiedrība grib viņu redzēt tieši tādu, bet, ja tas tā, tad lai tā notiek.

Rīt no rīta Vezlijam bija jātēlo neganta un nevaldāma puiša loma. Tas nenācās grūti. Varbūt gadu vai divus viņš ziedos šai profesijai. Šis sākums nudien nebija sliktāks par jebkuru citu.

Kad viņš beidzot iemiga, viņam rādījās sapņos, ka viņš sēž Eliza’s viesistabā, ēd sviestmaizi ar aukstu gaļu un dzer alu, tikai pretī pie galda nesēž vis Eliza, bet gan Frensisa Millere.,

No Bilija Ebota piezīmju grāmatiņas 1971

No jauna sēžos pie rakstāmmašīnas. Slikti paradumi izzūd ar grūtībām. Bez tam šeit pieņemts pēc pusdienām kādu laiciņu nogulēt, bet es pie tā nevaru pierast, un. ja jau nav, ar ko aprunāties, kamdēļ neizrunāties ar sevi? Sā vai tā — nav pamata domāt, ka Franko policija iein-teresēsies par amerikāņu tenisista rakstudarbiem, ja amerikānis, strādādams par treneri šajā bagātnieku paradīzē,, garlaicībā tos- raksta sava prieka pēc. Beļģijā gan viss bija citādi.

Pēc Briseles Spānijas dienvidu klimats tiešām atgādina paradīzi, un atliek tikai pabrīnīties, kādēļ cilvēki, kuriem ir iespējas izvēlēties, turpina dzīvot tālāk Luāras ziemeļpusē.

Atbraucu šurp mazā, vaļējā pežo, kuru Parīzē gadījās nopirkt par pieņemamu cenu no lietotu mašīnu tirgotāja. Tikko šķērsoju Pirenejus, tūdaļ izjutu kādu īpašu prieku — it kā visus šos ciematus, laukus un upes būtu redzējis kādā cilā dzīvē un tagad pēc ilgiem klejojumiem atgrieztos mājās.

Kamēr es klusēju, visai atgādinu spāni. Vai tad nevarēja gadīties, ka F.botu ģimenes locekļi kļuvuši tumšmataini caur kādu grēku, ja temperamentīgie andalūzieši sagrēkojuši tajos laikos, kad Neuzvaramā Armāda gāja bojā pie Anglijas un Skotijas krastiem?

Viesnīca, kurā dzīvoju, ir būvēta pavisam nesen, paies vēl gadi desmit, kamēr to pamazām sāks bojāt vējš un ūdens. Man ir ērts, plašs numurs ar skatu uz golfa laukumiem un jūru. Bez iesācējiem un tūļām, kurus es apmācu spēlēt tenisu, te ir ari spēcīgi spēlētāji, ari ar viņiem ik dienas pāris stundu var pasist bumbiņu. Esmu neizvēlīgs cilvēks ar nepārspīlētu gaumi.

Spāņi ir skaisti, patīkami un laipni — visai ass kontrasts pēc amerikāņu armijas. Daudzi šurp atbraukuši vienkārši atpūsties un cenšas izrādīt savas labākās īpašības. Pagaidām mani vēl neviens nav apvainojis, nedz ari izsaucis uz divkauju, neliek man noskatīties vēršu cīņas vai piedalīties pastāvošās iekārtas graušanā.

Pret dāmām cenšos izturēties vislielākajā mērā korekti. Viņu viri vai mīļākie turas notālēm, bet ar lielām aizdomām novēro jauno amerikāņu sportistu, kas puspliks ik dienas vismaz kādu stundu pavada kopā ar viņu dāmām. Stundu laikā viņi palaikam drūmā izskatā parādās pie korta. Man nemaz negribas, lai mani ar kaunu padzen no pilsētas par to. ka esmu laupījis godu kādai spāņu džentlmeņa sievai vai mīļākajai. Man nav nodoma nokļūt nepatīkamā situācijā.

Pēc Monikas vecpuiša dzīves prieki ir sevišķi patīkami. Neciešu tračus — kā gultā, tā ārpus tās.

Esmu teicami iededzis un lieliskā formā. Man maksā ļoti labi, ir ari papildienākumi. Jau uzkrājusies ievērojama naudas summa — pirmoreiz dzīvē.

Te gandrīz ik vakaru rīko ballītes, mani aicina uz itin visām. Droši vien. tāpēc, ka esmu tikai nesen ieradies. Cenšos nedzert pārāk daudz un nerunāt ne ar vienu dāmu ilgāk'par piecpadsmit minūtēm. Jau esmu apguvis spāņu valodu tik labi, ka saprotu lielāko daļu no niknajiem politiskajiem strīdiem. Te bieži runā par asinsizliešanas draudiem, ekspropriācijām, komunismu un Spānijas nākotni pēc vecā nāves. Es turu mēli aiz zobiem, pateikdamies liktenim, ka esmu pārcēlies — lai ari uz īsu laiciņu — uz šo brīnišķīgo zemi, kura pilnīgi atbilst manam temperamentam; izsaku savas domas tikai vislielākās nepieciešamības gadījumos — piemēram, kā turēt raketi, izpildot servi.

Man vēlreiz nākas nepiekrist tēva apgalvojumam, ka esmu dzimis neveiksminieku ģimenē.

Māte atrakstīja man dažas vēstules. Tāpat kā agrāk, adresi viņa uzzināja no mana tēva, kuram es rakstu ar to godkāro pārliecību, ka vienīgi manas vēstules uztur viņu šajā pasaulē un neļauj viņam mesties Mičigana ezerā. Mātes vēstules kļuvušas manāmi mīļākas. Viņa, kā liekas, iedomājusies, ka es nepaliku armijā viņas dēļ, un uzskata to par apliecinājumu, ka beidzot esmu sasniedzis ilgi gaidīto briedumu. Tagad viņa parakstās «tevi mīlošā māmiņa». Daudzus gadus viņa parakstījās vienkārši «mamma», tādējādi parādot man savu nepatiku. Atbildēju viņai ar tādu pašu laipnību un parakstīju vēstules «tevi mīlošais Bilijs».

Viņa raksta, ka viņai ļoti patīkot darboties režijā; tas mani it nemaz nepārsteidz — viņa allaž centusies izko-piandēt visus savā apkārtnē. .Viņa pacilāti apraksta man

brālēna Vezlija aktierdotibas. Tā ir profesija, par kuru man būtu derejis padomāt jau agrāk, jo es ne sliktāk par citiem protu būt gan atklāts, gan melīgs, taču tagad diemžēl ir par vēlu. Māte raksta, ka Vezlijs gribot mani apmeklēt. Ko lai saku viņam satiekoties? Laipni lūdzu, cie-tējbrāl?

Ak Dievs! Ir pagājušas divas dienas kopš iepriekšējām piezīmēm, un šeit ir parādījusies Monika, kuru pavada pavecāks vācu biznesmenis, kas nodarbojas ar saldētu produktu tirdzniecību. Viņai šobrīd ir uzplaukuma periods — viņa tērpusies dārgās lupatās, skaisti safrizēta. Izliekas, ka mēs neesam pazīstami, bet, jādomā, tas ir klusums pirms vētras. Visu laiku domāju par to, ka vajadzētu laisties lapās.

Paspēlēju dažas partijas cilvēkam., kuru biju uzvarējis sešas dienas pēc kārtas.

Tradicionālajā ballītē Ņujorkas studijas filmēšanas paviljonā operators Fredijs Kāns pēdējās filmēšanas dienas beigās, pacēlis Grētiņas roku, diriģēja viņai slavas dziesmu. Aktieri, studijas darbinieki un uzaicinātie draugi dziedāja skaļi un no visas sirds. Grētiņai gribējās gan smieties, gan raudāt. Ida Kohena par godu šim gadījumam bija safrizējusies un neslēpa prieka asaras. Kāns pasniedza Grētiņai pulksteni — aktieru dāvanu, kura iegādei tikai Vezlijs bija iedevis piecdesmit dolārus, — un palūdza Grētiņu teikt dažus vārdus.

— Liels paldies jums visiem, paldies, — Grētiņa iesāka mazliet trīcošā balsī, — jūs visi strādājāt teicami, gribu pateikties katram no jums atsevišķi un arī visiem kopā par to, ka palīdzējāt, atbalstīdami manu pirmo mēģinājumu režijā. Tiesa, Holivudā mēdz teikt: «Parādiet man laimīgu filmēšanas grupu — un es parādīšu jums pretīgu filmu.»

Atskanēja smiekli un skaļi izsaucieni: «Tas nav par mums!»

Grētiņa pacēla roku, pieprasīdama klusumu.

— Jums visiem darbs pie šīs filmas ir galā; ceru, ka jūs turpmāk gaida interesantākas un ievērojamākas filmas, kad jūsu kļūdas aizmirsīsies, toties panākumi paliks atmiņā mūžīgi vai vismaz līdz tam laikam, kad Akadēmija piespriedīs jums balvas. Turpretī dažiem no mums—■ tiem, kuri nodarbojas ar montāžu, filmas ieskaņošanu,

komponistiem un mūziķiem, tāpat misteram Kohenam, kuram uzticēts nepateicīgais darbs — pārdot filmu demonstrēšanai, — viss vēl tikai sākas. Novēliet mums panākumus, tāpēc ka priekšā ir intensīva darba mēneši; atkarībā no tā, kā mēs šo darbu paveiksim, mūs gaida panākumi vai izgāšanās, — viņa runāja pieticīgi, taču Vezlijs, kas stāvēja turpat netālu, varēja saskatīt viņas acis uzvaras prieka mirdzumu. — Ida, — viņa teica, — beidz raudāt. Sīs taču nav bēres. — Ida iešņukstējās. Kāds pasniedza Grētiņai viskija glāzi, un viņa pacēla to. — Par jums visiem — no pašiem vecākajiem līdz... — viņa pagriezās pret Vezliju, — līdz visjaunākajiem.

Vezlijs, kas arī turēja rokā viskija glāzi, kurai pagaidām vēl nebija pieskāries, pacēla to kopā ar visiem. Viņš nesmaidīja, un viņa seja nestaroja sajūsmā, jo tikko bija redzējis, kā Frensisa Millere un viņas vīrs saskandināja un saskūpstījās. Pēc tā vakara Portfilipas bārā Vezlijs un Frensisa salīga mieru, viņa atkal viesnīcā nāca pie viņa, bet viņš vairākas reizes palika pa nakti viņas Ņujorkas dzīvoklī, kad viņiem sākās filmēšana paviljonā. Taču pirms trim dienām no Kalifornijas atbrauca viņas vīrs — sportiska izskata gaišmatis, pietiekoši skaists pat pēc Holivudas standartiem. Redzēdams, ar kādiem skatieniem apmainās Frensisa un viņas vīrs un cik maigi viņi saskūpstās, Vezlijs nožēloja, ka nācis uz šo ballīti.

Eliza arī bija te, lai gan viņš dekorāciju ēnā nejaudāja viņu saskatīt. Kā parasti, viņa centās nepievērst sev apkārtējo cilvēku uzmanību. Pēc tam kad viņš dažas naktis nebija nakšņojis dzīvoklī, viņa sāka izturēties diezgan savādi, runāja ar viņu oficiāli, ar pārākuma pieskaņu balsī. Kad viņš pateica par ballīti, viņa atbildēja, ka ļoti vēlētos piedalīties, jo viņa nekad neesot bijusi tādās ballītēs kinostudijas paviljonā. Viņš ielūdza Elizu, gribēdams viņai sagādāt patīkamu vakaru, taču viņam tas nenācās viegli. Droši vien gadu gaitā, domāja viņš, cenzdamies neskatīties uz Frensisu un viņas vīru, varēs iemācīties, kā uzvesties tamlīdzīgās situācijās.

Vezlijs iesūca lielu viskija malku ar sodas ūdeni un pie tam atcerējās, ka pēdējoreiz dzēra viskiju Kannās, bārā «La Porte Rose». Viskijam bija patīkama garša, un viņš iesūca vēl vienu malku.

Grētiņa staigāja pa filmēšanas laukumu — kādam spieda roku, kādu citu skūpstīja uz vaiga, daudzām sievietēm bija asaras acīs. Neviens negāja prom, it kā gri-

bētu saglabāt bijušās attiecības, kas izveidojušās kopīgā darba laikā. Vezlijs dzirdēja, kā padzīvojusi raksturlomu tēlotāja teica Grētiņai:

— Lai Dievs jūs svētī, dārgā, labāk nekā bija jau vairs nevar būt.

Vezlijs pabrīnījās, ka pierasts aktiera darbs kopējā filmas uzņemšanā spēj izraisīt tik daudz emociju. Viņš ar prieku bija piedalījies filmēšanā, tomēr viņam bija vienalga, vai vēlāk satiks kādu no grupas, izņemot Frensisu un Grētiņu, vai ne. Varbūt, neraugoties uz Grētiņas sacīto, viņš tomēr nebija dzimis aktieris?

— Vezlij Džordeik, man bez tevis būs garš laiks! — teica Grētiņa, piegājusi pie viņa un noskūpstījusi puisi uz vaiga. Vezlijs redzēja, ka viņa saka patiesību.

— Jūs ļoti labi runājāt.

— Paldies tev, mīļais, — viņa pateicās, turpinādama lūkoties apkārt — tā, it kā kādu meklētu. — Vezlij, vai Rūdolfs tev neteica, ka aizkavēsies vai vispār neatnāks?

— Nē, neteica. — Pēdējās filmēšanas dienās tēvocis Rūdolfs bija viņam pateicis tikai to, ka, pēc Antibas advokāta sacītā, viņš varot atgriezties Francijā. Biļeti Vezlijs pagaidām vēl nebija nopircis. Kaut arī viņš negribēja sev atzīties, taču aizbraukt no Amerikas viņš vēl nebija gatavs — pārāk daudzi jautājumi te paliktu neatrisināti.

— Viņš šodien atkal, taisījās braukt uz Konektikutu kopā ar misteru Donelli, — teica Grētiņa, turpinādama lūkoties pāri viesu galvām, — bet apsolījās atgriezties ap pulksten pieciem. Tagad jau ir pāri septiņiem. Tas nemaz pēc viņa neizskatās. Es tagad nevaru no šejienes aiziet, esi tik labs, piezvani uz viesnīcu un uzzini, vai viņš nav lūdzis ko pateikt.

— Tūlīt piezvanīšu, — sacīja Vezlijs un devās pie tele-fonautomāta aiz uzņemšanas laukuma. Tēvocis parasti rezervēja sev numuru viesnīcā «Aigonquin» un pārgulēja tur, kad viņam nācās aizkavēties Ņujorkā.

Vezlijam iznāca gaidīt — pa telefonu, skaļi ķiķinādama, valodoja Frensisa. Viņš pagāja nost, lai nedzirdētu, par ko viņa tērzē. Tomēr viņa nesteidzās aiziet un visu laiku meta automātā desmitcentu monētas. Viņš bija paņēmis sev līdzi glāzi viskija un tad, kad Frensisa beidza sarunu, izdzēra visu bez atlikuma. Viņas balss skaņas satraukts, viņš ietiepīgi atkārtoja: «Vairs nekad mūžā!» — lai gan pats saprata, ka melo.

Beigās pasmējusies, Frensisa pakarināja klausuli un devās uz paviljona durvīm, kur stāvēja Vezlijs.

— Ahā, — viņa teica, vēlreiz pasmējusies, — brīnumbērns ir mūžam gatavs.

— Vienkārši man jāzvana pa telefonu, bet vispirms. .. — Viņš pēkšņi saķēra meiteni un noskūpstīja uz lūpām.

— Beidzot tu no aktieriem esi kaut ko iemāgījies. Piemēram, parādīt savu kaislību vīra klātbūtnē, — viņas balss no izdzertā viskija bija nedaudz aizsmakusi.

— Kad mēs tiksimies? — Vezlijs nelaida viņu vajā, noturēdams ar spēku..

— Kas to lai zina? — izsmejoši noteica Frensisa. — Varbūt nekad, varbūt tad, kad tu paaugsies.

— Tu taču to nedomā nopietni?

— Neviens nezina, ko es īstenībā domāju. Arī es pati to nezinu. Gribu dot tev labu padomu. Mēs labi papriecājāmies, bet tagad tev tas jāaizmirst.

Paviljona durvis atvērās — un viņi ieraudzīja Frensi-sas vīru.

— Laid viņu vaļā.

Vezlijs palaida meiteni un nedaudz atkāpās.

— Es zinu, ar ko jūs visu laiku nodarbojāties. Palais-tuve.

— Džek, lūdzu, nomierinies, — rūpīgi izrunādama vār* dus, sacīja Frensisa.

Vīrs iecirta viņai pļauku.

— Bet, kas attiecas uz tevi, iznireli, — viņš teica Vez_1 lijām, — ja vēl manīšu, ka tu tinies apkārt manai sievai apgriezīšu tev sprandu.

— Supermens, — nicīgi noteica Frensisa. Viņa pat ne pieskārās ar roku vaigam, it kā vīrs viņai nemaz nebūti pieskāries. — Vienmēr un visur, izņemot gultu.

Viņš dziļi ievilka elpu un no jauna — vēl stiprāk -r iesita viņai pa vaigu.

Tomēr Frensisa arī šoreiz nepacēla roku pie vaiga.

— Tu esi tāds pats cūka kā tavi spiegi.

Vīrs saķēra viņu aiz rokas.

— Tagad tu nāksi man līdzi un smaidīsi — tāpēc, ka tavs vīrs, kuru rietumpiekrastē aizkavēja darīšanas, ir ticis uz Ņujorku, lai pavadītu kopā ar tevi nedēļas nogali.

— Kā vēlies, cūci, — atbildēja Frensisa. Viņa paņēma vīru zem rokas un, uz Vezliju nepaskatījusies, kopā ar

vīru devās atpakaļ uz paviljonu, kur tagad spēlēja mūzika un dejoja pāri.

Vezlijs stāvēja nekustēdamies, viņa seja raustījās. Pēc tam viņš saspieda tukšo plastmasas glāzi un svieda to pret sienu. Tā viņš stāvēja vairākas minūtes, līdz sajuta, ka vairs nemetīsies abiem pakaļ un negrābs to cilvēku aiz rīkles.

Pārliecinājies, ka balss netrīc, viņš piezvanīja uz viesnīcu. Komutatora telefoniste pasacīja, ka misters Džor-deiks neesot licis nevienam neko pateikt. Vezlijs vēl laiciņu pastāvēja pie telefona, pēc tam atgriezās paviljonā, sameklēja krustmāti un nodeva viņai telefonistes ziņojumu. Pēc tam viņš piegāja pie bāra, pasūtīja viskiju, izdzēra pasniegto glāzi, pasūtīja vēl vienu. Pēkšņi viņš sajuta rokas pieskārienu savam plecam. Pagriezies viņš ieraudzīja blakām Elizu. Viņas sejā bija tā pati augstprātīgā profesionālas medmāsas izteiksme, kas viņu tā biedēja.

— Man liekas, — Eliza mierīgi sacīja, — tev nenāktu par sliktu savest sevi kārtībā. Tev visa seja noziesta ar i lūpu krāsu.

— Paldies, — viņš kokainā balsī atbildēja, izvilkdams kabatas lakatu un noslaucīdams ar to lūpas un vaigus.

— Vai tā ir labāk?

— Jā, daudz labāk. Tā, man laiks iet. Esmu pārliecinājusies, ka kinoaktieru ballītes ir tikpat ikdienišķas kā visas citas, lai arī par tām stāsta diez ko.

— Arlabunakti, — teica Vezlijs. Viņam gribējās lūgt piedošanu, gribējās, lai viņas acis vairs nebūtu aukstas un svešas, taču viņš neprata ne to pateikt vārdos, ne izskaidrot, par ko būtu jālūdz piedošana. — Pagaidām. Gan jau vēlāk saredzēsimies.

— Var jau būt.

Mans Dievs, viņš nodomāja, ko es izdarīju! Laiks aiz- ; vākties no Ņujorkas. ii

Viņš atkal pagriezās pret leti un pa-sūtīja sev viskiju.

Kad viņš pastiepa roku pēc glāzes, pie viņa pienāca Rū- ' dolfs.

— Vai labi pavadāt laiku, mister Džordeik?

— Brīnišķīgi. Grētiņa jūs meklē. Viņa uztraucas. Pat lūdza, lai piezvanu uz viesnīcu.

— Man nācās aizkavēties. Iešu pameklēt viņu. Bet pēc tam gribu ar tevi parunāties. Kur tu būsi?

— Šeit.

Rūdolfs sadrūma.

.

— Nesteidzies, puisīt, — viņš noteica, — Ņujorkā vis» kija pudeli atradīsi arī rīt no rīta, ja pameklēsi.

Viņš draudzīgi uzsita Vezlijam uz pleca un devās meklēt Grētiņu.

Rūdolfs pamanīja viņu otrpus laukumam, kur dejoja pāri. Grētiņa runājās ar scenāristu Ričardu Senfordu. Rūdolfs nodomāja, ka Senfords nekad nešķiras no nemainīgās jakas un vilnas krekla ar atpogāto apkakli — pat par godu savas pirmās filmas pabeigšanai.

— Visvairāk mani uztrauc tas, — Senfords nopietni teica, — ka materiālā, kuru es pagaidām esmu noskatījies, trūkst filmas varones liela mēroga uzņēmumu, bet vidējiem pietrūkst izteiksmīguma un ...

— Dārgais Ričard, — sacīja Grētiņa, — baidos, ka jūs līdzīgi citiem scenāristiem aizraujaties ar aktrises ārējiem jaukumiem, nevis ar viņas spējām.

Senfords nosarka.

— Tas atkrīt, — viņš nomurmināja, — es ar viņu tikpat kā nerunāju.

— Toties viņa ar jums runā, — teica Grētiņa. — Ja ir darīšana ar tādu jaunu sievieti, ar to pietiek. Jūtu jums līdzi tāpēc, ka citu darīšanu dē| viņa jums nepiegriež nekādu vērību.

— Jūs mani nenovērtējat, — Senfords apvainojās.

— Sī problēma nodarbina mākslas kalpus vairāk nekā piectūkstoš gadu. Pie tās jūs vēl pieradīsiet.

— Mes ar jums neesam draudzīgās attiecībās. Jūs vienkārši kaitina tas, ka es esmu vīrietis. Jutu to kopš paša sākuma.

— Pirmkārt, tas neattiecas uz lietu, otrkārt — tās ir pilnīgas blēņas. Ja jūs pats vēl to neapjēdzat, tad Jaujiet jums pateikt, jaunais cilvēk, ka mākslas pamatā nemēdz būt draudzīgas attiecības.

— Jūs vienkārši esat ļauna, novecojoša sieviete, — mēnešiem krātais sašutums izlauzās uz āru, — tas, kā jums trūkst, ir kārtīgs vīrs. Diemžēl neatrodas neviens pieklājīgs cilvēks, kas gribētu jums palīdzēt.

Grētiņa izberzēja acis, pēc tam atbildēja;

— Jūs esat talantīgs, bet nepatīkams jauneklis. Ar gadiem jūs kļūsiet mazāk netīkams un, iespējams, arī mazāk^1 talantīgs.

— Kāpēc jūs mani apvainojat?

— Mūsu profesijā, — Grētiņa sacīja, — apvainojumiem nav nekādas nozīmes. Jūs mani kaitināt. Kā šķiet, es jūs

ari. Tomēr — tarr^visam nav nekādas nozīmes. Taču, dārgais Ričard, — viņa viegli pieskārās jaunekja vaigam, vienlaikus gan laipni, gan brīdinoši, — apsolu jums pakalpot pēc labākās sirdsapziņas. Vairāk neprasiet. Apsolu tik daudz skatu un jūtu šajā filmā, cik skatītājs spēs izturēt. Ar mūsu varoni ir tā, ka runa nav par viņas reto -parādīšanos uz ekrāna, bet par cenšanos nerādīt viņu pārāk bieži.

— Jums uz visiem jautājumiem ir gatava atbilde. Strīdā ar jums man ne reizi nav izdevies gūt virsroku. Kinzella mani brīdināja ...

— Kā iet mūsu dārgajam Evensam? — Grētiņa pēkšņi jautāja.

— Labi, — Senfords samulsis mīņājās no vienas kājas uz otru. — Viņš man piedāvāja rakstīt scenāriju jaunajai filmai.

— Vai tas nozīmē, ka jūs esat ceļā uz Holivudu?

— Visā visumā ... jā.

— Ļoti priecājos par jums abiem, dūs, bez šaubām, būsiet viens ar otru apmierināti. Bet tagad atvainojiet, man jāparunā ar brāli.

Senfords bezcerīgi pašūpoja galvu. Kad viņa nokļuva līdz Rūdolfam, tas smējās,

— Par ko tu tā?

— Redzēju, kāda sejas izteiksme bija tam jauneklim, kad tu viņu atšuvi.

Grētiņa savilka seju grimasē.

— Mēs nodarbojamies ar lietām, kas prasa visu radošo spēku sasprindzinājumu, cenšamies pēc iespējas viens otru apvainot. Viena filma — un viņš sevi jau uzskata par galveno redaktoru <rCahier du cinetna» kinožur-nālā. Pazudusī dvēsele. Bet nav liela nelaime. Amerika ir pilna talantu, kuri spēj radīt tikai vienu vienīgu darbu. Bet kur tu biji visu šo laiku? Es jau uztraucos.

— Mums ir nepatikšanas Konektikutā. Donelli gatavs kost sev rokās. Izskatās, ka mūsu projekts brūk kopā.

— Kādēļ? Kas to saka?

— Kaut kāda draņķīga vides aizsardzības biedrība ierosinājusi pret mums lietu — pieprasa pārtraukt celtniecības darbus. Mēs veselu'dienu pavadījām kopā ar advokātiem.

■— Es domāju, ka viss būs kārtībā.

— Es ari tā domāju — līdz vakardienai. Mēs taču pirkām pamestu fermera zemesgabalu. Bet tagad mums saka, ka ŠT esot dārga, aizsargājama zeme, kur pilns retiem putniem, brīnišķīgiem briežiem un varen jaukām čūskām. Pēdējos gados pat redzēti trīs lūši. Vecīšu aplaimotāji izrādījās par pilsētas ierāvējiem, kuri mērķtiecīgi bendē dabu suverēnajā Konektikutas štatā, pie tam vēl nepārspējamo lūšu nīdētāji, — viņš izsmejoši pašūpoja galvu.

— Bet ko saka advokāti?

— Ka beigu beigās, ja arī prāvu vinnēsim, tiesājoties paies gadi. Donelli gandrīz vai raudāja aiz sašutuma, kad saprata, cik ilgu laiku mūsu nauda būs iesaldēta,

— Bet kur viņš ir?

— Noliku viņu gulēt — viņš bija galīgi piedzēries. Rīt viņam garastāvoklis būs vēl bēdīgāks. Jā, un vēl kas. Vakar man zvanīja no Kalifornijas viens pazīstams aģents vārdā Boens.

— Es arī viņu pazīstu, — teica Grētiņa, — viņam ir

solīds kantoris.

— Viņš saka, ka esot dzirdējis par Vezliju un varot nodrošināt viņam izdevīgu kontraktu. Ja Vezlijs ir nodomājis turpināt savu aktiera karjeru, tad viņam noteikti būs vajadzīgs aģents, bet Boens ne par mata tiesu nav sliktāks par citiem. Gribu ar Vezliju parunāt.

— Pēdējā reizē, kad viņu redzēju, viņš bija viscaur noziests ar lūpukrāsu un metās uzbrukumā bāram.

— Es arī viņu tur redzēju. Mēģināšu dot viņam labu tēvoča padomu. — Rūdolfs pieliecās un noskūpstīja Grē-tiņu uz vaiga. — Apsveicu tevi. Tu teicami pastrādāji. Tā uzskata ne tikai tavs brālis vien.

Viņš atkal devās bāra virzienā, bet Vezlija tur nebija. Bārmenis sacīja, ka viņš aizgājis pirms pāris minūtēm.

Kad ienāca Vezlijs, Eliza sēdēja viesistabā un lasīja. Mājupceļā viņš iegriezās vēl divos bāros, kur bija tik tumšs, ka neviens neprasīja, cik viņam gadu. Mājupgā-jiens kājām izrādījās visai sarežģīts: ietve nesaprotami kārtā visu laiku slīdēja ārā no kājapakšas, bet, ejot pāri ielai, traucēja ietvju apmales.

— Labvakar, — viņš drūmi sveicināja Elizu.

— Labvakar, — viņa atbildēja, nepaceldama acis no grāmatas. Viņš ievēroja, ka dīvāns nav uzklāts kā parasti. Viņam bija savāda sajūta — it kā viņš skatītu savā priekšā nevis Elizu, bet viņas atspulgu sīkiem vilnīšiem izraibinātā ūdens virsmā.

Mēģinot apsēsties, viņš nepareizi aplēsa attālumu un gandrīz vai nokrita. Bet pēc tam blenza Elizā, kura joprojām peldēja viņa acu priekšā.

— No manis nekas derīgs neiznāks. Tu velti tērē savu laiku.

— Pirmkārt, tu esi piedzēries, bet otrkārt, es savu laiku netērēju.

— Rīt, — viņš teica, un paša balss skaņa viņam likās tāla un savāda, — atdošu tev visu parādu līdz pēdējam centam un aiz ... aiz ... aizbraukšu no šejienes.

— Kaut vai tūlit, — teica Eliza, vēl arvien lūkodamās grāmatā. — Esmu pārliecināta, ka tev nebūs grūti atrast citu vietu, kur pavadit nakti. Par naudu nav ko runāt. Tu man neko neesi parādā. Viss, ko es tavā labā darīju, netika darīts naudas dēj.

Puisis lūkojās viņā, ar pūlēm jaudādams viņu saskatīt.

—■ Vai tu neiebildīsi, ja pateikšu paldies?

— Es Iebilstu pret visu, ko tu man varētu sacīt, — viņa noteica, — Holivudas jampampiņš.

— Nekad neesmu bijis Holivudā, pat Kalifornijā ne, — viņš muļķīgi atbildēja.

— Pie palaistuvēm gan bijil — Viņa nosvieda grāmatu uz grīdas. — Kāda velna pēc es te lasu to nolādēto grāmatu?

— Es domāju, ka tu man esi... tā.,, kā māsa.

— Es tev neesmu māsa.

Vezlijs meklēja vārdus, taču domas un mēle neklausīja.

— Tu teici, ka es mirstu. Tavā grāmatā. Tu gribi, lai es uzvedos priekšzīmīgi un mirstu. Tu gribi no manis pārāk daudz....

— Ak Dievs! — Viņa saķēra puiša galvu un piespieda sev klāt. — Piedod man. Es negribu, lai tu mirtu, Vezlij. Goda vārds.

— Visi grib no manis kaut ko tādu, ko es nevaru dot,— teica Vezlijs. — Es nezinu, kur es būšu. Meklē mani rit atrasto mantu galdā.

— Es tevi lūdzu, Vezlij. Nerunā tā.

— Tu kādreiz teici, ka zodz daļu no manas dvēseles... Es klausos, kā tu pa naktīm klabini rakstāmmašīnu, un saku sev: «Tur aiziet vēl viena daļiņa.»

— Ak, lūdzu, mīļais... — Viņa vēl ciešāk piespieda puiša galvu sev klāt, lai viņš neko vairāk nevarētu pateikt. — Tu ar tādiem vārdiem mani galini nost.

— Visi to vien dara kā mani kaunina. Ko visu es šodien nepieredzēju... un tagad vēl tu... neesmu attaisnojis tavas cerības. Es to zinu, bet...

— Kuš-š-š, mīļumiņ.

— Es tevi mīlu, — viņš teica.

Viņa pievilka puisi sev klāt. Un piepeši iesmējās.

— Cik laika tev vajadzēja, lai to man pateiktul?

Viņa aptupās uz ceļiem un maigi viņu noskūpstīja.

. — Es tevi mīlu.

— Tev ir briesmīgs izskats.

— Es arī jūtos šausmīgi. Otro reizi dzīvē esmu piedzēries. Piedod, lūdzu, bet es tūlīt vemšu. — Viņš piecēlās stāvus un ar nedrošām kājām steberēja uz tualeti.

Vezlijs vēma, tomēr vieglāk viņam nekļuva. Viņš lēnf izģērbās, ilgi tīrīja zobus, bet pēc tam palīda zem aukstas dušas. Slaukoties dvielī, viņa sajūtas nedaudz uzlabojās, lai gan galvu varēja pagriezt tikai ar grūtībām, turpretī! kuņģī bija tāda sajūta, it kā viņš būtu sarijies naglas. Vezlijs uzvilka peldmēteli, kuru viņam bija nopirkusi Eliza, .un ar slapjiem matiem gāja atpakaļ uz viesistabu, turēdamies pie sienas.

Viesistaba bija tukša, dīvāns vēl aizvien nebija saklāts.

— Es esmu te, — no guļamistabas bija dzirdama Eli-zas balss. — Šodien tev nenāksies gulēt uz dīvāna.

Viņš iegāja guļamistabā. Tur dega tikai maza nakts-lampiņa un valdīja puskrēsla, bet Eliza gulēja zem segas platajā gultā, bet viņa redzeslokā viss vēl aizvien turpināja viļņoties.

— Nāc šurp, zem segas..,

Nenovelkot peldmēteli, viņš grasījās apgulties.

— Velc nost to pretīgo lupatu.

— Izslēdz gaismu.

Viena vienīga doma par to, ka Eliza Larkina, šī kautrīgā jaunava, ieraudzīs viņu kailu, stipri satrauca viņu.

Viņa iesmējās un nodzēsa gaismiļ.

8

No Bilija Ebota piezīmju grāmatiņas

Viņa aizvien vēl ir šeit.

Tomēr pagaidām izliekas mani nepazīstam. Cik no« protu, viņa un viņas saldēto produktu tirgotājs no Disel-dorfas ne ar vienu nerunā — ne reizes neesmu viņus te-

āzējis citu viesu sabiedrībā. Ballītēs mēs līdz šim neesam tikušies. Viņš katru dienu spēlē golfu. Viesnīcas reģistrā viņa saucas «senjorita Monika Hitimane» — nebūt ne savā uzvārdā. Kad mēs nejauši tiekamies — neatkarīgi no tā, vai viņa ir viena vai kopā ar savu draugu, — mēs pa-ejam viens otram garām kā sveši, tikai mani tad pārņem tāds ledains aukstums, it kā es peldētu gar milzīgu le-duskalnu.

Laiku pa laikam — reizēm viena, reizēm kopā ar savu draugu —.viņa parādās tenisa kortu tuvumā un apstājas paskatīties spēli.

Ar katru dienu es spēlēju aizvien sliktāk.

Pie tam ir radies vēl kāds sarežģījums. Mani lenc, ja tā var izteikties, jauniņa spāniete vārdā Karmena (vai tiešām neizdosies atbrīvoties no tik pazīstamā meldiņa?). Viņa nikni un nepagurstoši spēlē tenisu. Dzimusi viņa Barselonā, kur viņas tēvs, kā man kļuva zināms, ieņēmis augstu posteni fratikistu valdībā. Reizēm viņš meitu pavada — stalts, sirms džentlmenis ar skarbu seju.

Viņai ir divdesmit gadu, bīstami tumšas acis, gaiši mati un kustības kā tīģerienei gan kortā, gan ari ārpus tā. Rodas iespaids, ka viņa nolēmusi neatpalikt no operas varones. Vienspēlē viņa mani galīgi notrenkā. Pēc spēles — un vispār katrā izdevīgā gadījumā — viņa aicina mani iedzert un uztic visādus noslēpumus, kurus man nav nekādas vēlēšanās uzzināt. Viņa mācījusies Anglijā un labi runā angliski, tiesa gan, ar pamatīgu akcentu. Viņas klātbūtnē es tēloju savu muļķīgo sportista lomu, bet viņa — tā viņa saka — redz man cauri; baidos, ka tā tiešām ir. Viņa man pastāstīja, ka viņas tēvs, lai gan ir katalonie-tis, tomēr cīnījies Franko pusē, atbalstīdams tos pašus uzskatus, kurds pauduši Ferdinands un Izabella, kuri izraidīja no Spānijas maurus un ebrejus. Viņa dievina savu tēvu, tomēr bieži izved viņu no pacietības, runādama ar viņu kataloniski. Viņas vārdiem runājot, viņa jutīšoties laimīga tikai tad, kad virs Barselonas plīvos Katalonijas karogs un «viņas dzimtenes» dzejnieki sāks par to rakstīt vārsmas šajā valodā. Viņa ar Moniku, kura tāpat lielu lomu piešķir Eiropas sadalījumam pēc lingvistiskām pazīmēm, uzreiz atrastu kopīgu valodu, kaut gan Karmena nav uzspridzinājusi nevienu bumbu. Viņa izplata kaut kādas lapiņas, kuras droši vien nav atļautas ar likumu. Viņai ir brīnišķi lokans augumiņš. Es nezinu, cik ilgi vēl jaudāšu izturēt šo aplenkumu, lai kā baidos no viņas tēva,

kurš mani vēro, kaut ari ļoti, loti reti, auksti un alzdo-migl. Karmena saka, ka viņš ar aizdomām izturoties pret visiem ārzemniekiem, it īpaši pret amerikāņiem, taču es nespēju tikt vaļā no sajūtas, ka viņa antipātijas izraisa ne tikai šovinistiski apsvērumi vien.

Karmena līdzinās spānietēm, kuru fotogrāfijas bieži re-dzamas spāņu presē. Viņas parasti stāv pie barjeras, bet matadori viņām par godu nodur vēršus. Viņas nemaz ne• izskatās pēc tām meitenēm, kuras Amerikā izplata uzsaukumus.

Vēl kāda līdzība ar Moniku — no viņas nemūžam neiznāktu kārtīga sieva.

Nākamā diena izrādījās Bilijam Ebotam visai nepatīkama. Monika atnāca uz kortu ar savu draugu un pierak-' stijās uz nodarbībām.— uz veselu nedēļu, ik dienas pulksten vienpadsmitos no rīta.

Bilijs pasniedza viņai pirmo stundu. Viņa bija bezcerīga. Parunāties ar viņu neizdevās, jo visas četrdesmit piecas minūtes viņas draugs sēdēja pie korta un skatījās, kā viņi spēlē. Viņa sauca Biliju par «misteru Ebotu», bet viņš uzrunāja viņu «senjorita Hitimane». Piespēlējot viņai bumbiņas, kuras viņa lielākoties palaida garām, viņš domāja, ka vajadzētu viņu paaicināt malā un pavaicāt, ko viņa taisās uzsākt. Nevarēja taču viņu uz Elfaro atvilināt tīrā nejaušība.

Dienā Bilijs gandrīz vai paspēlēja Karmenai. Viņa bija sapīkusi un spēlēja ļoti agresīvi.

Pēc spēies, kad viņi sēdēja viesnīcas bārā, viņš tai pavaicāja, kas noticis.

— Vai lasījāt rīta avīzes?

-r Nē.

— Pirmajā lappusē ievietota fotogrāfija, kur redzams jūsu admirālis, kas saņem apbalvojumu no Franko.

— Admirālis tādēļ arī pastāv, — viņš atbildēja, paraustīdams plecus. — Atklāti runājot, man nekas nav pretī, ja viņš saņem kādu medaļu, taču tas, ka viņš ar saviem kuģiem — un arī mūsu gaisa spēki ar savām lidmašīnām — atrodas te, man nepavisam nepatīk. Es ilgi dienēju armijā un stipri šaubos; vai krīzes gadījumā no viņiem būs liels labums.

Karmena noblisināja acis.

— Vai tad jūs gribat, lai krievi sagrābj EiroDU?

—■ Ja viņi to vēlētos, tad sen jau būtu Izdarījuši. Mūsu karaspēks Eiropā kaitina viņus, bet ir pārāk mazs, lai stātos krieviem pretī. Kara gadījumā izšķirošā loma būs raķetēm, nevis sauszemes karaspēkam. To ziedos jau pirmajās dienās. Es dienēju šajās daļās un neizjutu tur lielu patikšanu.

— Man vienkārši paveicies, — sarkastiski noteica Kar* mena, — ka man ir personīgais amerikāņu kara eksperts, kas izskaidro īsteno stāvokli.

— 1as viss tiek darīts reklāmas dēj, — Bilijs turpināja. Kāpēc viņš strīdējās? Varbūt tāpēc, ka pēdējā partija beidzās ar 8:6 viņas labā? Iespējams, ka viņam vienkārši bija apnicis, ka pievilcīgas, jaunas sievietes centās viņu izglītot politikā.

—* Karabāzu radīšana visā pasaulē dod militāristiem iespējas rosīties un izspiest kongresam lielu naudu, lai pēc tam braukātu greznās mašīnās un dzīvotu te piecreiz labāk nekā mājās. — Un, visdrīzāk, lai paķircinātu viņu, nevis nopietni, viņš piebilda:

— Ja mēs liktu novilkt formas visiem amerikāņu kareivjiem un nosūtītu viņus uz mājām nodarboties ar ko derīgāku, visi būtu tikai vinnējuši — arī spāņi.

— Vārgie un sliņķi mūždien atrod attaisnojumu savam vārgumam un slinkumam, — sacīja Karmena. — Jāpateicas Dievam, ka visi amerikāņi nav tādi kā jūs. — Viņas pašas politiskie uzskati bija pietiekami sarežģīti. Viņa necieta Franko, neieredzēja komunistus un tagad acīmredzot kopā ar admirāli — amerikāni viņu arī. — Tas, ka amerikānis atrodas šeit, nav nekas sevišķs, bet tas, ka viņš, amerikānis, Jauj sev uzkārt uz krūtīm tādu medaļu, ir netikumīgi. Viena lieta ir aizstāvēt kādu valsti, pavisam cita — atbalstīt pretīgu režīmu. Ja es būtu amerikāniete, es nekavējoties iesniegtu protestu kongresam, valsts departamentam, prezidentam, visās avīzēs. Ja gribat izdarīt kaut ko derīgu, uzrakstiet kaut vai vēstuli «Herald Iribune».

— Cik ilgi es, jūsuprāt, te noturēšos, ja tādu vēstuli publicēs?

— Divdesmit četras stundas. Un tomēr tas derētu.

— Cilvēkam, starp citu, ir arī jāēd.

— Protams, — nievājoši teica Karmena, — tādiem cilvēkiem kā jūs galvenais ir nauda.

— Atļaujiet man jums atgādināt, ka man nav bagāta papucīša kā dažiem maniem paziņām.

— Kā jūs uzdrošināties tā runāt! Spāņi vismaz neizmaina savu dzīvi dolāros un centos.

— Spāņi, kurus es redzu šeit, ir ļoti bagāti un nodarbojas tikai ar savas bagātības vairošanu. Piemēram, pērk olīvkoku birzis un pārvērš tās par slazdiem, lai ķertu tūristus. Arī šo milzīgo jahtu īpašnieki nav nekādi nabagi.

— Tās ir padibenes bez sirdsapziņas. Dara visu, ko liek Franko un viņa banda. Viņiem rūp tikai savas muižas un īpašumi, jahtas un mīļākās, bet pārējie lai cieš badu. Es neesmu komuniste, bet, kad redzu, kā nākas nopūlēties vienkāršajiem jautiņiem, lai pabarotu ģimeni, varu saprast, kāpēc viņi pievēršas komunistiem.

— Tad ko jūs vēlētos — vēl vienu pilsoņkaru? Vēl miljonu nogalināto? Asinis uz ielām?

— Ja tiktāl nonāks, — teica Karmena, — tad vainīgi būs jūsu draugi — jahtu īpašnieki. Protams, ka es to negribu. Es gribu mierīgus un plānveidīgus pārveidojumus. Ja tas ir iespējams Amerikā, kādēļ lai nebūtu šeit?

— Es nenodarbojos ar spāņu nacionālā rakstura studijām, bet esmu dzirdējis, ka jūsu tautieši uzbudinātā stāvoklī mēdz būt ļauni, asinskāri un nevaldāmi.

— Mans Dievs, kā es esmu nogurusi no šādām sarunām, — iesaucās Karmena. — It kā Spānija nozīmētu tikai vēršu cīņas, flagelantus^26 un atriebējus par aizskarto godu. Kāpēc neviens nepiemin vāciešu cietsirdību pēc tā, ko viņi pastrādājuši Eiropā? Vai franču — pēc Napoleona? Es vēl nepieminēju to, ko savā laikā veikuši amerikāņi. Ak jūs, nabaga nožēlojamais tenisist! — Karmena nicīgi paņēma pasniegto rēķinu. — Tā, jūs esat ietaupījis naudu par četrām džina glāzēm ar toniku. Vai jūs nepriecājaties, ka atbraucāt uz cietsirdīgo un trauksmaino Spāniju, lai kļūtu par bagātnieku sulaini?

— Kā liekas, — Bilijs apvainots sacīja, — mums vairāk nevajadzētu tikties. Meklējiet sev citu partneri.

*— Jūs spēlēsiet ar mani tenisu tāpat kā agrāk, jo jums par to maksā. Rīt — tajā pašā laikā. — Viņa izgāja, atstājusi viņu vienu milzīgajā, tukšajā bārā. Mans Dievs, viņš domāja, un es biju iedomājies, ka viņa mani uzkārojusi! Sākumā Monika ar savām bumbām, un tagad vēl šī!

Nākošajā rītā Monika parādījās kortā viena. Bilijarn nācās atzīt, ka viņa izskatījās kā īsta tenisiste — maza, slaida, ar skaistām kājām, īsā tenisa kleitiņā, ar lentu ap galvu, lai neizjuktu kārtīgi sakārtotie mati.

Kad viņi kopā gāja uz kortu, Bilijs klusi pajautāja:

— Monika, bet kādu spēli tu tagad esi sākusi?

— Mister Ebot, mani sauc senjorita Hitimane, — viņa auksti atteica.

— Ja tev būtu vajadzīga tā nauda, kuru es vedu uz Parīzi un... pārējais, tad es tev to visu atdošu. Tiesa gan, tam būs nepieciešams laiciņš, bet es to varēšu izdarīt.,.

— Es nesaprotu, par ko jūs runājat, mister Ebot.

— Atmet taču šo «mister Ebot», — viņš pārskaities sacīja, — vai tad tu nesauci mani vārdā, kad mēs Briselē gulējām vienā gultā?

— Ja jūs, mister Ebot, turpināsiet tādā pašā garā, es būšu spiesta ziņot administrācijai, ka jūs tērējat laiku nevajadzīgai pļāpāšanai tā vietā, lai pildītu savus pienākumus, tas ir, mācītu man tenisa spēli.

— Tu nekad neiemācīsies spēlēt tenisu.

— Tādā gadījumā, — viņa mierīgi teica, — tā būs vēl viena neveiksme, kuru vecumdienās ar nožēlu atcerēties. Bet tagad ar jūsu atļauju es gribētu sākt nodarbību.

Nopūties viņš devās uz korta otru pusi un sāka padot viņai bumbiņas. Viņas atbildes sitieni nebija ne par matu labāki par tiem, kādus viņa izpildīja vakar.

Kad stunda bija beigusies, viņa noteica:

— Pateicos jums. mister Ebot, — un pameta kortu.

Dienā viņš pieveica Karmenu ar rezultātu 6:0, 6:3,

tīši nokausēdams viņu ar labi aprēķinātiem sitieniem, lai piespiestu skraidīt, kamēr viņas seja sāka kūpēt.

— Jūs spēlējat kā pēdējais kastrāts. — Tas bija viss, ko viņa pateica, aiziedama no korta. Viņa neaicināja Bi* liju pasēdēt bārā un viena pati aizgāja uz viesnīcu. No* lūkodamies viņai pakaļ, Bilijs nodomāja, ka Spānija viņam šķiet aizvien mazāk pievilcīga.

Vezlijs ar vilcienu brauca no Londonas uz Batu un priecīgi vēroja pa vagona logu kārtīgās, zaļās Anglijas lauku ainavas. Pēc Amerikas sasprindzinājuma un nenoteiktības pastaigas pa Londonu uz viņu iedarbojās nomierinoši, viņš nevienu te nepazina, un neviens viņam neko nevaicāja. Reiz kādā uzkožamo tirgotavā Vezlijs izdzirda vies* mīlēs balsi, kura ļoti līdzinājās Keitas balsij, un pēkšņi sajuta, cik ļoti viņš ir pēc tās noilgojies. Viņš apēda savu sendviču, aizgāja uz staciju un ar pirmo vilcienu devās uz Batu. Tas tik būs pārsteigums Keitai, kad viņa to ieraudzīs! Un droši vien priecāsies.

Batā viņš pateica taksistam adresi un, sēžot uz pakaļējā sēdekļa, ziņkāri vēroja tīras, sakoptās ieliņas un skaistos namus. Jā, te vis nebija Indianapolisa.

Taksometrs apturēja pie mazas, baltas mājiņas, kura atradās tieši tādu pašu mājiņu rindā. Vezlijs norēķinājās ar taksistu un piezvanīja.

Durvis tūlīt pat atvērās, un neliela auguma sirma sieviete ar priekšautu ap vidu sacīja viņam:

— Sveicināti.

— Sveicināti, mem. Keita mājās?

— Piedodiet, bet kas jūs esat?

— Vezlijs DŽordeiks, mem.

— Ak Dievs! — Sieviete plati pasmaidīja un pastiepa viņam roku — cietu, tulznainu darba cilvēka roku. — Es tik daudz esmu par tevi dzirdējusi! Nāc, nāc iekšā, puisīt. Es esmu Keitas māte.

— Priecājos iepazīties, misis Beilija.

Viņi iegāja mazītiņā viesistabā. Uz grīdas sētiņā spēlējās mazulis.

— Tas ir tavs brālis, — sacīja misis Beilija. •*— Pareizāk sakot, tavs pusbrālis. Viņu sauc par Tomu. t

— Es zinu, — teica Vezlijs, ar interesi aplūkodams mazuli, — varens puika!

— īsts brīnums. Tik jautrs! Vai tēju gribi?

— Nē, pateicos. Vai Keita mājās?

— Darbā. Vari turp aiziet. Bufetē «Ķings Arms», gluži netālu. Ak, kā viņa priecāsies! Vai paliksi uz vakariņām?

— Pagaidām nezinu. Sveicināts, Tomij, — viņš teica, tuvodamies sētiņai — Kā klājas?

Mazulis pasmaidīja un sāka dūdot. Vezlijs pieliecās un pasniedza viņam roku, vispirms pasniegdams vienu pirkstu. Mazulis apsēdās, pēc tam pieķērās pie pirksta, uzslējās un sāka uzvaroši smieties. Tas tik ir ķēriens, Vezlijs nodomāja.

— Tomij, — viņš teica, — tu taču esi spēcīgs puika. — Mazais bija līksms. Varbūt arī viņš pats tādā vecumā jutās līksms. Interesanti, vai brālis ilgi būs tik priecīgs. Pie tādas mātes kā Keita varbūt pat visu mūžu.

— Kur ir tā bufete? — viņš vaicāja. — Kā uz turieni tikt?

— Kad iziesi no mājas, griezies pa kreisi. Tā ir pēc trim kvartāliem no šejienes, tieši uz stūra. — Misis Bei-lija atvēra viņam durvis. Viņa stāvēja puisim blakus, tik tikko sniegdamās viņam līdz pleciem, viņai bija vienkārša, ļoti patīkama seja. — Gribu, lai tu zinātu, Vezlij, — viņa nopietni sacīja, — laiks, kuru mana meita pavadīja kopā ar tavu tēvu, bija labākais laiks viņas dzīvē. Viņa nekad to neaizmirsis. — Sieviete soli atkāpās un pasmaidīja, bet viņš redzēja viņas acis asaras. — Atceries — mēs tev neesam sveši!

— Es noteikti atgriezīšos. Kādam taču jāmāca viņam kriketa vietā spēlēt beisbolu. Kāpēc tas nevarētu būt es?

— Tu esi labs zēns, — iesmējās misis Beilija. — Tieši tāds, kā Keita stāstīja. Tā jau man likās.

Viņa stāvēja pie atvērtajām durvīm un skatījās, kā viņš iet pa saules apspīdēto ielu.

Pulkstenis bija gandrīz trīs, laiks vērt bufeti ciet, un «Kitigs Arms» bija gluži iztukšojies, tikai kāds večuks vēl snauda pie alus kausa uz maza, apaļa galdiņa. Keita maz-gāja glāzes, bet kāds vīrietis, aplicis priekšautu, kārtoja pudeles plauktā.

Vezlijs klusēdams nostājās pie letes, gaidot, kad Keita beigs darbu. Beidzot viņa, galvu nepagriezusi, pavaicāja:

— Ko jūs vēlaties, ser?

Vezlijs iesmējās. v

— Vezlij! — viņa iesaucās. — Cik ilgi tu jau te stāvi?

— Piecpadsmit minūtes. Mirstu aiz slāpēm.

— Vai gribi alu?

— Nē. Es vienkārši gribu paskatīties uz tevi.

— Es izskatos briesmīgi.

— Ko tu, ko tul

Viņa gandrīz nemaz nebija mainījusies, tikai seja un krūtis bija pilnīgākas, arī iedegums bālāks.

— Tu esi ļoti skaista.

Viņa nopietni palūkojās pretī.

— Tā nav taisnība, bet vienalga ir patīkami to dzirdēt.

Pulkstenis virs letes nosita trīs, un Keita skaļi noteica:

— Ir laiks, džentlmeņi, es jūs lūdzu.

Večuks pie galdiņa sarosījās, izdzēra alu un aizgāja.

Keita pameta leti un nostājās Vezlija priekšā.

— Esmu tik priecīga, tevi atkal redzotl — Viņa apkampa Vezliju un nomutēja. — Kā tu uzzināji, kur tļiani atrast?

— Biju pie tevis mājās.

— Vai mazo redzēji?

— dā. Kārtīgs puika.

— Nav jau nemaz tik kārtīgs, bet tā nekas. — Vezlijs redzēja, ka viņa ir gluži apmierināta. — Pagaidi, es tūlīt uzmetīšu plecos mēteli, mēs iziesim uz ielas, un tu izstāstīsi, kā visu šo laiku dzīvoji.

Aizejot viņa pamāja ar roku vīrietim aiz letes un noteica:

— Līdz sešiem, Elij.

Vīrietis par atbildi noburkšķēja kaut ko nesaprotamu.

— Skaista pilsētele, — sacīja Vezlijs, viņiem izejot uz ielas — Te varētu būt patīkama dzīvošana.

— Bata ir pieredzējusi arī labākas dienas, — viņa paraustīja plecus. — Agrāk šurp brauca augstākā sabiedrība: d?ēra minerālūdeņus, izdeva pie vīriem meitas, spēlēja Kazino. Bet tagad te vairāk apgrozās tūristi, un reizēm liekas, ka mēs dzīvojam muzejā. Nezinu, kurp tagad brauc augstākā sabiedrība un vai tāda vēl vispār pasaulē saglabājusies.

— Vai skumsti pēc Vidusjūras?

— Dažā ziņā jā ... par to pārējo nemaz, — viņa atbildēja, domīgi lūkodamās savā priekšā. — Tomēr labāk par to nerunāsim. Tu labāk pastāsti par sevi.

Vezlijs stāstīja ilgi, pa to laiku viņi bija izstaigājuši gandrīz visu pilsētu no viena gala līdz otram. Viņš iesāka ar Indianapolisu, un Keita, klausīdamās viņā, bēdīgi šūpoja galvu. Kad Vezlijs tika līdz cilvēkiem, ar kuriem viņš bija ticies un runājis par tēvu, viņa gauži noskuma, toties tad, kad viņš stāstīja, kā filmējies filmā, viņa lūkojās Vezlijā gandrīz vai dievinādama.

— Aktieris! Tas ir ko vērts! Vai tu arī turpmāk ar (o nodarbosies?

— Iespējams, bet vēlāk. Tagad man ir darīšanas Eiropā.

— Kur — Eiropā? — Keita aizdomīgi vaicāia. — Vai tikai tās nav Kannās?

— .lā, Kannās.

Viņa pamāja.

— Trusis baidījās, ka agri vai vēlu tā notiks, no tā nevarēs izbēgt.

— Agri vai vēlu.

— Man arī gribētos atriebties visai šai nolādētajai pasaulei, bet es bārā pasniedzu alu. Atriebībai kaut kur ir jābeidzas.

— Vispirms ir jābiit sākumam.

— Bet, ja tevi nobeigs, — kas tad atriebsies? — viņas balsī tagad bija saklausāms rūgtums.

— Par to nāksies domāt kādam citam.

— Negrasos ar tevi strīdēties. Tu pārlieku atgādini savu tēvu. Ja viņš kaut ko iedomājās, atrunāt nebija iespējams. Vēlu tev panākumus. Bet ko tu darīsi pēc tam?

— Arī par to esmu domājis. Par naudu, ko saņemšu mantojumā, un par to, ko nopelnīšu filmēdamies, pēc pāris gadiem nopirkšu jahtu — kaut ko līdzīgu «Klotildei». Es arī vadāšu pasažierus.

Keita lēnām nogrozīja galvu.

— Tu neesi Toms, bet viņa dēls. Dzīvo savu paša dzīvi, Vezlij.

— Tā arī būs mana dzīve. Es pat iedomājos, ka tu varbūt gribēsi kļūt man par kompanjonu, varbūt pat par komandas locekli. Tad, kad mēs varēsim nopirkt jahtu, mazais... Tomijs ... jau būs pietiekami paaudzies, viņu varēs ņemt līdzi un .,.

— Sapņi. Seni sapņi.

Viņi klusēdami nogāja vēl kādu puskvartālu,

— Mati tev kas ļāsaka, Vezlij. Par naudu. Tās man vairāk nav.

— Izbeidzās? — neticīgi noprasīja Vezlijs. — Tā, kā tu dzīvo...

— Es zinu, kā dzīvoju, — viņa rūgti sacīja, — dzīvoju kā muļķe. Ir kāds cilve_ks, kurš saka, ka gribot ar mani apprecēties. Viņam Batā ir uzņēmums, neliels kravu pārvadāšanas kantoris. Viņš palūdza man naudu, lai paglābtos no bankrota.

— Un tu visu viņam atdevi?

Viņa pamāja.

— Domāju, ka mīlu viņu. Tev mani jāsaprot. Es nevaru dzīvot viena, bez vīrieša. Mēs ar viņu tiekamies gandrīz katru dienu — pēc bāra slēgšanas. Arī šodien viņš mani gaida, un, kad pateikšu, ka pavadīju visu šo laiku kopā ar Toma dēlu, viņš būs nikns. Viņš taču neskatās mazulim ne virsū, kad ienāk pie manis.

— Vai tu gribi iziet pie tāda vīra?

—■ Viņš nebija tāds, kamēr nebija izputējis. Pirms tam viņš bija tik labs un laipns. Pret mani, pret māti, pret mazo... — viņa nopūtās. — Tu vēl esi jauns. Pēc tavām domām pasaulē ir tikai melns un balts... Tad es tev tagad kaut ko pateikšu. Sievietei manos gados — ar bērnu, neizskatīgai, visu mūžu pašu melnāko darbu darījušai — tas nav tik vienkārši. — Viņa palūkojās pulkstenī. — Jau gandrīz pieci. Pārtraukumā cenšos kaut vai stundiņu pavadīt kopā ar Tomiju.

Viņi bija klusējot atnākuši līdz viņas mātes mājai. Mājas priekšā stāvēja mašīna, pie stūres sēdēja vīrietis.

— Tas ir viņš, — Keita sacīja, — gaida un skaišas.

Kad Vezlijs un Keita tuvojās mājai, vīrs izkāpa no

mašīnas. Tas bija liela auguma, paresns, no viņa nāca degvīna smaka.

— Kur tu blandies apkārt, velns parāvis! — viņš skaļi ierunājas. — Es tevi gaidu jau kopš trijiem.

— Es mazliet pastaigājos ar šo jauno cilvēku, — viņa mierīgi atbildēja. — Harij, tas ir Vezlijs Džordeiks. Viņš atbraucis mani satikt. Harijs Donsons.

— Mazliet pastaigājies, ko? — pārjautāja Donsons un stipri iesita viņai pa seju. Tas notika tik ātri, ka Vezlijs nepaspēja iejaukties. — Es tev parādīšu, kā mazliet pastaigāties! — Donsons kliedza, atkal pacēlis roku.

— Vienu mirklīti, draudziņ, — teica Vezlijs un, saķēris viņa roku, pagrūda viņu tālāk no Keitas.

— Laid vaļā, izdzimteni... tu, kraupainais jeņķi! — šņāca Donsons, cenzdamies atbrīvoties.

*— Šodienai pietiks kauties, mister, — Vezlijs stūma Donsonu ar plecu aizvien tālāk. Te Donsons izrāvās un iesita Vezlijam pa galvu. Vezlijs sagrīļojās, taču noturējis kājās. Tad viņš vilka Donsonam pa žokli. Donsons krita, un abi nogāzās uz bruģa. Vezlijs saņēma vēl divus sitienus pa galvu, bet pēc tam trāpīja Donsonam ar celi к „starpā un ņēmās zvetēt ar dūrēm pa seju. Donsons saļima uz bruģa, un Vezlijs piecēlies vēl divreiz nikni iespēra Donsonam ar kāju pa galvu.

Kautiņa laikā Keita stāvēja sarāvusies, neteikdama ne vārda, bet tagad viņa metās pie Vezlija un, apķērusies viņam apkārt, vilka viņu projām no zemē gulošā Don-sona,

— Pietiek, mitējies! — viņa kliedza. — Vai tu gribi viņu nosist?

— Tieši to es gribu, — teica Vezlijs, trīcēdams aiz шк-numa. Tomēr no Keitas rokām ārā nerāvās.

— Vai viņš tevi stipri sasita? — viņ.a vaicāja, arvien vēl nelaizdama puisi vaļā.

— Nē-ē, — viņš atteica, lai gan galva viņam dūca. — Nekā sevišķa. Vari laist mani vajā. Es vairs neaiztikšu tavu drauģeli.

— Vezlij, — ātri sacīja Keita, — tev nekavējoties jā-pazūd. Sēdies pirmajā vilcienā un brauc uz Londonu. Kad viņš celsies ...

— Viņš neko vairāk neizdarīs, viņš savu ir jau saņēmis.

— Viņš atgriezīsies un atvedīs līdzi draugus. Viņi nāks ne jau ar tukšām rokām, ej tūlīt pat..,

— Bet kā tad tu?

— Par mani neuztraucies. Man nekas nenotiks. Tikai tu brauc prom.

— Es nevaru atstāt tevi kopā ar šo laupītāju, — viņš uzlūkoja Donsonu. Tas pakustējās, lai gan acis neatvēra.

— Viņš vairs pie manis nenāks. Es izbeigšu ar viņu attiecības.

— Tu to saki tikai tāpēc, lai es ātrāk aizbrauktu?

— Zvēru tev, ka tā ir taisnība. Ja viņš mēģinās man tuvoties, es viņam uzrīdīšu policiju. — Viņa noskūpstīja Vezliju uz lūpām. — Uz redzēšanos, Tomij.

— Tomij? — Vezlijs iesmējās.

Keita ari iesmējās un apmulsusi piesedza seju ar roku.

— Par daudz notikumu vienai dienai. Sargā sevi, Vezlij. Zēl, ka tev iznāca iepīties šajā notikumā. Bet tagad ej.

Vezlijs palūkojās uz Donsonu. Tas mēģināja apsēsties, asiņojošām lūpām kaut ko murminādams. Vezlijs nokrita ceļos un saķēra viņu aiz kaklasaites.

— Paklausies, tu, mērkaķi, — viņš teica, noliecies pie sapampušās auss, — ja es uzzināšu, ka tu viņu esi aizticis, es atgriezīšos. Un tas, ko tu saņēmi šodien, ir tikai nieks, salīdzinot ar to, kas būs tad. Vai saprati?

Donsons noburkšķēja kaut ko nesaprotamu.

Vezlijs noskūpstīja Keitu uz vaiga un aizgāja pa ielu neatskatoties. Galva viņam aizvien vēl sāpēja, bet gāja viņš atsperīgi, juzdamies ar katru soli arvien labāk — atmiņas par kautiņu kaut kādā ziņā viņu nomierināja. Ari! vilcienā, ceļā uz Londonu, viņš jutās lieliski.

Bilijs spēlēja ar Karmenu — šoreiz bez kādām dusmām —, kad pie korta uzradās jauns puisis ar saulē izbalējušiem, gaišiem matiem, džinsos un ar mugursomu plecos; viņš kādu laiciņu pastāvēja, pavēroja spēli, pēc tam noņēma mugursomu un ērti iekārtojās zālē. Ceļotāji ar mugursomām Elfaro nebija parasta parādība, un Bilijs arvien pavērās uz viņa pusi. Puisis ar interesi sekoja spēlei, tomēr neizrādīja ne apbrīnu par labiem sitieniem, ne sašutumu par kļūdām.

Bilijs ievēroja, ka arī Karmena kļuvusi ziņkārīga, puisi vērodama.

— Vai jūs nezināt, kas viņš tāds? — viņa vaicāja, kad viņi mainījās vietām.

— Es viņu pirmoreiz redzu, — sacīja Bilijs, slaucīdams pieri dvielī.

— Labāk jau viņš nekā tā Hitimane, — Karmena piezīmēja. Monika katru dienu parādījās pirms pieciem — tieši tajā laikā, kad Karmena un Bilijs izgāja uz korta,— un uzmanīgi sekoja viņu spēlei. — Viņā ir kaut kas savāds, it kā viņu neinteresētu teniss, bet mēs paši. Un interese liekas kaut kādā ziņā aizvainojoša.

— Es nodarbojos ar viņu katru rītu, — Bilijs sacīja. Viņa tēvs, ieraudzījis Moniku Briselē, arī teica, ka viņā esot kaut kas savāds. — Varbūt viņa nolēmusi ziedoties tenisa studijām.

Viņi atkal atsāka spēli, un Bilijs uzvarēja; šoreiz Karmena viņu neapsaukāja par pēdējo kastrātu.

— Paidies, — viņa sacīja, vilkdama mugurā svīteri, — Šodien tas jau vairāk atgādināja tenisu.

Viņa neaicināja uz bāru iedzert, bet, iedama garām sēdošajam puisim, uzsmaidīja viņam. Tomēr atbilde viņas smaidam nesekoja.

Sājā dienā Bilijs vairāk nevienu nemācīja, tāpēc ari viņš uzvilka puloveri un taisījās projām. Puisis piecēlās.1

— Mister Ebot?

— Jā, — Bilijs bija izbrīnījies, ka viņu uzrunā uzvārdā. Puisis noteikti nebija no tiem, kam pa kabatai apmaksāt tenisa stundas Elfaro.

— Esmu tavs brālēns, — teica jaunais cilvēks. — Vezlijs Džordeiks.

— Ak tad tā! Esmu daudz par tevi dzirdējis.

Viņi paspieda viens otram roku. Brālēna roka bija cieta un spēcīga.

— Arī es daudz esmu par tevi dzirdējis.

— Vai ko labu?

— Ne sevišķi, 1— Vezlijs iesmējās. — Tu tomēr labi spēlē tenisu.

— Rouzvolls^1 var gulēt mierīgi, — atturīgi noteica Bi-lijs, lai gan kompliments viņam gāja pie sirds.

— Un meitene arī, — teica Vezlijs. — Viņa nespēlē slikti, vai ne?

— Viņa ir labā formā.

— Ja visas tavas skolnieces tā izskatās, tad tu neesi slikti iekārtojies.

— Ne visas tā izskatās. Bet kur tu esi apmeties?

— Nekur. Braukāju šurpu turpu.

— Kāpēc tu atbrauci šurp?

— Palūkoties uz tevi, — Vezlijs nopietni atbildēja.

— Uz mani?

— Nolēmu beidzot apskatīt jaunās Džordeiku paaudzes otro pārstāvi.

— Un kā ir?

— Tev ir laba serve, un tu pieklājīgi spēlē pie tīkla.— Abi sāka smieties.

— Tas vēl nav nekas, — teica Bilijs. — Paklausies, es vienkārši mirstu aiz slāpēm. Vai iesim iedzert alu?

— Ar lielāko prieku, — sacīja Vezlijs, uzmetis mugursomu plecos.

Ceļā uz viesnīcu Bilijs ne bez skaudības nopētīja labi noaugušo, spēcīgo puisi, kurš nule tik viegli bija uzmetis plecos smago mugursomu, — brālēns viņam noteikti patika.

— Mans... mūsu tēvocis Rūdolfs saka, ka tu esot pazinis manu tēvu, — teica Vezlijs.

— Es viņu redzēju tikai vienu reizi. Vēl būdams puišelis. Mājās pie vecāsmātes. Mēs pārgulējām vienā istabā.

— Un kāds viņš tev likās? — Vezlijs vaicāja uzsvērti vienaldzīgā tonī.

— Viņš man patika. Viņam līdzās visi pārējie izskatījās pēc mīkstmiešiem. Man gribējās dzīvot tāpat kā viņš — kauties, kuģot pa jūrām uz tālām zemēm. Un vēl, — Bilijs pasmaidīja, — viņš negulēja pidžamā kā visi pārējie. Tas man kļuva par brīvās dzīves simbolu. [27] [28]

— Tu laikam biji dīvains puika, — Vezlijs iesmējās.

— Ne pārāk dīvains, — Bilijs atbildēja.

Viņi iegāja bārā un pasūtīja divus alus.

Bārā kopā ar savu tēvu sēdēja Karmena. Viņa ziņkāri nolūkojās ienācējos, taču nekādi citādi savu interesi neizrādīja.

— Taču iznāca tā, — Bilijs turpināja, — ka es ne reizi ne ar vienu neesmu kāvies, nekur neesmu bijis un visu laiku guju pidžamā. — Viņš paraustīja plecus. — Un vēl mani pārsteidza, ka tavam tēvam bija pistole. Tas ir kaut kas, es nodomāju, vismaz ģimenē ir viens īsts vīrietis. Nezinu tikai, kam tā viņam bija vajadzīga.

— Nekam. Kad pistole bija vajadzīga, tā neatradās pie rokas.

Abi apklusa.

— Man ļoti žēl, Vezlij, — laipni sacīja Bilijs, — ka viss tā beidzās.

— Jā-ā-ā.

— Bet kādi ir tavi plāni? Gan šobrīd, gan vispār?

— Pagaidām nekādi. Palūkosimies, kas pagadīsies.

Bilijam bija tāda sajūta, ka Vezlijam kādi plāni tomēr

ir prātā, tikai viņš nevēlas tos apspriest.

— Māte uzskata, ka tevi kinopasaulē gaida liela nākotne.

— Esmu gatavs apspriest priekšlikumus, bet ne tūlīt. Pagaidīsim, paskatīsimies, kāda filmai būs piekrišana.

— Māte raksta, ka jūsu filmu gribot sūtīt uz Kannu festivālu.

— Tas ir kas jauns, — teica Vezlijs. — Grētas tante mani iepriecina. Viņa ir kārtīga sieviete. Tev arī būtu laiks labāk pret viņu izturēties. Ja viņa būtu mana māte, es darītu viņas labā visu, kas manos spēkos. Paklausies, bet kāpēc tu Kannās nevarētu viņu apciemot?

— Nav slikta doma, — domīgi sacīja Bilijs. — Vai tu taisies uz turieni?

— Jā. Man ir tur vēl citas darīšanas arī.

— Tad brauksim kopā. Ar mašīnu? Kad būs festivāls?

— Maija beigās.

— Tas ir, pēc pusotra mēneša. Ļoti labs laiks braucienam.

— Vai tevi laidīs?

— Vai esi dzirdējis par «tenisa elkoni»? — iesmējās Bilijs.

— Dzirdēju.

Tad tā. Man šķiet, ka man drīz būs.sarežģījumi, bet tas nozīmē, ka vismaz divas nedēļas jāpavada pilnīgā mierā. Bet ar ko nodarbosies tu?

— Nezinu, — Veziijs noteica, paraustīdams plecus. •— Pagrozīšos tepat, ja tev nav iebildumu. Varbūt pamācīšos pie tevis paspēlēt tenisu, varbūt pastrādāšu piestātnē.

—- Kā tev ar naudu?

— Pagaidām šis tas ir, — teica Veziijs, — bet kaut kas vairāk nebūtu par lieku.

— Te viens puisis strādāja baseinā — tīrīja to, vilka ārā piepūšamos matračus, piestrādāja arī par slīcēju glābēju, bet viņš pirms divām dienām aizgāja no darba. Vai tu peldēt proti?

— Tīri pieklājīgi.

— Vai gribi, lai apvaicājos par šo vietu?

— Tas būtu lielisks gājiens.

— Manā istabā ir divas gultas. Tā ka — vari iekārtoties.

— Vai tad tev nav meitenes?

— Šobrīd nav, — teica Bilijs. — Un pagaidām nav paredzama.

— Es negribētu tevi apgrūtināt.

— Brālēni tādēļ arī pastāv, — Bilijs atsacīja, — lai apgrūtinā'u viens otru.

Nākamajā dienā Veziijs sāka strādāt baseinā, bet vakarā lukturu gaismā Bilijs mācīja viņu spēlēt tenisu. Veziijs bija dzimis atlēts ar teicamu reakciju un drīz vien pārspēja pārējos Bilija audzēkņus. Viņš spēlēja aizrautīgi, aizmirstot visu citu uz pasaules. Bilijs lepojās ar sava audzēkņa panākumiem, taču slēptais niknums Veziija spēlē izraisīja bažas, un brīžiem viņam gribējās aizrādīt: «Attopies, tā taču ir tikai spēle!» Viņam bija tāda sajūta, kura nepārgāja, ka spēle tās parastajā nozīmē brālēna dzīvē nemaz neeksistē.

Bilijs kavējās Vezlija sabiedrībā un drīz vien pamanīja, ka viņam gadījies ideāls kaimiņš, kas uztur priekšzīmīgu kārtību. Tas bija tik patīkami pēc Monikas juceklīgās saimniekošanas. Viesnīcas pārvaldnieks bija ar Vez-liju apmierināts un apsveica Biliju ar tādu vērtīgu atradumu. Pēc tam kad Bilijs iepazīstināja Vezliju ar Karmenu, viņas izturēšanās bija mainījusies, un viņa sāka aicināt abus vakariņās mazā restorāniņā pie ostas — tad,

kad viņas tēva viesnīcā nebija. Veziijs izturējās pret Karmenu izturēti un pieklājīgi, un drīz vien Bilijs atklāja, ka tagad Karmena, kura līdz tam par peldēšanu neinteresējās, gandrīz visus rītus pavadīja baseinā. Uzzinājusi, ka Bilija māte ir filmas režisore, pie kuras filmējies Vez-lijs, Karmena pat sāka izrādīt abiem cieņu, un, kad pilsētā rādija viņasprāt interesantu filmu, viņa aicināja abus uz kino. Viņai patika filmas, kur plūda daudz asiņu, ar bēdīgām beigām; tad viņa bieži iznāca no kinoteātra ar asarām acis.

Pēc divām nodarbību nedēļām Monika Bilijam paziņoja, ka nākamajā rītā viņa aizbraucot. «Taču,» piebilda viņa, iedevusi viņam bagātīgu dzeramnaudu, «noteikti atgriezīšos, tikai nezinu, kad.»

— Būsim priecīgi tevi atkal redzēt, — viņa teica, bet nebija skaidrs, kurus «mēs» viņa domāja.

— Vai tevi gadījumā neinteresē, kas notika Gros-Cail-loux ielā? — viņš pajautāja. — Tur kļūdas dēļ nogalināja kādu cilvēku. Un vēl dažus.

— Es tev zvanīju.

— Un aizmirsi atstāt savu adresi. Neatkārto to pašu kļūdu vēl citu reizi. Vai tu esi nodomājis visu mūžu pavadīt kā tenisa treneris šajā nelaimīgajā valstī?

— Nezinu.

— Kur tu iepazinies ar puisi, kas strādā baseinā?

— Viņš vienkārši kādā jaukā dienā te ieklīda, — Bilijs meloja. Viņš nevienam neteica, ka Veziijs ir viņa brālēns, bez tam viņam negribējās, lai Veziijs sapītos ar Moniku.

— Es tev neticu, — mierīgi noteica Monika.

— Es tur neko nevaru līdzēt.

— Viņam ir atklāta seja. Spēcīga un kaislīga. Kādreiz man būtu ar viņu nopietni jāparunā.

— Liec viņu mierā.

— Lūdzu iegaumē — man tavi norādījumi nav nepieciešami.

— Iegaumēju. Un ne tikai to. Vēl daudzas lielas. Dažas no tām ir brīnišķigas. Kā tev ar atmiņu?

— Slikti. Ļoti slikti. Pateicos par pacietību, kādu tu parādīji man kortā, taču tā ne visai nāca man nar labu, vai ne?

— Nepavisam nenāca. Tu esi bezcerīga,

— Ceru, ka ar citiem audzēkņiem būs lielam panākumi. Piemēram, ar to spāņu palaistuvi. Cik viņa tev maksā? Tu taču esi žigolo lomā! Bet Spānijā žigolo ir jābūt arod-*

biedrības biedriem.

— Man nav jāuzklausa tavas nejēdzības, — viņš nikni noteica.

— Pēc dažiem gadiem nāksies pierast. Adios\ mazais.

Viņš noskatījās tai pakal, pēc tam ar tncošājn rokām

iebāza kabatā dzeramnaudu un paņēma raketi. Viņu nepameta cerība, ka Monika varētu atgriezties, pateikt, kurā numurā viņu atrast, un uzaicināt ienākt pēc pusnakts.

Pēc divām nedēļām Vezlijs sēdēja pie galda viņu numurā un rakstīja vēstuli. Bilijs ģērbās, posdamies uz fla-mcrtko vakaru. Uz vakaru bija aicināti čigāni, viesus lūdza ierasties spāņu tautastērpos. Bilijs nopirka sev košu kreklu ar mežģīnēm uz krūtīm un palūdza no kāda muzikanta šauras, melnas bikses, bolero jaciņu un kurpes uz augstākiem papēžiem. Vezlijs arī bija ielūgts, taču nolēma deju vietā veltīt savu laiku vēstulēm un piebilda, ka tādā ietērpā justos idiotiski.

No rīta viņš bija saņēmis vēstuli no Grētiņas. Viņa ziņoja, ka «Restaurācijas komēdija» nosūtīta uz Kannu festivālu, lūdza viņu doties turp un dalīties slavas lau-ros. Kopā ar viņu un Dēvidu Donelli turp braukšot arī Rūdolfs. Centīšos atbraukt — kaut vai uz trim dienām — arī Frensisa Millere. šis divas nedējas būšot ļoti interesantas. Viņa ļoti priecājoties, ka viņi abi ar Biliju beidzot iepazinušies un viens otram iepatikušies. Tālāk Grē-tiņa izteica cerību, ka viņam izdošoties iespaidot Biliju, pārliecinot ari viņu atbraukt uz Kannām.

— Bilij, — sacīja Vezlijs, — es rakstu vēstuli tavai mātei. Viņa lūdza mūs abus atbraukt uz Kannām. Ko lai viņai atbildu?

— Uzraksti.., — Bilijs sāka apdomāties. Viena kurpe jau bija uzstīvēta, otra vēl stāvēja uz grīdas. — Uzraksti viņai... ka aizbrauksim, kāpēc gan ne?

— Viņa priecāsies.

— Labi, — teica Bilijs, bāzdams kāju otrajā kurpē un pieceldamies, — domāju, ka reizi desmit gados cilvēks var sagādāt savai mātei arī kādu patīkamu pārsteigumu. Kā es izskatos? [29]

— Idiotiski.

— Tā jau es domāju. Tad es eju pie čigāniem,

— Novēlu labi uzjautrināties.

— Ja līdz ritam neesmu atpakaj, tad tas nozīmēs, ka esmu nolaupīts. No čigāniem var sagaidīt visu ko. Izpirkuma naudu vairāk par trīsdesmitarpus dolāriem nedod.

Un viņš izgāja, svilpodams toreadora āriju no «Karmenas».

Čigāni bija jauki, ģitāras un kastaņetes iededzināja ugunis asinīs, mūzika un dziesmas pildīja sirdi ar skumjām, spieda to straujāk pukstēt, mīlas priekus gaidot, dejas tika izpildītas lepni un temperamentīgi, bet vīns lija straumēm. Un atkal — kā pirmajā dienā Spānijā — Bilijs sajuta, ka viņš nonācis valstī, kura viņam kā radīta.

Viens no dejotājiem tuvojās Karmenai un uzlūdza viņu. Viņa dejoja līksmi un viegli. Ne sliktāk par profesionālu dejotāju, nolēma Bilijs. Viņas garie, spīdīgie mati plīvoja, seja kā parasti pauda lepnu nicinājumu. Kad deja beidzās, viesi — arī Bilijs — skaļi aplaudēja. Un tad, pat nedomādama atkal apstāties, Karmena piegāja pie viņa un piecēla puisi no vietas. Vispārēju smieklu un aplausu pavadībā Bilijs sāka dejot ar viņu, mazliet atdarinot čigānu kustības.

Kad deja beidzās, Karmena apveltīja nosvīdušo Biliju ar skūpstu.

— Es gribu svaigā gaisā, — viņš teica. Viņi izgāja terasē. Debesis izskatījās tumšas un trauksmainas, melni un plušķaini mākoņi palaikam aizsedza mēnesi.

— Tu biji neatkārtojams, — Karmena sacīja.

Bilijs apkampa viņu un noskūpstīja.

— Vēlāk, — viņš pačukstēja,— es atnākšu pie tevis.

Meitene pamira viņa skavās, bet pēc tam atgrūda viņu

nost.

— Es esmu gatava dejot ar tevi, — viņa auksti noteica, — spēlēt tenisu un strīdēties. Bet man nenāk ne prātā tev atdoties ...

— Bet tu uz mani tā paskatījies ...

— Dejojot visi tā skatās, — viņa teica, nicinoši slaucīdama muti. — Tikai tāpēc. Ja es iedomāšos kādam atdoties, tad tas būs puisis, kas strādā baseinā.

— Saprotu, — viņš atbildēja, aiz dusmām un aizvaino* juma aizsmacis, — vai gribi, lai es viņam to pasaku?

— Pasaki, ja jau tik tālu nonācis.

— Es to izdarīšu. Kā vienmēr esmu gatavs jums pakalpot, jaunkundz.

— Mans numurs ir trīssimt pirmais. Vai neaizmirsīsies?

— Atcerēšos — līdz zārka dēlim.

Viņa iesmējās. Un smiekli neskanēja patīkami,

— Man laiks doties atpakaļ. Visi redzēja mūs kopā izejam ārā. Jums būs zināms, ka Spānija ir atpalikusi valsts, kur jāievēro pieklājība. Vai nāksiet kopā ar mani?

— Nē. Man taču jāizpilda uzdevums. Bet pēc tam iešu gulēt.

— Jaukus sapņus! — Pagriezusies viņa devās zālē, pretī mūzikas skaņām.

Viņš lēnām devās atpakaļ uz savu numuru, pēkšņi ar visu ķermeni sajutis nakts vēsumu. «Vairies no senjori-tām,» tēvs viņam rakstīja. Vecais zināja, ko rakstīja.

Kad' Bilijs iegāja numurā, Vezlijs jau gulēja. Viņš gulēja nemierīgi, grozījās un raustījās miegā, brīžiem pat stenēja, it kā naktī viņu būtu pārņēmušas kādas neciešamas sāpes, kuras dienā izdevās aizgainīt vai neievērot. Bilijs nolūkojās uz savu jauniegūto brālēnu, pats nesaprazdams, vai viņš to žēlo, mīl vai neieredz.

Viņš jau taisījās izģērbties un līst gultā, atstājis Vez-liju viņa drūmajos sapņos, taču nodomāja: «Kāda velna pēc es tā uzvedos, mes taču esam no vienas ģimenes!» Un viņš ņēmās Vezliju modināt.

•— Kas noticis? — pamodies vaicāja Vezlijs.

— Man jāpasaka tev jaunums. Trīssimt pirmajā numurā tevi gaida dāma. Viņu sauc Karmena. Viņa lūdza mani tev to pasacīt.

— Tu joko! — Vezlijs jau bija galīgi pamodies.

— Nekad dzīvē neesmu runājis nopietnāk.

— Kas tad viņu tā uzkurināja?

— Es tavā vietā neuzdotu jautājumus, bet kaltu dzelzi, kamēr tā karsta. Tu pats teici, ka viņa ir skaista.

— Es viņu nemīlu, — apvainojies kā mazs puišelis, kuram pirmoreiz liek darīt kaut ko nepatīkamu, sacīja Vezlijs; Bilijs atcerējās gadu starpību — šos septiņus gadus. — Droši vien tas ir stulbi. Bet es nevaru. Esmu iemīlējies kādā neparastā meitenē. Viņa ir Ņujorkā. Varbūt drīz viņa atbrauks uz Eiropu. Man nav daļas par to, ko šī dāma par mani nodomās, — viņš izaicinoši piebilda, — es gaidīšu savu meiteni.

— Vēlāk nožēlosi, — Bilijs brīdināja.

— Nekad. Karmena taču tev arī patīk, un tu pazīsti viņu daudz labāk; kāpēc tu pats neej?

— Viņa skaidri lika saprast, ka mani viņa negaida. Labs ir, es savu pienākumu esmu izpildījis un eju gulēt... Ar labu nakti, Vezlij. Tev bija nopietns pārbaudījums, un tagad tev vajadzīga atpūta.

— Jā. Izslēdz taču to sasodīto gaismu.

Bilijs pastiepa roku un nodzēsa gaismu. Viņš ilgi gulēja ar vaļējām acīm un lūkojās tumšajos griestos. Pēc minūtēm piecām viņš saklausīja Vezlija vienmērīgo elpu, kuru paretam pārtrauca klusa ievaidēšanās. Puisim atkal rādījās murgi. Bilijs gulēja neaizmidzis līdz tam laikam, kamēr sāka svīst gaisma. No tālienes aizvien vēl skanēja mūzikas skaņas. Spānijā, domāja viņš, šis laiks atvēlēts seksam.

Nākamajā dienā tieši pulksten Četros Karmena parādījās kortā. Viņa izskatījās mierīga un atpūtusies. Viņiem bija paredzēta dubultspēle. Partneri jau gaidīja, Karmena sveicināja gan viņus, gan Biliju ar nemainīgu, starojošu smaidu. Abi partneri bija vīrieši, bet spēlēja ievērojami vājāk nekā Karmena, tāpēc viņi ar Biliju atradās dažādās laukuma pusēs. Karmena pārspēja pati sevi, un pretiniekiem nācās diezgan daudz paskraidīt. Kad rezultāts bija 4:4, pēc ilgākas sitienu maiņas viņa ar spēcīgu sitienu raidīja bumbiņu pāri Bilija galvai. Mezdamies atpakaļ, viņš pamanīja viņai sejā ironisku smīnu, augstu palēcās — un paspēja atsist bumbu gaisā, to nikni sitot Karmenai pa kājām, lai viņa nevarētu atsist, taču viņa metās pie tīkla, paklupa — un bumba trāpīja viņai pa aci. Karmena iekliedzās, nometa raketi un aizsedza seju ar rokām.

Ak Dievs, nodomāja Bilijs, lecot pāri tīklam un skrienot pie viņas, tā tik man vēl trūka.

Ārsta ^ja bija nopietna.

— Acs ir bīstamā stāvoklī, — viņš teica. — Karmenai nekavējoties jābrauc uz Barselonu pie pieredzējuša speciālista. Iespējams, ka būs jātaisa operācija.

— Lūdzu, piedodiet man, — teica Bilijs, kad viņi no ārsta devās atpakaļ uz viesnīcu.

— Jums nav jālūdz man piedošana, — kategoriskā tonī sacīja Karmena. Viņš redzēja, ka viņai ļoti sāp. — Tā nav jūsu vaina. Man nevajadzēja mesties pie tīkla. Es gribēju jās izprovocēt, lai jūs nopūdelētu. Jūs nedrīkstat domāt, ka esat vainīgs.

Viņš pieliecās un noskūpstīja viņu uz vaiga. Šoreiz viņa to neatgrūda.

Taču, lai kā arī nebūtu, viņš labi apzinājās, ka ir vainīgs; ja nebūtu vakarvakarā, viņš nekad nesistu bumbu ar tādu spēku.

Nākamajā rītā viņu izsauca pie pārvaldnieka.

— Jaunais cilvēk, kā liekas,’jūs esat pārcenties. Man nupat zvanīja viņas tēvs. Speciālists uzskata, ka bez operācijas varēs iztikt. Droši vien viss nokārtosies, turpretī tēvs gluži vienkārši trako. Ja runājam par mani, tad es jūs pieņēmu ne jau tāpēc, lai kropļotu iemītniekus. Tēvs pieprasa, lai es jūs atlaižu, un, lai gan meita man zvanīja un draudēja, ka viņa man to nekad nepiedošot, diemžēl esmu spiests paklausīt tēvam. Tā ka esiet tik laipns, sakravājieties un brauciet prom. Jo ātrāk, jo labāk būs jums pašam. — Pārvaldnieks izņēma no galda atvilktnes aploksni un pasniedza to Bilijam. — Te ir jūsu mēneša alga. Nekādus atvilkumus es neieturēju.

— Pateicos jums, — pieticīgi noteica Bilijs.

— Žēl, ka jums jāaizbrauc. Jūs šeit visiem patikat. — Pārvaldnieks uz šķiršanos paspieda viņam roku.

Pa ceļam uz baseinu, lai izstāstītu Vezlijam notikušo, ļ3ilijs atminējās tēva vārdus par neveiksmēm, kuras vajājot Džordeikus. Tiesa, viņa uzvārds ir Ebots, nevis Džordeiks, taču tam nebija nozīmes.

Tajā pašā dienā vaļējā pežo, siltas, maigas saulītes apspīdēti, viņi j*au brauca uz Franciju. Bilijs lūkoja pārlie-£ināt Vezliju, ka ir muļķīgi pamest darbu, taču Vezlijs ņepiekrita, un Bilijs neuzstāja. Viņam patika brālēns, un perspektīva ar kopējo ceļojumu automašīnā pa pavasarīgo Spāniju un Franciju likās ļoti vilinoša. Viņi brauca nesteidzīgi, apskatīdami ievērojamas vietas un ieturēdamies olīvkoku ēnā ceļa malā vai arī pie vīnadārzietn. Viņi ēda desu, vienkāršu lauku maizi un piedzēra vīnu no pudeles. Bumbiņas un raketes bija viņiem līdzi, un gandrīz katrā pilsētiņā viņiem izdevās atrast kortu un uzspēlēt dažas partijas.

— Ja tu trenēsies, — sacīja Bilijs, — tad pēc diviem gadiem mani pieveiksi.

Jo tālāk uz ziemeļiem viņi tika, jo vairāk Bilijs priecājās par to, ka viņi ir prom no Elfaro. Viņam bija žēl šķirties no Spānijas, toties tagad nenāksies katru dienu domāt par to, ka ik brīdi var uzrasties Monika ar saviem aizplīvurotajiem draudiem par nākamajām nepatikšanām un pilnīgu apsīkumu tenisa spēlē.

Vezlijs kļuva atklātāks un pastāstīja viņam par tikšanos ar cilvēkiem, kuri pazinuši viņa tēvu, kā arī par savu ierašanos Batā. Kautiņu ar Dousonu viņš noklusēja, runāja tikai par Keitu un — visnotaļ maigi — par savu mazo pusbrālīti.

— Tāds simpātisks mazulītis. Spēkpilns kā vērsēns. Laikam tad, kad izaugs, izskatīsies pēc sava.., mūsu tēva. Un viņš ir patiešām laimīgs.

— Tu, kā man šķiet, gan neesi, — teica Bilijs. — Jauns, spēcīgs, skaists puisis — un māte raksta, ka tevi gaida lieliska karjera, ja vien tu to gribēsi, tomēr laimīgs tu neizskaties.

— Esmu laimīgs, — ieturēti atbildēja Vezlijs.

— Bet tad, kad tu esi aizmidzis, neko tamlīdzīgu nevar apgalvot. Kāpēc tu visu cauru nakti vaidi?

— Vienkārši man rādās murgaini sapņi. Tas neko nenozīmē.

— Psihiatri tā neteiktu.

— Un tu? — negaidot jautāja Vezlijs.

— Es uzskatu, ka tevi kaut kas nomāc. Kaut kas baigs. Ja tu to izstāstītu, tev varbūt paliktu vieglāk.

— Varbūt kādreiz arī izstāstīšu, tikai ne tagad. Runāsim par ko citu.

Pārbraukuši Francijas robežu, viņi apstājās pārlaist pirmo nakti mazītiņā piejūras viesnīcā Porvāndrā.

— Man ir vienreizēja ideja, — teica Bilijs. — Mūs gaida Kannās tikai pēc divām nedēļām. Kāpēc lai mēs neaizlaistu uz Parīzi papriecāties?

— Nē, — pašūpoja galvu Vezlijs, — man jābrauc uz Kannām. Es visu laiku to atliku, bet tagad pienācis laiks.

— Kādēļ?

Vezlijs tā savādi paskatījās Bilijā.

— Man vajag satikt Trusi. Viņš kuģoja ar mani kopā uz «Klotildes»... un tagad viņš ir Sentropezā. Viņam varētu būt man nododamas svarīgas ziņas. Tu brauc uz Parīzi, bet es ar gadījuma mašīnām došos tieši uz turieni.

— Kādas ziņas?

Atkal no jauna Vezlijs viņu savādi uzlūkoja.

— Es meklēju vienu viru, un Trusis varētu zināt, kur viņu atrast. Tas arī viss.

— Vai tad šis cilvēks nevar pāris nedēļu pagaidīt?

— Viņš jau tā pārāk ilgi gaida.

— Bet kurš tas ir?

— Tas ir cilvēks, kura dēļ es tik slikti guļu. Es katru nakti redzu viņu sapni. Man rādās, ka es duru viņam ar nazi — vēl un vēl, bet viņš nekrīt, stāv un ņirdz man sejā... Kad es mostos, man ausīs vēl aizvien skan viņa smiekli.

— Vai tu viņu pazīsti? Es domāju — sapņos pazīsti?

Vezlijs lēnām pamāja.

— Tas ir cilvēks, kas nogalināja manu tēvu.

Vezlijs pateica to tādā tonī, ka Bilijam kļuva baigi.

— Ko tad tu taisies darīt, kad viņu atradīsi?

Vezlijs dziļi uzelpoja.

— Agrāk vai vēlāk tik un tā nāksies kādam to pateikt. Kādēļ lai tas nebūtu tu? Es gatavojos viņu piebeigt.

— Ak Dievs!

Viņi sēdēja klusēdami un skatījās uz jūru.

— Un kā tu domā to izdarīt? — Bilijs beidzot vaicāja.

— Nezinu, — Vezlijs paraustīja plecus. — Kad pienāks laiks, tad izlemšu. Varbūt ar nazi.

— Vai pistole tev ir?

— Nē.

— Viņam varbūt ir?

— Pilnīgi iespējams.

— Tas nozīmē, ka piebeigs tevi.

— Pacentīšos, lai tas nenotiktu, — drūmi noteica Vezlijs.

— Ja arī tev izdotos viņu piebeigt, tevi tūlīt sāks meklēt policija. Vai tu to saproti?

— Pieņemsim.

— Labākajā gadījumā tiksi cauri ar divdesmit gadiem. Tev tik ļoti gribas nonākt cietumā?

— Nē.

— Un tomēr tu gribi braukt uz Kannām un to izdarīt?

— Jā.

— Paklausies, Vezlij, — Bilijs teica, — es nepieļaušu, ka tu zaudētu galvu un ietu nāvē. Es tev palīdzēšu.

— Kā?

— Vispirms man Parīzē ir noslēpta pistole ar klusinātāju.

— Tā var noderēt, — Vezlijs piekrita.

— Es varētu tev palīdzēt izdomāt plānu ... novākšanai, — Bilijs sastomījās pie šā vārda. — Es tomēr esmu dienējis armijā un zinu, kā jārīkojas ar ieročiem. Bez tam es daudz labāk par tevi runāju franciski. Es tev tūlīt kaut ko pateikšu — kaut ko tādu, ko tu nedrīksti teikt nevienam cilvēkam. Kad es biju armijā, es iestājos teroristu grupā Briselē ...

— Tu? — neticīgi pārvaicāja Vezlijs.

— Jā, es. Un piedalījos spāņu tūrisma aģentūras uzspridzināšanā Amsterdamā. Es protu izgatavot bumbas. Labāku palīgu šajā lietā tev neatrast! Mēs darīsim tā: kamēr tu ceļosi uz Sentropezu, es aizbraukšu uz Parīzi, paņemšu pistoli un uzmeklēšu tevi vai nu Sentropezā, vai Kannās. Kā būs — vai ar mieru?

Vezlijs domīgi uzlūkoja Biliju.

— Bet vai tu nepiemānīsi?

— Ko tu runā! — apvainojies iebilda Bilijs. — Nekad mūžā. Ko gan tu vari zaudēt? Pēc dažām dienām es atbraukšu. Atvedīšu pistoli. Un pietiekami daudz patronu, lai varētu pavingrināties. Vai tev tas izskatās pēc mānīšanās?

— Laikam jau ne. Labs ir. Paziņo, kur tu Parīzē apmetīsies, tad es tev piezvanīšu un pateikšu, kur mani atrast.

— Vai nederētu kaut ko iedzert? — Bilijs pavaicāja.

— Jā, gandrīz tā ir, — Vezlijs piekrita.

Nākamajā dienā viņi abi kopā aizbrauca līdz Nimai, kur Bilijam bija jānogriežas uz ziemeļiem — uz Parīzes pusi. Novietojuši mašīnu ceļa malā, papeles ēnā, viņi šķīrās. Bilijs klusēdams sēdēja pie stūres, Vezlijs izvilka no mašīnas mugursomu un uzmeta plecos. Viņi bija norunājuši, ka Bilijs pa telegrāfu uz pieprasījumu nosūtīs uz Sentropezu savu Parīzes adresi.

— Tad pagaidām, — sacīja Vezlijs, — skaties ar abām acīm.

— Un tu arī, — atbildēja Bilijs. — Vai tu bez manis neko nesavārīsi? '

— Nē. Apsolu! — Viņi paspieda viens otram roku. — Man būs garlaicīgi bez tenisa.

— Iegaumē, ka franču cietumos tenisu nespēlē.

— Iegaumēšu, — teica Vezlijs un atkāpās soli atpakaļ. Bilijs iedarbināja motoru, pavicināja ar roku — un

auto izbrauca uz ceļa. Spogulī mašīnas aizmugurē bija redzams garais, slaidais Vezlija siluets, kas soļoja Kannu virzienā.

Parīzē Bilijs noīrēja numuru Kreisā Krasta viesnīcā un tūlīt pasūtīja sarunu ar Ameriku. Izdzirdis Rūdolfa balsi, Bilijs teica:

— Tēvoci Rūdolf, te Bilijs Ebots. Es esmu Parīzē, vies* nīcā «Alemberi». Man steidzīgi vajadzīga jūsu palīdzība. Ar Vezliju var notikt kas briesmīgs, un arī ar mani, ja... — viņš apklusa.

— Ja ... kas, Bilij?

— Ja mēs kaut kur neiejauksimies. Tā nav telefona saruna.

— Rīt es būšu Parīzē.

— Paldies Dievam! — teica Bilijs, — Tas ir patīkamākais, ko es varēju izdzirdēt.

Viņš noguris apgūlās gultā un pēc mirkļa jau cieši gulēja.

9

— Un tagad, Bilij, — teica Rūdolfs, kad viņi nogriezās uz autostrādes, kas veda no lidostas uz Parīzi, — paskaidro man, kas~ par lietu.

— Runa ir par Vezliju, — teica Bilijs, uzmanīgi vadot mašīnu. Lija lietus, un vakarīgās mašīnu plūsmas ugunis atspīdēja slapjajā asfalta virsmā. — Viņš tagad ir Francijas dienvidos un meklē slepkavu.

Rūdolfs atbīdīja platmali pakausī un pārvilka ar plaukstu par pieri, it kā aizgainīdams sāpi.

— Kā tu to zini? — viņš piesmakušā balsī vaicāja.

— Viņš pats pastāstīja. Mēs iedraudzējāmies Spānijā. Dzīvojām vienā numurā. Kad viņš gulēja, varēja nodomāt, ka viņš guļ karalauka ierakumā, bet apkārt aizvien tuvāk un tuvāk sprāgst šāviņi. Es sapratu: puisi kaut kas nomāc. Visbeidzot jautāju viņam, un viņš man izstāstīja.

— Tu domā, ka viņš runāja nopietni?

— Protams, ka nopietni. Viņš nav no jokupēteriem. Viņš pat tenisu spēlējot ir tik nopietns, ka skatīties baigi. Es tādu vēl nebiju saticis pat starp padzīvojušiem vīriem.

— Vai viņš ir pie pilna prāta?

— Visur citur, izņemot šo punktu.

— Kāpēc tu nepaliki pie viņa? — Rūdolfs nosodoši vaicāja.

— Tā ... — apmulsis novilka Bilijs, — vel ir stāsta otra puse. Es solīju viņam palīdzēt.

— Ko?

Bilijs nervozi sakustējās sēdeklī un pārtvēra stūri.

— Apsolīju dalīties viņa darīšanās un izdomāt ko tādu, lai mūs nenoķer. Ņemot vērā manu militāro sagatavotību un tamlīdzīgi.

— Un vai tu arī esi pie pilna prāta? — asi noprasīja Rūdolfs.

— Visu laiku tiku domājis, ka jā.

— Un tu tiešām gatavojies savu solījumu pildīt?

— Pat nezinu. Tomēr viņu es, protams, nepametīšu. Jūs ar mani runājat kā policists, kas pratina ieslodzīto.

Rūdolfs bezcerīgi atmeta ar roku.

— Divi plānprātiņi. Divi zaļi augļi vienā kokā.

— Tas ir mūsu ģimenes mantojums, — apvainojies teica Bilijs. — Laipni ielūdzu, tēvoc, uz plānprātiņu valsti, uz Eiropas nodaļu.

— Bet kāpēc tu sēdi Parīzē, kad viņš tur gudro sazin ko? — Rūdolfs aizvien vairāk saskaitās.

— Es pateicu viņam, ka Parīzē man ir pistole ar klusinātāju, un apsolīju viņam to aizvest.

— Vai tā tev patiešām ir?

— Jā.

— Ar ko, velns parāvis, tu te esi pēdējos gados nodarbojies?

Bilijs atkal nervozi sakustējās sēdeklī.

— Es negribētu par to runāt. Būtu labāk jums.,, un arī man ... ja jūs nezinātu.

Rūdolfs dziļi ieelpoja, pēc tam trokšņaini izpūta gaisu.

— Vai tevi meklē policija?

— Nē. Vismaz man par to nekas nav zināms, — teica Bilijs, apmierināts, ka viņam jāgroza stūre Un nav iespējas vērot tēvoča sejas izteiksmi,

Ш

Rūdolfs noguris novilka ar roku pār noskūto vaigu.

— Tev nāksies to pistoli atdot man.

— Bet es Vezlijain apsolīju pēc pāris dienām aizvest to viņam.

— Paklausies, Bilij, — teica Rūdolfs, cenzdamies runāt mierīgi, — tu taču teici, ka tev ir vajadzīga palīdzība. Es izlidoju ar pirmo lidmašīnu. Tu darīsi to, ko es saku, vai... — viņš apklusa.

— Vai — kas?

— Pagaidām vel nezinu. Kur šobrīd ir Vezlijs?

— Sentropezā. Mēs norunājām, ka es paziņošu viņam pa telegrāfu savu Parīzes adresi. Viņš man piezvanīs, tad arī vienosimies, kur un kad tiksimies dienvidos.

— Vai esi aizsūtījis telegrammu?

— Šodien no rīta.

— Kāpēc tu ta steidzies? Kāpēc nevarēji sagaidīt manu ierašanos? Šķiet, būtu labāk, ja viņš nezinātu, kur tevi atrast.

— Viņš jau tā izturas pret mani ar aizdomām, — Bi-lijs aizstāvējās. — Ja es viņu piemānīšu, viņš nospļausies par mani un darbosies tālāk viens pats.

— Varbūt tev taisnība. Vai viņš jau zvanīja?

— Vēl ne.

— Teicami. Kad zvanīs, pasaki, ka es esmu šeit. Saki, ka tev neizdevās dabūt to nolādēto pistoli, ka tas izrādījās sarežģītāk, nekā tu biji domājis.

— Bet ko tas dos?

— Vismaz to, ka es pagūšu izdomāt kaut kādu izeju,— dusmīgi noteica Rūdolfs. — Un tev arī nebūtu par ļaunu pakustināt smadzenes. Bet tagad paklusē, lūdzams. Pēc pārlidojuma man ļoti gribētos dažas minūtes pasēdēt ar aizvērtām acīm, varbūt pēkšņi mums ar tevi ienāks prātā kāda pieņemama ideja.

Viesnīcā, pirms viņi šķīrās, Rūdolfs noteica:

— Neaizmirsti — rīt pistolei jābūt pie manis. Un vēl viens lūgums: lai Vezlijs nedabūtu to ne redzēt.

— Tad viņš ņems nazi vai mietu vai ies kailām rokām. Jūs vienkārši viņu nepazīstat, — iebilda Bilijs.

— Nezinu vis, bet ir ļoti slikti, ka saku viņu iepazīt tikai tagad.

— Paklausieties, — teica Bilijs, — ja jums negribas iejaukties tādā lielā, es pacentīšos tikt galā pats. Varat uzskatīt, ka es jums nekā neesmu teicis.

Rūdolfs domīgi palūkojās Bilijā, it kā domādams, kas viņu sagaida, ja viņš piekritīs šim priekšlikumam, bet pēc tam pašūpoja galvu,

— Laikam jau meklēt Danoviču bija mans pienākums. Un jau sen. Tikai līdz šim vakaram man tas nebija iešāvies prātā. Nē, uzskatīt, ka tu man neko neesi teicis, nav atrisinājums. Ar labu nakti, Bilij. Ja naktī tev iešausies prātā kāda ideja, piezvani man. Cieši aizmigt droši vien neizdosies.

Viņš atkal vairākas reizes pārvilka ar roku pār seju un lēni, smagā gaitā devās pie lifta.

«Es ne reizi neesmu Iedomājies par viņa gadiem,» Bi-lijs pārmeta pats sev, kad lifta durvis aizvērās.

No rīta viņi brokastoja kopā. Rūdolfa seja bija nogurusi, zem acīm maisiņi, viņš ēda klusēdams, dzerdams kafiju krūzi pēc krūzes.

— Šodien tu paņemsi... to priekšmetu, — viņš galu galā noteica, — un atdosi to man.

— Vai jūs patiešām to gribat... — iesāka Bilijs.

— Vienīgais, ko es patiešām gribu, — Rūdolfs noteikti atteica, — lai man nenāktos uzklausīt tavus iebildumus.

— Labs ir, es pakļaujos. — To pateicis, viņš sajuta lielu atvieglojumu: atbildība par pieņemto lēmumu tagad gūlās ne tikai uz viņa pleciem vien.

Zālē ienāca durvjusargs un franciski uzrunāja Biliju:

— Jūs lūdz pie telefona, tepat vestibilā, mister Ebot.

— Pateicos, — Bilijs piecēlās. — Tas droši vien ir viņš. Neviens cits nezina, ka es esmu šeit.

— Esi piesardzīgs un nesaki neko lieku. Pacenties, lai viss izklausītos pēc patiesības.

— Centīšos, bet no šā puiša var sagaidīt visu, ko vien vēlies, — Bilijs noteica un- izgāja no restorāna. Pēc kafijas dzeršanas viņam mutē pēkšņi bija radusies rūgtuma sajūta. Vestibilā viņš iegāja telefona būdiņā un paņēma klausuli.

— Bilij, — viņš izdzirda Vezlija balsi — nedaudz klusinātu lielā attāluma dēļ, —» vai tu vari runāt?

—- Ne sevišķi brīvi.

— Es esmu viesnīcā «Le Pineau», Sentropezā. Kad tu

atbrauksi?

— Pēc dažām dienām, ne agrāk, Vezlij. Ar to mantu sākās daži sarežģījumi, — paša balss skaņa viņam likās samākslota.

— Kādi sarežģījumi? — Vezlijs asi vaicāja.

Pastāstīšu, kad tiksimies.

— Tad tu dabūsi vai ne?

— Noteikti dabūšu. Tikai vajag vēl mazliet laika.

— Cik?

— Četras vai piecas dienas.

— Ja tu pēc piecām dienām neparādīsies, tad es braucu uz Kannām, — teica Vezlijs. — Viens pats. Vai tu sa< prati, ko es teicu?

— Tu neuztraucies, Vezlij. Es daru visu, kas no manis

atkarīgs.

— Manuprāt, tu velc laiku, Bilij.

— Neko es nevelku. Vienkārši ir radušies daži šķēršļi.

— Viss skaidrs, — teica Vezlijs un nolika klausuli.

Bilijs lēnām atgriezās restorānā.

— Viņš ir viesnīcā <rLe Pineau» Sentropezā, — viņš apsēzdamies ieica. — Viņš ir neapmierināts un deva rnan tikai piecas dienas laikā.

Rūdolfs pamāja.

— Tu vēl nepateici viņam, ka es esmu šeit?

— Nē.

— Šovakar es braukšu uz Antibu ar vilcienu. Negribu, lai lidostā mani pārbauda. Ja tev radīsies nepieciešamība ar mani runāt, es būšu viesnīcā «Colombe d’Or».

— Jums šonakt ienākusi prātā kāda ideja?

— Iespējams, — Rūdolfs drūmi pasmaidīja.

— Vai negribat man pateikt?

— Negribu. Tu pats vakarvakarā teici, ka par dažām lietām nevajag runāt. Tā būs labāk mums abiem.

— Kas attiecas uz noslēpumiem, tad mūsu ģimenīte ir par simts punktiem priekšā jebkurai citai.

— Jā, gandrīz vai, — Rūdolfs piecēlās. — Šodien esmu nolēmis Parīzē izklaidēties, varbūt pat aiziešu uz Luvru. Satiksimies te pulksten piecos. Nepastrādā kādas muļķības līdz tam laikam.

— Pacentīšos. Redzēsimies piecos.

Pēc Rūdolfa aiziešanas Bilijs ar taksometru brauca uz banku. Viņš negribēja, lai kāds pievērstu uzmanību pežo ar atvāžamo jumtu un varbūt pat iedomātos pierakstīt mašīnas numuru.

Viņš paņēma līdzi tenisa somu, un, kad kalpotājs, atslēdzis abas durtiņas, aizgāja pie sava galda, ielika tajā automātisko pistoli un. rezerves patronas, tāpat to, kas bija atlicis no desmit tūkstošiem franku. Bilijs uzgāja augšā, pateica bankas ierēdnim, ka seifs viņam vairāk nebūs vajadzīgs, un atdeva atslēgu.

Pēc tam af somu rokās viņš ar taksometru atgriezās viesnīcā, nolika somu uz gultas un, nenovērsdams acis no tās, nosēdēja numurā līdz pulksten pieciem.

Izkāpis no vilciena, Rūdolfs nonāca dienvidu saules piesildītā Antibas rītā. Mašīna, kuru viņš bija pasūtījis Hertca aģentūrā, gaidīja viņu stacijā. Pie letes parakstījies par saņemšanu, viņš visu laiku turēja kāju pie ceļasomas, kura atradās uz grīdas.

Piebraucis pie viesnīcas «Colombe d’Or», viņš pats ienesa ceļasomu vestibilā un, pasūtījis nufnuru, sekoja kalpotājam pa pēdām, neizlaižot ceļasomu no acīm.

Kad kalpotājs aizgāja, Rūdolfs piezvanīja vecajam advokātam Antibā un norunāja tikties ar viņu pulksten vien-^ padsmitos. Pēc tam noskuvās, ielīda vannā un ilgi snauda siltajā ūdenī. Pēc Ņujorkas laika pulkstenis bija divi pēc pusnakts, viņa organisms vēl nebija pielāgojies. Kustēda-, mies kā sapnī, viņš saģērbās un pasūtīja turpat numurā lielu kafijas krūzi. Tas bija tas pats numurs, kurā viņš mēdza apmesties agrāk. Šurp bija nākusi Žanna, un at-' miņas par kopā pavadītajām stundām atmodināja senās vēlmes. Viņš paņēma papīra lapu un rakstīja: «Dārgā Zanna! Es atkal esmu mūsu viesnīcā, varbūt, ja esi brīva...»

Viņš neuzrakstīja turpmāko un saburzīja lapu. Par vēlu. Viss jau bija pagātnē.

Pusvienpadsmitos viņš aizslēdza ceļasomu, nokāpa lejā, iesēdās mašīnā un brauca uz Antibu.

Vecais gaidīja viņu aiz liela, pulēta galda, bet aiz viņa muguras milzīgajā logā kā skaistā gleznā spīguļoja saules pielietā, spilgti zilā jūra.

— Vai te mēs varam runāt? —* Rūdolfs apsēdies jautāja.

— Bez šaubām.

— Es domāju — vai šeit galdā nav magnetofonu vai vēl kādas citas tehnikas.

— fr, — advokāts atzinās, — tikai tā nav ieslēgta. Es to izmantoju tikai pēc klienta lūguma.

— Ceru, ka neapvainosities, ja palūgšu likt to galdā — pilnīgas pārliecības labad.

— Kā vēlaties, ser, — auksti atteica vecais. Sadrūmis viņš atvilka atvilktni un nolika uz galda malas mazu aparātu.

Rūdolfs piecēlās, lai to tuvāk aplūkotu. Magnetofons tiešām nebija ieslēgts.

— Pateicos, ser, — viņš teica un atkal apsēdās. — Tāpat es palugšu jūs neko nepierakstīt — ne tagad, ne arī pēc tam, kad būšu aizgājis.

—• Labi, nebūs nekādu pierakstu, — vecais pamāja.

— Lieta, kuras deļ esmu pie jums atbraucis, ir loti delikāta. Runa ir par mana nogalinātā brāļa dēla drošību.

Vecais atkal pamāja.

— Ļoti bēdīgs gadījums. Ceru, ka laiks mazliet dziedējis brūces...

— Tikai mazliet.

— Un ka mantojums sadalīts ar minimālām... mhm ... nepatikšanām.

— Ar maksimālām, — Rūdolfs drūmi atbildēja.

— Diemžēl, — sacīja vecais, — ģimenes problēmas...

— Mans brāļadēls tagad ir Francijas dienvidos. Viņam nav zināms, ka esmu šeit, un es vēlētos, lai šis stāvoklis paliktu, kāds tas ir.

— Ļoti labi.

— Viņš atbrauca šurp, lai sameklētu Danoviču.

— Oho! — vecais iesaucās.

•— Viņš taisās to nogalināt.

Vecais ieklepojās, it kā viņam kaut kas būtu iestrēdzis rīklē. Tad viņš izvilka lielu, baltu kabatlakatu un noslaucīja lūpas.

— Es atvainojos, — viņš teica, *— tagad man ir skaidrs, kādēļ jūs šo lietu nosaucāt par delikātu.

— Es negribu, lai viņš Danoviču atrastu.

— Gluži dabiska vēlēšanās, — atsaucās advokāts. — Bet ko es varu jūsu labā darīt?

Rūdolfs dziļi ievilka elpu.

— Ja Danoviču nogalinātu līdz tam laikam, kad mans brāļadēls uzzinās viņa atrašanās vietu, tad problēma būtu atrisināta.

— Saprotu, — domīgi sacīja vecais. Viņš no jauna ieklepojās un izvilka kabatlakatu. — Un kā, pēc jūsu do-mārn, es varu jums palīdzēt sasniegt vēlamo rezultātu?

— Sava laikā, ser, jūs droši vien nodarbojāties ar lietām, kuras saistītas ar zināmām aprindām šajā Piekrastē.

Advokāts pamāja.

— Savā laikā, — viņš klusi noteica, — jā.

— Ja jus iepazīstinātu mani ar cilvēku, kurš zina, kur atrodas Danoviīs, un ja šis cilvēks būtu ar mieru nokārtot šo lielu, es ļoti labi samaksātu par viņa ... pakalpojumu.

— Saprotu, — teica advokāts.

— Saprotams, — Rūdolfs piebilda, — ka esmu gatava pārskaitīt ievērojamu summu arī uz jūsu rēķina Šveices bankā.

— Dabiski, — advokāts piekrita nopūties — vai nu iedomādamies gaidāmo risku, vai arī lielo naudas summu Šveices bankā.

— Tam jānotiek ātri, — sacīja Rūdolfs. — Tas zēns ir trakulīgs un nepacietīgs.

— Es jūtu jums līdzi, mesjē Džordeik, — advokāts pamāja ar galvu, — bet jūs saprotat, ka tādas lietas nav paveicamas vienā naktī, ja vispār ir paveicamas.

— Esmu gatavs samaksāt divdesmit tūkstošus dolāru.

Advokāts atkal klepoja. Un atkal slaucīja muti kabat*

lakatā.

Ilgāku laiku istabā valdīja klusums. Rūdolfs mokoši domāja par to, ko tad viņš īsti dara. Visu mūžu viņš ticēja labsirdībai un krietnumam, bet tagad plāno noziegumu. Un kā vārdā viņš to dara? Lai novērstu vēl lielāku noziegumu. Krietnums var izrādīties par lamatām, viņš domāja, tāpat kā daudzi citi skaisti jēdzieni. Jājautā, kas tev ir svarīgāk — tavi principi vai tava paša miesa un asinis?

Nepagriezies pret Rūdolfu, advokāts teica:

— Es padomāšu, ko varētu izdarīt. Pacentīšos saistīties ar vienu cilvēku un, ja viņš izrādīs interesi, palūgšu sameklēt jūs. Es ceru, ka jūs saprotat — ar to mana līdzdalība šaja lietā aprobežojas.

— Saprotu. — teica Rūdolfs pieceldamies. — Esmu apmeties viesnīcā <rColombe d’Or». Es gaidīšu zvanu.

— Es neko neapsolu, dārgais mesjē, — sacīja advokāts. Viņš pagriezās un, stāvot ar muguru pret jūru, piespiesti pasmaidīja. — Atklāti sakot, man labāk patiktu.

ja jūs pārliecinātu savu brāļadēlu atteikties no riskantā un bezjēdzīgā pasākuma.

— Man arī, bet šaubos, vai man izdosies.

— Ak, šī jaunatne, — advokāts drūmi pamāja, — labs ir, es mēģināšu kaut ko. izdarīt.

— Paldies, — Rūdolfs sacīja un piecēlās. Kad viņš gāja ārā no kabineta, advokāta skats atkal bija pievērsts jūrai. Šķiroties viņi paspieda viens otram roku.

Naudas spēks, domāja Rūdolfs, braucot pa ostas ieliņām. Interesanti, vai Hamlets uzpirktu Rozenkrancu un Gildernštemu, lai tie nogalina viņa tēvoci — karali, ja viņam pietiktu naudas?

Ticis viesnīcā, viņš piezvanīja uz Parīzi. Laimīgā kārtā Bilijs bija numurā. Rūdolfs nezināja, ka pēc brauciena uz banku Bilijs nebija izgājis no viesnīcas.

— Bilij, man tomēr radās cerība. Es neko nevaru tev pastāstīt, tāpēc nemaz neprasi — ne tagad, ne vēlāk. Tomēr cerība ir. Tagad galvenais ir novilcināt laiku. Tev Vezlijs jāaptur. Vai tu mani labi dzirdi?

— Pārāk labi. Kā tad lai es viņu apturu?

— Piektajā dienā brauc uz Santropezu. Izdomā kaut ko ... tu taču esi prātīgs puisis...

— Visi man to vien saka, — bēdīgi atsaucās Bilijs.

-r- Neatstāj viņu vienu, lai viņš kaut kur nepazūd.

Mums visu laiku jāzina, kur viņš ir. Vai skaidrs?

— Skaidrs, — bez jebkāda entuziasma sacīja Bilijs.

— Ja būs nepieciešams, pasaki viņam, kur es atrodos. Es to negribētu, bet, ja savādāk viņu nebūs iespējams noturēt, tad nāksies pateikt.

— Cik ilgi tad man vajadzēs viņu atturēt?

— Tik, cik būs vajadzīgs.

— Simpātiski. Jauks brītiņš.

— Lūdzu, bez izsmiekla, — asi noteica Rūdolfs. — Es darīšu savu darāmo, tu — savu.

— Klausos, ser. Nākamās pāris dienas veltīšu pārdomām, lai kaut ko izdomātu.

— Tas jau izklausās labāk.

— Tikai tas, vai man izdosies to neprāti pārliecināt, jau ir cits jautājums.

— Vēlu sekmes, — sacīja Rūdolfs un nolika klausuli.

«Klotilde» bija noenkurojusies Sentropezas ostā — netālu no jahtas, ar kuru brauca Trusis. Viņš ar Vezliju devās turp, lai to apskatītu. Trusis Vezliju ilgi atrunāja.

— Tu jau tāpat to esi pietiekami ilgi aplūkojis, — viņš teica.

— Neuztraucies, Trusi, — teica Vezlijs, — es nesākšu raudāt un nevienu nesitīšu. Tā ir vienīgā mītne, kur man labi klājies. Es tikai paskatīšos uz to un atcerēšos, kā viss bija, kad uz tās kuģoja mans tēvs. Kopš tā laika esmu redzējis vēl daudz ko ļaunāku ..,

Gaidot Biliju, Vezlijs dienām un naktīm blandījās pa Sentropezas un Kannu naktsklubiem. Viņš neiedrošinājās tieši pajautāt Trusim, vai tas nav saticis Danoviču, tāpēc ka tad Trusis tūlīt iesāktu strīdu. Vezlijs nevarēja vaicāt par Danoviču arī nevienam citam: viņš negribēja, lai Danovičs un galu galā arī policija uzzinātu, ka viņš to meklējis. Taču meklēt viņš varēja. Viņš meklēja katru dienu un jutās pārliecināts, ka agri vai vēlu Danovičs kaut kur noteikti parādīsies. Laika Vezlijain bija atliku likām. Viņam par izbrīnu Kannas un Antiba šajā klusajā pirmssezonas mēnesī uz viņu iedarbojās nomierinoši. Viņš tagad gulēja mierīgāk. Murgainie sapņi, kuri tik ilgi bija viņu vajājuši, vairs neatkārtojās.

Tikuši līdz tai vietai, kur bija pietauvota «Klotilde», viņi apstājās. Jahta izskatījās vecmodīga un ērta, Vezli-jam bija patīkami, ka tā uzturēta tīra un kārtīga.

— Viņi to labi apkopj, vai ne? — viņš pavaicāja Trusim.

— Vācieši. Tāda tīrība — uz klāja var pusdienas ēst. Vai gribi uzkāpt uz tās un paskatīties? Viņi uzstādījuši autopilotu.

— Nē, — Vezlijs pakratīja galvu. — Pietiks ar to pašu, Priecājos paskatīties iztālēm.

Viņi gāja atpakaļ uz Truša jahtu, kur pusdienām cepās zivis. Pusdienas ēst bija paredzēts trijatā, jo Trusis bija iedraudzējies ar meiteni, kura strādāja ostas veikaliņā, - un viņa tagad katru dienu ēda ar Trusi kopā pusdienas. Pievilcīga, tumšmataina meitene, kas diezgan pieklājīgi runāja angliski. Trusis viņas dēļ bija kā bez prāta, un, cik Vezlijs varēja noprast, arī viņai Trusis patika. Viņa nāca uz jahtu pēc darba, reizēm palikdama arī pa nakti. Viņi taisījās precēties un pēc tam kopā salīgt uz kāda lielāka kuģa.

Pusdienas bija līksmas un sātīgas, ar pudeli atdzesēta vīna. Vezlijs bija lūdzis Trusim, lai nevienam nestāsta, ka viņš ir filmējies filmā, kuru rādīs arī Kannās, taču tobrīd, kad meitene — viņu sauca Nadīne — pavaicāja Vezlijam, ar ko viņš nodarbojas, Trusis nenocietās:

— Viņš, velns parāvis, ir kinoaktieris. Kā tev tas patīk, mans vecais kuģojumu biedrs?

Lai būtu, nodomāja Vezlijs, ja jau tas ceļ Truša akcijas meitenes acīs, tad nekā slikta te nav.

— Vai tā ir taisnība? — Nadīne neticīgi lūkojās viņā.

— Taisnība. Kad īilma būs parādīta, tad mani, iespējams, jau uzskatīs par bijušo kinoaktieri.

— Vai jūs mani apceļat? — Nadīne pārvaicāja.

— Pati pārliecināsies, — teica Trusis, — viņš spēlē filmā, kuru rādīs festivālā.

— Ne jau galveno lomu, — protestēja Vezlijs. — Man tur ir epizodiska loma.

Nadīne cieši palūkojās viņā.

— Es jau tā domāju — tu pārāk labi izskaties, lai nebūtu nekas sevišķs. Kopā ar mani strādā viena meitene,— Nadīne turpināja, — mana labākā draudzene, apbrīnojami mīļa būtne, viņa neprātīgi mīl kino. Vai uzaicināt viņu šodien uz vakariņām?

— Es būšu Sentropezā ļoti īsu laiku, — teica Vezlijs visai apmulsis; atminēdamies Elizas solījumu atbraukt uz Eiropu un pavadīt te kādas divas nedēļas, viņš negribēja, lai viņu pavedinātu apbrīnojami mīļa franču meitene.

— Viņa labi runā angliski.

— Redziet, man šodien ir norunāta satikšanās. — Sī bija piektā diena šeit, un viņš gribēja tikties ar Biliju viesnīcā, kad viņš tur ieradīsies»

— Kā tad ar rītdienas vakaru? — Nadīne neatlaidās.

— Rītvakar es, iespējams, būšu Kannās. Citreiz.

— Bet, ja mēs atbrauktu uz Kannām, — Nadīne vaicāja, — vai tu varēsi dabūt mums biļetes uz savu filmu?

— Droši vien varēšu. Trusis zinās, kur būšu apmeties.

Velns parāvis, nodomāja Vezlijs, tā tik vēl trūka, lai

man kaklā karātos divas franču meitenes tad, kad uz-klupšu tam kuņasdēlam Danovičam.

— Bet vai tu neaizmirsīsi? — vaicāja Nadme. gatavodamās atgriezties savā veikaliņā.

— Neaizmirsīšu, — Vezlijs sameloja.

Nadīne noskūpstīja Trusi, un viņi abi ar Vezliju nolūkojās pakaļ viņas labi veidotajam augumiņam, kad tas dejojošā gaitā ātri attālinājās krastmalas virzienā.

— Kāda viņa tev liekas? — Trusis pavaicāja. Agrāk viņš nebija uzdrīkstējies uzdot šādu jautājumu.

— Ļoti pievilcīga.

— Vai tu domā, ka viņa ir pārāk vieglprātīga, lai būtu laba sieva? — Trusis satraukti vaicāja.

— Viņai nav nekādas vainas, — teica Vezlijs. Viņš negribēja uzņemties atbildību tik nopietnā lietā kā Truša precības. — Bet es taču viņu tikpat kā nepazīstu.

— Paklausies, ko es tev teikšu. Ar tavu ārieni un kino būšanām, un to, ko tu esi apguvis no tēva, varu derēt, ka tu tagad saproti no sievietēm simtreiz vairāk nekā es. Man šī visu laiku bijusi vājā vieta, es baidos kļūdīties.— Viņš padomāja un turpināja: — Vai tev nelikās, ka viņa mēģināja ar tevi koķetēt?

— Ej nu ej, Trusi, — Vezlijs izbrīnījies noteica.

— Man negribētos saistīties ar skuķi, kurš met acis uz maniem draugiem.

— Tu velti uztraucies. Viņa man pat ar uzaci nepameta.

— Priecājos dzirdēt. Bet kā tad ar tevi?

— Kas ir ar mani?

— Tu taču ieradies Rivjērā ne jau tādēļ, lai satiktu vecu draugu un noskatītos kādu muļķīgu filmu.,,

— Ko tu iedomājies ... Es tikai...

— Neko es neiedomājos, — teica Trusis. — Es vienkārši tevi labi pazīstu. Zinu, kad tu esi labā garastāvoklī. Zinu, kad tevi māc satraukums. Tagad tu kaut ko slēp. Es visu laiku tevi novēroju, un tāds tu man nepatīc, Vez-lij.

— Tas ir muļķības, — Vezlijs asi noteica. — Ko tu vaidi kā veca sieva!

— Vienu es zinu: tavam tēvam ļoti negribētos, lai tu iekultos nelaimē, īpaši jau tā Danoviča dēļ. Vai tu klausies, Vezlij?

— Klausos.

— Viņš mīlēja tevi vairāk par visu šajā pasaulē un gribēja, lai tev dzīvē ietu labi. To pašu gribu arī es. Man nav vēlēšanās redzēt tevi slimnīcā vai cietumā, varbūt pat identificēt morgā.

— Nespied mani nožēlot, ka esmu ar tevi ticies.

— Man nospļauties par to, ja tu mani nekad vairs neredzēsi, — teica Trusis, — kaut tikai tu kaut cik pieņemtos prātā. Tev priekšā ir skaista dzīve. Neizposti to. tava tēva vairs nav starp dzīvajiem, tur vairs neko nevar

darīt. Parādi cieņu atmiņām par viņu. Tas ir viss, ko tev lūdzu.

— Man laiks doties uz viesnīcu, — teica Vezlijs. — Es gaidu telefona zvanu.

Trusis palika uz jahtas, bet Vezlijs, viņa nosodošā skatiena pavadīts, sēdās seglos iznomātam viencilindra mopēdam un tarkšķēdams aizdrāzās uz viesnīcas pusi.

Piebraucis viņš pamanīja stāvvietā pežo ar nolaižamo jumtu.

— Jūs bārā gaida kāds džentlmenis, — sacīja portjē, pasniedzot numura atslēgu.

Tukšajā bārā Bilijs vienatnē lēni sūca alu. Viņš sēdēja sakumpis un likās mazs un nelaimīgs. Viņa uzvalks bija saburzīts, vēja sajauktie mati tā arī bija palikuši nesasukāti. Pēc brauciena vaļējā mašīnā — līdz Parīzei un pēc tam šurp — viņa seja, jau tāpat melnīgsnēja, bija kļuvusi gluži tumša. Izskatās pēc arāba, — iedams pie viņa, nodomāja Vezlijs. Bilijs piecēlās, un viņi paspieda viens otram roku.

— Tev, brālēn, sen jau bija laiks atbraukt, — Vezlijs teica.

— Vai citā tonī tu sarunāties neproti?. — apskaities pajautāja Bilijs.

— Iesim pie manis, — Vezlijs teica, pamādams uz bārmeņa pusi, kurš otrā letes galā grieza citronus, — runāsim tur.

— Pagaidi, tūlīt izdzeršu, Arī tev pašam alus krūze nebūtu lieka.

— Man daudz kas nebūtu lieks. Dzer ātrāk!

Bilijs palūkojās apkārt.

— Laba viesnīca. Numurs droši vien maksā lielu kaudzi naudas.

— Es. taču taisos te uzturēties tikai divas dienas, nevis visu sezonu. Kā ir — vai izdzēri savu alu?

— Izdzēru, bet vēl jāsamaksā.

— Pierakstiet uz mana rēķina, — Vezlijs pateica bārmenim.

— Paldies, — sacīja Bilijs, kopā ar Vezliju iziedams no bara.

— Tas ir mazākais, ko varu tavā labā izdarīt, — izsmējīgi noteica Vezlijs, — sava uzticamā brālēna labā.

Numurā Vezlijs uzreiz sāka Biliju pratināt.

— Vai dabūji? — viņš noprasīja.

— Tūlīt es tev visu paskaidrošu. Cilvēks, pie kura šī mantiņa glabājas, slēpjas no policijas. Parīzē viņa nav, un viņa skuķis teica, ka nezinot, kur viņš uzturoties. Bet viņš piezvanīšot un ...

— Kad? Kad viņš taisās viņai zvanīt?

— Noteikti nav zināms. Droši vien drīz.

— Drīz? Neatkarības dienā? Vai varbūt Ziemassvētkos?

■— Kāda velna pēc tu ar mani tā runā? Esmu izdarījis

visu, kas bija no manis atkarīgs.

— Manuprāt, Bilij, tu melo, *— Vezlijs mierīgi sacīja.

•— Kāpēc tu visus turi aizdomās? Es taču pats uzņēmos tev palīdzēt, vai nav tiesa? Neviens, ar pistoli draudēdams, nespieda mani to darīt. Es centos visiem spēkiem.

— Melol Tu taču zini, kur ir pistole... ja tāda vispār eksistē...

— Tā eksistē. Es tev zvēru.

— Tad tu arī zināsi pateikt, kur tā atrodas. Tūlīt pat,— un Vezlijs kā kaķis pielēca klāt Bilijam, sākdams viņu žņaugt. Bilijs izmisīgi pretojās, taču Vezlijs bija smagāks par kādām četrdesmit mārciņām. Viņi klusēdami turpināja cīnīties. Zaudējis līdzsvaru^ Bilijs nokrita, Vezlijs piespieda viņu ar celi. Viņa seja bija mierīga tāpat kā agrāk, bet krampjaini maniaka pirksti spieda Bilija kaklu. Tikai tad, kad Bilijs jau sāka zaudēt samaņu, Vezlijs nedaudz atlaida pirkstus.

— Tu teiksi vai ne!

— Laid vaļā, — Bilijam trūka elpas. — Tu varēji mani nožņaugt.

— Pilnīgi iespējams, — Vczlija rokās atkal sāka spiest' viņa kaklu.

— Rūdolfs... Viņš ir viesnīcā <rColombe d’Or». Laid

vaļā!

Vezlijs lēni atlaida rokas un piecēlās. Viņš palīdzēja Bilijam piecelties, un Bilijs atkrita krēslā, taustīdams savu kaklu.

— No kurienes uzradās tēvocis Rūdolfs? Tikai bez meliem.

— Es zvanīju viņam uz Ņujorku. Es domāju: ja kāds var tev palīdzēt, tad vienīgi viņš. Tikai tevis dēļ. Tu taču nedomā, ka es uztraucos par sevi?

— Nobijies, — nievājoši noteica Veziijs. — Un pasauci palīgā Santa Klausu. Man vajadzēja lo paredzēt. Ko gan vēl, velna būšana, var sagaidīt no tenisista?

— Dodies tagad uz «Colombe ci'Or», asinskārais idiot, un pamēģini nožņaugt arī tēvoci Rudolfu.

— Varbūt es tā ari darīšu. Bet tu pazūdi no šejienes! Un lai es tevi vairāk neredzētu, citādi nožēlosi!

— Vairāk es pie tevis bez duča nenākšu, — Bilijs pieceldamies sacija, — brīdinu.

— Pateicos. Ņemšu to vērā.

Durvīs Bilijs apgriezās.

— Vēl vienu vārdu. Lai ko tu arī nedomātu — es esmu tavs draugs.

Veziijs pašapzinīgi pamāja, un Bilijs izgāja no numura.

No vestibila viņš piezvanīja Rūdolfam un pastāstīja par notikušo.

— Ak Dievsl — teica Rūdolfs. — Vai tiešām viņš ir tādā stāvoklī?

— Vēl jaunāk, — sacīja Bilijs, — zaudējis prātu. Jūs labāk pārvācieties uz citu viesnīcu, viņš var uzbrukt arī jums.

— Nekur es nepārbraukšu, — mierīgi sacīja Rūdolfs, — lai nāk.

— Tikai nesatiecieties ar viņu vienatnē, — teica Bilijs, apbrīnodams tēvoča mieru.

— Es esmu gatavs satikties ar viņu, kā vien viņš velns.

— Vai esat kaut ko izdomājis?

— Iespējams.

— Es jūsu vietā tomēr atbrīvotos no tās mantiņas līdz viņa atnākšanai. Iemetiet to jūrā.

— Nē, — domīgi teica Rūdolfs. — Domāju, ka tieši to nevajadzētu darīt. Tā tuvākajā laikā var izrādīties noderīga.

— Vēlu sekmes.

— Tiksimies nākošnedēļ festivālā Kannās. Pasūtīju mums visiem numurus viesnīcā «Majestic». Biju tev paredzējis kopēju numuiu ar Vezliju. Bet šādos apstākļos ... — viņš iesmējās, — nāksies novietot tevi cita stāvā.

— Jūs gan visu paspējat paredzēt, — sarkastiski noteica Bilijs.

— Gandrīz visu, — Rūdolfs atbildēja,

Bilijs nolika klausuli un, piegājis pie portjē, teica:

— Lūdzu, pierakstiet šo sarunu uz mistera Džordeika rēķina

Veziijs nezvanīja ne tajā dienā, nedz ari nākošajā. Toties piezvanīja advokāts no Antibas.

— Man ir šādi tādi jaunumi, — viņš teica, — cilvēks, ar kuru es biju nodomājis runāt, lai kārtotu jūsu lietu, pašreiz sēž cietumā. Bet pēc divām nedēļām viņš nāk ārā, lai atgrieztos mājās — Marseļā. Es ar viņu runāšu un pateikšu, kur viņš var jūs atrast.

— Es būšu viesnīcā «Majestic» — Kannās, — Rūdolfs teica.

— Atvainojiet par aizkavēšanos.

— Neko nevar darīt. Pateicos par padarīto. Es gaidīšu zvanu.

Neko nevar darīt, nodomāja Rūdolfs, noliekot telefona klausuli. Labs virsraksts manam dzīvesstāstam. Neko nevar darīt.

10

Filmas «Restaurācijas komēdija» reklāmas aģents publicēja rakstu par Grētiņu — sievieti, kuras pirmais režijas darbs pelnījis godu kopā ar citām filmām pārstāvēt amerikāņu kinomākslu Kannu festivālā. Tāpēc, kad Grētiņas lidmašīna nosēdās Nicas lidostā, viņu jau gaidīja fotogrāfi. Viņi iemūžināja Grētiņas iznākšanu no lidmašīnas, tikšanos ar Biliju un Rūdolfu. Grētiņa cieši apskāva un noskūpstīja dēliņ ar grūtībām novaldīdama asaras.

— Cik ilgs laiks pagājis! — viņa nočukstēja.

Biliju aizkustināja mātes jūtu uzplūdi fotogrāfu klātbūtnē, tomēr viņš maigi, bet apņēmīgi atbrīvojās no mātes apkampieniem.

— Mamma, — viņš teica, — lūdzu, atliksim šīs ģimenes lietas uz vēlāku laiku.

Viņam nepavisam negāja pie sirds izredzes nonākt avīzēs, pie tam vēl pusnožņaugtā izskatā, radnieciskos apkampienos, vienalga, vai tādu fotogrāfiju parādīšanās, nāktu par labu demonstrējamajai filmai vai ne.

Grētiņa atkāpās, viņas lūpas cieši sakniebās tik labi Bilijam pazīstamajā, smalkajā un saltajā līnijā.

— Bilij, — viņa sacīja oficiālā tonī, — ļauj man stādīt tevi priekšā misteram Donelli, mūsu māksliniekam.

Bilijs paspieda roku rudbārdainam jaunam cilvēkam.

— Ļoti priecājos iepazīties, ser, — viņš teica. Vēl viens. Viņa nekādi nespēja bez viņiem iztikt. Viņš ievēroja, ar kādu aizgādniecisku īpašnieka žestu šis Donelli turēja māti zem rokas, kad viņi gāja cauri nelielajam pūlim, kāds bija izveidojies pie izejas no muitas zāles. Sīs tikšanās laikā — tā bija pirmā pēc tik ilgiem gadiem — Bilijs bija gribējis izturēties maigi un smalkjūtīgi, taču māte izskatījās tikpat skaista kā parasti, tērpusies greznā, gaišzilā ceļojuma kostīmā, iedama zem rokas ar cilvēku, kurš tikai nedaudz vecāks par viņu pašu. Tas izsauca nepatiku.

Tomēr viņš sakaunējās, ka ļāvis šīm jūtām gūt virsroku. Beigu beigās viņa māte taču ir pieaudzis cilvēks, un tā ir viņas pašas darīšana, ko viņa darīja brīvajā laikā un kuru izvēlējās. Tāpēc tagad, ejot kopā uz mašīnu, viņš maigi paspieda viņai roku, it kā atvainodamies par pirmītējo piezīmi un ģimenes lfetām. Viņa izbrīnīti palūkojās viņā, pēc tam priecīgi pasmaidīja un noteica:

— Mūs gaida divas brīnišķīgas nedēļas.

— Es ceru. Degu nepacietībā drīzāk redzēt tavu filmu.

— Tiem, kas to redzējuši, tā patika, vismaz palika tāds iespaids.

— Pateikt «patīk» ir par maz, — sarunā iejaucās Rūdolfs, — visi ir vienkārši sajūsmā. Man jau piedāvāja pārdot manu daļu ar simtprocentīgu peļņu, bet es atteicos.

— Uzticīgs brālītis, — jautri noteica Grētiņa, taču tūlīt pat sadrūma. — Rūdij, tu slikti izskaties. Tev ir tāds izskats, it kā tu pa naktīm negulētu. Kas noticis?

— Nekas, —• samulsis iesmējās Rūdolfs, —laikam pārmēru ilgi nosēžu kazino.

— Atklāti runājot, esmu nobažījusies, — teica Grētiņa, kamēr nesēji kopā ar šoferi novietoja ceļasomas mašīnā.

— Par ko?

— Par to, ka Vezlijs neieradās mani sagaidīt.

Rūdolf? ar Biliju saskatījās.

— Vai tad viņš nav kopā ar mums apmeties vienā viesnīcā? — Grētiņa apvaicājās.

•— Nē, — atbildēja Rūdolfs.

—- Bet viņš taču ir Kannās? Pēc filmas demonstrēšanas avīzes un televīzija viņu vai gabalos saraustīs. Viņam jāuzvedas kā aktierim — pat tad, ja viņš pats sevi par tādu neuzskata.

— Grētiņ, — uzmanīgi ieteicās Rūdolfs, — mēs zinām, kur viņš pašlaik ir. Viņš ieradās Sentropezā, tā ir pēdējā vieta, no kuras mēs saņēmām ziņas par viņu, pēc tam viņš kaut kur nozuda.

— Ko tas nozīmē?

— Neko īpašu, — meloja Rūdolfs. •— Neuztraucies. Esmu pārliecināts, ka viņš parādīsies.

— Jā, labāk būtu, ja viņš parādītos, — teica Grētiņa, sēzdamās mašīnā kopā ar Donelli. — Citādi man nāksies izsludināt meklēšanu.

Bagāžas dēļ mašīnā Rūdolfam vairs nebija vietas, un viņi ar Biliju devās uz stāvvietu pēc pežo.

— Steidzīgi jāizdomā kāds iemesls, kam viņa noticētu,— Rūdolfs teica.

— Sājā reizē izdomājiet pats, — sacīja Bilijs. — Tas, ko es izdomāju pēdējā reizē, man gandrīz maksāja dzīvību.

— Varbūt, ieraudzījis avīzēs Grētiņas fotogrāfiju, viņš uzradīsies. Uzņemšanas laikā viņš bija viņai pieķēries.

— Zinu. Viņš man stāstīja. Tagad viņu nodarbina tikai viens — kā atrast kādu dienvidslāvu. — Bilijs ziņkāri uzlūkoja Rūdolfu. — Vai jums ir kādi jaunumi?

— Iespējams, ka pēc dažām dienām būs.

— Jūs joprojām negribat pasacīt man, ko izgudrojāt?

Nē, — -apņēmīgi atbildēja Rūdolfs, — nemaz neuzstāj.

Kādu laiku Bilijs klusēja, uzmanīgi vērodams ceļu. Gaidot mātes ierašanos, viņš nomazgāja mašīnu un uzvilka tīru, izgludinātu uzvalku. Viņam bija žēl, ka sagaidīšanu aptumšo Vezlija prombūtne.'

— Ceru, ka viņš nesabojās mātei šo svinīgo dzīves brīdi. Lidostā viņai bija tik teicams garastāvoklis. Un šodien viņa bija tik skaista, vai ne?

— Ļoti.

— Bet kas viņai ir ar šo Donelli? — Bilijs noprasīja un pagrieza galvu, lai palūkotos uz Rūdolfu.

— Nekas, cik man zināms, — diezgan asi atbildēja Rūdolfs. — Abi kopā ir diezgan labi pastrādājuši, bet tagad mēs ar viņu gatavojam kādu pasākumu. Bet arī te labāk neizrādi savu ziņkāri.

— Es vienkārši pavaicāju, — Bilijs teica. — Dabisks dēla satraukums par māti, Kas viņš ir par cilvēku?

— Teicams puisis: talantīgs, godkārīgs, godīgs, turklāt vēl iemetējs.

— Pie tā viņa jau sen varēja pierast, dzīvojot kopā ar tēvu. Es, protams, runāju par dzeršanu.

— Tavu tēvu viņa arī tika aicinājusi šurp. Bet viņam tagad esot kaut kāds jauns darbs, viņš nevarot aizbraukt no Čikāgas. Iespējams, ka viņš beidzot saņēmis sevi rokās.

— Neesmu pārliecināts. Pietiek jau ar to, ka viņš paveicis kaut ko dēlam derīgu.

— Ko tieši?

— Iedvesis man riebumu pret dzeršanu, — Bilijs iesmējās. — Paklausieties, man ir ideja. Tā gan neattiecas uz vecākiem, bet uz Vezliju.

— Kāda tad?

— Jūs, protams, zināt, ka policija savāc kartiņas, kuras aizpilda, ierodoties viesnīcā .,,

— Jā.

— Vezlijam te, Kannās, noteikti nav paziņu, viņam nav pie kā apmesties, tāpēc viņš visdrīzāk ir apmeties kādā viesnīcā. Varam aiziet uz policiju un uzzināt. Beigu beigās viņš taču filmējies vienā no festivāla filmām. Teiksim, ka viņu meklē, lai nofotografētu un intervētu.,.

— Nē, to nevar. Jo mazāk policija interesēsies par Vezliju, jo labāk mums visiem. Viņu meklēt nāksies mums pašiem. Paklejo pie ostas, ielūkojies naktsklubos, vispār paveries uz visām pusēm. Mātei pagaidām pasaki, ka viņš kautrējas un negrib nekādu troksni, kas būtu saistīts ar viņa personu, vismaz pirms filmas demonstrēšanas, saki, ka viņam liekas, ka viņš filmā nav notēlojis tik labi, kā būtu varējis, un baidās, ka par viņu smiesies, tāpēc cenšas nerādīties sabiedrībā ...

— Vai jūs domājat, ka viņu tas pārliecinātu? — šaubīgi pavaicāja Bilijs.

— Iespējams. Viņa zina, ka viņš ir savādnieks, varbūt pat sacīs, ka no viņa ko tādu varēja sagaidīt.

— Mani pārsteidz, — teica Bilijs, — ka viņš neieradās pie jums un pat nepiezvanīja.

— Biju gandrīz vai pārliecināts, ka viņš to nedarīs. To, ko viņš meklē, viņš no manis nedabūs un ļoti labi to apzinās.

— Vai pistole vēl ir pie jums? — Bilijs vaicāja.

— Pie manis.

Bilijs atkal iesmējās.

— Varu derēt, ka jūs esat vienīgais cilvēks festivāla viesu vidū, kuram kabatā ir pistole ar klusinātāju.

— No tādas priekšrocības es ar lielāko prieku atteiktos, — drūmi noteica Rūdolfs.

Kad viņi brauca pa Kruazetkrastmalu Kannās, starp daudzajām afišām pavīdēja arī «Restaurācijas komēdijas» afiša ar Grētiņas uzvārdu.

— Tagad, — jokodamies teica Bilijs, — bez visām citām raizēm man vēl jāmācās būt slavenas mātes dēlam. Ko lai saku, kad mani intervēs un vaicās, kā tas ir?

— Atbildi, ka tas ir satriecoši.

— Nākošais jautājums, mister Ebot. Vai jūs neuzskatāt, ka māte ziedojusi jūs karjeras labā? Atbilde: tikai pēdējos desmit, piecpadsmit gados.

— Tā tu vari jokoties tikai ar mani, — asi teica Rūdolfs, — un ne ar vienu citu. Ceru, ka tas tev ir skaidrs?

— Jā, ser. Protams, ka es muļķojos.

— Tā vai citādi, pagaidām viņa vēl nav slavenība; un vispār — šodien tu esi slavens, bet rīt vairs ne. Tavai mātei šis ir sarežģīts un saspringts periods, mums pret viņu jāizturas loti uzmanīgi.

— Es balstīšu viņu kā varens ozols, viņa nepazīs savu nepaklausīgo dēlu un brīnīdamās varēs lūkoties viņā.

— Ar visu to, ka tu nedzer kā tavs tēvs, Bilij, tomēr tu esi mantojis viņa spējas un izskaties pēc cilvēka, kas neko neuztver nopietni.

— Tas ir pašaizsardzības paņēmiens, kuru tēvs nodevis dēlam, lai slēptu no svešām acīm maigu un trauslu dvēseli.

— Tad lai tā kaut vai paretam parādās skatam. Tu tāpēc necietīsi.

Kad viņi iegāja viesnīcas vestibilā, Rūdolfs pajautāja, vai viņam kāds nav atstājis ziņu. Taču ziņas nebija.

Vestibilā sēdēja Grētiņa žurnālistu un fotogrāfu ielen-, kūmā. Galvenās slavenības Kannās vēl nebija ieradušās, un «Restaurācijas komēdijas» reklāmas aģents centās maksimāli izmantot šo laiku. Grētiņa runāja, smaidīja un, kā redzams, jutās visai pacilāta.

Ieraudzījusi viņus, Grētiņa ar mājienu lūdza abus nākt tuvāk, bet Bilijs noraidoši pašūpoja galvu.

— Es aizeju, — viņš sacīja Rūdolfam, — pastaigāšu ap ostu un pameklēšu pazudušo eņģelīti. Pasakiet mātei, ka es viņu mīlu, bet man ir darīšanas.

Ш

Rūdolfs piegāja pie Grētiņaš, un viņa iepazīstināja viņu ar reportieriem, teikdama, ka tas esot viņas brālis un viens no filmas finansētājiem. Kur palicis Bilijs, viņa nejautāja. Kad viens no fotogrāfiem lika viņiem nostāties blakus, Rūdolfs pajautāja, kur nozudis Donelli.

— To nav grūti uzminēt, — viņa uzsmaidīja Rūdolfam, skatīdamās objektīvā.

Rūdolfs devās uz bāru; tur drūms un sakumpis pie viskija glāzes kūkoja Donelli.

— Baudāt slavenā festivāla līksmību un priekus? — Rūdolfs pajautāja.

Donelli sadusmots pavērās viņā.

— Man nevajadzēja šurp braukt.

— Kāpēc? — Rūdolfs brīnījās.

— Tas puika — viņas dēls Bilijs — lidostā tā uz mani paskatījās...

— Jums tikai tā likās.

— Nelikās. Baidos, ka viņš manis dēļ sarīkos Grētiņai skandālu. Viņš ir greizsirdīgs, vai ne?

— Nē. Varbūt vienkārši uztraucas; jūs taču esat jaunāks par Grētiņu, un viņš baidās, ka viņai pēc tam varētu rasties sarežģījumi.

— Vai viņš jums tā teica?

— Nē, — Rūdolfs atzinās. — Viņš neko neteica.

— Viņa man. par dēlu stāstīja. — Donelli izdzēra viskiju un ar mājienu lika bārmenim atnest vēl. — Viņš jau bērnībā esot sagādājis visādas raizes.

— Viņš teica, ka savā dzīvē atšķirot jaunu lapaspusi.

— Nicas lidostā viņš nekādu lappusi nešķīra — tas ir skaidrs. Un kur ir otrs puisis — tas Vezlijs? Grētiņa teica, ka viņiem abiem bijis jābrauc ar mašīnu no Spānijas.

— Viņš ir šeit, — Rūdolfs nenoteikti atbildēja.

— Kur tas ir — šeit? — Donelli neatlaidās. — Kad mēs atlidojām, viņa te nebija, bet viņš, velns parāvis, taču ir lielu pateicību Grētiņai parādā par visu, ko viņa ir viņa labā darījusi, viņam bija jābūt lidostā! — Viņš alkatīgi iedzēra no glāzes. — Varu derēt, ka viss ir viņas dēliņa roku darbs.

— Kāpēc tāds uztraukums par kaut kādu skatienu lidostā? Es jums galvoju, ka viss būs kārtībā.

— Gribētos tam ticēt. Tādēļ, ka.,, ja viņš sabojās savai mātei arī šīs divas nedēļas, es apgriezīšu viņam sprandu. Tā arī pasakiet. Un vēl pasakiet, ka es уща māti bildināju.

— Un ko viņa atbildēja?

— Smējās.

— Apsveicu.

— Es viņas dēļ esmu kā sajucis, neko apkārt neredzu, — drūmi noteica Donelli.

— Ja beigsiet tā aizrauties, tad redzēsiet labāk.,, —• noteica Rūdolfs un viegli piesita bāra letei.

— Vai arī jūs esat nodomājis mani pāraudzināt?

— Grētiņa laikam jau būs šo tēmu skārusi?

— Protams, skāra. Es viņai apsolīju, ka tad, kad viņa nāks pie manis par sievu, es pāriešu uz vīnu.

— Un ko viņa atbildēja?

— Atkal smējās.

Rūdolfs pasmaidīja.

— Novēlu jums Kannās labi pavadit laiku. -

— Pacentīšos, bet tikai tad, ja Grētiņai ies fabi. Starp citu, pirms mūsu izlidošanas no Ņujorkas man piezvanīja advokāts un teica, ka mūsu lieta Konektikutā, domājams, nokārtosies līdz gada beigām.

— Redziet, viss vēršas uz labo pusi, un nav iemesla te nīkt ar tik traģisku seju.

Rūdolfs draudzīgi uzsita Donelli uz pleca un izgāja no bāra. Preses konference vestibilā bija beigusies, bet reklāmas aģents Simpsons vēl vāca kopā papīrus.

— Kā ir, vai viss pagāja normāli? — Rūdolfs viņam pavaicāja.

— Brīnišķīgi, — viņš atbildēja. — Viņa prot apburt. Vai zināt, es biju uz noskatīšanos Parīzē un domāju, ka mums ir nodrošināta kāda no godalgotajām vietām.

Rūdolfs piekrītoši pamāja, kaut gan neviens reklāmas aģents pasaulē jau pirmajā nedēļā neatzīs, ka viņa klientu gaida caurkrišana.

— Man gribētos, lai ftvīzēs būtu vairāk Vezlija fotogrāfiju.

— Nekādu problēmu, — teica aģents. — Par viņu jau tā visi runā, ka viņš esot brīnums, — fotogrāfijas nekaitētu.

— Viņš ir kaut кмг tepat, un tad, ja viņu sāks pazīt uz ielas, mēs viņu tūlīt atradīsim. Tad avīžnieki varēs viņu intervēt — vēl pirms filmas parādīšanas.

— Tiks izdarīts. Man šis materiāls arī pašam noderētu.

— Paldies, — teica Rūdolfs un devās uz savu numuru. Ceļasoma stāvēja uz krēsla — tur, kur viņš bija to at-stājis. Viņš uzstādīja šifru un atvēra to. Pistole gulēja savā vietā. Cik pretīgs daikts, viņš nodomāja, no jauna aizslēdzot ceļasomu. Viņš pieķēra sevi atveram ceļasomu ne mazāk kā desmit reizes dienā.

Iegājis vannasistabā, viņš ieņēma divas nomierinošas tabletes. Kopš tā laika, kad viņš ieradās Parīzē, Rūdolfs visu laiku bija galēji uzbudinātā stāvoklī — viņam brīžiem pat seja raustījās. Tabletes iedarbojās tikai divas stundas.

Kad viņš iegāja guļamistabā, iezvanījās telefons. Viņš nocēla klausuli, un sievietes balss vaicāja:

— Vai varētu palūgt misteru Rūdolfu Džordeiku?

— Es esmu pie telefona.

— Jūs mani nepazīstat, — teica sievietes balss. — Es esmu Vezlija paziņa. Mani sauc Eliza Larkina.

— Jā, Vezlijs man par jums stāstīja. Kur jūs tagad atrodaties?

— Ņujorkā. Vai Vezlijs ir kopā ar jums?

— Nē.

— Vai jūs nezināt, kur viņš ir?

— Par nožēlošanu šobrīd ne.

— Viņam bija man jāpiezvana vēl pagājušajā nedēļā,— teica Eliza. — Es gribēju palūgt atvaļinājumu un uz dažām dienām atlidot uz Kannām. Jādomā, ar atvaļinājumu viss būs kārtībā, bet man gribējās zināt, vai viņam nav mainījušies plāni.

— Man šķiet, jums vajadzētu mazliet nogaidīt, pirms pieņemat galīgo lēmumu. Lieta tā, ka Vezlijs ir kaut kur nozudis. Ja viņš parādīsies, tad es pateikšu, lai viņš jums piezvana.

— Vai ar viņu nekas nav noticis? — viņa satrauktā balsī vaicāja.

— Cik man zināms, ne, — atbildēja Rūdolfs, apsverot katru vārdu. — Taču gJvot par to es nevaru. Viņš ir neaprēķināms.

— Kas tiesa, tas tiesa, — tagad viņas balss skanēja dusmīgi. — Tā vai citādi, ja jūs viņu ieraudzīsiet, tad novēliet viņam no manis vissatriecošākos panākumus.

— Noteikti. — Viņš lēnām nolika klausuli. Tabletes vēl nebija iedarbojušās. Tas apsēstais var padarīt cilvēku traku. Varbūt, viņš iedomājās, kad es viņu satikšu, iedot viņam to nolādēto pistoli un mazgāt rokas nevainībā? Rūdolfs piegāja pie loga un paskatījās uz jūru — zilu un mierīgu. Lejā Kruazetkrastmalā pastaigājās ļaudis; pār viņu galvām spīdēja saule, vējā jautri plīvoja festivāla karogi. Laimīgie, nodomāja Rūdolfs, skatīdamies uz raibo pūli. Varētu mainīties ar kādu no viņiem!

Bilijs atgriezās savā numurā, kad jau krēsloja. Viņš visu dienu bija pētījis veco ostu, aplūkojis jahtas, iegrie-, zies bāros un restorānos. Vezlija nekur nebija. Viņš piezvanīja mātei uz viesnīcu, bet telefoniste atbildēja, ka misis Bērka lūgusi viņu ne ar vienu nesavienot. Laikam viņa bija gultā ar savu bārdaini. Labāk jau par to nedomāt.

Viņš izģērbās un nomazgājās zem dušas. Pēc tik ilgas un karstas dienas bija ļoti patīkami stāvēt zem asām ūdens strūkliņām, aizmirstot visu pasaulē un jūtot tikai patīkamo durstīšanu.

Kad viņš iznāca no dušas, pie numura durvīm kāds pieklauvēja. Bilijs aptina ap gurniem dvieli un, atstājot uz paklāja slapjas pēdas, piegāja pie durvīm. Viņa priekšā stāvēja smaidoša Monika.

— O! — pārsteigti izdvesa Bilijs.

— Es redzu, ka tu gatavojies viesu uzņemšanai, — viņa teica. — Vai drīkstu ienākt?

Viņš ielūkojās gaitenī, pārbaudīdams, vai viņa ir viena.

— Neuztraucies, šī ir vienkārši pieklājības vizīte. Tur neviena nav. — Viņa ieslīdēja numurā, un Bilijs aizvēra durvis. — Tu re ko, — viņa teica, — mēs izvēršamies! Tas vairs nav tas, kas Briselē. Kapitālisms tev piestāv, manu puisīt.

— Kā tu mani atradi? — jautāja Bilijs, palaidis gar ausīm viņas teikto par Briseli.

— Ļoti vienkārši. Sājā reizē taču tu atstāji savu jauno adresi.

— Turpmāk mēģināšu izvairīties no līdzīgas kļūdas. Kas tev vajadzīgs?

— Man vienkārši sagribējās tevi satikt. — Viņa pasmaidīja un, sakrustojusi kājas, apsēdās. — Vai tev nebūs nekas pretī, ja es uzsmēķēšu?

— Un ja nu es teikšu, ka nepiekrītu?

— Es tomēr uzsmēķēšu. — Viņa iesmējās, izņēma no somiņas cigareti, taču uguni nepielika.

— Iešu apģērbties. Neesmu pieradis pliks pieņemt svešas sievietes. — Viņš pagriezās un devās uz vannasis-tabas pusi, kur atradās bikses un krekls, taču Monika, nometusi cigareti, saķēra viņu aiz rokas.

— Nevajag. Es taču tev neesmu sveša. Turklāt — jo mazāk tev mugurā, jo tu labāk izskaties. — Viņa pacēla galvu un palūkojās uz viņu. — Noskūpsti mani.

1 Puisis mēģināja atbrīvoties, taču viņa turēja to stingri.

— Ko tad tu šajā reizē esi nodomājusi? — viņš skarbi pavaicāja, lai gan izjuta pazīstamo satraukumu.

— Aizvien vēl to pašu, — viņa iesmējās.

— Spānijā taču tā nebija, — viņš noteica, nolādot pēkšņi uznākušo vēlēšanos.

— Spānijā es biju aizņemta ar citām darīšanām. Bez tam, ja tu atceries, es tur nebiju viena. Tagad esmu viena un brīva — un viss būs pa vecam. Kā šķiet, es jau tev esmu teikusi, ka «jaunie kreisie» mani neapmierina. Kopš tā laika nekas nav mainījies.

— Ak Dievs! — Viņš juta, ka galu galā dabūs to nožēlot. — Iesim gultā.

— Tāpēc jau es vispār atnācu. — Viņa piecēlās, un abi saskūpstījās. — Es ilgojos pēc tevis, — viņa nočukstēja. — Ej apgulies, es noģērbšos.

Viņš apgūlās, nenoņēmis ap gurniem aptīto dvieli. Monika pāri galvai novilka kleitu. Viņš aizvēra acis. Tikai vietiu — pēdējo reizi, nodomāja viņš, pie velna visu. Stāvu augstāk māte acīmredzot nodarbojās ar to pašu. Viņš dzirdēja, ka Monika kailām kājām nāk uz gultu. Slēdža klikšķis — viņa nodzēsa gaismu. Bilijs nometa dvieli. Viņa ar klusu vaidu uzkrita viņam virsū, un viņš ar spēku to apkampa.

Viņš gulēja uz muguras tveicīgā, tumšā istabā, bet Monika bija ērti iekārtojusies blakus, uzlikusi galvu viņam uz pleca. Viņš nopūtās.

— Labāk nevar būt. Visi, kas piekrīt, lai saka «jā».

— Jā, — teica Monika. — Tikai neaizmirsti atstāt savu adresi.

— Neaizmirsīšu, *— viņš sacīja, nebūdams pārliecināts, vai saka taisnību. Viņa bija piespiedusi puisi iziet cauri daudziem pārbaudījumiem, un vienīgā vieta, kur, atrodoties kopā ar viņu, viņš jutās drošībā, bija gulta. — Bet kāda ir tava adrese šobrīd?

— Kam tev tā?

— Gadījumam, ja iešu garām tavai viesnīcai un mani pēkšņi pārņems nepārvarama vēlēšanās.

— Kad neparvarama vēlēšanās uznāks man, es atradīšu tevi šeit. Es negribu, lai mani redzētu ar tevi kopā. Tu redzēsi mani pietiekami bieži, bet fikai šajā istabā.

— Velns parāvis! — Viņš atbrīvoja roku un apsēdās.

— Kāpēc iniciatīvai mūžīgi jānāk no tevis?

— Tāpēc, ka man patīk tā rīkoties.

— Rīkoties! Man nepatīk šis^ vārds.

— Nāksies pierast, mīļais, — teica Monika. Viņa ari bija piecēlusies sēdus un meklēja uz tualetes galdiņa cigaretes. Izņēmusi no paciņas cigareti, viņa uzrāva sērkociņu, un liesma apgaismoja gan viņas seju, gan acis.

— Man liekas, tu teici, ka tagad esi brīva.

— Brīvais laiks arī kādreiz beidzas.

— Ja tu nepateiksi, kur es tevi varu sameklēt, tad šī būs mūsu pēdējā tikšanās.

— Mēs redzēsimies šeit, — viņa teica, ievelkot dūmu.

— Rīt, šajā pašā laikā.

— Kuce.

— Mani allaž pārsteidzis tavs leksikons. — Viņa piecēlās un sāka tumsā ģērbties. — Starp citu, šodien pie kādas viesnīcas es redzēju tavu brālēnu. To pašu puisi, ar kuru tu spēlēji tenisu.

— Jā? Kas tev teica, ka viņš ir mans brālēns?

— Es atradu viņu izziņu krājumā «Kas ir kurš».

— Kā parasti — ļoti asprātīgi. Pie kādas viesnīcas tu viņu redzēji?

— Vai tad viņš nedzīvo kopā ar jums? — pēc brīža Monika pajautāja.

— Nē. Tātad — pie kādas viesnīcas mums viņu meklēt?

— Kas tie tādi — mēs?

— Labi, atstāsim to.

—• Redzi, es aizmirsu viesnīcas nosaukumu.

— Tu melo.

— Var jau būt, — iesmējās viņa. — Ja tu — kā labs puisītis — rītvakar mani te gaidīsi, es varbūt atcerēšos.

— Vai tu ar viņu runāji?

— Nē. Mani interesē cits ģimenes loceklis.

— Mans Dievs, — teica Bilijs. — Kā tu proti sarežģīt seksu.

— Seksu? Kādreiz tu to sauci par mīlestību

— Tas bija sen, — drūmi atteica Bilijs-

— Lai notiek pēc tava prāta, puisīt. — Viņa nometa cigareti, piegāja pie gultas, pieliecās un noskūpstīja viņu. — Ar labu nakti, puisīt. Man ir laiks.

Kad durvis aiz viņas aizvērās, Bilijs atspiedās spilvenos un vērās tumšajos giiestos. Atkal jauna problēma — vai teikt Rūdolfam, ka Vezlijs šodien redzēts pilsētā pie kādas viesnīcas, kuias nosaukumu viņš nezina, bet rīt varētu noskaidrot? Tad nāksies paskaidrot, kā viņš to uzzinājis un kāpēc jagaida līdz ritam. Taču paskaidrot kaut ko, neminot par Moniku, nebija iespējams. Rūdolfam ari bez Monikas bija pietiekami daudz rūpju.

Zvanīja telefons. Tas bija Rūdolfs, kas pateica viņam, ka pēc pusstundas viņi visi pirms vakariņām satiekas bārā. Nolicis klausuli, Bilijs iegāja vannas istabā un atkal nomazgājās zem dušas. Interesanti, ko tagad dara māte — varbūt arī mazgājas zem dušas?

ii

— Nē, — teica Grētiņa, — es negribu neko organizēt. Esmu nogurusi, labi būtu apgulties un necelties kādas pāris diennaktis. — Viņa sēdēja sava numura viesistabā kopā ar Donelli un Rūdolfu.

Rūdolfs ieteica pēc filmas demonstrēšanas organizēt svinīgas vakariņas žūrijas locekļiem, filmu nomas sabiedrību pārstāvjiem un žurnālistiem, ar kuriem Grētiņai un Rūdolfam bija nodibināti kontakti. Jo mazāk dienu palika līdz filmas demonstrēšanai festivālā, jo vairāk Grētiņa uztraucās; tāds vakars varbūt palīdzētu nomierināties.

— Ja šeit bez mums trijiem būtu vēl kāds, — teica Grētiņa, — tad varbūt būtu vērts kaut ko uzsākt. Es negribu viena pieņemt visus pagodinājumus, ja tādi būs, vēl jo vairāk skatīties drūmos ģīmjos vienatnē, ja filma izgāzīsies, — tam nav jēgas. Ja te būtu Frensisa Millere un Vezlijs, tad es piekristu, taču tā kuņa neatbrauca un Vezlijs ir kaut kur pazudis, bez tam es esmu par vecu tādām sanākšanām ...

— Lieliski, — atbildēja Rūdolfs. — Mēs vienkārši paēdīsim vakariņas šaurā lokā un apsveiksim cits citu. — Viņš paskatījās pulkstenī. — Jau vēls. Apgulies un mēģini aizmigt. — Viņš noskūpstīja Grētiņu un devās uz durvīm.

— Es iešu kopā ar jums, — teica Donelli, — man vajag izgulēties. Protams, ja Grētiņa negrib, lai es palieku.

— Nē, paldies, — teica Grētiņa, — redzēsimies rīt no

rīta.

— Man ar jums jāparunājas, Rūdij, — teica Donelli pa ceļam uz liftu. — Es uztraucos. Viņa tik smagi visu to pārdzīvo. Neguļ, dzer tabletes un raud, kad tuvumā nav svešu cilvēku. Es vienkārši nezinu, kā viņu nomierināt.

— Labi ir būt sievietei, — atsaucās Rūdolfs. — Es pats ar prieku paraudatu.

— Bet es biju domājis, ka jūs esat optimisma pārpilns, — izbrīnījies noteica Donelli.

— Tā tas ari ir, taču tā lieta nav sakarā ar filmu.

— Ar ko tad?

— Kādreiz vēlāk izstāstīšu.

— Vai es nekādi nevaru palīdzēt?

— Varat. Parūpējieties par Grētiņu.

— Kā būtu, ja mēs ar viņu pēc filmas demonstrēšanas pabraukātos mašīnā pa apkārtni? Tad viņa vismaz uz pāris dienām izrautos no šīs trakomājas.

— Esmu par to, — teica Rūdolfs, — ja jums izdotos viņu pierunāt.

— Rit no rīta pamēģināšu.

— jauki, — teica Rūdolfs. Lifta durvis atvērās. — Ar labu nakti, Deivid. Atpūtieties. — Donelli devās atpakaļ pa gaiteni un apstājās pie Grētiņas durvīm. Viņš gandrīz pacēla roku, lai pieklauvētu, bet pārdomāja. Šodien viņai, kā šķiet, labāk būtu gulēt vienai. Viņš atgriezās pie lifta un nobrauca bārā. Kad bārmenis vaicāja, ko viņš dzers, viņš labu brīdi klusēja. Un beidzot pasūtīja viskiju ar sodas ūdeni. Vīns varēja pagaidīt.

Atvēris numura durvis, Rūdolfs izdzirda uzstājīgu telefona zvanu. Viņš steigšus nocēla klausuli.

— Mesjē Džordeiks? — jautāja vīrieša balss.

— Jā.

— L'avocat d’Antibes m’a dit que vous voulez те par-ler..

— Jūs runājat angliski? — jautāja Rūdolfs. Ja tas bija tas cilvēks, tad bija nepieciešams, lai viņš saprastu katru vārdu.

— Runāju — nedaudz. — Viņam bija zema, rupja balss. — Advokāts Antibā teica, ka mums iespējams kopīgs mazs bizness...

— Kad mēs varam satikties?

— Tūlīt, — atbildēja vīrieša balss.

— Kur?

— A la gare. Stacijā. Es būšu pie bufetes letes.

— Es būšu pēc desmit minūtēm, — Rūdolfs teica. — Kā es jūs pazīšu?

— Man kājās ir zilas bikses, cilvēks atbildēja, — žakete brūna. Es — maziņš, ar liels vēders.

— Norunāts, — teica Rūdolfs. — Pēc desmit minūtēm. — Viņš nolika klausuli. Zilas bikses, brūna žakete, liels vēders. Beigu beigās skaistums un gaumīgs apģērbs tagad nebija pats galvenais. Viņš atslēdza ceļasomu un ieskatījās tajā. Pistole bija savā vietā. Viņš aizvēra ceļasomu, aizslēdza to un izgāja.

Nokāpis lejā, viņš iegāja kasiera istabā aiz portjē letes un palūdza atvērt seifu. Ņujorkas banka bija atsūtījusi viņam desmit tūkstošus dolāru, un Rūdolfs bija samainījis tos frankos. Viņš zināja: tas, kas notiks — labs vai slikts —, maksās naudu. Viņš aplūkoja kārtīgās banknošu paciņas, mirkli padomāja un paņēma piecus tūkstošus franku. Pārējās paciņas viņš atstāja seifā un aizslēdza to. Pēc tam izgāja no viesnīcas, iekāpa taksometrā un sacīja:

— La gare.1

Pa ceļam uz staciju Rūdolfs centās neko nedomāt. Norēķinoties viņš nejauši izvilka no kabatas vairākas des-mitfranku banknotes. Kad viņš saņēma atlikumu un deva šoferim dzeramna'udu, viņa rokas trīcēja. .

Resnuli zilajās biksēs un brūnajā žaketē viņš ieraudzīja pie bāra letes. Viņam priekšā stāvēja dzēriena glāze.

— Labvakar, mesjē, — teica Rūdolfs, pienācis tuvāk.

Cilvēks pagriezās un noskatīja Rūdolfu ar vērtējošu

skatienu. Viņš bija tumšmatains, ar tuklu seju, mazām, dziļi iegrimušām, melnām ačelēm un biezām, mitrām lūpām. Viņam pakausī bija atbīdīta nejēdzīga, gaišzila žo-kejnīca, paverot skatam augstu, grumbainu pieri. Citos apstākļos Rūdolfs šādam cilvēkam neuzticētos.

— Varbūt iziesim pastaigāties, — vīrietis teica. — Te к tik spilgta gaisma — tā kaitīga acīm.

Viņi sāka iet pa šauru, tumšu un tuksnesīgu ieliņu, Kur nekas neatgādināja spožo, daudzskaitlīgo un trokšņaino festivālu.

— Es jūs klausos.

— Vai jūs pazīstat cilvēku, kura uzvārds ir Dano-vičs? — Rūdolfs vaicāja. — Dienvidslāvs.

Vīrelis klusēdams paspēra vēl so|us desmit un pašūpoja galvu.

— Varbūt pazīstu, bet ar citu uzvārdu. Kur, pēc jūsu

domām, viņš atrodas?

— Visdrīzāk Kannās, — teica Rūdolfs. — Pēdējo reizi viņš redzēts naktsklubā «La Porte Rose».

— Nelāga vieta, — pamāja vīrelis, — ļoti nelāga.

— Taisnība.

— Kas būs, ja es viņu uzmeklēšu?

•— Jūs saņemsiet zināmu summu, ja tiksiet ar viņu galā.

— Ko tas nozīmē — tiksiet galā?

— Piebeigsiet.

Dievs augstais, nodomāja Rūdolfs, vai tiešām es to teicu?

— Compris^30, — vīrietis teica. — Tagad par naudu. Cik tas būtu — zināma summa?

— Teiksim, piecdesmit tūkstoši franku vai apmēram desmit tūkstoši dolāru, ja vēlaties saņemt dolāros.

— Un kāda rokasnauda? Meklēšanai...

— Man līdzi ir pieci tūkstoši franku, — Rūdolfs teica. — Varat tos saņemt.

Vīrelis apstājās un pastiepa īsu, resnu roķeli.

— Mans ņem naudu tūlīt.

Rūdolfs izvilka kabatas portfeli un izņēma naudu. Vīrietis blāvā ielas luktura gaismā to rūpīgi pārskaitīja.

«Interesanti, ko viņš teiktu, ja es viņam paprasītu kvīti?» Tā nodomājis, Rūdolfs gandrīz iesmējās.

Pasaulē, kurā viņš tagad kārtoja darīšanas, ir tikai viena garantija — atriebība. Vīrelis iebāza naudaszīmes žaketes augškabatā.

— Kad es atradīs, — viņš teica, — cik es dabūs?

— Pirms vai pēc ... darba?

— Pirms.

— Divdesmit tūkstošus. — Rūdolfs teica. — Tad būs

tieši puse.

— D'accord, — vīrelis piekrita. — Bet kā saņemt pārējo?

— Kā jūs vēlaties.

Cilvēciņš mirkli padomāja.

— Kad es pateikšu, ka viņš atrasts, jūs atdos advokātam divdesmit pieci tūkstoši. Advokāts lasa laikraksts «Nice Matiņ», ka ar to cilvēku ... kā jūs teicāt?

— Tikts galā, — Rūdolfs teica.

— Jā, tikt galā, un mans draugs iet pie advokāta un paņem naudu. Ar mieru? — un viņš pastiepa Rūdolfam roku.

Rūdolfs savā mūžā ar rokasspiedienu bija apstiprinājis daudzus darījumus un pēc tam nosvinējis to noslēgšanu. Sājā reizē nekādu svinību nebūs.

— Turieties tuvāk pie telefona, — vīrelis teica, pagriezās un ātri devās projām no stacijas.

Dziji ieelpojis, Rūdolfs lēni devās uz Croisette krastmalu, uz savu viesnīcu. Viņš domāja par tiem diviem laupītājiem, kuri viņam uzbruka Ņujorkā un saniknojās, atraduši tik bagāta cilvēka kabatās tikai dažus dolārus. Kā būs, ja kādam ienāks prātā aplaupīt viņu Kannu tumšajās ielās? Izokšķerējuši viņa kabatas, tie viņu tūlīt nobeigtu. Ar naudu, kas bija palikusi viņam kabatā, diezin vai pietiktu samaksai par taksometru, lai tiktu līdz viesnīcai.

Biliju pamodināja klauvējieni pie durvīm. Vēl neaizgai-nījis miegu, viņš piecēlās, piegāja pie durvīm un tās atvēra. Viņa priekšā stāvēja Monika. Viņa ātri ienāca iekšā, viņš aizvēra durvis un iededza lampu.

— Sveicinu, — teica Bilijs. — Es visu laiku domāju — kad tu beidzot parādīsies? — Pēc viņas vizītes bija pagājušas četras dienas.

— Tu esi noilgojies pēc manis? — Viņa novilka pu-tekļumēteli un smaidīdama apsēdās uz neuzklātās gultas.

— Vēlāk pastāstīšu. Cik ir pulkstenis?

— Divpadsmit trīsdesmit.

— Tev ir savāda dienaskārtība.

— Labāk vēlu nekā nekad. Vai tu nepiekrīti?

— Par to arī es tev pastāstīšu vēlāk. Diena man atbilst labāk.

— Tu esi pārlieku eiropeizējies.

— Bet ar ko tad tu dienā nodarbojies^ [30]

— Ziņkārība ne pie. kā laba neved, — smaidīdama mākslotā kautrībā, atbildēja Monika.

— Kā redzu, tev šodien ir nodrāzto frāžu diena. Vai tu atcerējies tās viesnīcas nosaukumu, pie kuras redzēji manu brālēnu?

— Es ļoti cenšos atcerēties. Reizēm man liekas, ka tas nupat, nupat būs uz mēles ...

— Ej tu ... — Bilijs noteica.

— Cik jauks izteiciens. — Viņa nometa cigareti un iemīdīja to grīdsegā. Bilijs saviebās. Ģērbties viņa ir iemācījusies, bet manieres palikušas Briseles līmenī. Viņa piecēlās, piegāja pie Bilija, apkampa viņu un noskūpstīja. Viņā tūdaļ pamodās vēlēšanās. Viņš lūkoja domāt par kaut ko citu — vai nav pienācis laiks nomainīt eļļu mašīnai, rīt aiziet uzspēlēt tenisu, varbūt nodot izgludināt smokingu, kuru viņam nāksies uzvilkt pēc divām dienām — filmas «Restaurācijas komēdija» demonstrēšanas vakarā? Bet tas nelīdzēja.

— Iesim pagulēt, — viņš nomurmināja.

— Es visu laiku domāju — kad tu beidzot to pateiksi.— Un viņa sāka smieties, pārliecināta par savu varu pār Biliju.

Pēc stundas viņa noteica:

— Bet naktī arī nav slikti, vai tiesa?

Viņš noskūpstīja Moniku uz kakla, bet viņa atbrīvojās no apskāviena un piecēlās.

— Man laiks iet.

— Kāpēc, velns parāvis, tu nevari palikt pa nakti? Kaut vai vienu reizi.

— Nevaru. Ir vēl kāda noruna. — Viņa apģērbās un, pie spoguļa sukādama matus, noteica: — Starp citu, mēs esam nolēmuši saņemt no tevis parādu.

Viņa ķermenim pārskrēja auksti drebuļi, un viņš uzvilka sev virsū segu.

— Ko tu ar to domā? — viņš pajautāja, cenzdamies saglabāt mieru.

— Parīzes parādu, — viņa teica. — Jādomā, ka tu to atceries, ko?

Viņš neko neatbildēja un joprojām gulēja nekustēdamies.

— Klausies, kas tev jādara, — turpināja viņa, sukādama sajauktos matus. — Parīt pulksten sešos vakarā tev jāaiziet uz bāru «Voile Ver» Antibas ielā. Tur tu ieraudzīsi cilvēku ar žurnālu «Express» un vēl «Nouvel Obser-vateur». Tu apsēdīsies pie viņa galdiņa un pasūtīsi sev vīnu. Viņš izvilks no galda apakšas sešpadsmit milimetru kinokameru.

— Tikai īstenībā tā nebūs sešpadsmit milimetru kinokamera, — rūgti sacīja Bilijs.

— Tu kļūsti gudrāks.

— Izbeidz taču vienreiz to sukāšanos!

— Ar šo kameru tu ieiesi Festivālu pilī, izņemsi to, kas tajā paslēpts, un noslēpsi kādā nomaļā vietā. Pulksteņa mehānisms nostrādās deviņos četrdesmit piecās. — Monika beidzot nolika ķemmi un sāka ar roku kārtot savus matus, cenzdamās turklāt sevi apskatīt profilā.

— Vai tu esi jukusi? — Bilijs noprasīja. — Deviņos četrdesmit piecās tur demonstrēs manas rnātes filmu.

— Pilnīgi pareizi. Tevi neviens neturēs aizdomās. Tur būs ļoti daudz cilvēku ar kamerām, tu varēsi staigāt pa visu ēku, tev neviens neko nejautās. Tāpēc jau tevi izvēlējās šim uzdevumam. Neuztraucies. Neviens bojā neies.

— Citiem vārdiem runājot, tā būs mīļa, nekaitīga bumbiņa?

— Tu varētu atmest savus jociņus. Pulksten deviņos uz policiju piezvanīs un paziņos, ka ēkā ir bumba. Piecās minūtēs viņi izdzīs visus no telpām. Mēs netaisāmies nevienu nogalināt, vismaz šajā reizē.

— Tad kāpēc tas viss? — Bilijs jautāja, kaunēdamies savas drebošās balss.

— Tā būs demonstrācija, par kuru uzzinās visi, pateicoties presei un televīzijai un visā pasaulē pazīstamām slavenībām, kuras grūstīsies, cenšoties drīzāk nokļūt pie izejas. Kā gan vēl pārliecinošāk varētu parādīt visas mūsu satrupējušās sistēmas nejēdzību — ja ne izjaucot šo pretīgo cirku?

— Bet ja es atteikšos?

— Tad ar tevi nodarbosies, — mierīgi sacīja Monika. — Ja viss tiks izdarīts, kā pienākas, tad es pacentīšos atcerēties tās viesnīcas nosaukumu, kur dzīvo tavs brālēns. Neaizmirsti: bārs «Voile ver», divi žurnāli, pulksten sešos vakarā. Ar labu nakti, puisīt. — Viņa paņēma somiņu, uzmeta plecos putekļumēteli un izgāja.

Kāpjot pa Festivālu pils kāpnēm kopā ar Grētiņu, Rūdolfu un Donelli, Bilijs teica, ka apsēdīsies parterā «kopā ar vienkāršiem laudim», lai gan visiem četriem bija vietas balkonā. Viņš noskūpstīja māti un pačukstēja viņai ausī:

— Merde.1

— Ко? — izbrīnījusies pārvaicāja Grētiņa.

— Tā franču šovbiznesā novēl sekmes.

— Ceru, k*a filma tev patiks, — Grētiņa pasmaidīja un noskūpstīja viņu uz vaiga.

— Es arī ceru, — Bilijs nopietni atbildēja. Viņš parādīja savu biļeti un iegāja zālē. Zāle bija jau pilna, lai gan līdz demonstrācijai bija palikušas vairs tikai minūtes desmit. Nomaļa vieta, domāja viņš, kur gan tādu lai atrod? Viņš iegāja vīriešu tualetē. Tur bija tukšs. Uz grīdas pie izlietnes stāvēja tvertne izlietotiem papīra dvieļiem.

— Trīsdesmit sekundēs — ja neviens viņu netraucēs — viņš paspēs noņemt kameras vāku, izņemt bumbu un noslēpt to. Ja neviens netraucēs.

Durvis atvērās, ienāca vīrietis puķainā kreklā un uzreiz devās pie pisuāra. Bilijs konspirācijas dēļ nomazgāja rokas un, izvilcis papīra dvieii, rūpīgi tās noslaucīja. Viņš atgriezās zālē un apsēdās pirmajā rindā, kur vēl bija palikušas dažas brīvas vietas. Viņš bija tik satraukts, ka nezināja, vai spēs filmu noskatīties līdz galam, — tāpēc nebija gribējis sēdēt blakus mātei. Taču filma uzreiz viņu aizrāva, un komiskajās vietās viņš pat smējās kopā ar citiem. Vezlija spēle viņu vienkārši satrieca.

Kad filma beidzās, skatītāji aplaudēja ilgi un vienprātīgi. Pēc tam viņi pagriezās pret balkonu, un Bilijs redzēja, ka viņi aplaudē viņa mātei, kura tagad stāvēja pie balkona margām un kautrīgi smaidīja. Saviļņots par mātes panākumiem, Bilijs aplaudēja skaļāk par visiem un domās sevi rāja par to, ka tik daudz gadu izturējies pret viņu kā pēdējais cūka.

Kruazetkrastrrialā viņš ieraudzīja bariņu jaunu autogrāfu mednieku, kuri ielenca kādu cilvēku, kas bija pagriezies pret viņu ar muguru. Bilijs gribēja paiet garām, taču apstājās. Cilvēkā, kurš parakstījās uz programmām, burtnīcām un pat papīra sloksnītēm, viņš pazina Vezliju. Bilijs iesmējās: «Aktiēris taču nevar noturēties pretī kārdinājumam uz sevi paskatīties, kā es uzreiz par to neiedomājos?» Viņš sāka gumzīties tuvāk, pēc iespējas mazāk grūstoties un tuvojoties Vezlijam, kurš tobrīd saliecies rakstīja autogrāfu maza auguma meičai čigāniskos brunčos.

— Mister Džordeik, — šļupstēja Bilijs augstā sievietes baisi, — parakstiet arī man! Es jūsu dēļ esmu kā bez prāta!

Vezlijs pacēla acis.

— Ej pie velna! — viņš teica. Tomēr viņa sejā parādījās apmierināts smaids.

Bilijs cieši saņēma viņa roku.

— Šai dienai pietiks, viss, — viņš skaļi noteica. — Misteru Džordeiku gaida preses konferencē. Iesim, ser. — Un viņš sāka virzīties uz priekšu, joprojām cieši turēdams Vezliju aiz rokas. Vezlijs sākumā mazliet pretojās, vēlāk sāka paklausīgi soļot blakus.

Tu tagad esi mātei vajadzīgs vairāk par visu, — teica Bilijs, — un nedrīksti viņu pievilt.

— Jā-a, — Vezlijs novilka, — viņa ir vienkārši nepārspējama.

—< Un kā vēl! Tev tas noteikti viņai jāpasaka. Zini, bet arī tev viss ir labi izdevies.

— Tā nekas, — Vezlijs apmierināti atbildēja. Tagad smaids vairs neizzuda no viņa sejas.

Stāvot un gaidot liftu, Bilijs klusi pajautāja.

— Kā ir — vai tu atradi to cilvēku?

Vezlijs papurināja galvu.

— Bet vai tev nebūtu laiks to aizmirst?

Beidzot Vezlijs pārtrauca smaidīt.

— Nē, nav laiks.

— Kinozvaigznei nepiestāv skraidīt pa pilsētu, lai galētu nost cilvēkus.

— Es neesmu kinozvaigzne.

— Tagad Kannās katrs suns pazīst tavu seju. Tu pat mušu nenositīsi bez lieciniekiem, nemaz nerunājot par cilvēku.

Pie lifta pienāca vēl divi cilvēki, un Bilijs apklusa.

Kad Bilijs un Vezlijs ienāca konferenču zālē, Grētiņa, žurnālistu ielenkta, jau bija sākusi runāt, taču, viņus ieraudzījusi, aprāvās pusvārdā.

— Dāmas un kungi, — viņa satraukti sacīja, — ir atnācis viens no daudzsološākajiem jaunajiem aktieriem, kādu vien man līdz šim gadījies redzēt. Vezlij, lūdzu, nāc šurp.

— Ak Dievs! — Vezlijs nomurmināja.

— Ej taču, idiot, — Bilijs pastūma viņu uz skatuves pusi, kur stāvēja Grētiņa.

Vezlijs izgāja cauri zālei un uzkāpa uz skatuves. Grētiņa noskūpstīja viņu, bet pēc tam uzrunāja auditoriju:

— Man ir tas gods iepazīstināt jūs ar Vezliju Džor-deiku.

Zālē aplaudēja, zibsnīja fotogrāfu zibspuldzes, bet Vez-lija sejā atkal parādījās smaids, tagad jau nedaudz mākslots. Bilijs nemanot izslīdēja no zāles.

Kruazetkrastmalā viņš iegāja kafejnīcā, pasūtīja alu un, iesūcis malku, palūdza telefona žetonu. Lejā — telefona būdā viņš pašķirstīja telefonu grāmatu un uzgrieza policijas prefektūras numuru.

— Hallo, — sacīja vīrieša balss.

— Šovakar kafejnīcā «Voile ver» Antibas ielā, — teica Bilijs franciski ar raksturīgo Dienvidfrancijas iedzīvotāju akcentu, — jūs atradīsiet cilvēku ar žurnāliem «Express» un «Nouvel Observateur» ...

— Vienu mirkli 1 — policists sauca. — Kas runā? Ko jums vajag?

— Uz grīdas zem galdiņa, — Bilijs turpināja, — būs bumba.

— Bumba! — iekliedzās policists. — Ko jūs sakāt? Kāda bumba?

— Bumbas mehānisms nostādīts uz pulksten deviņiem un četrdesmit piecām vakarā. Atkārtoju: šodien, pulksten sešos, kafejnīcā «Voile ver».

— Pagaidiet! Man vajag... — vēl skajāk kliedza policists.

Bilijs nolika klausuli, uzkāpa augšā un izdzēra savu alu.

Pēc vakara demonstrācijas viņi sēdēja pie Grētiņas un dzēra šampanieti. Simpsons — reklāmas aģents — teica:

— Mēs vedīsim mājās visas godalgas — par labāko filmu, par labāko sieviešu lomas izpildījumu, par labāko otrā plāna vīriešu lomas tēlojumu. Es to garantēju. Parasti es sliecos domāt visļaunāko, bet šoreiz... — Viņš pašūpoja galvu, it kā nevarētu aptvert viņam uzticētās bagātības īsto vērtību. — Es braucu uz Kannām jau piecpadsmit gadus pēc kārtas un, teikšu jums, tik pacilātu uzņemšanu vēl netiku pieredzējis. Bet, ja runājam par jums, jaunais cilvēk, — viņš uzrunāja Vezliju, — ja runājam par jums, tad es jautu sev roku nocirst, ja jūs no šejienes aizbrauktu bez prēmijas.

Vezlijs sēdēja klusēdams, ar mākslota smaidā sasalušu seju. Bilijs piecēlās un ielēja sev piekto glāzi šampanieša. Visu filmas sākumu viņš nosēdēja, truli vērdamies ekrānā. Tur notiekošais tagad viņam likās gaužām bezjēdzīgs, vārdi — tikai tukša skaņa. Viņš visu laiku skatījās pulk-steni, bet deviņos četrdesmit piecās atspiedās pret krēsla atzveltni un aizvēra acis.

Grētiņa, bāla un nogurusi, nepārtraukti grozīja gre-dzenu savā pirkstā. Šampanietim viņa nepieskārās un pa visu vakaru nebija pateikusi ne vārda. Viņai blakus uz dīvāna sēdošais Rūdolfs laiku pa laikam papliķēja viņas roku, lūkodams uzmundrināt. Donelli stāvēja, balstīda-mies pret kamīnu, un bužināja savu bārdu. Aģenta prātojumi viņu acīm redzami kaitināja.

— Rīt, — ne/imās Simpsons, — jums, Grētiņ, un arī jums, Vezlij, būs ļoti saspringta diena! Katrs gribēs ar jums parunāt un jūs nofotografēt. Rīt no rīta deviņos es iedošu jums programmu un ...

Rūdolfs un Donelli saskatījās, un Rūdolfs piecēlās.

— Ja rīt mums ir tik smaga diena, — viņš teica, pārtraucis Simpsonu pusvārdā, —*• tad Grētiņai jāiet atpūsties. Iesim uz saviem numuriem.

—* Es arī tā domāju, — Donelli viņam pievienojās.

— Protams, protams, — Simpsons piekrita. •— Vienkārši es šobrīd esmu tik satraukts, ka ...

— Mēs visi to saprotam, draudziņ, — teica Rūdolfs. Viņš pieliecās un noskūpstīja Grētiņu. — Ar labu nakti, māsiņ.

Viņa neviļus pasmaidīja. Kad viņi devās ārā, viņa piecēlās un, piegājusi pie Donelli, saņēma viņa roku.

— Deivid, — viņa sacīja, — pagaidi vēl mirklīti.

— Ar prieku, — atbildēja Donelli, drūmi blenzdams Bilijā.

Bilijs mēģināja pasmaidīt un noskūpstīja Grētiņas vaigu.

— Paldies, mammu, — viņš teica, — šodien bija tik skaista diena!

Grētiņa saķēra viņa roku un iešņukstējās.

— Atvaino, — teica viņa, — tas vienkārši... vienkārši tas ir pārāk daudz vienai dienai. Rīt no rīta es būšu pilnīgā kārtibā. — Un, uzrunādama jau durvīs stāvošo Vez-liju, pajautāja:

— Vai tu nepazudīsi?

— Nē,, mem, — atbildēja Vezlijs. — Ja es jums būšu vajadzīgs, tad esmu tikai divus stāvus zemāk. — Rūdolfs bija gribējis brālēnus novietot vienā numurā, taču Bilijs atteicās: vai maz kas var ienākt tam trakajam galvā. Viņš neteica Rūdolfam, no kā īstenībā baidījās. Ja viņam, Bi-lijām, paveiksies, Rūdolfs to nekad neuzzinās.

Gaitenī Rūdolfs sacīja:

— Man šodien nepavisam negribas gulēt. Manā numurā ir pudele šampanieša. Iesim un izdzersim to.

— Man rit no rīta norunāta nopietna tikšanās, — teica t Simpsons, — bet jūs gan ejiet. — Viņš stāvēja, atbalstījies pret lifta sienu — garš un drūms, viņam visu mūžu bija lemts lielīt citus; atvadoties viņš skumji pamāja ar roku tēvocim un abiem brālēniem, kuri bija nodomājuši turpināt svētku vakaru pie pudeles šampanieša, un devās gatavoties rītdienas darbiem.

Izšaudams šampanieti, Rūdolfs ievēroja, ka Vezlijs nenovērš acis no aizslēgtās ceļasomas, kas atradās uz krēsla pie loga.

— Varu derēt, — sacīja Vezlijs, kad korķis izlidoja un Rūdolfs sāka pildīt glāzes, — ka tas ir šeit.

— Kas ir šeit? — pārprasīja Rūdolfs.

— Jūs zināt, par ko es runāju.

— Labāk iedzersim, — teica Rūdolfs.

Vezlijs nesteidzīgi nolika glāzi uz gaida un izvilka no kabatas mazu pistoli.

— Tas tur man tik un tā vairs nav vajadzīgs, — viņš ļoti mierīgi teica, — jūs varat to uzglabāt kā suvenīru.

— Tā arī palicis nenormāls, — Bilijs noteica.

— Par to es iedzeršu, — sacīja Vezlijs.

Viņi iedzēra.

Vezlijs iebāza pistoli atpakaļ kabatā.

— Tātad, —• teica Rūdolfs, *— tu skatījies filmu, bet pēc tam uzklausīji apsveikumus ar to daiktu kabatā?

— Tieši tā, — atbildēja Vezlijs. — Mērķis taču var uzrasties jebkurā brīdī.

Rūdolfs sadrūmis soļoja uz priekšu un atpakaļ pa istabu.

— Bet, ja es tev pateikšu, Vezlij, ka ar šo lietu jau nodarbojas un tev pašam vairs nekas nav jādara?

— Kā to saprast — nodarbojas?

— Tā, ka šobrīd, kad mēs te dzeram šampanieti, šo cilvēku meklē profesionālis.

*— Es nevēlos, lai kāds to izdara manā vietā, — Vezlijs auksti sacīja, — un man vairs nav vajadzīga ne jūsu, ne kāda cita labdarība.

— Būšu Kannās līdz festivāla beigām. Vēl desmit dienas. da līdztam laikam šis darbs nebūs paveikts, tad es braucu mājās un lieku tai lietai punktu. Tikai apsoli man, ka desmit dienu laikā tu neko neuzsāksi. Pēc tam dari, kā gribi.

— Es neko nevaru solīt.

— Vezlij... — iesāka Bilijs.

— Bet tu nebāzies, — Vezlijs aizrādīja, *— pietiek.

— Nomierinieties, — teica Rūdolfs, — abi nomierinieties. Jā, vēl kas, Vezlij. Sajās dienās zvanīja tava pazina, mis Larkina.

— Un ko viņa teica?

— Ka gribot atbraukt šurp. Viņa domā, ka dabūs atvaļinājumu uz divām nedēļām, un gaida tavu zvanu.

— Lai pagaida, — Vezlijs noteica un izdzēra savu šampanieti.

— Viņa teica, ka tu pats esot gribējis, lai viņa atbrauc.

— Es domāju, ka ap to laiku viss būs izdarīts. Bet nekas neiznāca. Satiksimies vēlāk.

— Kā zini, — teica Rūdolfs, — es netaisos te tēlot Ku-pidonu — man bez tā ir darba diezgan. Dzersim to pudeli tukšu, un es eju gulēt.

— Un ko tu tagad darīsi? — jautāja Bilijs, kad viņi ar Vezliju izgāja no viesnīcas uz ielas.

~~ Iešu pastaigāties. Ja gribi — iesim kopā?

— Nē.

— Bet ko tu vispār par to visu domā?

— Esmu līdz nāvei nobijies, — teica Bilijs, — baidos par mums visiem.

Vezlijs nopietni pamāja ar galvu.

— Es iešu tev līdzi līdz stāvvietai, — teica Bilijs. — Esmu aizmirsis pacelt mašīnas jumtu, bet drīz, kā liekas, sāks līt. — Stāvvietā Vezlijs palīdzēja viņam pacelt jumtu un aizdrīvēt logus. — Vezlij, — sacīja Bilijs, — varbūt mums tomēr derētu ar mašīnu aizbraukt līdz Parīzei? Pa ceļam mēs uzspēlētu tenisu, uzdzīvotu... Tu varētu piezvanīt savai meitenei un pateikt, ka viņa var braukt uz turieni. Padomā, kaut kādas desmit dienas! Pagājuši tik daudzi gadi...

— Esmu ar mieru spēlēt ar tevi tenisu, — Vezlijs atbildēja, —- bet vienīgi šeit. Ar labu nakti, draudziņ.

Bilijs noskatījās pakaļ garajam augumam tumšajā uzvalkā ar mazliet izspiedušos kabatu, pašūpoja galvu un devās uz viesnīcu. Durvis viņš aizslēdza ar diviem atslēgas apgriezieniem.

Nākamajā rītā viņš pamodās agri un palūdza atsūtīt rīta avīzes. Viņam atnesa speciālizlaidumus, kas bija veltīti festivālam, un arī «Niche Matiņ». Pirmajā lappusē Bilijs ieraudzīja fotogrāfiju — cilvēks tumšās brillēs stāvēja starp diviem policistiem. Viņa seja Bilijam likās pazīstama. Viņš pazina Monikas draugu no Diseldorfas — saldēto produktu tirgotāju. Zem fotogrāfijas bija rakstīts, ka šis cilvēks arestēts pēc kāda zvana uz policiju un ka pie viņa atrasta bumba, kura paslēpta kinokamerā. Cilvēks, kurš zvanījis uz policiju, runājis franciski ar stipru dienvidnieka akcentu.

Lasot šīs rindiņas, Bilijs pasmaidīja. Arī bez Vezlija, viņš nodomāja, mūsu ģimenē aktieru pietiek.

Nākamajā rītā viņi mazajā, vaļējā auto brauca uz kluso ārpilsētas klubu spēlēt tenisu. Vezlijs bija uzvilcis džinsus, izbalējušu kokvilnas kreklu un tvīda žaketi ar apdilušām piedurknēm un nepavisam neizskatījās pēc aktiera, kuram prese paredzēja galvu reibinošu augšupeju. Bilijs ar pretīguma sajūtu aptaustīja viņa kabatu.

— Vai tiešām tu nevari šķirties no tā nolādētā daikta pat tad, kad dodies spēlēt tenisu? Man visu laiku liekas, ka tad, ja es uzvarēšu, tu mani nošausi.

— Kur esmu es, tur ir arī tas. — Vezlijs augstprātīgi pasmīnēja.

Kad viņi pārģērbās un devās uz kortu, viņš uzmeta žaketi virs sporta tērpa, bet pirms spēles rūpīgi salocīja to un nolika uz soliņa pie tikla, kur tā visu laiku bija redzama.

Pirmajā dienā Vezlijs spēlēja ar tādu pašu aizrautību kā Spānijā, ar niknumu sita pa bumbiņu un visbiežāk trāpīja tīklā vai raidīja bumbu autā. Pēc divām stundām Bilijs sacīja:

— Šodien pietiks. Ja tu tā būtu spēlējis filmā, tad tevi zālē pat ar biļeti nelaistu iekšā.

— Jaunības aizrautība, — nosmējās Vezlijs, uzmetis žaketi virs sasvīdušā krekla. — Apsolu laboties.

— Kad tad tas būs?

*- No rītdienas, — Vezlijs apgalvoja.

Ģērbtuvē bez viņiem neviena nebija, bet Vezlijs pieprasīja, lai viņi ietu zem dušas viens pēc otra un neatstātu žaketi bez uzraudzības.

— Es esmu izdarījis daudz muļķību, — Bilijs ņurdēja, — bet sargāt žaketi man vēl nav nācies. — Vezlijs sāka izģērbties. Skatoties uz viņa rnuskujoto muguru un garajām, spēcīgajām kājām, Bilijs piebilda: — Ja man būtu tāda uzbūve, es jau sen būtu ticis līdz finālam Vimbi-tonā.

— Nav iespējams iemantot visu uzreiz, — Vezlijs piezīmēja, — tu toties esi gudrs.

— Vai tad tu ne?

— Nav ar ko lielīties.

— Tu savā profesijā tiksi tālu.

— Ja es to izvēlēšos, — Vezlijs teica, mazgādamies zein dušas.

Minūti vēlāk Bilijs dzirdēja līstošā ūdens troksnī Vez-liju dziedam: «Pār inanu galvu šļāc lietus lāses...» Ja kāds ienāktu ģērbtuvē, nodomāja Bilijs, un dzirdētu šo bezrūpīgo dziedāšanu, tad nemūžam nevarētu iedomāties, ka šis puisis dienu un nakti nēsā sev līdzi pistoli.

Kad viņi gāja uz mašīnu, Bilijs teica:

> — Ja tu pametīsi kino, māte nekad tev to nepiedos. Un

es arī.

Vezlijs klusēdams iesēdās mašīnā un sāka svilpot melodiju no savas filmas.

Nākamajā rītā Vezlijs turēja vārdu un spēlēja mierīgi. Likās, ka viņš piepeši apguvis spēles taktiku — variēja sitienus, nemēģinot noteikti atsist katru bumbiņu. Pēc divām stundām Bilijs jutās gaužām piekusis, lai arī bija uzvarējis visos četros setos. Turpretī Vezlijam pat elpošana nebija paātrināta kaut arī viņš bija skraidījis divreiz vairāk par Biliju. Un atkal — tāpat kā iepriekšējā dienā — viņš lika Bilijam sargāt savu žaketi, kamēr mazgājās dušā.

Trešajā dienā viņiem izdevās spēlēt tikai stundu: Bilijs bija solījies atgriezties agri, lai Grētiņa un Donelli varētu ar viņa mašīnu aizbraukt uz Mužēnu paēst pusdienas. Kannās pēc filmas parādīšanas Grētiņai nebija ne mirkja miera, un pastāvīgais sasprindzinājums jau sāka viņu nevēlami ietekmēt.

Sājā stundā Bilijs ar Vezliju nospēlēja tikai vienu setu, Bilijam nācās cīnīties par katru punktu, tomēr viņš uzvarēja ar rezultātu 6 :3.

— Uff! — viņš noelsās pa ceļam uz ģērbtuvi, — es veltīgi tevi nomierināju. Ja tā turpināsies tālāk, tad no manis nekas nepaliks pāri.

— Bērnu spēlīte, — Vezlijs pašapmierināti noteica.

Kad viņi ģērbās, nogranda pamatīgs sprādziens.

— Kas tad tas? — noprasīja Bilijs.

Vezlijs paraustīja plecus.

— Laikam gāzes caurule uzsprāgusi.

— Pēc gāzes caurules tas neizklausās, — teica Bilijs. ' Viņam viegli noreiba galva, un viņš apsēdās uz sola. Ģērbtuvē iesteidzās pārvaldnieks.

— Mesjē Eb-bot... — viņš stostījās no bailēm. — Ejiet ātrāk. Tā jūsu mašīna ... Notika nelaime!

— Tūlīt eju, — teica Bilijs, turpinādams nekustīgi sēdēt. Bija dzirdami policijas mašīnas sirēnas kaucieni. Bilijs uzvilka kreklu un lēnām sāka aizpogāt pogas; Vezlijs steigšus vilka kājās džinsus.

— Vezlij, — teica Bilijs, — neej turp.

— Kā tā — neej?

— Vai tiešām nav skaidrs? Pēc dažām sekundēm tur būs policija. — Bilijs runāja steidzīgi, norijot vārdus. — Tavs foto būs visās avīzēs. Sēdi tepat. Un noslēp savu muļķīgo pistoli drošā vietā. Ja tev ko prasīs, tad tu nekā nezini.

— Bet es arī patiesībā neko nezinu ...

— Tas ir jauki. Tā tu visiem sacīsi. Bet es iešu paskatīties, kas tur lēcies. — Viņš beidza aizpogāt kreklu un nesteidzīgi izgāja no ģērbtuves.

No tuvējām dzīvojamām mājām uz klubu steidzās cilvēki. Vārtos iebrauca maza policijas mašīna ar ieslēgtu sirēnu un strauji nobremzēja. No tās izlēca divi policisti un metās turp, kur bija stāvējusi Bilija mašīna. Bilijs redzēja, ka no mašīnas gandrīz nekas nebija palicis pāri — priekšējo riteņu nebija, motora pārsegs gulēja patālu no pārējām auto paliekām. Kāda sieviete, aizrautīgi žestikulēdama, stāstīja policistam, ka viņa, iedama garām vārtiem, redzējusi kādu vīrieti rakņājamies mašīnas motorā, bet tad, kad viņa jau bijusi vārtiem garām, atskanēja sprādziens.

Policists pajautāja kluba pārvaldniekam, kam piederot mašīna; pārvaldnieks norādīja uz Bitiju.

Bilijs pievirzījās tuvāk un tikai tad ieraudzīja saTTrop-jotu, asinīm noplūdušu vīrieša ķermeni, kurš gulēja ar seju lejup — blakus tam, kas bija bijis pežo radiators.

— Mesjē, — teica Bilijs, — tā ir mana mašīna. — da nebūtu klāt pārvaldnieka, viņš būtu runājis tikai angliski.

Kad policists apgrieza mirušā ķermeni ar seju augšup, Bilijs aizgriezās prom. Pūlis atkāpās, atskanēja sievietes spiedziens.

— Mesjē, — viens no policistiem uzrunāja Biliju, —vai jūs pazīstat šo cilvēku?

— Es negribētu skatīties, — teica Bilijs, joprojām lūkodamies uz citu pusi.

— Es jūs lūdzu, mesjē, — teica policists — jauns puisis ar šausmās nobālušu seju. — Jūsu pienākums ir pateikt mums, vai jūs pazīstat šo cilvēku. Ja jūs neizdarīsiet to tagad, tad jums vēlāk nāksies braukt uz morgu.

Otrs policists bija nometies cejos pie ķermeņa un pārlūkoja to, kas bija palicis pāri no kabatām. Pēc tam piecēlās un pašūpoja galvu;

— Nekādu dokumentu nav.

— Es jūs lūdzu, mesjē, — jaunais policists uzstāja.

Bilijs piespieda sevi paskatīties lejup uz cilvēka paliekām. Krūšu vietā rēgojās liels, sarkans caurums, seja bija sakropļota, tajā bija sastingusi šausmu grimase, atsedzot izsistos zobus starp pāiogļotajām lūpām, — bet Bilijs tomēr pazina šo seju. Viņš bijā saticis šo cilvēku Briselē — tur viņu sauca par Džordžu.

— Atvainojiet, mesjē, — kratīdams galvu, sacīja Bilijs, —- es nekad savā mūžā neesmu šo cilvēku redzējis.

1

Bilijs dirnēja tukša istabā pie rakstāmgalda pilsētas jaunāko ziņu nodaļā, nenovērsdams acis no rakstāmmašīnas. Visu šodien padarāmo viņš bija paveicis un varēja doties mājās. Taču viņa mājas bija necils vienistabas dzīvoklītis, kur viņu neviens negaidīja. Viņš pats bija tādu dzīvesveidu izvēlējies. Pēc sprādziena viņš vairījās no cilvēkiem.

Viņam priekšā uz galda gulēja bieza aploksne — vēstule no tēvoča Rūdolfa — no Kannām, kura bija pienākusi jau pirms trim dienām. Tēvocis rakstīja pārlieku bieži, vilinādams viņu ar stāstiem par zelta jaunatnes apskaužamo dzīvi, — šie jaunekļi saņēma algas Vašingtonā, kur Rūdolfs tagad pavadīja lielāko daļu laika, izpildot kaut kādus neapmaksātus, bet laikam jau demokrātu partijai ļoti vajadzīgus uzdevumus. Sā vai tā — viņa vārdu aizvien biežāk minēja avīzēs, reizumis blakām Helēnas Mo-risones vārdam un Konektikutas štata senatoram, ar kuru kopā viņš darījumbraucienos apmeklēja Eiropu.

Bilijs jau gatavojās paņemt vēstuli, bet tad iezvanījās telefons. Viņš paņēma klausuli.

—• Ebots klausās.

— Bilij, te Roda Flinneja. — Klausulē bija dzirdama mūzika un balsis.

— Sveika Roda, — viņš atbildēja. Roda bija reportiere — iesācēja — un arī piemīlīga meiča. Viņa tika galā daudz labāk nekā viņš — viņas materiāli jau drukājās ar parakstu. Redakcijā viņa visu laiku ar Biliju koķetēja — bija metusi uz viņu aci.

— Pie manis ir ballīte, — teica Roda, — un vēl daži vīrieša cilvēki nebūtu par lieku. Es domāju — ja tu neesi aizņemts...

—- Atvaino, Roda, bet es vēl strādāju. Kādā citā reizē.

— Ja citu reizi, tad lai būtu cita reizi... — Viņas balsī bija saklausāma vilšanās. — Tikai nepārcenties! Es zinu, cik viņi tev maksā, tāpēc nevajag viņus lutināt.

— Paldies par padomu. Novēlu tev labi papriecāties.

Nolicis klausuli, viņš atkal blenza rakstāmmašīnā. Klusumu traucēja tikai teletaipa stirkšķi tālumā, bet ausis joprojām atbalsojās troksnis un jautrība, kas skanēja klausulē. Viņam nebūtu nekas pretī aiziet uz ballīti un patērzēt ar kādu piemīlīgu meiteni — taču par to, par ko viņš gribētu runāt, viņš nedrīkstēja runāt ne ar vienu.

Pie velna, viņš nodomāja, ja nevaru runāt ar citiem, tad parunāšos kaut vai pats ar sevi.

Viņš ielika rakstāmmašīnā tīru papīra lapu un iesāka rakstīt.

1972. gads. Dažādu iemeslu dēļ pēc Spānijas es neesmu rakstījis nekādas piezīmes. Pašreiz dzīvoju vienatnē Ci-kāgā, vairīdamies no cilvēkiem un baiļu pārņemts.

Es uzskatu, ka manas paaudzes cilvēkam ar manu biogrāfiju ir ko pastāstīt citiem un šis stāsts nebūs neinteresants ari nākamo paaudžu jauniešiem.

Es kļūstu neirastēniķis, bet varbūt ari ne. Man liekas, ka man pastāvīgi seko. Man šķiet, ka sveši cilvēki vērīgi raugās mani — izspiego mani. Esmu ieguvis paradumu negaidot atskatīties, kad eju pa ielu. Pēdējā pusgadā esmu četras reizes mainījis dzīvokli. Pagaidām nevienu aizdomīgu neesmu saslapis. Varbūt esmu apveltīts ar paredzēšanas spējām, tāpēc man rodas nojauta, ka ar mani kaut kas noliks. Bet varbūt laiks virzās pa apli, nevis pa spirāli, un šajā apli kāds kustas pretējā virzienā. Viljama Ebota—jaunākā neiroze pagaidām zinātnei nav pazīstama.

Ja mani nogalinās vai es aiziešu bojā savādos apstākļos, tad tur būs vainojama sieviete, kura pevi sauca par Moniku Volneri, kad vēl strādāja par tulku NATO, bet es dienēju armijā Briselē, un par Moniku Hitimani, kad vēlāk satiku viņu Spānijā, mazpilsētiņā Elfaro, netālu no Malagas. Viņa bija un, es domāju, ir joprojām teroristu organizācijas biedre — tā droši vien vēl joprojām darbojas visā Eiropā un, iespējams, tai ir sakari ar analoģiskām organizācijām ari Amerikā.

Cilvēks, kurš gāja bojā, sprāgstot bumbai bridi, kad viņš to novietoja manā automašīnā Francijā, man pazis-tams tikai ar vārdu Džordžs; viņš vadi ja grupu, kurā darbojās ari Monika Volnere—Hitirnane. Viņš bija šaujamieroču un sprāgstvielu speciālists un gatavoja bumbas ar laika degļiem un pulksteņmehānismiem.

Es to visu rakstu avīzes «Chicago Tribune» jaunāko ziņu nodaļā, kur mani pieņēma darbā pirms pusgada, pateicoties tēva draudzīgajiem sakariem ar vienu no redaktoriem. Tēvs zinās, kur glabājas manas piezīmes. Turēšu šis piezīmes kopā ar grāmatām un citiem papīriem, vecām drēbēm un dažnedažādiem sīkumiem, kuri sakrājušies ceļojumu laikā, savā armijas lādē tās mājas pagrabā, kur viņš dzīvo, jo manā mazajā istabiņā to nav kur novietot. Tēvs zinās, ka šajā lādē atrodas kaut kādi mani rakstu-darbi, taču neko nebūs lasījis. Es viņu pārliecināju, ka tie ir romāna uzmetumi, jo viņš pastāvīgi cenšas mani pierunāt rakstīt romānu.

Kopš tā laika, kad es aizbraucu no Kannām, kur mani ļoti stingri pratināja franču policija (tur pilnīgi pamatoti uzskatīja, ka starp mani un cilvēku, kuru es pazinu kā Džordžu, pastāv kāda saite — taču nekā nevarēja pierādīt), es neesmu redzējis nevienu no savas ģimenes locekļiem — drīzāk bailēs pakļaut viņus briesmām, nevis ģimenes saišu trūkuma dēļ. Man neiziet no galvas doma. ka es būtu pēc divdesmit minūtēm nodevis mašīnu mātes un viņas drauga rīcībā. Ja tā nebūtu tobrīd uzsprāgusi... Viņi gribēja kopā izbraukt ārpus pilsētas pusdienās. Un tikai tagad es pirmoreiz sasparojos uzrakstīt par to, kas notika Rivjērā.

Viņš pārtrauca rakstīt, apcerēdams, kā viņu pratināja divi policisti — sākumā pieklājīgi un līdzcietīgi, bet pēcāk asi un rupji, ar neslēptu naidīgumu. Viņi draudēja ar arestu un apcietinājumu, taču viņš saprata, ka viņu cenšas iebiedēt, un pastāvēja pie sava, aizvien no jauna apgalvojot, ka atbraucis uz Kannām noskatīties mātes uzņemto filmu un nekad nav sastapis šo cilvēku, noliegdams arī to, ka viņam varētu būt kādi ienaidnieki. Acīmredzot — notikusi kāda traģiska kļūda.

Beidzot viņi viņu atlaida, brīdinādami, ka lieta nav izbeigta un ka starp Franciju un Savienotajām Valstīm noslēgta vienošanās par noziedznieku izdošanu.

Rūdolfs kaut kā savādi viņu uzlūkoja, taču to jau varēja gaidīt — pēc notikuma ar pistoli un klusinātāju.

— Tev veicas, — noteica Rūdolfs nākamajā dienā lidostā, pavadot Biliju uz Ņujorku. — Turpini tā turēties.

— Neuztraucieties, — Bilijs atbildēja.

Vezlijs, kurš bija kopā ar viņiem, tagad vairs nesmaidīja un klusēdams paspieda viņam roku.

Grētiņa nevarēja atbraukt. Kad viņa uzzināja par bumbu — to noslēpt neizdevās —, viņai kļuva slikti un viņa saslima. Ārsts konstatēja viņai augstu temperatūru, taču diagnozi noteikt nevarēja un lika viņai vismaz piecas dienas pavadīt gultā.

Kad Bilijs iegāja no mātes atvadīties, viņu pārsteidza viņas izskats. Viņa bija zilganbāla un dažās stundās itin kā augumā sarukusi.

Bilij, es tevi ļoti lūdzu... manis dēļ... esi uzmanīgs! — viņa ļoti klusi sacīja.

— Centīšos, — viņš atbildēja un pieliecies noskūpstīja māti uz karstās pieres.

Bilijs papurināja galvu, aizgainīdams uzbangojušās atmiņas, un atsāka drukāt.

Ja es varētu izstāstīt policistiem visu patiesību, tad man, iespējams, iedotu Goda leģiona ordeni. Galu galā daļēja noziedznieku bandas likvidācija vai ievērojama samazināšana ir mans nopelns, un šī banda terorizēja visu Eiropu. Protams, tas notika nejauši, taču ari nejaušības — varbūt vēl vairāk nekā jebko citu — būtu jāņem vērā. Visa manas ģimenes vēsture ir vienas vienīgas nejaušības — gan labas, gan sliktas. Droši vien tāpat notiek ari ar citām ģimenēm. ,

Neraugoties uz to, ka es vispār izvairos no radu apmeklējumiem, viņi bieži man raksta un informē par visām savām darīšanām. Es tāpat atbildu viņiem — ar izvērstām vēstulēm pacilātā toni. Tajās var izlasīt, ka tēvs ir gandrīz atmetis dzeršanu un avīzē man klājas spoži. Tas viss gan ir ļoti tālu no patiesības, jo es rakstu tikai par policijas darbu un sīkiem noziegumiem. Kaut arī es nemēģinu pārliecināt tēvu, ka romāns, pie kura teorētiski strādāju, ir kaut kas «Karam un mieram» līdzīgs vai Lielais Amerikāņu Romāns, es saku viņam, ka man veicas labi.

Tēvocis Rūdolfs — glābējs, sirdsapziņa, ģimenes sargeņģelis — svēti kopj ģimenes saites, kaut gan kā allaž dzenas pēc labiem darbiem kaut kur starp Longailendu,

Konektikuiu, Vašingtonu un Eiropas galvaspilsētām, atrod laiku rakstīt garas vēstules ar brīdinājumiem un padomiem, kurus neviens no mums neievēro. Pateicoties viņa pūlēm — es neesmu sastapis vēl citu cilvēku, kuram tā paliktu rakstīt vēstules, — uzzinu, kā dzīvo viņš pats, māte, kura tagad ir misis Donelli, un mans brālēns Vez-lijs, kurš palika Kannās un salīga uz kādas jahtas. Tēvocis Rūdolfs izbrīvē laiku un viņu apmeklē sakarā ar kādu lietu, kura ...

Viņš pārtrauca drukāt, piecēlās un sāka staigāt apkārt rakstāmgaldam. Pēc tam atkal apsēdās, pārlūkoja mašīnā ielikto papīra lapu un atsāka rakstīt — tagad jau nedaudz lēnāk.

Vēl tagad es turpinu uzskatīt, ka par to, kas saistās ar Vezlija neprātīgajām iedomām, labāk nerakstīt. Mēs visi — māte, tēvocis un es — mēģinājām aizdabūt viņu projām no Ažūra krasta. Laimīgas atmiņas, atklāti runājot, mums ar šim vietām nesaistās. Pat festivāls sagādāja, pilnīgu vilšanos. Pretēji Simpsona. apgalvojumiem žūrija nepiesprieda mūsu filmai nevienu godalgu. Māte, kura nodomājusi drīzumā sākt nākamās filmas uzņemšanu, raksta, ka Vezlijs atteicies no viņam piedāvātās lomas, kas viņam nodrošinātu veselu kaudzi naudas, tāpat ari no visiem citiem līdzīgiem piedāvājumiem. Vispār Vezlijs šobrīd ir potenciāli visbagātākais matrozis visā Vidusjūras piekrastē. Pēdējā vēstulē viņš man raksta, ka tad, kad būs padarījis savu darāmo Ažūra krastā, intensīvi pastrādās kino, lai sakrātu naudu jahtai un pēc tam. — tāpat kā viņa tēvs — vadātu pasažierus. Spriežot pēc vēstulēm, viņa garastāvoklis ir diezgan možs, taču īstenībā tas var būt pavisam citāds, jo ari es taču rakstu radiniekiem spriganas vēstules. Tomēr viņā ir kaut kas tāds, kā man nav un kas var kalpot par možuma avotu. - Kad viņš kļuva astoņpadsmit gadus vecs, tad saņēma trīsdesmit tūkstošus dolāru — gan atskaitot diezgan ievērojamu summu nodokļu apmaksai, bet viņa meitene pārgājusi strādāt «Times» Parīzes birojā un palaikam lido pie viņa uz Kannām. Vēl viņš raksta, ka, neskaitot vasaras mēnešus, daudz spēlējot tenisu un tagad laikam varētu mani uzveikt. Taču es vairs neesmu ņēmis rokā raketi.

Policijai tā ari neizdevās noskaidrot, no kurienes bija atbraucis Džordžs un ari viņa isto vārdu. Bet man visu laiku ir tāda sajūta, ka es, paceļot acis no rakstāmgalda, ieraudzīšu savā priekšā Moniku. Viņa pastāvīgi rādās man sapņos — sapņi ir erotiski, laimīgi, bet, kad pamostos, mani pārņem izmisums.

Bilijs mitējās rakstīt, .sadrūma un izlamājās. Viņš izņēma no mašīnas apdrukāto lapu un ielika to kopā ar divām pārējām lielā aploksnē, lai nestu mājās. Pēc tam piecēlās, uzvilka žaketi un jau gribēja doties projām, taču viņa skatiens pievērsās tēvoča Rūdolfa vēstulei no Kannām. Tagad taču es varu to izlasīt, viņš nodomāja, kādreiz tas tomēr būs jādara.

Viņš atplēsa aploksni un ieraudzīja vecu, locījumos apdilušu avīzes lapu ar abās pusēs piespraustām zīmītēm. Uz pirmās tēvoča rokrakstā bija rakstīts: «Izlasi raksta, kas apvilkts ar sarkanu zīmuli, bet pēc tam zīmīti otrajā pusē.»

Bilijs sapīcis pašūpoja galvu. Joki gan, viņš nodomāja. Tas nemaz neizskatījās pēc tēvoča Rūdolfa. Ziņkārības dzīts, viņš apsēdās pie galda, tuvāk gaismai. Kreisajā augšējā lapas stūrī bija lieliem burtiem iespiests <rMar-seilles»1 un ar nedaudz sīkākiem «page deux»[31] [32]. Sleja ar nosaukumu «Faits divers»[33] [34] bija apvilkta ar sarkanu zīmuli.

«Mort d’un voifou— Bilijs izlasīja. Izrādās, viņš vēl nebija piemirsis franču valodu. Raksts vēstīja:

«Vakar vakarā Vecajā ostā atrada cilvēka līķi, kuru vēlāk policija identificēja kā Dienvidslāvijas pilsoni Ja-nosu Danoviču. Viņš bija noslepkavots ar diviem šāvieniem galvā. Pēc policijas datiem, viņš piederēja pie Maršējas un Ažūra krasta mafijas, ir vairākkārt arestēts par sutenera darbību un aizdomām par bruņotu laupīšanu, taču ne reizes nav ticis notiesāts. Policija domā, ka šī slepkavība ir kārtējās noziedznieku savstarpējo rēķinu kārtošanas sekas, un turpina izmeklēšanu.»

Bilijs lēnām nolika avīzes izgriezumu uz galda. Mans Dievs, nodomāja viņš, Rūdolfs laikam zaudējis sajēgu! Kāpēc viņš sūta pa pastu tādas lietasl Ja nu vēstule nejauši nonāktu pie cita adresāta, vai to nejauši kāds atplēstu? Mūžīgi taču atrodas kāds padibeņokšķeris, kuru var interesēt, kāpēc amerikāņu senatora padomnieks izrāda tādu interesi par sīka noziedznieka slepkavību Mar-seļā, un varētu sākt rakņāties... Viņš jau gribēja saplēst izgriezumu sīkos gabaliņos, taču atcerējās otro zirnīti.

Viņš apgrieza izgriezumu otrādi, noņēma piesprausto zīmīti un izlasīja: «Paskaties datumu!» Bilijs uzmeta skatienu avīzes augšējai daļai. Tā bija avīzes «Meridional» pirmā lappuse, un uz tās bija uzdrukāts datums: SESTDIEN, 1970. gada 24. oktobrī.

1970. gads! Danovičs jau bija pusgadu kā miris, kad Vezlijs devās uz Eiropu. Bilijs atspieda galvu rokās un sāka smieties. Kad smieklu lēkme beidzot pārgāja, viņš nocēla klausuli un piezvanīja Rodai Flinnejai. Izdzirdis viņas balsi, viņš teica:

— Sveika, Roda! Vai ballīte vēl turpinās?

— Ja tu varētu atbraukt, — atbildēja Roda, — tad jā.

— Braucu. Kāda ir adrese? — Viņa nodiktēja adresi. — Būšu pēc desmit minūtēm. Sagatavo, lūdzu, kaut ko stiprāku. Šodien tas man ir vajadzīgs.

Kad viņš izgāja no redakcijas un devās uz priekšu pa Mičiganas avēniju, lūkojoties pēc brīva taksometra, viņam atkal likās, ka aizmugurē kāds seko. Viņš atskatījās — aiz muguras kādu puskvartālu iepakaļ nāca tikai divi pārīši. >

Būs jāpajautā Rūdolfam, viņš nodomāja, vai viņam nav saglabājusies tā pistole. Viss var gadīties — var būt, ka noder.

Pēc tam viņš, ieraudzīja taksometru, iesēdās tajā un brauca uz ballīti.

Izdevniecība «Avots» sagatavojusi virkni Džeka Londona darbu, kas nav iekļauti autora Kopotajos rakstos.

Džeks Londons «SALINIEKS DŽERIJS»

Kopoto rakstu VIII sējumā tika ievietots stāsts «Maikls, Džerija brālis». Taču ar pašu Džeriju mēs netikām iepazīstināti. Džerijs ir īru terjers, kura dēkas kanibālu zemē patiesi ir viena riktīga «fella puis» cienīgas. Par to, kā tapis šis aizraujošais gabals, Dž. Londons raksta:

«... mana suņa, šās grāmatas varoņa, dēkas tiešām norisinājušās īstā kanibālu zemē. Nudien! — kad es paņēmu savu sjevu līdzi «Minotas» braucienā, mēs atradām uz klāja nēģerus trenkājam kādu mazu glītu īru terjeru, kura spalva bija tikpat gluda kā Džerijam. Tā bija Pe-gija. Bez viņa šī grāmata nekad nebūtu uzrakstīta. Skaistā kucīte bija «Minotas» kapteiņa lielākais dārgums. Mēs ar sievu viņu tā iemīļojām, ka pēc «Minotas» avārijas mana mīļā draudzene bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem un pilnīgi bezkaunīgi Pegiju kapteinim nozaga. Jāatzīstas, ka es pats šo savas sievas zādzību gluži apsvērti un pilnīgi bezkaunīgi atbalstīju. Pegija taču bija tik mīļa! Sis mīļais un skaistais sunītis! Tagad viņš aprakts jūrmalā Austrālijas austrumu krastā. Man vēl tikai jāpiebilst, ka Pegija, tāpat kā Džerijs, bija dzimusi Meringas plantācijā pie Meringas lagūnas. Viņas dzimtene tātad ir Izabellas sala, kas atrodas uz ziemeļiem no Floridas salas, kur ir gubernatora rezidence un kur dzīvo mr. К. M. Vudfords. Vēl jāpiemin, ka pazinu arī Pegijas vecākus. Bieži man ietrīsējās sirds, redzot šo uzticīgo pāri, Terensu un Bidiju, skraidām gar jūras malu.»

Džeks Londons

LIELĀS MĀJAS MAZĀ SAIMNIECE

Romāns ir viens no pēdējiem Džeka Londona izcm radošā mūža darbiem.

Kad romāna varonim Dikam Forestam bija trīspadsmit gadu, viņam palika divdesmit miljonu liels mantojums un nebija visā pasaulē neviena paša radinieka, kas par viņu rūpētos. Viņam bija sava pils, sulaiņi, jahta, zirgu staļļi — un aizbildņi. Zēns aizbēg no mājām un turpmākajos trīs gados iziet bargu «dzīves skolu», tad atgriežas un turpina pārtraukto izglītību. Trīsdesmit gadu vecumā apprecējis burvīgo Paolu Destenu, Diks nolemj uzbūvēt Lielo Māju. Un Paola kļūst par Lielās Mājas mazo saimnieci. Diks un Paola ir patiešām laimīgi, dzīvo saskaņā ar sevi un dabu. Taču Dika drauga Evansa Grenbija ierašanās izjauc ierasto dzīvi un viss liecina par strauji tuvojošos traģēdiju.

Džeks Londons TRIJU SIRDIS

Džeks Londons priekšvārdu romānam «Triju sirdis» uzrakstījis 1916. gadā, kad kino sāka kļūt populārs un bija vajadzīgs literārs materiāls ekranizējumiem. Tā radās šis asa sižeta darbs. Priekšvārdā autors raksta: «Savā mūžā esmu sarakstījis vairākus piedzīvojumu romānus, bet nekad vēl neesmu radījis tik daudz darbības un kustības, kā vienā pašā romānā «Triju sirdis». Man būs brīnums, ja ši grāmata jo plaši neiekaros lasītāju sirdis.»

Romāna galvenais varonis Franks Morgans ir daudzu miljonu mantinieks. Kamēr Franks dodas izklaides braucienā pa Dienvidamerikas vietām, Volstrītā pret viņu tiek gatavota finansiāla sazvērestība. Braukādams viņš sastopas ar savu brālēnu, kas meklē apslēptus vecā Morgana dārgumus. Te darbojas gan iedzimtie, gan skaistule Leon-čija, tiek vicinātas pistoles un arī šauts ar tām. Te ir bēgšanas un vajāšanas, bezizejas situācijas un fantastiskas izglābšanās, nodevība, zelts, dabas katastrofas, Maiju dārgumi un vēl daudz kas cits. Romāna beigās Franks sveiks un vesels atgriežas mājās, paspēj novērst finansiālo krahu Volstrītā un savienojas ar daiļavu Leončiju.

Šis ir visīstākais dēku gabals, ko sarakstījis ļoti populārs rakstnieks. Atliek vienīgi apbrīnot Dž. Londona lielo izdomu un iztēli.

Džeks Londons MĒNESS IELEJA

Ir 20. gs. pirmā puse. Oklendas gludinātavas strādniece Saksona, par kuru sapņo daudzi vīrieši, beidzot atrod savu mīļoto — važoni Biliju Robertsu, kas arī izcils bokseris.

Pēc kāzām viņu laimīgo dzīvi izjauc streiku vilnis, kas pārņem pilsētu. Bilijs aktīvi cīnās ar streiklaužiem. Asiņaini kautiņi un cilvēku nāve kļūst par ikdienišķu parādību.

Biliju ieliek cietumā par sava apakšīrnieka piekaušanu. Sājā laikā Saksona gandrīz aiziet bojā.

Pēc Bilija atgriešanās viņi nolemj pamest Oklendu, lai aizietu no strādnieku dzīves problēmām un uzsāktu saimniekošanu laukos. Ilgi Saksona un Bilijs meklē savu Mēness ieleju, par kuru viņi sapņojuši kopš ceļojuma sākuma. Iepazīstot fermeru ikdienu, Saksona un Bilijs gūst daudz jaunu atziņu par saimniekošanu un tirgus iespējām. Beidzot viņi atrod savu sapņu zemi, lai kļūtu bagāti un laimīgi.

Plašam lasītāju lokam, īpaši piedzīvojumu romānu cienītājiem.

Džeks Londons DEGOŠĀ DIENASGAISMA

«Degošā Dienasgaisma» — tā Aļaskas zeltrači iesaukuši savu biedru, kurš ir tik trauksmains, spilgts un neatkārtojams savā raksturā. Visās lietās viņš metas iekšā ar pilnu krūti: viņš spēj visātrāk braukt ar suņu pajūgu, ir stiprākais rokas noliekšanā, ari krogā līksmo skaļāk un trakulīgāk par citiem. Bet tas viņam netraucē būt labsirdīgam, cilvēciskam pret apkārtējiem. Viena īpatnība gan viņam piemīt — viņš baidās no sievietēm. Kad Aļaskā sākas zelta drudzis, viņš daudzreiz riskē, bet darbojas ļoti veiksmīgi un iegūst lielu bagātību. Viņš dodas uz Savienotajām Valstīm un izvērš tur liela mēroga finansiālu darbību; sākumā arī kļūdās, bet prot ņemt virsroku un kļūst par miljonāru. Tomēr ir kāda būtne, kas prot viņam šos miljonus atņemt. Kā? Ar mīlestību...

Parakstīta iespiešanai 24.02.94. Reģ. apl. Nr. 2-0290. Formāts 84X108/32. Pasūt. Nr. 653. Izdevniecība «Avots», LV 1050 Rīgā, Aspazijas bulv. 24. Iespiesta tipogrāfijā «Rota», LV 1011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

1

Sell: ar šo vidi (franču vai.).

2

Liels paldies, mesjē (franču vai.),

3

Skaistule Nica (itāliešu vai.), <

4

f

5

To pašu? Baltvīnu? (Franču vai.)

6

Nedaudz (franču vai.).

7

Es to mācījos skolā (franču vai.)

8

Koledžā? Licejā? (Franču vai.)

9

Vēl konjaku? (Franču vai.)

10

8 Lūdzu (franču vai.).

11

12

Tiesu izpildītājs (franču vai.).

13

Bakalaura' (franču vai.).

14

Apgabalā (franču vai.).

15

Laimīgu ce]u (franču val.K

16

Labi, mesjē (franču vai,),'

17

Braucam (franču vai.).

18

žandarmērija (franču vai.),

19

20

Meiteni (vācu vai.),

21

Mājsaimnieces (vācu vai.).

22

Aknu pastētei (franču vai.).

23

Itālijas fantāzija itāliešu vai.).

24

Princeses (itāļu vai.).

s Nozieguma vietā (latiņu vai.),

25

Vācijā periodiski izdots datu krājums par visām Eirooas karaliskajām un titulētajām fiimenēm.

26

Reliģiozi, fanātiski askēti, kas nodarbojas ar publisku sevis pā-tagošanu, lai izpirktu grēkus. (Tulk. piez.)

27

1 Pazīstams angļu tenisists. (Tulk. piez.)

28

298

29

Ardievu (spāņu vai.). )

30

Ar mieru (franču valj.

31

Marseļa (franču vai.).

32

Otrā lappuse (franču vai.).

33

Dažādi fakti (franču vai.).,

34

Klaidoņa nāve (franču vai.).

Content

Šovs Ērvins Ubags, zaglis

Pirmā daļa

Otrā daļa

Trešā dаļа

Izdevniecība «Avots» sagatavojusi virkni Džeka Londona darbu, kas nav iekļauti autora Kopotajos rakstos.

1