Gulbransens Trigve

Un mūža meži šalc

Trigve Gulbransens

Un mūža meži šalc

.

.

I. UN MŪŽA MEŽI ŠALC

..

Pirmā nodaļa

I

Klinšu atradzes pār Jomfrūdāles aizu zilnēja gaistošām aprisēm rudens vakara vēsi valgajā gaisā. Tālumā debesis, kur saule grima, bija ka uguns, kurā iezīmējās asinssārla svēdra. Uz pašas malējās atradzes stāvēja lācis, tumšs kā klints, vērodams plašo tīrumu novadu, kur pār ezeriņiem un strautu gultnēm kūpēja migla.

Lāča galva bija stūraina un smaila, kakls garš un kalsens, retām, izspūrušām spalvām klāts. Pēdējos rudeņos viņš vēlu iegūla ziemas migā. Lai ko viņš saplēsa un aprija, nekas nelīdzēja. Paļāvīgais, gurdais smagums, kādu viņš agrākus gadus uz rudens pusi juta, bija nācis ļoti vēlu. Šogad bija pavisam traki. Kaut kur iekšās smeldza arī sāpe, un gaļa vairs negaršoja tā kā agrāk. Lopi, kurus viņš nosita, lielākoties palika guļam, tikai siltās asinis, pusdzīvās sirdis un citas vieglākos kumosus viņš norija, un ar to viņam pietika.

Viņš nejaudāja arī vairs dzīties pakaļ platradzim briedim mežos. Miesa sastinga un nogura tik ātri, un sāpe kaut kur dziļi un tik nežēlīgi smeldza. Varbūt tā smeldza kopš tās reizes, kad cilvēks ziemeļos, Bjerndāles mežos, bija šausmīgi iebelzis viņam. Belziens iecirtās viņam sānos tā, ka asinis tecēja aumaļām un vēl ilgi dedzināja un sūrkstēja. Viņš vairs nespēja dzīties pakaļ alnim, toties bija saplēsis lielu pulku aitu, kā arī nositis govis.

Rudeņos cilvēki savus lopus salaida kūtīs tiešām pārāk agri. Pāris reižu vakara tumsā viņš bija piezadzies pie pašām mājām un ielauzis kūts durvis, lai tiktu pie asinīm un barības.

Cilvēki bija dzinušies viņam pakaļ kliegdami un brēkdami, bet tad viņš vienam bija iemetis ar ķepu tā, ka tas bija palicis guļam, un viņi vairs nedzinās pakaļ.

Še lejā, plašajā tīrumu novadā, kā cilvēki, tā suņi bija pavisam citādi nekā Bjerndālē, kur viņš bija medījis, jauns būdams. Tur, ziemeļos, viņiem bija suņi, kas riedami metās virsū, tā ka bija gluži jāsadulbst, bet cilvēki tur neūjināja un nekliedza, viņi nāca tik klusu, ka viņus nemanīja, vienīgi tad, kad viņi bija jau pavisam tuvu, belza tā, ka belziens notirpināja kaulus un pēc tam vēl ilgi smeldza. Še lejā, tīrumu plašumos, suņi bailīgi zagās nopakaļus cilvēkiem un bija tikai troksnis, bet belziena nebija. Viņš gribēja palikt še un vakarā noiet lejā līdz kādai kūtij, tiklīdz tur būs nodzisušas ugunis.

Ilgi lācis stāvēja melni baiss pret debesīm, kas satumsa arvien vairāk, pretim asinīm un naktij. Galva viņam bija smaila un garais, noliektais kakls retām, asam spalvām klāts, rumpis bija varens, bet sagumis, un asās lāpstiņas dūrās cauri kažokam.

Vecais lācis … plēsīgais lācis …

Tai pašā vakarā tīrumu novada vīri bija sapulcējušies mācītāja mājās. Mācītājs Diderika kungs bija pavēlīgs tēvs visiem, kad Borglandes obersts bija projām, un patlaban tā bija.

Diderika kungs bija jauns ienācējs novadā, bet jau paguvis parādīt, kas viņš par vīru. Viņš varēja līdzēt kā cilvēkiem, tā lopiem slimībās, un draudzes garīgo labklājību viņš vairoja ar varenām runas dāvanām, tad jau viņš droši zinās padomu arī pret lāčiem un citām nelaimēm.

Daudzi šovakar bija redzējuši biedinājumu debesu krāsā — tā vēstīja asinis un nelaimi, jā, viens domājās saskatījis degošu, asiņainu šķēpu pie debesīm, un tad arī citi domāja to redzējuši.

Viņi sēdēja mācītāja istabā, pārrunādami grūtos laikus.

Aitas bija saplēstas un govis notriektas zemē.

Jau ilgi pirms laika viņi bija pārdzinuši lopus no ganībām, bet tad bija notikušas tādas nedzirdētas nelaimes, ka kūts durvis bija ielauztas, šķembelēs sadragātas, kustoņi nobeigti un pārējie lopi tā iebaidīti, ka ļaudis vairs netika tiem klāt.

Pērs Velts, Bjerklandu puisis, bija reiz dabūjis no nezvēra pa ausi un kopš tā laika gulēja uz gultas, nenākdams pie samaņas.

Nekāds parasts lācis tas nebija. Tas bija mežonīgs zvērs, kādu neviens vēl nebija redzējis, liels, kalsens un stūrains — zaļām, mirdzošām acīm —, turklāt vieni sāni tam bija bālgani, to viņi bija ievērojuši, un otra tāda lāča nebija šai pasauie.

Viņi gaidīja mācītāja istabā.

Diderika kungs ļāva viņiem gaidīt. Viņš laikam gan noģida, kas viņiem bija uz sirds, un droši vien gribēja apdomāties, lai varētu cienīgi runāt.

Istabā beidzot bija iestājies klusums. Bāli un apjukuši viņi raudzījās cits citā. Daži laikam domāja par asiņaino šķēpu pie debesīm un nākamajām nelaimēm, daži varbūt domāja par atgriešanos mājās tumsā — ko tad, ja niknais zvērs uzbruks viņiem. Daži sirdījās uz Bjerklandu saimnieku, kas viņus bija pierunājis braukt šurp vakara stundā.

Visi viņi laikam sēdēja, domādami, ka varbūt šai pašā acumirklī nezvērs ielaužas viņu kūtī un notriec no kājām lopus.

Un kādēļ gan viņi bija atnākuši šurp?

Kādu padomu te varēja dot?

Mācītājs nupat pagājušajā svētdienā no kanceles bija lūdzis pasargāt viņus no sodības un nezvēriem. Balss bija dārdējusi baznīcā kā pērkons, bet divas diennaktis vēlāk mežonīgais zvērs bija ielauzies Bjerklandu kūtī.

Ko vairāk pat mācītājs varēja iesākt?

Viņi bija izgājuši ar suņiem un bisēm dzīt projām lāci, bet suņi bija bailīgi un bises sarūsējušas, un neviens arī neatģidās šaut, kad lācis nāca viņiem virsū.

Kauns atzīties, taču viņi, nejēdzīgi bļaudami, bija ņēmuši kājas pār pleciem, kad ieraudzīja Pēru Veltu pakalnā guļam, lāča ķepas notriektu. Būtu vismaz Borglandes obersts mājās. Viņš vismaz bija drošsirdīgs karavīrs, bet varbūt arī viņš negribētu sākt cīņu ar tādu nezvēru.

Tā nebija nieka lieta stāties pretim tam, kas nebija no šīs pasaules, tā daži prātoja.

Nu nāca Diderika kungs.

Viņi godbijīgi piecēlās, un Bjerklandu saimniekam bija jāceļ priekšā viss, kas uz sirds.

Mācītājs lūdza viņus sēsties, bet pats stāvēdams runāja uz viņiem dievvārdus par sodību, pārmācības rīksti un padošanos nenovēršamajam.

Lielākajai daļai zuda pēdējās drosmes paliekas, domājot par nenovēršamo, kas viņus gaidīja tumšajā mājupceļā.

Vienīgais, kam, pēc mācītāja vārdiem, vēl mēle mutē, bija skopais Bjerklandu saimnieks.

Viņš prasīja atriebties nezvēram par aitām un labo teli, kas bija nomaitāta kutī, — un tieši viņš naca uz domām, kadas nevienam citam no klātesošajiem neiešautos prātā.

Viņš krencelēja, noliekdams galvu, cik zemu vien spēdams, jo zināja, kādu iespaidu priekšlikums atstās,—ja dievs nepalīdzēja, cita padoma vairs nebija. Tad vajadzēja mēģināt, vai velns un viņa palīgi virs zemes nevarētu veikt, kas citiem nebija pa spēkam.

Viņš no jauna nokrencelējās un izgrūda: ja cila padoma neesot, tad vajagot apklausīties ziemeļos, Bjerndālē, vai no turienes kāds nevar nākt palīgā.

Daži pacēla galvas un pūlējās izlikties dusmīgi, citi sarāvās, it kā neuzdrošinādamies nevienam acīs skatīties.

Brīdis bija ļoti smags laucinieku stīvajiem pakaušiem. Viņi, kas tak bija visādā ziņā dižāki un lielāki nekā mežinieki ziemeļos, Bjerndālē, lai sūta ziņu tiem neliešiem un lūdz palīdzību!

Bet, kad šie vārdi bija izteikti, likās, it kā visi vieglāk uzelpotu.

Nu ļaunākais bija pāri, kad bija izteikts vārdos. Neviens neiedrošinājās runāt pretim.

Bet kurš brauks uz ziemeļiem?

Sūtīt kādu kalpu vai puisi nebija iespējams, jo tie salašņas bija tik vīzdegunīgi, ka bail, to tūliņ varēja manīt, kad viņi brauca garām pa ceļu vai retu reizi parādījās pie baznīcas durvīm.

Tumšu mežu noauguši pauguri šķīra plašos laukus no Bjerndāles robežas — mežaini pauguri, kuriem vēl neviens kristīgs cilvēks no tīrumu plašumiem nebija uzdrošinājies tuvoties, cik vien tālu cilvēku atmiņa sniedzas.

Ceļš uz Bjerndāli veda caur šo mežu — un kas gan bija aiz tā! Droši vien tikai vēl lielāks mežs, un varbūt tur varēja sastapt lāci ceļa vidū. Bet varbūt ļaudis paši, kas bija tik lepni un mēmi kā zivis, kad viņi iebrauca plašajos tīrumu novados, bija ļaunāki par pašu lāci, ja kāds nokļuva pie viņiem. Tik daudzu paaudžu ļaudis bija runājuši nicīgi un ļauni par mežiniekiem ziemeļos, ka nu viņiem metās bail pašiem no saviem vārdiem.

Neviens neiedomājās, ka viņš pats varētu braukt. Neviens neuzdrīkstējās nosaukt vārdus. Bet vienam tomēr vajadzēja to uzņemties.

Tad Diderika kungs pierādīja, ka ir lauku ļaudīm tēvs. Ja kads bulu ar mieru viņu aizvest, tad viņš gatavs braukt jau rītdien.

Iznāca tā, ka braukt vajadzēja tam, kurš pirmais par to bija ierunājies, un Bjerklandu vecajam saimniekam bija jāpiekrit.

Plašajā tīrumu novadā kopš senseniem laikiem bija iekopti lauki. Meži bija aizvirzījušies arvien tālāk un tālāk uz austrumiem un rietumiem.

Vispirms iežogoja ganības klajākas vietās, tad nāca izcirtumi, un beidzot visur līgojās plašas druvas.

Tikai gar upīšu malām un žogiem, kas šķīra māju no mājas, bija atstati lapu koki — kā atgādinājums, ka te reiz valdījis mežs.

Bet mežs — īstais, lielais, šalcošais mežs — bija jaušams tikai tālu projām — aiz visiem tīrumiem austrumos un rietumos. Mežu joslas, kas bija patālu no mājām, auga tikai pašu vajadzībām, būvkokiem, ja ievajadzējās jaunu baļķu vai malkas.

Vecos laikos mežiem še, tālu no jūras, nebija nekādas vērtības. Tīrumu novados mita zemnieki, kam bija tīrumi, pļavas un lopi kūtī. Tie nepārtika no mežošanas, medībām un nenodarbojās ar burvestībām. Ta tīrumu novadi bija izpletušies uz meža zemes austrumos un rietumos, un dienvidos — novads pēc novada.

Bet ir arī debesu puse, ko sauc par ziemeļiem, un ziemeļos mežs bija palicis neskāris kopš veciem laikiem. Tumšs un varens tas šalca savu seno dziesmu kalnu galos un nokares, un pret ziemeļiem tam nebija gala.

Troļļiem, dūkņām un visādām burvestībām tur bija mājvieta. Tīrumu ļaudīm mežs ziemeļos noderēja bērnu biedēšanai. Tādēļ nav brīnums, ka bērni uzauga ticībā, ka tur uzglūn viss pasaules ļaunums. Tomēr šais meža biedos slēpās kāds patiesības grauds. Parādījās lācis uz laukiem asiņainā sirojumā — tas nāca no mežiem ziemeļos. Uzklīda pelēču bari uz visiem ceļiem, kā tas bija noticis vecos laikos, — tie nāca no ziemeļiem, no mežiem un ljelliem. Parlidoja ērglis pār ganībām, nolaupīdams jēru vai kādu citu sīku lopiņu, — tas nāca no ziemeļiem. Ieklupa negausīgs vanags vistu barā — tas no ziemeļiem. Izdevās lapsain kūmiņam nozagt pašu treknāko zosi — pēdas norādīja uz ziemeļiem. Brāzās

vētra rudeņos un ziemās pār lauku ceļiem un lāsumainajiem tīrumiem — tā bija visļaunākā tad, kad nesa ziemeļvēlras vārdu. Viss ļaunums nāca no ziemeļiem — no mežiem.

Bet cilvēki ir dažādi, un, kaut tīrumniekiem nepatika mežs, cilvēku gailas tomēr ved visur, un bija cilvēki, kas dzīvoja arī ziemeļu mežos. Varbūt viņi bija atnākuši no ziemeļiem, varbūt no rietumiem vai austrumiem, neviens no tīrumniekiem to nezināja, ne arī kāds zināja, kad viņi tur bija atnākuši. Tas droši vien bija nolicis pirms daudz, daudz paaudzēm.

Laiks bija gājis, un ziemeļos bija radusies apdzīvota vieta, un turienes ļaudis gadījās redzēt uz tīrumu novadu lielā ceļa. Bet nekad mežinieki un tīrumnieki viens otram netuvojās. Nekad viņi neuzrunāja viens otru. Tīrumnieki lepni gāja mežiniekiem garām, viņus sastapuši, — uzskatīja par zemākiem, gandrīz vai par klaidoņiem, un nevēlējās sastapt vakarā.

Gadiem ejot, tīrumu novadiem nācās arvien biežāk un biežāk skatīt uz saviem ceļiem ļaudis no ziemeļiem. Vecos laikos viņiem it kā esot bijis ceļš caur mežiem uz rietumiem, uz citiem tīrumu novadiem, bet tas laikam bija aizmirsts platā dienvidu ceļa dēļ. Viņi brauca ar savām mantām, ādām vai ko citu, ko tic laikam pārdeva dienvidos. Gadījās, ka viņi kaut ko pirka vai pārdeva tālajos novados, bet nekad tuvākajā, plašajā novadā. Viņi maksāja par visu un nekā ļauna nedarīja. Dažs viņu vidū bija tik stalti noaudzis un slaids, ka tīrumniekiem lielākoties noraudzījās pār galvu pāri. Varbūt arī tāpēc tīrumnieki diez ko viņus neieredzēja.

Kad ziemeļu ļaudis pamazām nāca tuvākā saskarē ar tīrumniekiem, šis tas kļuva zināms par dzīvi ziemeļos. Bet, ja viņus arī vairs neuzskatīja gluži par salašņām, tomēr tikpat ka necienīja. Tie bija meža ļaudis un, tāpat kā mežs pats, nekādā vērtē netika turēti. Gāja valodas, ka viņi neesot kristīgi cilvēki. Viņus daudzināja esam burvjus, mežoņus un kaušļus.

II

Otrā rītā pēc sanākšanas mācītāja mājās zirgs ar diviem vīriem ratos rikšoja pa ceļu garām Borglandei. Viņi apbrauca no ziemeļrietumiem Jomfrūd&amp;les baisajai aizai apkārt, paslēpās zem melnajām klints šķautnēm, bet tad iegriezās mežainajos pauguros, kas noslēdza Bjerndāles novadu.

Bjerklandu vecais saimnieks bija gluži nobažījies. Viņš bija cerējis, ka mācītājs būs apdomājies. Bet uz mācītāja mājām jau agrā rītā bija atnākusi ziņa no Bējām, novada austrumiem, ka lācis nakti tur darījis savus posta darbus. Mācītājs bija ļoti dusmīgs un skubināja, lai braucot tik ātri, cik zirgs spēj turēt. Viņš novadā bija ienācējs, un, lai gan viņam gluži labi bija zināms, kādas domas nodarbināja Bjerndāles novada ļaudis, bailes laikam tomēr viņā tā nebija iesakņojušās kā vietējos (audīs. Bet braucot viņi ar Bjerklandu saimnieku nepārmija ne vārda, un viņi abi, braukdami zem klinšu atradzēm pie Jomfrūdāles aizas, sarāvās gluži maziņi.

Tur, aizā, mita bīstamas vilinātājās jaunavas, un tumšos vakaros no turienes atskanēja it kā stīgu mūzikas un dziesmu skaņas. Ļaudis, kas bija devušies pa šo ceļu vakarā, pēc tam vairs nekad nebija redzēti. Atradzēs, kas pacēlās ceļam otrā pusē, mita dūkņas un troļļi, un naktīs no turienes nāca negants troksnis.

Tumšie, mežainie pauguri Bjerndāles pusē bija noauguši vareniem kokiem, kas šalca smagi un draudīgi. Tur, kur mežs kļūst klajāks un skatiens slīd pāri Bjerndāles novadam, uzkalnā, kas stāvus iet uz leju, viņi apturēja zirgu.

Mācītājs savilka uzacis, un to pašu darīja arī vecais Bjerklandu saimnieks, jo bālā rudens saule apspīdēja brīnumskaistu novadu, tā ka viss ļaunais un tumšais, par ko tik bieži bija dzirdēts, izgaisa tai pašā brīdī.

Mācītājs tikai nokrencelējās, un saimnieks viņam aiz muguras klusēja.

Tad viņi brauca tālāk pa nokalniem uz leju un iegriezās pirmajās novada mājās — Hamarbējās.

Visiem vecākajiem dēliem sētā nezin no kuriem laikiem bija Ernulfs vārdā, bet sauca viņus par Erniem.

Arvien divi, dažreiz trīs — un bija gadījies, ka četri — vienlaikus nesa šo vārdu.

Abi no dienvidiem atbraukušie vīri sastapa lopu meitu sētā, un viņa iegāja ar jauno ziņu iekšā.

Gaidīdami viņi vērās visapkārt.

Viņi redzēja tumšas baļķu ēkas, kur zāle kupli auga uz jumtiem, mežu aiz tām un klints ragu, kas nepieejams un zils pacēlās pret gaišajām debesīm — draudīgi un smagi —, it kā tā nodoms būtu reiz notriekt māju un ļaudis.

Vecākais, Erns, iznāca palievenī un apstājās — vecs, ar spieķi rokā.

Mācītājs māja viņam, lai viņš nāk tuvāk, bet vecais Hamarbēju Erns stāvēja savā palievenī un necēla ne kāju, ne spieķi no vietas, tikai noteica: ak tā, ak tad mācītāja tēvs braucot darīšanās.

Mācītājs gan mazliet sarauca pieri, bet tad pateica savu vajadzību.

—   Ak tā, lāču kāvējs, — sirmgalvis par atbildi tikai noteica un norādīja pār novadu, tieši uz ziemeļiem.

—   Vecbjerndālēs, — viņš sacīja.

Mācītājs paskatījās spieķa virzienā, un tur ziemeļos, mežā, augstu pār novadu, pacēlās sētas ar daudzām lielām ēkām, tumšas kā pats mežs, ar vieglu saules mirdzumu tikai šur un tur logu stiklos.

Mācītajam un vecajam Bjerklandu saimniekam jau bija zināmas šejienes mājas, kuras sauca par Vecbjerndālēm, un viņi jau bija nojautuši, ka tās ir varenas mājas.

No turienes nāca tie stalti noaugušie vīri, kas visiem ļaudīm raudzījās pāri galvām, un šo maju vīriem piederēja nevaldāmie, melnie zirgi, kas noskrēja visus citus uz ceļa.

Viņiem piemita kaut kas dižens, kas, kā tīrumniekiem šķita, nepiederējās nevienam citam kā vien pašiem labākajiem no viņiem — un nekādā ziņa mežiniekiem.

Tas. ko stāstīja par slepkavībām, kaušanos un bardzību, arī zīmējās uz Bjerndālu ļaudīm.

Viss kļuva tik savādi sīks, viņiem tā sēdot un noraugoties uz mājām tur augšā. Tās stāvēja tur tik droši un stipri kā nevienas mājas, kas viņiem bija zināmas. Varbūt viņi ieskatīja, ka turienes ļaudis sava ziņā drīkstēja tā braukt pa ceļu, ka viņi to darīja.

Un mācītājam un vecajam saimniekam abiem reizē iešāvās prata, ka tas varbūt bija maziski — braukt turp lāča pēc, un abi viņi jutās mazliet neomulīgi ļauno valodu dēļ, kuras viņi bija uzklausījuši un palīdzējuši tālāk nest.

Laikam tādēļ mācītājs no jauna pagriezās pret veco Ernu un jautāja, vai neesot dabūjams lāču kāvējs kādā citā vietā.

—    E, — vecais vīrs atbildēja, stiepdams vārdus, — svešajiem vīriem tomēr nāksies doties uz augšu.

Divas lietas šai atbildē mācītājam likās uzkrītošas. Vis pirms tas, ka viņu nosauca par svešinieku, — turklāt vecā vīra vārdi izklausījās pēc pavēles, kad viņš teica, ka svešiniekiem ir jādodas uz Bjerndālēm.

Tad vairs nebija ko runāt—un atsveicinājušies viņi brauca tālāk.

Tur viņi atrada vairāk cilvēku inītņu, nekā bija iedomājušies. Dižs nekas gan tur nebija, bet viņi brauca no sētas uz sētu, un visur bija ēkas, lopi un cilvēki, kas ar izbrīnu uz viņiem noraudzījās.

Tad jau lācis še nestaigāja pa ceļiem apkārt un novadā nebija tikai tumši meži vien. Še atradās tīrumi un pļavas, ko ieskāva gaišas bērzu birzis, un lapu koki apēnoja ēkas.

Mācītājam iešāvās kaut kas prātā.

Viņš atcerējās dzirdējis: mācītājs — kāds no agrākajiem — bija runājis bargus vārdus par šejienes mežiniekiem, ka kristīgiem cilvēkiem vairs nepieklājoties nākt ar ieročiem uz baznīcu, un mežinieki kopš tā laika vairs neesot nākuši uz baznīcu — kā vienīgi tad, kad bijis krustāms jaunpiedzimis bērns vai kāds apbedījams vai laulājams.

Tā bija sacelšanās pret baznīcu — un no kurienes sacelšanās nāca, to viņš nu zinaja, un viņš pašķielēja augšup uz tumšajām mājām pie meža.

Tomēr dusmas tūliņ pārgāja.

Viņš tikko bija nosodījis šos ieroču nesējus, bet tagad brauca lūgt no viņiem palīdzību.

Viņam bija licies, ka viņš ar pilnu tiesību varēs prasīt palīdzību kalna mājās, un nu viss atkal izgaisa.

Ceļš caur apdzīvoto novadu iznāca garāks, nekā viņi bija domājuši, un nokalne, kurā jābrauc augšā, bija stāva.

Tikuši nokalnē, viņi ieraudzīja tīrumus un pļavas un jutās pārsteigti. Viss jau sen bija novākts, zem jumta, bet lauki rādīja, kur bija augusi labība un kur lini un kur gaišas pļavas bija viļņojušās vasaras dienās.

Tātad viņi tomēr bija atbraukuši pie kristīgiem cilvēkiem, kuri mita tepat.

Visvairāk viņi bija pārsteigti, kad zirgs apstājās pagalmā un ceļš bija galā.

Tik plašs un liels kā vēlākos laikos pagalms gan nebija, bet daudz ēku te bija jau tagad, un ēnu meta ne mazums lielu māju ar platām sienām.

Mājas bija klusas, savādi tukšas un klusas, laikam gan bija ēdamais laiks, un neviens nekur nebija redzams.

Bet pat klusā mājā ir acis, kas redz, un palievenī parādījās jauneklis, gaišs, vieglu gaitu, saulē izbalējušiem matiem un ļoti gaišu un daiļu seju, un acis viņam bija apbrīnojami zilas un vērīgas.

Diderika kungs bija pārsteigts.

Viņš bija izbraukājis daudz tālu vietu un bija sastapis daudz cilvēku savā ceļā.

Šis jauneklis ar piesardzīgo, vieglo gaitu, slaido augumu un augsti pacelto galvu atgādināja dižciltīgos, ko mācītājs bija sastapis, pašus dižciltīgākos.

Viņa acis nemaldījās. Tādi neizskatījās salašņas.

Jaunais puisis pētīgi, mazliet nedroši noskatījās uz viņu.

Mācītājs ar mājienu pieaicināja viņu klāt. Tāds bija viņa paradums. Nekad viņš neizkāpa, iebraucis pagalmā, izņemot nāves gadījumus.

Ļaudīm vajadzēja nākt pie viņa tur, kur viņš sēdēja, un stāvēt godbijīgi.

Tikai varenajā Borglandē, plašā tīrumu novada vecajā, dižciltīgajā kungu mājā, viņš, pazemīgi smaidīdams, gāja iekšā.

Jauneklis atnāca un apstājās, kur mācītājs vēlēja, bet mācītājs gribēja runāt ar viņa tēvu, jo jauneklis laikam esot saimnieka dēls.

Ja, puisis bija saimnieka dēls un aizgāja pakaļ tēvam.

īsu brīdi pabijis iekšā, viņš atgriezās atpakaļ viens. Tēvs bija vēlējis, lai mācītājs nākot iekšā.

Bet nu Diderika kungam pietvīka seja.

—        Esmu mācītājs, — viņš teica, — un man ar tavu tēvu pāris vārdi ir runājami, tā tu pasaki, un ka man ir jāsteidzas.

Jauneklis no jauna iegāja iekšā, bet atnāca atkal viens pats atpakaļ. Viņam esot jānodod sveiciens un jāpasaka, ka mācītājs tiekot lūgts iekšā, bet vārdos jautās dzēlīgums.

Mācītājs sarāva uzacis, un mute viņam drebēja, kad viņš, no  ratiem izkāpis, platiem soļiem devās pār pagalmu un iegāja iekšā līdzi jauneklim, kurš viņam rādīja ceļu.

Bjerklandu saimnieks izbrīnījies sekoja viņiem.

III

Mācītājs un vecais saimnieks iegāja tumšā priekšistabā, kurai abās pusēs bija durvis. Jaunais puisis pa labās puses durvīm izgāja cauri kādam kambarim uz dibenistabu, un viņi

sekoja.

Mācītāja sejā iegūla cita izteiksme. Istaba, kurā viņi iegāja, nebija nekāda mazā. Zemie griesti balstījās uz varenām sijām, un sienu baļķi bija milzīgi. Sānu sienā pret dienvidiem bija zems, plats logs ar mazām, tumšām rūtīm, caur kurām patlaban mazliet iespīdēja saule. Pie gala sienas rietumos

vējtveris aizsedza durvis uz telpu ziemeļu stūrī, bet dienvidu stūrī bija vēl viens logs, tāds pats kā pirmais. Logs uz rietumiem bija atvērts, un dienas gaisma slīpi krita pār galdu. Uz galda gulēja bībele un vēl kāda grāmata un noasinātas spalvas rakstīšanai, kā arī trauciņš ar tinti.

Mācītājs vēlreiz nodomāja, ka tie nav nekādi nieka ļaudis, pie kuriem viņš atnācis. Šajos laikos nebija daudz tādu māju, kur lasīja bībeli un rakstīja.

Visas istablietas bija lielas un smagas, ar skaistiem kokgriezumiem.

Pie sienām, siju ēnā, un pie griestiem auksti mirdzēja ieroči.

Mācītājs un vecais Bjerklandu saimnieks klusēdami saskatījās.

Tad atvērās durvis un kāds vīrs ienāca iekša.

Cik viņi varēja spriest no jaunā puiša, ienācējs acīmredzot bija viņa tēvs, viņš gan nebija tik gaišs kā zēns, un seja bija kā no dzelzs. Likās, it kā paaudžu paaudzēs tāda seja radusi neizrādīt jūtas — ne prieku, ne bēdas.

Mācītāja bargie vārdi, kas viņam bija uz mēles ienākot, palika neizteikti.

—   Te var apsēsties, — vīrs tikai noteica, pats apsēzdamies pie sānu sienas, kur saule viņu neapspīdēja.

Arī mācītājs apsēdās, un Bjerklandu saimnieks allaž ņēma priekšzīmi no mācītāja.

Mācītājs nebija domājis, ka viņu uzdevums būs tik grūts. Domas viņam neraisījās šī vīra klātienē un vārdi nenāca pār lūpām.

Tai pašā brīdī mākonis aizgāja saulei priekšā — un istaba satumsa.

Mācītāja uzdevums no tā nekļuva vieglāks. Viņš jutās kā svešā pasaulē, šai lielajā, vakarīgi krēslainajā istabā, bet jārunā vien viņam bija, un, kad viņš bija iesācis, vārds nāca pēc vārda. Tā viņš pastāstīja par to, kas tīrumu novadā noticis, arī par apciemojumu Hamarbējās un ka vecais saimnieks sūtījis viņu šurp.

Viņam nekas cits neatliekot kā lūgt viņam un ļaudīm še, ziemeļos, palīdzību pret nezvēru.

Torgeirs bija vārdā toreizējam Bjerndālu saimniekam, kas klusēdams sēdēja pie sienas mācītāja priekšā, — viņš klusēja un ne vārda neatbildēja uz mācītāja runu.

Tad mācītājam no jauna bija jāmeklē vārdi, un tie skanēja, ka kristīgiem cilvēkiem jāpalīdzot cits citam nelaimē, varot

jau gadīties, ka arī lielais tīrumu novads izpalīdzot ar šo vai to neražas gados vai citkārt.

Tad Torgeirs Bjerndāls gausi pacēla seju uz mācītāju.

—   Jums man nav jāatgādina kristīga cilvēka pienākums, — viņš teica, — un līdz šim mēs še, ziemeļos, nekādu palīdzību arī neesam lūguši ne neražas gados, ne citkārt. Es domāju, mēs iztiksim paši, kā to prasa vīru pienākums.

Mācītājs piecēlās un lika Torgeiram Bjerndālam saprast, ka viņš saņems atalgojumu par pūlēm, ja nāks līdzi. Viņš pats bija kārs uz visu, kas nesa mantas vārdu, un tādi viņi bija visi tur, lielaja tīrumu novadā. Mācītājam tādēļ piedāvājums likās visai kārdinošs.

Piecēlās arī viņš, Torgeirs Bjerndāls, un raudzījās uz logu, it kā gribēdams paskatīties ārā, bet stikls bija tik tumšs un biezs, ka cauri redzēt nebija iespējams.

Tad viņš pagriezās tieši pret mācītāju un lika atskanēt tādiem vārdiem:

—   Mums pašiem še, ziemeļos, ir vēl dažs lācis, ar ko cīnīties, — mums nav jābrauc pēc tiem uz tīrumu novadiem dienvidos.

Mācītājs nu meta cieņu un godu pie malas un gluži vienkārši dieva vārdā izlūdzās palīdzību.

Viņš izstāstīja — nekā nepielikdams —, kā viņi paši bija mēģinājuši nogalināt nezvēru, bet cik bēdīgi viss beidzies. Viņš pieminēja ari stipro, baismīgo lāci ar zaļgani spīdošajām acīm un bālganajiem sāniem — tas bija tik stiprs un plēsīgs, ka nobaidījis (audis līdz nāvei.

Torgeirs no jauna bija pagriezies pret logu, bet, kad mācītājs pieminēja lāča gaišos sānus, viņš spēji apcirtās un ieurbās ar acīm mācītājā.

Diderika kungs strauji atkāpās soli atpakaļ, jo skatiens, kas viņu ķēra, bija kā zila tērauda cirtiens.

Ilgi Torgeirs Bjerndāls raudzījās tā, bet tad pacēla skatu mācītājam pāri — uz ziemeļu sānu sienu. Tur karājās lāču tutenis, spožs un bīstams, bez rūsas.

Tad viņš lēnām pagriezās un ilgi lūkojās ārā pa vaļējo rietumu puses logu.

Saule atspīdēja uz nokares ar bāli rudenīgu spožumu.

Vērīgums viņa acīs izzuda, un seja atkal kļuva kā no dzelzs, neļaudama nojaust viņa domas.

Tad viņš no jauna apsēdās pie dienvidu puses loga, kur saule no jauna zeltīja rūtis. Viņš uzlika elkoņus uz ceļiem un atspieda zodu uz dūrēm.

Ari mācītājs bija apsēdies. Viņš neuzdrošinājās vēl ko teikt — nevarēja saprast, vai bija pateicis kaut ko, kas Torgeiru Bjerndālu sadusmojis.

Torgeirs Bjerndāls vēl arvien nekustējās, tikai žokļi viņam mazliet drebeja un vaibsti ap muti it kā raustījās, bet tad nāca vārdi.

Likās, ka viņš sēdētu un runātu tikai pats ar sevi, izteikdams vārdos savas domas. Balss bija tumša un aizsmakusi.

—   Mans tēvatēvs, — viņš teica, — nomira …

Še viņš uz bridi apklusa, un mācītājs pārsteigts noraudzījās viņā, bet vecais Bjerklandu saimnieks šķielēja uz durvīm, lai redzētu, vai pa tam var iziet.

—        Viņš nomira .. .— Torgeirs atkārtoja.— Lācis viņu nogalināja.

Mācītājs sāka saprast visu un sērīgi lūkojās uz priekšu. Arī Bjerklandu saimnieks noliecās uz priekšu un klausījās, mute viņam no brīnumiem iepletās.

—   Mans tēvs nomira . . . Lācis viņu nogalināja.

Bjerklandu saimnieks skaļi nopūtās, un mācītājs sarāvās

gluži maziņš.

—        Man bija brālis. Arī viņam iznāca nelaimīgi sastapties ar lāci, un viņš pēc tam nomira.

Tad Torgeirs ilgi klusēja. Mācītājs atgādināja akmenī izcirstu tēlu, bet vecajam vīram mute bija ieplesta, acis izspiedušās lielas un asaras tecēja gar degunu.

Torgeirs turpināja vēl klusākā balsī:

—        Man bija trīs dēli. Tagad man ir tikai divi. Vecākais pagājušajā gadā aizgāja lācim pakal. Viņš bija pavisam jauns zēns. Liedzu viņam iet, bet viņš tomēr aizgāja un nav atgriezies vēl tagad.

Starp vārdiem bija ilgi pārtraukumi. Tas, kas bija teikts, skanēja kā sāga tiem abiem no citas — tālas, talas pasaules.

Tad vīrs, kas sēdēja viņiem priekšā, izslējās mazliet taisnak un pagrieza seju pret vaļējo logu.

—        Mans tēvatēvs, — viņš runāja tālāk, — nogāza septiņpadsmit. Ar pēdējo aizgāja arī viņš pats.

Viņš ilgi klusēja.

—        Šim lācim bija gaišs plankums vienos sānos — kā losam zirgam . . .

Mācītāja uzacis savilkās augstu pierē un rokas mazliet drebēja. Vecajam vīram drebēja garā apakšlūpa un siekalas tecēja bārdā. Ceļi viņam viegli trīcēja.

Torgeirs Bjerndāls turpināja — tik klusā balsī, ka tikko varēja dzirdēt:

—   Mans tēvs nogāza septiņpadsmit. Pēdējais atnesa viņam nāvi, un tam bija gaišs plankums sānos — kā Iosam zirgam.

Krēsls, uz kura sēdēja Bjerklandu vecais saimnieks, nokrak* šķēja, un mācītājs aizmirsa atņemt elpu.

—   Mums ir divas tādas lāčādas mājās. Un ar abām ir pārnesti līķi.

Saule nozuda taisni tai brīdī, kad bija izteikts pēdējais vārds. Līdz ar tumsu šausmas iezagās istabā.

Tad Torgeirs piecēlās un raudzījās uz logu. Vārdi, ko viņš teica, skanēja noteikti:

—    Pats es esmu nogāzis sešpadsmit. Es biju nolēmis vairs nedzīties pakaļ lāčiem, bet, ja šim ir bālgani sāni, tas būs rada tiem, kas nogalināja manu tēvu un manu tēvatēvu, — un tad man ir jāiet. Ar lāčiem pie jums tur, dienvidos, iet uz beigām, cik es saprotu, un ar .. . mani … arī varbūt.

Mācītājs it kā gribēja kaut ko teikt, bet neatrada neviena vienīga vārda.

Tādam spēkam stāties pretim viņš nebija sagatavojies.

Torgeirs teica, ka viņi varot braukt uz mājām.

—   Es ieradīšos pēc tam, — viņš teica.

Ja viņi gribot ēst pirms aizbraukšanas, to gan varot.

Abi svešie tikai piecēlās un izgāja ārā. Ēst pec visa ta viņi nevarēja.

Ceļā uz mājām viņi nekā nerunāja.

Agri otrā dienā pa ceļu no ziemeļiem mācītāja mājā ieradās kāds vīrs. Kā stiprs dzīvnieks viņš gāja mīkstiem, atsperīgiem soļiem, kājas slaidas kā alnim. Galvu viņš nesa augstu un taisni, pleci bija ļoti plati. Cepure bija piešķiebta, nags — uz pieres. Kamzolis bija īss un šaurs un zem tā ģērētas ādas veste. Bikses zem ceļiem bija apsegtas ādas stilbtiņiem, kas ar siksnām cieši savilkti ap lieliem, un kurpes viņam mīksti piekļāvās kājām.

Pār vienu plecu viņam bija siksna, soma karājās pie sāniem, pār otru plecu viņš nesa bisi. Uz labā gurna viņam bija īss, plats nazis makstī, un divus pelēkspalvainus suņus viņš veda saitē.

Viss, kas viņam bija, piederējās medniekam, un visas viņa drānas bija apvalkātas, apdilušām malām, mežā un uz akmeņiem nodeldētas. Nekādas greznības viņa apģērbā nebija, tikai krekls ap rokām un kaklu bija tik balts, cik vien baltu saule var izbalināt, bet pogas vestē stipri līdzinājās sudrabam.

Tas bija Torgeirs Bjerndāls.

Mācītājs, pārlieku izbrīnījies, jautāja, vai tad viņš nākot viens.

—   Nē, — Torgeirs atbildēja.— Man ir bise un suņi līdzi.

Seja bija kā no dzelzs un balss tāda, ka mācītājam pietrūka vārdu.

Torgeirs gribēja tikai zināt, vai mācītājs bija vēl kaut ko dzirdējis par lāci, pēc tam kad tas pagājušajā naktī apciemojis Bējas, bet mācītājs vairāk nekā nezināja.

Tā Torgeirs aizgāja.

Mācītājs ilgi noraudzījās viņam pakal.

Pēc lielajām bailēm tīrumu novadu bija pārņēmusi drošības sajūta.

No mājas uz māju izplatījās ziņa par strēlnieku, kurš ieradies. Divi, kas viņu bija ataicinājuši, nekā nestāstīja par to, ko bija dzirdējuši vai redzējuši, bet tik daudz no Bjerklandu saimnieka bija ticis zināms, ka (audis saprata: ar lāci velns dzina jokus. Strēlnieks bija izgājis viens, un tā bija tāda drosme, ko neviens nesaprata, un tādēļ nevarēja būt šaubu, ka še slēpās burvība.

Pa istabām un kaktiem sievas un p(āpukules vīri bez mitas kulstīja mēles. Bet runas bija par degošajām debesīm un asinssārto šķēpu, kas bija redzēts iepriekšējā vakarā, — par lāča spīdošajām, zaļajām acīm, zaļām no indes un velnišķības. — par nezvēra bālganajiem sāniem, kas tādi k(uvuši pēc tam, kad velns viņos iesprūdis, — par strēlnieku, kurš gāja viens, tādēj ka viņam bija burvība somā un velna šautene par bisi un tādēļ ka viņš šaus ar svētītu sudrabu.

IV

Krietni vien uz austrumiem no Bējām šķidrie mežu skupsnīši saskaras ar lielu, vecu mežu, kas pieder citiem novadiem.

Tālu mežā aiz pauguriem un nokalniem stāva nokare spēji krīt lejā līdz upei, kas šalc kaut kur dziji apakšā. Vecs, pinkains mežs, turēdamies klinšu spraugās, kāpj lejā, apslēpdams upi un dziļuinu.

Tanī dienā, kad Torgeirs Bjerndāls aizgāja lācim paka], mežā uz austrumiem no nokares viss bija tāpat kā citām dienām.

Lieli medņi mierīgi brida pa viršiem, mielodamies ar vasaras augļiem, zilām, sarkanām un melnām ogām.

Smago aļņu asie nagi bija atstajuši dziļas pēdas sūnā.

Augstu bālajās rudens debesīs ērglis atdusējās uz spārniem, un pār mežiem lējās balta saules gaisma.

Vai tur nokrita čiekurs?

Lielie putni pacēlās, spārnus trokšņaini kuldami, aizšāvās bultas ātrumā uz aizu un nozuda.

Vai tur brikšķēja sauss zars?

Par viršu puduriem un sūnu krita stūraina ēna, smagi virzīdamās uz akmens plātņu pusi nokares malā, un ēnai pakaļ klusu slīdēja liels, tumšs zvērs.

Tas bija lācis, milzīgi liels, vecs, gauss un šļaugans. Galva viņam nokarājās, kaklu klāja šķidra spalva, mute bija ieplesta, deguns ostīja gaisu, ausis tvēra ik skaņu upes dārdoņā.

Ogas sašķīda, virši saplaka, un tumšās ķetnas atstāja lielas, platas pēdas.

Vai tur vāverīte lēca no zara?

Pēkšņi lācis smagi apgriezās un klausījās, galvu noliecis, un mazās, dzirkstošās actiņas stīvi raudzījās uz to pusi, no kuras viņš bija nācis.

No uzkalna atskanēja viegli, ātri dzīvnieku soļi, smilkstošas elsas un negantas suņu rejas pārtrauca klusumu.

Kur pēkšņi palika vecais, gausais lācis?

lln kur pēkšņi radās negantais zvērs, kas izslējies stāvēja klajumiņa vidū, sizdams ķepas? Ķepas griezās kā dzirnavu rats šņācošā ūdenskritumā. Suņi rēja un smilkstēja, atlēkuši tālu atpakaļ, viņi metās atkal lācim virsū, spalvas uzbozuši, nikni ņurdēdami, bet par visu skāņāki bija aizsmakušie rēcieni, kas nāca no lāča putainās rīkles. Vai tur šķēla zibens?

Viens no suņiem bija paguvis iecirst zobus dziļi lāča gūžā, bet tad to ķēra sitiens. Kā vilciņš suns griezās gaisā un ar pārplēstu vēderu un izkritušām zarnām palika guļam vairākas asis attālak mežā, no kurienes tas bija parādījies.

Otrs suns, palicis viens, mazliet saminstinājās, bet tad lācis pavirzījās dažus soļus uz nokares pusi un suns sāka atkal no jauna riet.

Lāča kustības tagad bija mierīgākas. Glūnigi viņš vēroja savu nikno ienaidnieku, un katrreiz, kad suns iedrošinājās pienākt tik tuvu klāt, ka bija sasniedzams, viņš meta ķepu ar tādu spēku, ka varētu notriekt vērsi, bet suns aizšāvās projām ātri kā zibens.

Tā soli pa solim viņi atmuguriski kāpās atpakaļ uz nokares pusi, tad zibens šķēla otrreiz.

Lāča ķetna tieši neķēra suņa rumpi, tikai noslīdēja gar to, bet ar to pietika. Suns uzlidoja augstu gaisā un nokrita par nokari.

Lācis pārsteigts paglūnēja visapkārt. Vai viņa mokām nu bija gals?

Ak nē, viņā vēl bija dzīvas jaunības atmiņas. Reiz jau viņam bija iznācis sastapties ar tādiem suņiem. Tas bija toreiz, kad viņam sākās svelošas sāpes sānos. Nu bija gaidāms bīstamākais dzīvnieks — cilvēks no ziemeļiem, no Bjerndāles.

Mīksti kā lūsis lācis saguma un laidās lejā pa nokari, nē, šis šķēlums stiepās tikai līdz akmens plātnei, tālāk vairs nebija ceļa. Viņš uzlēca uz malas, pārmetas pāri vēja izgāztai priedei un palika bedrē aiz tās. Tai pašā acumirklī viņš sastinga kā koks. Dzīvas bija vēl tikai viltīgās acis, neprātīgu baiļu un velnišķa naida pilnas tās lūkojās zem sausā priedes stumbra uz vietu, no kuras bija nākuši suņi.

Un tur parādījās cilvēks. Ne ar troksni un kliedzieniem kā tie tur rietumos, lielajā tīrumu novadā, bet sadudzis un glunīgs kā kūmiņš kalniņā un lūsis uz zara, modrām, vērīgām acīm, ošņājot uz priekšu noliecis degunu.

Bīstamākais dzīvnieks virs zemes.

Cilvēks droši vien bija uzgājis savu suni mežā. Acis uzmeklēja uzkalnu, un lāča plato pēdu nospiedumi liccinaja, ka viņš ir uz pareizā ceļa.

Ilgi viņš stāvēja, kur bija norisinājusies cīņa ar suņiem, — un rokās viņš turēja garo, bīstamo ieroci.

Lācim nelabs karstums pārņēma iekšas.

Suņa kodiens gūžā sāka smelgt, tā ka nebija iespējams nogulēt mierīgi, un kaut kur vēderā vecā sāpe kļuva aizvien niknāka. Lācis sadusmojās. Ko še meklēja cilvēks, kas visas nelaimes atnes sev līdzi?

Ak, kā vēderā grauza, un kā sūrkstēja suņa kodiens.

Cilvēks nāca aizvien tuvāk, vērīgi, nedzirdamiem soļiem. Tur viņš noslīdēja lejā pa spraugu, kur lācis pirmāk bija atstājis pēdas, uz plakanā akmens — tieši zem tās vietas, kur gulēja lācis.

Sāpes lāča miesā bija pārvērtušās par kvēlošu uguni, suņa kodiens sūrkstēja tā, it kā zobi vēl atrastos tur, asinis šņāca kā ūdenskritums caur lāča miesu, sakāpa galvā un pilnīgi laupīja saprašanu. Vienīgais, ko viņš juta, bija negants naids, ar vienu vienīgu varenu lēcienu viņš bija augšā uz klints un gāzās virsū tīram, kas stāvēja uz plakanā akmens.

Torgeirs Bjerndāls lūkojās aizā, vai neredzēs tur kaut kur lāci. Kā sapnī viņam pazibēja lāča augums uz plātnes, strauji pagriezies atpakaļ, viņš paguva paspert sāņus soli, kas viņu izglāba no lāča, kurš ar visu svaru būtu uzgūlies viņam virsū. Bise novēlās pār nokari — un tad visam bija beigas …

Nē, vēl ne.

Ziemeļnieks no Bjerndāles varbūt bija bīstams arī bez bises.

Notika tā, ka Torgeirs Bjerndāls — veiklāks nekā lācis — mazliet pieliecās un triecās lāča krūtīs ar galvu, kā vērša piere pret lāča rīkli, savilcis plecus un muguru vienā spēka kamolā, paguvis elkoņus aizgrūst sev priekšā, bet tad lācis ieslēdza viņu savās skavās.

Viss nolika vienā mirklī.

Virs galvas viņam skanēja lāča niknie rūcieni, un muguru plosīja lāča nagi. Lācis plēsa drānas un miesu, sāka tecēt asinis. Torgeirs pa tam nolaida roku gar lāča sāniem, satvēra naža spalu, atliecās mazliet atpakaļ no lāča krūtīm, paguva pacelt nazi līdz tai vietai, kur vajadzēja atrasties sirdij, un, iegrūdis nazi, apgrieza to apkārt. Lāča ķermenis krampjaini nodrebēja, nagi dziļi iespiedās Torgciram mugurā, bet tad lāča spēks bija lauzts un viņi abi nogāzās zemē.

Torgeirs pamodās — viņš gulēja, vienu roku krampjaini aptvēris ap naža spalu, otru ieracis lāča kakla spalvās.

Viņš vērīgi paskatījās sāņus uz kalnu pusi.

Vai viņš vēl bija dzīvs, jeb vai tāda bija pamošanās pēc nāves? Jā, viņš tomēr laikam bija dzīvs. Viņš tak redzēja trīsules drebam un mazās pulkstenītes klinšu spraugā šūpojam savus zilos zīda zvaniņus, gluži tāpat kā cilvēku dzīvē.

Tad tak viņš bija dzīvs — un lācis gulēja beigts.

Nežēlīgs smaids pārlaidās pār seju. Tad jau viņš nebija gļēvāks par saviem senčiem.

Viņam pārgāja aukstas trīsas pār miesu. Vai tas bija īstais lācis?

Viņš lūkoja piecelties. Bet mugura likās kā pārlauzta, un visu miesu stindzināja savāds aukstums.

Viņam izdevās pacelties mazliet, tā ka viņš varēja redzēt lāča sānus. Nē, tie nebija losi. Degošas dzirksteles lēkāja viņam acu priekšā.

Tad viņš ar pūlēm pagrieza galvu uz otru pusi. Viņš gulēja ilgi, aukstu drebuļu kratīts, viss viņa ķermenis bija sasprindzis, beidzot viņš uzdrošinājās paskatīties uz otriem lāča sāniem.

Lēnām viņš pacēla galvu — aizvērtām acīm — un gulēja tā brīdi, tad pagrieza kaklu un uzmanīgi attaisīja acis — nu viņš skatījās plati ieplestām acīm.

Spalva šais sānos bija dzeltenīgi blāva — kā losam zirgam.

Mugura viņam savilkās — no sāpēm un aukstuma, visa viņa miesa bija kā ledus, bet acis raudzījās uz lāča bālganajiem sāniem, un nežēlīgs smaids rotājās ap muti.

Tad viss kļuva sarkans, ugunssarkans — kvēloja—, bet pēc tam viss satumsa un iestājās nakts .. .

Atkliboja suns uz trim kājām, ceturtā bija lauzta un karājās vaļīgi. Tas, nabadziņš, bija neganti sadauzījies pēc lidojuma pa gaisu, bet tik ilgi ošņājis un kārpījies gar klinti, līdz bija ticis tur, kur gribējis.

Vispirms viņš mazliet aprēja lāci, tad priecīgi iesmilkstējās savam kungam pretim, bet neviens nekustējās.

Smilkstēdams, ieriedamies, asti vēcinādams, viņš apkliboja visapkārt, tad pastāvēja brīdi — izbrīnījies — un žēli sāka gaudot mežam un mūžībai pretim.

Nākošajā dienā, gaismai austot, kāds žēla izskata suns aizkliboja pa lielo tīrumu novadu un nozuda pa Bjerndāles ceļu uz ziemeļiem.

Tai pašā dienā rati, kuros sēdēja divi vīri un suns un kurus vilka melni zirgi, lielā steigā no ziemeļiem izbrauca cauri tīrumu novadam. Apjautājušies mācītāja mājās, viņi nogriezās uz Bējām. Tur viņi iebrauca pagalmā.

Abi braucēji bija vēl gluži jauni zēni. Viens bija kalsens un stūrains, gaišs kā vasaras diena, otrs — vecāks, rupjākiem locekļiem un tumšāku ādu. Abi bija liela auguma un spēcīgu izskatu.

Viņi gribēja zirgus un ratus atstāt Bējās, kamēr paši paiesies pa mežu ar suni.

*

Ap to laiku, kad jau metās krēsla, Bēju ļaudis redzēja jaunos zēnus nākam pa ceļu no ganībām.

Viņi gāja viens aiz otra, kaut ko smagi nesdami.

Beidzot viņi iegriezās pagalmā un saudzīgi nolika nastu zemē. Bēju saimnieks nedroši un bailīgi piegāja klāt.

Uz kalniņa gulēja lāčāda, kurai caur ķepām bija izdurti divi gari koki. Tā bija veca lāča āda, šķidriem sariem, savādu gaišu plankumu vienos sānos.

Uz ādas gulēja lāču kāvējs, kurš vakar bija aizgājis no Bējām. Labā roka bija satvērusi īsa, plata naža spalu un sastingusi. Uz rokas un naža asmens melnēja asinis. No sažņaugtās dūres rēgojās lāča pinkas.

Seja bija kā no dzelzs, mute nežēlīgi smaidīja.

—   Tavu nelaimīgu gājienu, — Bēju saimnieks teica, lai būtu ko teikt.

Jaunie zēni nekā neatbildēja, galvas viņi bija noliekuši un aizgriezuši projām.

Saimnieks ieminējās par ēšanu, bet viņi tikai purināja galvas.

Tad viņi savu nastu uzlika uz ratiem, atteikdamies no palīdzības, un aizbrauca uz ziemeļiem.

Vai pēc šī notikuma tīrumnieki citādi skatījās uz mežiniekiem ziemeļos? Tā varētu domāt, bet cilvēki tādi nav — arī lielajā tīrumu novadā ne.

Tas viņiem bija par kaunu, ka vīrs no ziemeļiem bija bijis tik bezbailīgs, jā, atdevis savu dzīvību, lai nogalinātu zvēru, kuru velns apsēdis.

Viņa drosme darīja viņiem kaunu, un skaudīgās, sīkās dvēselēs kaunam nāk pavados naids, un tik vien bija tā labuma, ka tīrumnieki drīz aizmirsa mežinieka drosmi un ļāva kaunam izperināt ļaunus un neglītus vārdus par visu un visiem, kas nāca no ziemeļiem.

Jaunajās, nākamajās paaudzēs teiksma par šo notikumu savienojās ar citiem nostāstiem par Bjerndālcs novadu, padarīdama turienes ļaudis par bīstamiem zvēru kāvējiem, jā, arī par cilvēku nogalinātājiem.

Tāda ir cilvēku alga . ..

V

Gadi un dienas gāja pēc šī notikuma, un tīrumu novadi vairs nepiedzīvoja tādas lāču briesmas.

Reizēm jau gan vēl nozuda pa kādai aitai vasarās, arī lāča pēdas bija redzamas, bet reti tas gadījās un pamazām aizvien retāk un retāk.

Bet ar laika ziemeļnieki aizvien biežāk bija redzami tīrumu novada ceļos.

Aizvien biežāk bodnieki, kas dzīvoja dienvidos, salīga darbā ziemeļos, un no viņiem tīrumnieki visā nopietnībā dabūja dzirdēt par dzīvi un ļaudīm Bjerndālē. Tā tīrumnieki arī iemācījās atšķirt zirgus un ļaudis.

Tā viņi iemācījās atšķirt, ka zirgi ar dzeltenajām krēpēm bija no Hamarbējām, bet, ja zirgi bija melni kā kraukļi un nevaldāmi, tad ļaudis aizturēja elpu un skatījās platām acīm, jo pajūgs bija no Vecbjerndālēm, un visbiežāk bija redzami melnie zirgi.

No visa varēja spriest, ka Vecbjerndāles pamazām vērtās par varenām mājām.

Vai tur nebija ko dusmoties?

Skaudība ir veca, un tā nemūžam nemirst.

Aizvien biežāk un biežāk parādījās kraukļmelnie zirgi. Smagi un spēcīgi viņi rikšoja pa ceļu caur tīrumu novadiem gan uz dienvidiem, gan uz ziemeļiem un droši vien aiztecēja līdz pat pilsētai, jo pagāja vairākas dienas, pirms viņi griezās atpakaļ.

Vezums viņiem bija prom braucot un bieži vien arī atpakaļ braucot.

Tūliņ varēja manīt, ka ziemeļu novada ir darbīgi ļaudis.

Tīrumnieki gribēja zināt, kādā vajadzībā ziemeļnieki brauc uz pilsētu, bet maz ko viņi dabūja zināt.

Toreiz, kad gaitas uz pilsētu kļuva rosīgākas, Vecbjerndālēs saimniekoja abi jaunie puiši, kas bija atbraukuši savam tēvam pakaļ uz mežu austrumos no Bējām.

Abi viņi bija nopietni un krietni zēni, ar jaunības drosmi visās lietās.

Torem, kā jau vecākajam, gan vairāk vajadzēja būt noteicējam visās lietās, bet no viņa jaunākā brāļa, kas bija tik gaišs un skaists un nesa Dāga vārdu, arī vis neiznāca nieka puisis vēlāk.

Tore bija garš un plecīgs. Spēks it kā dvesa no viņa, kur viņš parādījās. Viņš bija tumšu ādu un mazliet tumšākiem matiem nekā Dāgs, nopietnām un vērīgām acīm. Līdzīgs savam tēvam, kā ļaudis stāstīja.

Dāgam gan nebija gluži tik plati pleci, bet diezgan spēcīga mugura, turklāt viņš bija veikls, un acis viņam bija ļoti zilas un aizvien mirdzēja it kā no prieka.

Tik daiļš puisis šai pusē vēl nekad nebija redzēts, un, kā veci ļaudis stāstīja, viņš visvairāk līdzinoties savam tēvatēvam.

Tie bija patiesi vārdi, kas izplatījās pa tīrumu novadiem. Vecbjerndāles jau tos laikus bija krietni prāvas mājas, un nezin vai ar jauno zēnu saimniekošanu izietu gluži labi, ja viņiem nebūtu Hamarbēju Erns, kam prasīt padomu.

Kā viņš mācīja, tā viņi darīja pirmajos grūtākajos gados — un velak paši vien tika galā.

Jau kopš veciem laikiem dažus vezumus ar smalkādām tin citām precēm sūtīja uz pilsētu, kur par visu saņēma lielāku naudu. Citas — mazāk vērtīgas lietas sūtīja uz tuvākām vietām, kur cenas bija zemākās, bet toties ceļš īsāks.

Pilsētā viņi pamazām bija nodibinājuši sakarus ar Holderu lielo tirdzniecības namu, kas plaši tirgojās ar ārzemēm un varēja maksāt augstākās cenas par visu, kas bija smalks un labs. Tur Bjerndālu ļaudis tirgojās, un nekad viņi netika pievilti.

Tā bija bijis daudzus gadus, bet tad nāca zināms, ka var pārdot arī citas lietas un ka viņus labprāt redzēs te ar visu, kas viņiem pārvēršams naudā, un viņi varēs iegādāties visu.

Tā iznāca, ka viņi brauca uz pilsētu ar visu, kas viņiem bija, un veda mājās visu, kas viņiem vajadzīgs, un visa Bjerndālu tirdzniecība vēlāk noritēja pilsēta.

Liels tirdzniecības nams toreiz varēja dot tik daudz tiem, kas dzīvoja tālu zemes vidienē. Visu un visas lietas tas varēja nopirkt un par tām samaksāt, kā arī laiku pa laikam mēdza pieprasīt mantas, kādas varēja piegādāt tie, kam bija mežs un mājas, un pie kurām vietējie ļaudis varēja viegli tikt.

Tā Bjerndālu ļaudis jau agri pārvērta naudā daudz tādu lielu, kam citi nepiegrieza vērību.

*

Reiz gadījās, ka Torem Bjerndālam, braucot uz pilsētu, ratu ritenis salūza pie Gīstādu mājām, vienā no plašajiem novadiem — uz dienvidiem no lielā tīrumu novada.

Turienes ļaudis labprāt izpalīdzēja Torem ar darbarīkiem un arī paši gāja palīgā, un Torem ar viņiem iznāca īsa saruna. Vēlāk dažu labu reizi gadījās tā, ka Tore, garām braukdams,

Iegriezās Gīstādēs. Jā, beigās viņš ne reizi neizbraukāja pilsētu, tur neatpūties. Tā viņš iedraudzējās ar vienu no šo māju meitām, un vēlāk ziemā notika precības. Kāzas nosvinēja Gīstādēs, un gods vilkās daudz dienu, kā tas bija parasts.

Tad Gīstādu vecajiem saimniekiem vajadzēja braukt uz ziemejiem, uz Bjerndālēm, lai redzētu, kāda meitai dzīve jaunajā vietā. Pēc viņu apciemojumiem tīrumu novados izplatījās valodas par Bjerndālu varenību. Vecākiem nebija iemesla slēpt, cik labi tagad klājas viņu meitai.

Vēlāk iznāca tā, ka Bjerndālu ļaudis radojās ari ar plašā novada ļaudīm, jo otru Gīstādu meitu aizprecēja uz Bēlu mājām plašajā tīrumu novadā. Uz šīm Gīstādu meitas kāzām neatbrauca neviens no Bjemdāliem. Tās notika ziemā pēc pirmās meitas kāzām, kura tobrīd staigāja ar bērnu un nevarēja braukt, un tā viņi visi palika mājās.

Kāzas dzēra pa Ziemassvētkiem, un pēc tam tika rīkots saņemšanas gods Bēlēs. Uz šo godu bija jābrauc Dāgam, jo Bjerndālēs bija ieradies sevišķs sūtnis no līgavas un Bēlu ļaudīm, lai tak viņas ziemeļu radi tā gluži neizpaliekot no šā goda, kas rīkots viņas dēļ.

Tā bija pirmā reize, kad Bjerndālu ļaudis bija lūgti uz plašā tīrumu novada mājām, un tā Dāgs aizbrauca uz godu, bet to viņš vēlāk ļoti nožēloja, jo tur kaut kas notika …

VI

Cik vien bija lielmaņu plašajā tīrumu novadā, tie visi sanāca uz godu Bēlēs. Vecie cilvēki ne, tikai jaunie ļaudis, jo domāts bija jaunu ļaužu gods ar deju un muzikantiem.

Ēdienu un dzērienu bija gana, kā jau pienākas Ziemassvētkos, un, kad sākās dejošana, vīru balsis jau bija skaļas. Vēlāk tika dzerts arī pa dejas laiku.

Un tad vēlu naktī notika tas, ko Dāgs vēlāk nožēloja.

Viņš nekad agrāk nebija dejojis, bet viņam necik daudz nevajadzēja pūlēties, jo viņš jau prata dejot. Dāgs bija izveicīgs, un mūzika viņam bija kaulos — viņš bija kā radīts dejošanai.

Tā viņš Bēlēs dejoja bieži un ar daudzām un drīz izrādījās viens no brašākajiem dejotājiem. Daudziem tas nepatika, ka jaunās meitenes tik bieži un labprāt dejoja ar šo mežinieku puisi no ziemeļiem, — jā, meitas valšķīgi pavadīja viņu acīm, arī dejodamas ar citiem, bet tas iekustināja veco skaudību.

Tā Dāgam gadījās uzlūgt meiteni, kas sēdēja savam saderinātajam līdzās. Dāgs jau pirms tam bija dejojis ar viņu bet un saderinātais viņai bija noteicis ar Dāgu vairs nedejot, un viņa atteicās, kad Dāgs viņu lūdza. Citi blakām sēdētāji laikam to bija redzējuši un pasmējās, un viens teica kaut ko par to, ka meitas gribot puišus, kuriem solis nemisoties.

Dāgs uztvēra to kā aizrādījumu par neveiksmi, kāda brālim bija gadījusies kāzās. Tā kā Tore neprata dejot, viņam Gīstādēs kādā dejā bija kļūmējies.

Daudzi smējās par vīra vārdiem, Dāgs saprata, ka viņi par neveiksmi daudz bija runājuši un smējušies.

Nekad agrāk Dāgs tā nebija pārskaities kā šoreiz. Ne sevis paša dēļ, bet par to, ka viņi visu gadu bija zobojušies par brāli šīs mazās neveiksmes dēļ, un nu viņu sagrāba neprātīgas dusmas.

Cieši noskatījies uz vīru, kurš bija izmetis šos vārdus, viņš teica, lai nerunājot tik skaļi tāds, kam pašam esot tik greizas kājas.

Balss Dāgam drebēja un acis bija spožas kā tērauds.

Neviens lielnovadnieks nebūtu uzdrošinājies vēl pacelt balsi.

Viņi saprata, ka Dāgs pārvarīg.i sadusmojies, un bailes no Bjerndālu ļaudīm tirumniokos bija stipras. Valodas, kādas tīrumnieki paši bija izplatījuši, Dāgā katrā ziņā modināja drosmi.

Bet līdzās vīram, kurš bija izmetis šos vārdus, sēdēja kāds pārnovadnieks, kas uz šejieni bija atbraucis tikai viesos. Viņš bija milzīgs vīrs, dūres kā lāča ķepas un varen platas krūtis un pleci.

Viņš piecēlās smagi un valdonīgi un teica, lai Dāgs taisoties ātrāk projām, ja gribot aiziet ar veselu ādu.

Dāgs atbildēja, ka viņš gan pats zināšot, vai viņam iet vai palikt.

Varēja redzēt, ka svešais vīrs radis pavēlēt, kur vien ieradās. Seja viņam pietvīka sarkana, un viņš ar savu lielo roku vilka tā, ka sitiens būtu varējis nogāzt vērsi pie zemes.

Žigls kā zebiekste — Dāgs izvairījās no sitiena. Pie tam viņš atlieca muguru un roku krietni atpakaļ vēzienam — un tad sita viņš.

Ļaudis bija piecēlušies un sastājušies apkārt — krietnu gabaliņu attalāk, kā bailes viņus vedināja.

Pirmo reizi viņi redzēja to, kas bija ticis daudzināts. Bjerndālu ļaudis tiešam bija kaušļi. Tas viņiem bija asinīs — cīnīties par mantu un dzīvību pret negaisu, meža zvēriem un

cilvēkiemm. Tā viņi bija cīnījušies paaudžu paaudzēs un guvuši pieredzi.

Atri viņi pārredzēja visas briesmas, lēmums neprasīja laiku — rīcība bija ātra kā zibens.

Dāgs Bjerndāls nebija citāds kā viņa dzimtas vīri.

Ar visu muguras platumu, rokas garumu un visu jaunā, zvērīgi stiprā auguma sparu viņš tik ātri un spēcīgi iesita svešajam pa žokli, ka tas ar lielu troksni nogāzās uz grīdas.

Svešais tomēr nebija nekāds nieka vīrs un tūliņ atkal ātri bija augšā. Ret vēl viņš lāgā nebija piecēlies, kad jauns trieciens nogāza viņu kā kaujamu lopu, un šoreiz kritiens bija tik smags, ka viņš palika guļam.

Tie, kas stāvēja apkārt, nebija izlaiduši nevienu skaņu, bet, kad vīrs bija palicis guļam un Dāgs apgriezās un gaja uz durvīm, tad viņi sakustējās.

Šalkdama kā ūdenskritums, visa lauku skaudība izgāzās pār Bjerndālu ļaudīm. Atskanēja neglīti vārdi: mežu klejonis un cilvēku slepkava, — sitieni un spērieni bira pār Dāgu.

Viss nāca viņam tik negaidīti, ka viņš gandrīz sabruka, bet tad viņam pret seju pazibēja nazis un degoša sāpe noskrēja pār pieri uz auss pusi.

Tad viss kļuva sārts, liesmains, miglaini sārts. Atri kā zibens viņš apsviedās apkārt, un kā dzelzs lūkšās viņa rokas satvēra pirmo, kas gadījās ceļā, pacēla viņu gaisā un notrieca no kājām visu un visus, kas stāvēja ceļā. Vispēdīgi viņš nosvieda to, kuru turēja rokās, kā maisu uz grīdas — un kā alnis stalti gāja uz durvīm. Visi atkāpās.

Viņš atrada savu zirgu un kamanas, uzlika zirglietas, iejūdza un aizbrauca. Neviens neuzdrošinājās tuvoties.

Bija vēl liela tumsa otrā rītā, kad Dāgs iemeimuroja Rjerndālu tumšajā priekšistabā un sabruka tur uz sola pie pavarda.

Tori bija pamodinājuši zirgu zvārguļi, un viņš iznāca ārā vienā kreklā, ar sveci rokā. Viņš laikam bija gribējis dzirdēt kaut ko par godu, bet, ieraudzījis, kāds tur sēd brālis, viņš, pacēlis sveci gaisā, stīvi skatījās. Kad Dāgs pagrieza seju pret viņu, Torem bija jāsatur svece, lai tā neizkristu no rokas. Seja bija vietām asiņaina, vietām bala, rokas melnas no asinīm, drānas driskās.

Kas gan bija noticis?

Piegājis pie pavarda, viņš uzlika sveci uz malas, stiprais Tore drebēja, mazliet aiz aukstuma, bet vairāk aiz uztraukuma.

—   Vai tu braukdams apgāzies?—viņš jautāja.

Dāgs piecēlās. Arī viņš drebēja.

Seju no sveces aizgriezis, viņš apstiprināja, ja, viņš esot apgāzies. Viņš bija braucis tā, ka viss jaunais, kas tīrumu novados par viņiem daudzināts, kļuvis par mūžīgu patiesību šai vienā naktī.

Tori pārņēma baiga sajūta.

Tad Dāgs izstāstīja, kas bija noticis.

Tore bija pienācis viņam cieši klāt, kamēr viņš stāstīja. Varenie pleci smagi cilājās, dūrēs savilktās rokas knakšķēja, spalvainie lieli atgādināja zirga kājas, drebošām dzīslām un muskuļiem kā notriektam zirgam.

—        Tad es sagrābu vienu no tiem, kas stāvēja tuvāk,— Dāgs beidzot teica, — un noslaucīju tīru savu ceļu. Pēc tam es izgāju ārā un braucu uz mājām.

'l'ores augums norima pēkšņi, kad pēdējie vārdi bija izteikti, un viņu pārņēma skaudība pret brāli.

Kad beidzot reiz viņiem radās izdevība atmaksāt ar dūrēm par visu to ļaunprātību, kādu tīrumnieki visos laikos izrādījuši, vajadzēja gadīties tā, ka viņš pats gulēja mājās un krāca, kamēr gaišajam, skaistajam brālim bija lemts izdarīt to, ko Tore pats un viņu tēvs, kā arī daudzie dzimtas locekļi jau izsenis bija sirsnīgi velejušies izdarīt.

Bet nu tas bija izdarīts — un tā, ka pamatīgāk vairs nevarēja.

Tores mute savilkās skarbā smīnā. Noraugoties brālī, acu kakliņos viņam slēpās prieks.

—         Neviens tev pakaļ nenāca, kad tu gāji ārā?— viņš jautāja.

—    Nē, neviens, — Dāgs atbildēja.

—         Un tu nesteidzies ar mājās braukšanu?— Tore atkal jautāja.

—    Nē, ne vairāk, kā vajadzīgs.

—        Nevienam vīram laikam nebija drosmes atvadīties no mežu klejoņa.

Dusmas Dāgā jau bija izgaisušas. Viņš atkal varēja domāt, bet domas nebija nekādas gaišās.

Brāļa jautrība un joki uzmundrināja viņu.

—        Varbūt es tur kādam esmu sapostījis veselību, — viņš drūmi teica.

—   Gļēvuļi lai nepiedalās vīru spēlē, — Tore cieti atbildēja.

Varbūt esmu pat kādam atņēmis dzīvību, — Dāgs teica. Svešais vīrs nogāzās tik smagi un palika guļam, un līt tas, kuru es vispēdīgi triecu pret grīdu, vairs nepiecēlās.

—   Lai glābjas pats, kas meklē ķildu, — Tore atbildēja, bet pēdējie vārdi viņam patika mazāk.

—        Nekas labs no tā nevar iznākt, — Dāgs runāja tālāk.

—   Jau agrāk bija grūti, ja nāci no ziemeļiem, un nekas nemainīsies arī pēc šīs dienas — un tikai tādēļ, ka cilvēks nevar savaldīt sevi.

Tas nu bija par daudz, un balss Torem skanēja skarbi, kad viņš atbildēja:

—   Man liekas, tava saprašana ir cietusi. Cik vien tālu atmiņa sniedzas, mēs to vien esam dzirdējuši, ka viņi runā par mums ļaunu mums aiz muguras. Un šonakt ļaunprātība nekautrējās savus neglītos vārdus sviest tev tieši sejā, un tu lai to būtu atstājis bez atbildes? Kā tev liekas, ko es, mūsu tēvs un visi mūsu priekšteči par to būtu domājuši? Var jau būt, ka viņi tā būs dabūjuši pa muti, ka to vairs neaizmirsīs. Lai viņi paši atbild par to, kas ir noticis.

Tore gribēja aiziet, bet pagriezās atpakaļ un skatījās uz savu brāli. Neviens Tori nebija redzējis ne mīkstsirdīgu, ne ar asarām acīs, bet nu tās bija miklas, un balss drebēja.

—   Tu esi izturējies kā vīrs, Dāg, — viņš teica, sirsnīgi noraudzīdamies uz brāli. Nekad viņš nebija redzējis savu brāli tik skaistu, ta viņam šķita, kā tagad, kad viņš stāvēja tur asinīm notraipījies un mežonīgs.

Atriebība bija laidusi dziļas saknes Bjerndālu ļaudīs, un Tore bija īsts savas dzimtas dēls. Viņš sajuta gandarījumu par to, ka Dāgs šonakt bija izgāzis dzimtas senseno naidu pret lielnovadniekiem — par nicināšanu un izsmiekla vārdiem visos laikos. Dāgs bija atriebis savu dzimtu tā, ka tie tur dabūja just uz savas ādas. Tore skarbi smaidīja aiziedams. Ar Dāgu viss bija citādi. Viņš gan atriebībā bija tikpat nežēlīgs kā brālis, bet visās lietās domaja dziļāk nekā Tore, un šonakt viņam bija uzmākušās tik daudz dažādas domas.

Tīrumu novados ļoti dažādi tika atstāstīts notikums Bēlēs. Svešinieks un otrs vīrs, kuru Dāgs bija nosviedis uz grīdas, nakti bija apguldīti gultā bez samaņas. Svešinieks otrā diena bija atkal mundrs, tikai žoklis un acs viņam bija neglīti un uzpampuši — un viņš nevarēja rādīties ļaudīm. Ar otru vīru bija ļaunāk. Viņš gan nāca pie atmaņas, bet mugura bija

cietusi, viņš bija slims un palika uz gultas. Drīzāk likās tā, ka viņam būs jāmirst.

Apkārt gāja valodas, ka Dāgs esot rīkojies ar nazi un esot slepkava, no tāda lai dievs pasargājot. Bēlu saimnieks pats bija redzējis kautiņu. Viņš vienīgais no vecajiem cilvēkiem bija bijis tur klāt. Viņš bija sacījis, ka Dāgs nazi nav lietojis un ka viņš ir brašākais puisis, kādu vecais vīrs jebkad ir redzējis. Bet vārdi, kas par šo nakti aizskanēja tālāk, nāca no kaktiem, kur ļaudis pa vakariem sēdēja, Jaunu gvelzdami.

Palika tomēr tā, ka Dāgs ir lietojis nazi un izdarījis trojļu griezienu un ir ar velnu uz vienu roku, jo kristīgs cilvēks viens nevar uzveikt tik daudz vīru.

Divdesmitajā dienā pēc Ziemassvētkiem lensmanis atbrauca uz Bjerndālēm ar kalpu un roku dzelžiem, bet viņiem bija jāatgriežas mājās tukšām rokām. Dāgs bija mežā, un lensmanis balstījās tikai uz tīrumnieku valodām, viņš gandrīz iekrita, atsaukdamies uz to, ka Dāgs ir lietojis nazi. Par to viņš dabūja tādu svētību no Tores, ka lensmanis ar kalpu bija priecīgi, ka varēja atgriezties mājās dzīvi un veseli.

Vīrs, kuru Dāgs bija nosviedis uz grīdas, atspirga, tā ka lieta par slepkavību atkrita. Bet vārds pa vārdam — un lielajā tīrumu novadā izauga valodas, ka Bjemdālu ļaudis ir Jaunāki par slepkavām. Tie sacēlušies pat pret karali un kungiem un nebijās ne dieva, ne velna.

VII

No Bēlu goda Dāgam bija palikušas rētas — dziļas, neizdzēšamas. Tās viņam palika uz visu mūžu — kā naža švīka pierē, tā sāpīgs cirtiens apziņā.

Pirmajā laikā, kad viņš staigāja apkārt, baidīdamies, ka vīrs mirs, kā ļaudis melsa, viņš bija tā nospiests, ka nemaz negribēja redzēt cilvēkus. Tie viņu ar pilnu tiesību varēs dēvēt par slepkavu, un to viņš nevarēja saprast. Dabūjis zināt, ka vīram veselība uzlabojas, viņš kļuva tik priecīgs kā vēl nekad savā mūžā. Lensmaņa apciemojuma tumšā ēna viņu tādēļ sākumā neko nenomāca, kaut gan vēlāk viss kļuva citādi.

Vienā dienā viņš piesprādzēja slēpes un pazuda mežā uz ilgāku laiku.

Vilki toreiz klīda apkārt asiņainos sirojumos pa Bjerndāles mežiem un neviens cilvēks neuzdrošinājās ziemā doties pa meža ceļiem tālāk projām no mājām un cilvēkiem. Ar Dāgu

bija citādi. Viņš pats bija bīstamākais zvērs mežā. Vismīļāk viņš cirvi nesa sev līdzi par ieroci. Bises stobrā ir tikai viena nāve, ja nāk pretī vilku bars. Cirvim nāve ik cirtienā, un, kad Dāga dūre tur kātu, nāve šņāc ap cirvja asmeni. Viņš pats bija stāvējis smēdē, kad cirvja asmeni kaldināja. Tam vajadzēja būt tieši tik šauram, garam un vieglam, ar tik svarīgu pietu, kā viņš gribēja. Kātu viņš bija tēsis un gludinājis, un darinājis, līdz veids un garums tam bija tādi, kādus viņš gribēja. Bjerndālēs viņiem bija dažas sarūsējušas vecu laiku āvas, kaujas cirvji, un pēc tiem tika darināts Dāga cirvis. Nu tas jau daudzus gadus bija cirtis ir lāča pakausī, ir vilka mugurā, un dažu labu reizi kā tēraudu, tā kātu bija nomelninājušas asinis.

Ne vien cirvis Dāgu iedrošināja mežā. Viņam bija slēpes pie kājām, un arī tās viņš bija darinājis pats — tieši tik vieglas un īsas, kādas ir vajadzīgas šai mežā ar pauguriem, aizām un strautu gultnēm. Nevienam slēpes tik labi nepiegūla kājām kā Dāgam.

Tikai putni gaisā skrien ātrāk, teica ļaudis, kas bija viņu redzējuši.

Todien viņš apstājās rietumu mežā uz paugura, kas nes Aļņu kalna vārdu. Viņš noliecās mazliet uz priekšu pār slēpju nūju. Cepure viņam bija rokā, mati cirtojās kā spožs zelts sarkanajā, aukstajā saules gaismā. Rētā uz pieres, zem saites, karsti pulsēja asinis. Balta dvaša virmoja ap viņu — bija auksts. Viņš bija stipri sakarsis.

Viņš bija ātri skrējis pa slāvam nokarēm un pauguriem, laidies lejā pa slīpumiem, vairījies no kokiem un ciņiem, veikli izlocījies zem zariem, cīnījies ar vēju klajās vietās, dzinies pār strautiem ieplakās, metis zibensātrus līkumus ap akmeņiem un celmiem, lēcis pār vēja lauztiem kokiem — atstādams slēpju pēdas baltajā sniegā starp visām cilām zvēru un putnu pēdām. Visu to viņš bija darījis, par to nemaz nedomādams. Viņa domas bija aizņemtas ar kaut ko citu.

Viņš raudzījās tālu projām pār mežu tur lejā, noliecies pret asinssārto saules rozi ziemas bulā.

Bet viņa acis neredzēja nekā. Viņu aklināja tumšas, drūmas domas. Tik tuvu viņš bija atradies nesaprotamajam — viņam bija draudējis slepkavas vārds un lensmaņa roku dzelži.

Viņam tagad vajadzēja stipri piesargāties, apvaldīt savu raksturu ar visu spēku un pateikties dievam, ka tas viņu šoreiz bija glābis. Tas nebija viņa nopelns, ka beidzot viss tomēr bija vērties par labu.

Viņam vajadzēja sargāties Jaut savam raksturam un spēkam vērsties pret cilvēkiem. Citi vīri nespēja tā rīkoties, tie bija vājāki.

Bet tad baigās nakts atmiņas no jauna uzvilnīja viņā. Viņš jau gan bija zinājis tīrumnieku Jaunās valodas par Bjerndāles novadu un Jaudīm.

Tomēr tas bija gluži kas cits — dzirdēt to pašam, kad tiek iemests tieši sejā, kā ar dūrēm, kāju spērieniem un naža dūrieniem ietriekts.

Plašā tīrumu novada naids un skaudība bija izskanējuši kā nejauks, riebīgs kliedziens.

Tai naktī viņš bija uzsūcis sevī indi, un viņš no jauna ienīda, svelošs naids, nikns naids modās viņā un vērta viņa seju dzelžainu.

Viņam, kas bija tik gaišs, agrāk aizvien ar tik gaišu jaunības garu, ka no acīm staroja prieks, seja kjuva dzelžaina, noslēgta un cieta šai vienā dienā — iepretim saulei un liesmainajām debesīm.

Roku dzelžus un lensmani tie viņam bija uzsūtījuši. Pie kāķa uz rata tie gribēja redzēt viņu.

Piekaut viņš viņus nevarēja. Viņi bija par gjēviem — tad viņiem lūza mugura un viss, kas viņos bija satrunējis, acis uzpampa un žokji sabirza, tā ka viņi pat putras vairs nevarēja saēst.

Ko tad lai viņš viņiem dara?

Jā, viņš pēkšņi izslējās un cieši raudzījās saules kvēlē.

Lielais tīrumu novads apskauda viņus. Apskauda viņus par pārticību, kāda valdīja Bjerndālēs, apskauda par zirgiem, kuri ar pilniem vezumiem brauca uz pilsētu, liecinādami par labklājību, apskauda mežu novada dēj, kam, pēc viņu domām, vajadzēja būt mazam un trūcīgam, bet kas uzplauka.

Mantai un pārticībai pieķērās visas viņu domas — un piedevām viņu vecumvecā pašpieticība, viņiem taču bija tīrumi, lopi kūtī un dālderi lādēs, viņi bija labi paēduši, un viņiem netrūka labības, sviesta un gaļas, kamēr mežiniekiem pa lielākai daļai vajadzēja jaukt mizas pie graudiem, taupīt gaļu un sviestu ēst tikai pa svētku dienām.

Nu viņiem bija skaista visa šī neglītība.

Viņi nenovēlēja mežiniekiem kumosu mutē, drānas mugurā un zirgu kamanām priekšā un labprāt būtu redzējuši visus Bjerndālu ļaudis pie kāķa un uz rata.

Tādā gadījumā bija tikai viena atmaksa, un tā slēpās nevis roku spēkā, ko pielikt pie tiem sīkmaņiem, bet, izlietojot visu savu spēku un saprašanu, vairot labklājību Bjerndālēs, lai tie

tur. lielajā tīrumu novadā, paliek zaļi no skaudības, redzot bjerndālu pārticību.

Saule apvizēja spēcīgo augumu ar dzeltensārtu mirdzumu. Nekad vēl mugura viņam nebija izlocījusies tik spēcīgi kā tatgad, kad viņš, iebāzis cepuri kabatā, aizstūma cirvi aiz jostas un, aptaustījis saiti, izslējās un nolaidās zemē pa nokalni, sniegam puteņojot, un pazuda meža biezoknī — ceļā uz mājām, uz atmaksu.

Valodas skrien no vīra pie vira, pie sievām un citiem, kam patīk pļāpāt. Valodas tik ilgi vērpjas un skrien, līdz nonāk pie tiem, kam tās sāp.

Tā no lielā tīrumu novada uz Hamarbējām un tālāk uz Bjerndālēm bija aizkļuvušas valodas, kas vērpās pēc lensmaņa apciemojuma.

Tās bija nākušas Torem ausīs, kamēr Dāgs bija mežā.

Nekad vēl Dāgs savu brāli nebija redzējis tik dusmīgu. Viņš tikko varēja parunāt.

—   Es domāju, mums būs jāiejūdz zirgs un jābrauc uz lielo tīrumu novadu, — Tore beidzot teica.

—   Ko tu tur domā darīt?— Dāgs jautāja, kaut gan nojauta brāļa domas.

Tore skatījās viņā satumsušām, mežonīgām acīm.

Ko es tur domāju darīt?— viņš atjautāja.— Gribu braukt no vienām mājām uz otrām un izkratīt velnišķību no katra dzīva radījuma tur lejā. Ko tu par to domā?

—   Domāju, ka mums no tā ir jāsargājas, — Dāgs apdomīgi teica.

—   Jāsargājas, — Tore atcirta pretim.— Nedomāju, ka mēs aizsargāsimies no nelietības un meliem, sēdēdami mājās pie pavarda.

Dāgs saprata, kādas briesmas draudēja. Tādā prātā, kādā brālis tagad bija, viņš varēja iedomāties pa kaklu pa galvu braukt uz tīrumu novadu un sākt tur ārdīties. No bērnu dienām Dāgs zināja, ka Tores dusmas nebija valdāmas, ja vien tās bija iemājojušas viņā.

Viņam vajadzēja teikt kaut ko, kas brāli vedinātu uz citām domām.

—   Tu laikam aizmirsti, ka tikpat labi tā varēja būt patiesība, ko tu šoreiz sauc par meliem, — Dāgs teica.

Tore skatījās viņā lielām acīm.

—   Vai tādēļ kāds ir slepkava, ka aizstāvas ar dūrēm, kad viņam uzbrūk mežonīgs bars, niknāks par vilkiem ? Un vai tā ir sacelšanās pret kungiem, ja kāds lensmanim pasaka

taisnību acis, kad viņš braukā apkārt', bābu tenkās klausīdamies?

Dāgs bridi vilcinājās, bet tad atbildēja:

—   Var jau būt, ka tev ir taisnība, bet es uz to skatos mazliet citādi. Tore, tas nav mans nopelns, ka neesmu slepkava, un, ja tas cilvēks nomirtu, lensmanis droši vien atbrauktu.

Un vai tu doma, ka es viņam tad būtu braucis līdzi un ļāvis sev uzlikt roku dzelžus? Nekad ne, Tore! Tad es izdarītu to, ko viņi tagad saka par mums, saceltos pret kungiem un karali, un visu citu, aizietu mežā un ietu ceļus, pa kādiem ļaudis sargātos man sekot. Tādi mēs esam.

Viņš piecēlās, un acis viņam dega runājot.

—    Mēs šoreiz nebijām tālu no nelaimes, un tādēļ mums ir jāsargājas un maz jārādās citiem ļaudīm. Bet mēs varam gan neaizmirst, ka nelaime, kas mums gandrīz uzbruka, nāca no ļaunprātības, kāda valda tīrumu novadā, un ka ļaunprātība savukārt nāk no skaudības.

Viņi apskauž mūs tā iemesla pēc, ka neesam tik mazi un pazemīgi, kā tas pienāktos mežiniekiem.

Šodien biju izgājis kādu gabalu, jo domāju par to visu, un manas domas tagad ir tadas, ka mums vai nu ir jāizdzen Jaunums no viņiem, vai jāiedzen viņos tik dzi[i, ka tas tur sapel, bet tas nav izdarāms viena stundā vai dienā, bet citādā, noderīgākā veidā.

Tore jutās uzveikts, jo brālis bija par to visu domājis, viņš bija pieradis, ka Dāgs bieži vien atrada labāko padomu. Viņš tādē( klusēja un lāva brālim runāt.

—   Mēs tiem tur parādīsim, ka varbūt darām pareizi, rīkodamies tā, kā mēs rīkojamies. Mēs paplašināsim mūsu tīrumus, palielināsim pļavas un turēsim vairāk liellopu. Neapmierināsimies vairs ar to, kas mums ir un kas bija mūsu tēva laikā, labāk apliecināsim, ka mēs paši tagad esam pieauguši. Nieka pēriens aizmirstas, bet tas, ko mēs darīsim, dedzinās ilgi — un pamazām tas aizvien vairāk izdedzinās ļaunumu.

Tore neizskatījās visai apmierināts, kad Dāgs bija beidzis.

—   Tu, Dāg, domā pamatīgi un citādi nekā citi, — viņš teica.— Bet man tas nemaz neliekas tik viegli — vairot mūsu pārticību, lai tā atstātu iespaidu. Mūsu priekšgājēji ir grūti cīnījušies, lai iegūtu to, kas mums ir tagad, un man neliekas, ka kādam būtu tiesības domāt, ka dzīvojam šauros apstakļos.

Dāgs tikai raudzījās viņam garām. Viņš bija pieradis pie tā, ka Tore labāk gribēja atstāt visu pa vecam un lāgā negribēja

pasākt kaul ko jaunu, bel Dāgs tik cieši par to bija domājis, ka noņēmās izdarīt to, ko bija domājis.

—   Rīt es aizbraukšu, — viņš teica.

—   Uz kurieni?»— Tore vērīgi raudzījās viņā.— Ko tu domā?

—   Domāju braukt uz pilsētu un palikt tur.

I'ore novērsa acis no brāļa sejas. Tā bija tik savādi bāla. Viņu pārņēma ledainas bailes.

Dags varbūt bija uztvēris visu smagāk, nekā domāja, un nu varbūt bija dusmīgs, ka nerada atbalstu tādai atmaksai, par kādu bija domājis. Un nu viņš gribēja braukt uz pilsētu un palikt tur . ..

Nemūžam, Tore teica pats sev, arī tad ne, ja Dāgs gribētu celt pats savu baznīcu Bjerndālēs, lai mazliet atdarītu tīrumu novadam, nemūžam viņi nekļūs nevienprātigi.

Kas tad būs ar viņu, ja Dāgs aizbrauks?

Jā, dzīvot un ar visu tikt galā jau viņš varētu. Bet ar ko lai viņš parunā un apspriežas?

—   Kādēļ tu gribi palikt pilsētā?— viņš jautāja drebošā balsī.

—   Gribu kaut ko mācīties, — Dāgs atbildēja, — jā, uzzināt kaut ko par skaitļiem un rēķinu grāmatām, un citu, kas nāks priekšā, un tad es redzēšu, kādus cilvēkus satikšu, vai nedzirdēšu kaut ko tādu, kas mums varēs noderēt, kad atgriezīšos mājas un mēs sāksim še kaut ko pārgrozīt.

Torem acis sāka mirdzēt no prieka — un viss notika ta, kā Dāgs bija teicis.

Tore nu steidzās vēl vairāk nekā Dags, lai visu sagatavotu ceļam.

Dāgs jau gan ari agrāk dažu labu reizi bija braucis uz pilsētu, bet šoreiz likās, it kā viņam būtu jādodas daudz garāka ceļojumā, un nekas Tores acīs nu nebija diezgan skaists un diezgan labs. Viņš lika pamatīgi spodrināt zirgus, zirglietas, kamanas un ādas un rūpējās par visām lielām, bet, kad viņš atnāca ar maku, kurā bija tik daudz dālderu, ka ar tiem varēja aizbraukt uz Londonu, tad Dāgs sāka smiet savus sirsnīgos smieklus, kādus neviens nebija dzirdējis kopš Ziemassvētkiem.

Ari Tore smējās tāpat, silti, īsus, priecīgus smieklus, un teica, ka nauda varot noderēt, ja tik ilgi jādzīvo vienam. Mācības tak maksāja naudu, un grāmatas bija dārgas, turklāt varēja jau arī rasties vēlēšanās nopirkt kaut ko citu.

Viņiem jau gan bija nauda bankā pie tirgotāja Holdera, bet tā nauda tur stāvēja, lai pamazām nāktu procenti, tā ka nebija aiztiekama.

Palika tā, ka Dāgs ņems naudu līdzi un to, kas paliks pāri, noguldīs bankā pie Holdera.

Tāds bija Tore, un tāds bija Dāgs — labi draugi it visā.

VIII

Kad sākās pavasara lauku darbi, Dāgs atgriezās mājās no pilsētas. Daudz viņš bija redzējis, daudz dzirdējis un svarīgas lietas mācījies ar savu gudro galvu.

Torem bieži vien likās, ka Dāgs ir kļuvis citāds — viņā bija kaut kas neierasts. Smalkas un svešādas drānas viņam bija mugurā, un vienu otru svešādu vārdu arī viņš runāja. Bet trešajā dienā Dāgs uzvilka savus vecos meža svārkus un aizgāja uz mežu.

Pilsētā viņš bija uzsūcis sevī dažādas svešādas skaņas, liatu riteņu rībēšanu un soļu klaudzēšanu bruģētās ielās, un daudzu cilvēku valodu. Ratu riteņiem bija citāda skaņa, še mājās pa ceļiem ļaudis gāja mierīgi, un cilvēku valoda skanēja reti Bjerndālēs. Pilsētā visas skaņas bija skaļas un griezīgas. Še mājās bija citādi — sevišķi mežā visas skaņas bija tik klusas. Pilsētas skaņas bija it kā kurlinājušas viņa ausis, bet, kad viņš iegāja mežā, dzirdes spēja atkal atgriezās. Tur viņš no jauna saklausīja tūkstoš sīku skaņu — vēja šalkšanu eglēs, zaru knikšķēšanu, putnu vīvināšanu un ūdens guldzēšanu strautos un ezeros. Visas šīs skaņas bija tik klusas, ka viņš dzirdēja savu sirdi krūtīs pukstam. Še viņš jutās atkal kā mājās. Un viņš apņēmās, ka nekad vairs nebrauks projām uz palikšanu.

Vakarā pēc atgriešanās no pastaigas pa mežu viņš sāka runāt ar Tori. Nosēdušies pie pavarda priekšistabā, viņi pakūra uguni un ielēja sev glāzēs kaut ko stiprāku. Tā viņi tikai trešajā dienā svinēja Dāga atgriešanos mājās. Bjerndālu ļaudīm vienmēr vajadzēja daudz laika, lai tie cits citam atklātu sevi. Parasti viņi nekad daudz nerunāja. Dāgs stāstīja, kādus cilvēkus bija saticis, viņš labi prata novērot un uzklausīt citus, kā arī stāstīt. Torem brāļa stāsts likās vesela pilsētas brauciena vērts, un viņš nemaz neprasīja ne par mācībām, ne ko citu.

Bija jau vēls, kad viņi uzņēma vakaru, un Dāgs tad bija izstāstījis visu, ko atcerējās. Nē, vienu notikumu viņš ar noļuku nebija pieminējis — muļķību, ko bija izdarījis pilsētā un par ko nevarēja vien beigt skaisties.

Vienā vakarā viņš bija saticis kapteini, kuram bija veca Holande pirkta piespraude. Tā bija no zelta — izstrādājums īpatnējs. Galu galā Dāgs bija nopircis piespraudi, bet vēlāk to nožēloja. Ko lai viņš iesāk ar zelta piespraudi? Viņš taču nevarēja atgriezties mājās pie brāļa un rādīt, ka izdevis tik daudz dālderu par tādu nevajadzīgu nieku.

Pilsētā viņš dažreiz bija ielūgts viesos lielā tirgotāja namā, un dienu pirms mājās braukšanas viņš arī tur bija viesojies. Jaunākā meita, Terēze vārdā, šad un tad bija parādījusi viņam vienu otru laipnību, un sevišķi pēdējā vakarā viņa bija bijusi tik jautra, viņas vārdi tik jocīgi un smiekli priecīgi. Viņš tādēļ bija iedāvājis viņai piespraudi, jo viņš taču esot l&gt;ijis viņu viesis.

Piespraude ir par smalku, viņa bija teikusi, daudz par smalku, lai to atdāvinātu kādam citam, pie tam viņa to bija utdevusi viņam atpakaļ, bet viņš bija uzlicis to uz galda un teicis, ja viņš piespraudi viņai esot devis, tad tāds esot bijis viņa nodoms, un, tā kā viņai pienākas mazliet pateicības, tad nieka piespraude nevarot būt pārāk liela dāvana. Tad viņa piespraudi atkal paņēmusi un tā savādi uz viņu noskatījusies.

Jā, Terēzes jaunkundze bija izturējusies tik savādi. Vai nebija pieņemts tādai smalkai jaunkundzei dāvināt mazu piespraudi? Tur varbūt slēpās kāda kārtu starpība, ko viņš nesaprata.

Pēkšņi viņam sametās karsti. Varbūt jaunkundzei likās, ka viņš bija viņā mazliet iemīlējies? Un tādēļ viņš bija viņai dāvinājis piespraudi. Tad viņai bija kļuvis žēl, ka viņš bija tik nesaprātīgs un bija tik augstās domās par sevi.

I.abi, ka viņam nebija ienākusi prātā šī doma, kad viņi stāvēja viens otram iepretim. Viņš laikam aiz kauna būtu zemē ielīdis.

Dāgam labi noderēja pilsētā gūtās zināšanas.

Turpmāk vajadzēs vairāk rēķināt, kā arī gādāt par kārtību, kur tās lidz šim bija trūcis.

Jo Bjerndāles apvidū Vecbjerndālu zemniekiem piederēja visa zeme. Visas ēkas, būdiņas, lauku sētas un iebūviešu saimniecības ielejā un mežā piederēja viņiem.

Līdz šim apkaimes ļaudīm bija vajadzējis pašiem ar sevi tikt galā, un tas bija atnesis zaudējumus kā ļaudīm, tā Vecbjerndālēm.

Kopš veciem laikiem pa novadu klīda uzpircēji un, no vienām mājām uz otrām staigādami, uzpirka ādas un citas

mantas. Tam, ko viņi deva pretim, nebija nekādas vērtības, turklāt viņi visur iespiedās un dzīvoja par brīvu.

Turpmāk visu, ko varēja pārvērst naudā, vajadzēs sūtīt uz Vecbjerndālēm, un tur katrs dabūs to, kas viņam nepieciešams, vai nu graudus, vai citas preces. Savā laikā un pie izdevības viss tika sūtīts uz pilsētu un pārvērsts naudā.

Ļaudis tad lietderīgāk izmantoja savu laiku. Mežā biežāk dzinās zvēriem pakaļ, upēs un ezeros vilka vairāk zivju — un ne tikai pašu vajadzībai. Mazos linu lauciņus viņi palielināja, aitas ieaudzēja vairāk, kad vilnai bija radusies vērtība, — un sievas vērpa un auda vairāk, ne tikai sev un savējiem.

Pamazām paplašinājās tīrumi un pļavas, un mājas, arī Bjerndāles, auga lielākas. Un gadījās, ka jauni puiši, kas pirms tam bija dīkā stāvējuši, nāca pie Dāga un lūdza atļauju nolīst mežā līdumus. Viņi ne vien dabūja atļauju, bet viņiem aizdeva arī zirgus un darbarīkus, un gribētāju radās aizvien vairāk un vairāk.

Tā nesa augļus pirmie padomi, kurus Dāgs novada ļaudīm bija devis, turklāt viss izdevās labāk, nekā viņš pats bija uzdrošinājies cerēt.

Arvien biežāk un biežāk uz ceļiem bija redzami zirgi no ziemeļiem, gan pašu Bjerndālu meļņi, gan Hamarbēju skaistie, raudie zirgi, jo Hamarbēju ļaudis baudīja uzticību visās lietās un brauca uz pilsētu, kad Torem un Dāgam bija cits kas darāms.

Ar ineļņiem bija tā, ka viņi tecēja rāmi un mierīgi pa sava apvida ceļiem, kā arī caur mežu, kas nošķīra lielo tīrumu novadu, bet, ieraudzījuši tīrumus, viņi skrēja kā baisi vēji. Kā tumšas briesmas viņi bija visiem, kas gadījās ceļā.

Rudeni lielā tīrumu novada ziemeļu daļā tika taisīts ceļš no Borglaiules alejas tieši ziemeļu virzienā līdz mežam. Ar to varenie Borglandes kungi laikam gribēja parādīt, ka negrib ciest mežonīgo braukšanu tieši savā tuvumā.

Bjcrndālieši bija ļoti apmierināti ar jauno ceļu, viņiem nebija jāmet liekais likums ap Jomfrūdāles aizu.

Tad nāca laiks, kad ļaudis rudens dienās sanāca kopā, lai cirstu mežā kokus.

Tur, kur agrāk ziemas ceļos bija valdījis klusums, modās dzīvība.

Ne jaunām ēkām novadā, ne amatnieku vajadzībai vai malkai tika līsti koki mežā.

Nē, tos nolaida upē, kas, brāzdamās no kalniem ziemeļos, dārdēdama gāžas lejup ziemeļpusē aiz mājas, tek uz novada austrumu daļu, kur pagriežas pret dienvidiem un, izlauzusies

caur aizu starp mežaino dienvidu kalnāju un austrumu mežiem, savienodamās ar kādu lielu upi, tek caur citiem mežiem un apdzīvotām vietām.

Pec tam Bjerndāles varenos kokus ar kuģiem aizveda plašā pasaulē — uz Holandi un līdz pašai Londonai.

Šis ieteikums par mežu izciršanu bija nācis no tirdzniecības nama pilsētā, un viss tika nokārtots tur uz vietas un ierakstīts rēķinu grāmatās.

Dāgs vadīja visus meža darbus, bet Tore saimniekoja mājās, celdams ēku pēc ēkas ļaudīm, lopiem un ražas glabāšanai.

Kad Dāgs pirmo reizi ierunājās par māju palielināšanu, Tore gan mazliet pretojās, bet, tiklīdz viss sākās, parādīja dzelzs izturību darbā no ausmas līdz vēlam rietam.

Jauni tīrumi pletās tur, kur agrak bija ganības, un jauni aploki spriedās dziļāk mežā.

Vasaras ganības nolīda dziļāk mežā un cēla ganu būdas.

Šeit viss notika tapat ka reiz lielajos tīrumu novados. Mežiem vajadzēja atkapties. Starpība bija tikai tā, ka meži ziemeļos bija tik bezgalīgi, ka tie, ko viņi tagad nolīda, bija uzskatāmi tikai par niecīgiem klajumiņiein.

Dāgs arvien vairak dzīvoja mežā. Rudeņos un ziemās viņš noņēmās ar koku ciršanu un vešanu, pārējo laiku viņš bija aizņemts ar medībām. Reti gadījās redzēt viņu mājās neko nedarot. Torem arī vajadzēja ķerties klāt pie rēķinu grāmatām, jo Dāgs pa lielākai daļai bija projām.

Viņš šo māku bija apguvis no Dāga un rūpīgi un uzmanīgi visu izdarīja.

Ja kāds gribēja apmānīt viņu, tas neizdevās, viņā pašā gan nebija ne kripatas viltības.

Tā aizgāja gadi.

Vasarās zaļie lauki aizvien plašāk viļņoja ap mājām un lejā, tīrumu novadā.

Vēlās rudens dienās mežā klaudzēja cirvji.

Ziemu cilvēki un zirgi brauca mežā. Pavasara plūdu laikā baļķi peldēja pa upi uz leju.

Vasaras ceļos un ziemas kamanu ceļā zirgi rikšoja uz pilsētu un atpakaļ — aizvien biežāk un biežāk.

Labklājība un pārticība auga ik dienas.

Bet visam tam pāri savilkās ēnas.

Atmaksas domas, lepnība un spītība pret visu — šīs trīs nezāles sazēla kupli līdz ar pārticību.

Kā atbaidoši, melni putni atriebības domas lidinājās pār visiem brāļu darbiem.

Tad nāca brīdinājums.

Tas notika kādā ziemas vakarā uz pavasara pusi.

Tore aizbrauca viesos pie savas sievasmāsas Belēs, sieva un bērns viņam bija līdzi.

Viņi no rīta devās pār Lisnes ezeru, kur upe, līkumu mezdama, iegriežas tīrumu novadā un paplašinādamās veido ezeru. Viņi veiksmīgi aizbrauca un pavadīja jauku dienu Belēs.

Bet gaisā jau bija jūtama pavasara elpa, un upju ūdeņi pamazam sabirzināja ledu.

Zirgam vakarā rikšojot atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru viņi bija devušies projām, ledus ielūza, un zirgs ar kamanām un visiem braucējiem nogāja dibenā.

Dāgu pārsauca no meža, un liels bars vīru ar zirgiem nobrauca uz Lisnes ezeru.

Uzlauzuši ledu, viņi izvilka līķus — tas bija viss.

Kad apbedīšana bija beigusies, bēres nodzertas pēc vecām paražām un Bjerndālēs iestājās klusums, Dāgam it kā viss šim pasaulē bija zudis.

It kā viņš vēcinātos kādā nebūtībā—ārpus visa.

Viņa acis pārsteigtās raudzījās apkārt kā mazam bērnam. Viss pasaulē bija svešs un nesaprotams.

Ka pa murgiem viņš staigāja apkārt, nekā nedarīdams, tikko manīdams, ka dienas aiziet.

Pavasaris un vasara, rudens un ziema aizritēja kā arvien, bet l)āgs savu roku nekam nelika klāt.

Viņam nekur nebija miera.

Iegāja viņš ēkās, tur katra vismazākā lietiņa atgādināja tos, kuru vairs nebija.

Aizgāja viņš uz mežu, uzmācās atmiņas par tiem, par kuriem viņš bija domājis, šeit staigādams.

Iedrošinājās aiziet uz kapsētu, likās, it kā kaps viņu vilinātu. Tur apakšā gulēja viņi — visi viņa tuvinieki.

Tur zem velēnām gulēja arī mazais puisēns, kuram būtu vajadzējis pārņemt mājas.

Ko tad vairs varēja iesākt šai pasaulē?

Vecajā sakāmvārdā bija liela patiesība. To, kas uzcelts desmit gados, vienā var iznicināt. Tā tas šogad notika ar daudzām lietām. Tas, kas bija savests labā kārtībā, sāka brukt. Ar cilvēkiem lielākoties ir tāpat.

cilvēki pierod, ka vērīgas acis viņus sargā, un, kad šo acu vairs nav, viņi zaudē pamatu zem kājām — ne jau visi, bet daudzi.

Šogad atkal ceļa gājēji un klejoņi sāka sirot pa novadu, uzmākdamies ļaudīm un piemezdamies pie viņiem — kā vecos laikos.

uz pilsētu šogad nenogādāja necik daudz vezumu, jo ceļa gājeji aizlīgoja, aiznesdami nastu pēc nastas.

Arī tīrumi un pļavas šogad nedeva nekādu ražu, ne viss izaudzētais tika, kā nākas, izkaltēts un mājās atvests. Daudz kas tik ilgi stāvēja ārā, kamēr sapuva, neatnesdams nekādu vai tikai gauži niecīgu labumu.

Ziema tādēļ bija tik trūcīga, kādu ļaudis izsenis neatcerējās.

Ne labības pietika, ne lopiem barības, un pie daudz ka bija vainojama nekārtība.

Ļaudis atkal piekopa veco netikumu — ieveda savām vajadzībām pa vezumam no tīrumiem un pļavām, kas Vecbjerndālēm piederēja ielejā.

Kaut kas tāds reizēm atgadījās arī agrāk, bet Tore bija ievedis noteiktu kārtību, un nu viņš vēl nebija lāgā kapā noguldīts, kad jau vecais netikums atkal tika piekopts.

Šogad Bjerndālēs vajadzēja iepirkt labību pilsētā gan sev, gan aizdevumam apkaimes ļaudīm — aizdevumam, kurš nekad netika atprasīts.

Arī lapas un sūnas netika sagādātas, kā bija parasts triieīgos gados. Ziemu nācās nokaut lopus.

Viss bija izplēnējis no Dāga atmiņas. Viņš bija vienaldzīgs pret visu.

Kad priekšpuisis nāca un teica, ka ļaudis zog labību, savezdami to savās mājās, viņš novērsās, nepatīkami aiz. skarts.

—    Kas par to, ka viņi tā dara?— viņš noteica.— Pēc dažiem gadiem viņu vairs nebūs, arī manis vairs nebūs — arī tevis …

IX

Tad par Dāgu no tiesas sāka klīst valodas, ka viņš vairs neesot pie pilnas saprašanas. Ļaudis, viņu sastapuši, ar līkumu gāja viņam garām, greizi viņā noraudzīdamies.

Pa naktīm viņš negulēja, bet dienu lielākoties staigāja kā miegā.

Viņam gan agrāk arī bija bijušas savas domas par dzīvi un nāvi. Mežā pavadītajos gados pie ugunskura zem klajas debess viņš daudz ko bija vienatnē pārdomājis, bet toreiz viņš bija domājis tikai par to, kas nāve bija atsevišķam cilvēkam, ka nāve bija gara un dzīve īsa.

Tas, kas tagad bija noticis, vairs nebija atsevišķa cilvēka nāve, bet kaut kas daudz lielāks. Kā visos vecajos mežiniekos, viņā bija ļoti stipra dzimtas sajūta, tik stipra, ka viņš bija juties tikai kā viens loceklis dzimtas garajā paaudžu ķēdē, ko veidoja tie, kas bija bijuši agrāk, līdz pat visvecākiem laikiem, un tie, kas vēl nāks — mūžīgi. Tādēļ uz atsevišķa cilvēka nāvi viņš nebija skatījies kā uz beigām. Mirušais dzīvoja tālāk dzīvajos. Tā viņš uz to bija skatījies, kad tēvs nomira, un tā viņš bija skatījies arī pats uz savu nāvi — kad tā reiz nāks.

Ar Tores nāvi viss bija gluži citādi. Tore viņam bija bijis it kā pašu dzimta — viņš bija vecākais, māju mantinieks, un viņam bija sieva un bērns. Dāgam neienāca prātā, ka nu viņš pats bija māju mantinieks un varēja precēties.

Visus pieauguša vīra gadus viņš bija saradis ar domu, ka viņš ir tikai brāļa palīgs, un viņam neienāca prātā citas domas sāpju tumsā, kādā viņš tagad dzīvoja. Veci nostāsti gan vēstīja, ka mājās bijuši divi precēti brāļi reizē, bet tas bija retums. Kā izrādījās, tad viņi to nebija uzskatījuši par pareizu. Tādēļ dzimta ari nebija sazarojusies un sadalījusi savus īpašumus. Viņi bija dzīvojuši cieši kopā šais vienas mājās un bijuši stipri — droši vien vecie, grūtie laiki tā bija piespieduši dzīvot un vēlāk tīrumnieku ļaunprātība to veicinājusi.

Visās teiksmās, kādas viņš bija dzirdējis, Bjerndālēs bija bijusi dzimta, vairāk cilvēku kopā. Nu bija atlicis vairs tikai viņš viens, un viens neveidoja dzimtu. Viņam nebija neviena, ar ko turēties kopā labās un ļaunās dienās. Dzimta bija izbeigusies.

Dāgam bija tāda pati pārliecība, kāda laikam bija bijusi viņa senčiem, ka lielas, satraucošas lietas aizvien ir dieva uzlikts pārbaudījums vai sods. Nekas nenotika bez dieva gribas. Nu viņš jau neskaitāmas stundas bija domājis par to, ko dievs gribējis panākt ar šīm nāvēm. Būtu vēl viņam pašam tā uzbrukusi. Viņš tak tikko nebija kļuvis par slepkavu. Bet Tore, kurš nekad nevienam cilvēkam neko nebija pāri nodarījis, un viņa sieva, kas tik klusu darīja savu darbu, un mazais zēns . ..

Ne. tur nebija atrodama nekāda jēga. Viņš domāja un domāja dienu un nakti, un visa dzīve k(uva par pelēku, ik beidzamu jūru ar lēni slīdošiem viļņiem.

Dienas gāja, jau gads bija pagājis, atkal tuvojās pavasaris un vasara. Koki izplauka, puķes uzziedēja, visi lauki tērpās /uļi. Bet Dāgs to neievēroja. Viņš bija nogrimis savās domās, un tajās bija nāves gurdums, — tik slīdēja tās bez jēgas pār pelēko jūru. Ne viņš gulēja, ne bija nomodā. Ļaudis tūliņ aizgāja no turienes, kur viņš ieradās, un, cits uz citu skatīdamies, purināja galvas. Prātā jucis, — viņi teica.

Te kādā dienā kaut kas notika.

Dāgs bez kāda nolūka staigāja ap mājām — pastāvēja bridi, apsēdās mazlietiņ un gāja atkal tālāk …

Kur viņš bija? Un kas tās bija par skaņām un dunoņu, kas apņēma viņu?

Viņš laikam bija kaut kur ēku tuvumā, jo redzēja ieleju sev pie kājām un paugurus paceļamies visapkārt uz visām pusēm. Dziļi ielejā viņš redzēja mājas un būdiņas, ceļus un lapu koku mežiņus, pļavas un tīrumus. Tā bija viņa pasaule, uz kuru viņš bija noraudzījies ik dienu un ik vakaru visu savu mūžu, bet visas lietas tagad šķita tik savādas — no visām pusēm nāca skaņas, trokšņi, šalkas.

Kas notika ar mežiem? Tie jau nāca virsū no visām pusēm — kustējās kā dzīvi. Koki locījās kā salmi vējā, šalkdami zemu noliecās un šņākdami cēlās atkal. Tie kustējās un nāca aizvien tuvāk un tuvāk. Vai mežs bija sācis klejot? Tas viss dunēja kā dzīvs.

No visām pusēm dimdēja daudzu — neskaitāmi daudzu — zvēru soļu troksnis, lielas un smagas kājas, sīkas un mīkstas pēdiņas dipēja cieši, cieši cita pie citas — no austrumiem un dienvidiem un no mūžamežiem rietumos un ziemeļos. Koki lūza brakšķēdami, zeme šūpojās un dunēja. Tur jau bija redzami zvēri, viņi nāca cieši cits pie cita, nobradādami mežu, lēnām un gausi, bet neapturami. Milzīgi lāči, glūnlgi vilki, lokanas lapsas un veci aļņi ar veselam kokam līdzīgiem ragu žuburiem. Arvien tuvāk un tuvāk, simtiem, tūkstošiem, gausi, — nebeidzami, sānu pie sāna. Gaisā melnēja ērgļi, vanagi un visādi putni, kas klusu turējās spārnos un slīdēja uz priekšu — gatavi mesties zemē.

Un ielejā pa ceļiem nāca daudz glūnlgu cilvēku — klejoņi un apkārtstaiguļi, tādi, kādus agrāk dzina ar spieķi projām.

Tic glūnēja aiz māju stūriem tur lejā un ņirdza pretīgi. Viņi mudžēja visur, aizvien vairāk tuvodamies. Viņi runāja, draudīgi murminādami, un aiz viņiem lejup no pakalniem pie Hamarbējām un no mežaino pauguru stāvajām nokarēm zagās lejā citi cilvēki — tīrumnieki no lielā novada. Viņi gļēvi slapstījās aiz krūmiem un biezokņiem, bet viņš redzēja viņus visus. Zari lūza, koki brikšķēja, viss drebēja un dunēja, tuvojoties meža zvēru un gļēvu cilvēku tūkstošiem .. .

Viņš juta, ka spēki un griba pamet viņu, un gļēvi saguma aizvien vairāk.

Viņi nāca aizvien tuvāk un tuvāk. Viņš redzēja ārkārtīgi skaidri cilvēku glūnošos skatus, redzēja zvēru dzirkstošās acis un ieplestās, asinskārīgās rīkles, no kurām krita asiņainas putas . ..

Pēc tam viņš dzirdēja kaut ko turpat sev līdzās, kaut kas viņam pieskārās un cieši paslīdēja garām, it kā viņam cauri, tad klusu attālinājās virs pēc vira ar bisēm un ieročiem rokā. Daži bija smagnēji tumši, nopietni, citi gaiši kā viņš pats, zeltainiem matiem un zilām, priecīgām acīm, bet skarbu smaidu lūpās. Plati pleci bija viņiem visiem, bet gaišajiem vīriem bija tik lokani augumi un vieglas kājas kā dejojot. Uzvilkuši bisēm gaiļus, viņi nopūta tīras alvas pannas, uzbēra pulveri, un daži piespieda vēl ari Iādekli. Mierīgi un nesteigdamies viņi kustējās māju priekšā. Viņam likās, ka viņš pazīst viņus visus. Tumšie un smagnējie vīri atgādināja Tori, bet citi viņu pašu. Viņa dzimtas vīrus.

Tajā pašā acumirklī mežā un ielejā viss apklusa. Ļaudis un zvēri nozuda, un viņu kāju dimdi norima tālumā, izgaisdami kā vēja čuksti. Apbruņotie vīri ilgi klusu stāvēja nokalnes malā kā sargi pret visu pasauli, un debesis un virs zemes valdīja klusums . ..

Dāgs gan nevarēja saprast, kur viņi visi varēja palikt. Tikko viņi te bija stāvējuši, un nu viņi bija projām. Un nu, aizvien pieaugdams, mežonīgi šņākdams, no visām pusēm no jauna virsū mācās troksnis, aizvien tuvāk un tuvāk, tas bija jau gluži klāt, — zaglīgi, glūnīgi cilvēki un glūnigi zvēri, — pārpārēm nerimtīga naida vāli gāzās pāri zemei un mežam. Troksnis pieauga aizvien lielāks, koki lūza, aizsmakušu zvēru rēcieni noslāpa grandošā rūkoņā — pērkona dārdos. Iestājās melna nāves tumsa . . .

Tad norībēja grāviens, auksti stindzinošs, it kā no visām pasaules bisēm atskanētu viens vienīgs šāviens. Zeme un gaiss drebēja, un uguns no bisēm kā zila gaisma atspīdēja pār

Ieleju un mežiem. Tad viss apklusa — bija dzirdama tikai viena skaņa, it kā lietus, nebeidzami šalkdams, lītu kaut kur dziļi mežā.

Lielais bērzs uzkalnē, uz dienvidrietumiem no vecās istabas, bija tur stāvējis simtiem gadu, un lielāku bērzu ļaudis nekad nebija redzējuši. Par bērzu bija izplatījusies teiksma — ja tam kas notiktu, tas būtti liels biedinājums Bjerndālu dzimtai.

Nu tas bija noticis. Zibens bija nolauzis bērzam galotni un ietriecis to uzkalnītē tā, ka galotne tagad stāvēja kā labi noaudzis koks, ar visiem zariem un lapām.

No lielā bērza lapoto zaru apakšas izlīda vīrs. Tas bija Dāgs. Viņš aiz veca paraduma bija apsēdies tur pirms lielus un snauzdams redzējis sapni, līdz zibens spēriens viņu bija uzmodinājis. Pinno reizi pēc ļoti ilga laika viņš bija gulējis, un pēdīgi miegs, sapnis un zibens bija pilnīgi apskaidrojis viņa prātu.

Pārvilcis ar roku pār acīm, viņš stīvi raudzījās uz jaunizaugušo bērzu un domāja par to, ko bija sapņojis. Jā, tādi sapņi droši vien rādās, kad cilvēks sajūk prata. Tad laikam rādās tādas pārdabiskas parādības un cilvēks spēj ticēt, ka lieli koki izaug uz līdzena kalniņa dažās minūtēs. Viņš pielika roku sev pie matiem un piegāja pie jaunā bērza. Saņēmis zarus, viņš ieelpoja svaigo lapu smaržu. Jā gan, viņš bija galīgi sajucis, ja jau koks bija ar rokām sataustāms un ar degunu saožams. Atkāpies viņš ar bailēm noraudzījās uz bērzu.

Pamazām attālinājies, pa labu gabaliņu viņš ievēroja, ka lielais bērzs vairs nebija tik liels kā agrāk, un, ātri uzmetis acis galotnei un jaunajam bērzam, viņš saprata visu. Nu viņš ieraudzīja arī zibens iededzinātās melnās pēdas abos kokos. Viņš tātad nebija galīgi sajucis. Viņš noraudzījās tālumā . . . zibens bija iespēris turpat viņam līdzās, un lielais bērzs bija cietis, jā. Skaidrāk to vairs nevarēja pateikt, kā dievs šoreiz bija pateicis.

Kad lietus beidzot bija pārgājis, Dāgs vēl arvien stāvēja tai pašā vietā, slapjš līdz ādai, nekā nemanīdams. Viņš lūkojās pār novadu, it kā pirmo reizi to redzētu, un pat tagad, nomodā esot, viņam sapnis rādījās tik skaidri, it kā viņš gaidītu, ka viss no jauna atkārtosies. Bet mežu nokalnes tikai šalca skumīgi, un pēc nogaisa bija iestājies smags klusums. Tumšā mākoņu siena lēnām pāršķīrās rietumos, saule, kas laidās rietēt, uz bridi izlauzās, un garas ēnas krita no rietumu

kalnāja pār ieleju. Augstākos lapu kokus nokalnēs zeltaini sartoja saule, un pašos austrumos saules spožums aizslīdēja līdz pat nokalņu piekājei. Tumšas ēnas un gaišas saules svēdras veidoja neparasti lielu pretstatu, uzburdamas tālumu un lielu atstatumu sajūtu. Novads likās neīstens kā teiksmu zeme, un iepretim melnajiem negaisa mākoņiem debesu dienvidu malā un pār pauguriem margoja varavīksnes loks.

Dāga acis, kas lielu laiku bija bijušas aklas pret visu, tagad aiz pārsteiguma plati nolūkojās uz vareno ainu, un, kad viņš pagrieza acis uz rietumiem, pret sauli, un bezgalīgi ilgi lūkojās zelta saules kvēlē, kas grima melno mākoņu gūzmā, viņam šķita, it kā viņš būtu ieskatījies debesu valstībā.

Lietus klusi lija, un pērkons rūca kaut kur tālu tīrumu novados. Dāgs bija uzvilcis sausas drānas un tagad stāvēja vietā, kur nebija bijis kopš Tores bēru mielasta. Tā bija vecā istaba. Parasti to izmantoja tikai svētkos, bet istabā uz galda pie rietumu loga stāvēja dažas dievvārdu grāmatas, varbūt viņam gribēsies tanīs ieskatīties pēc visiem šīsdienas uztraukumiem. Dievs vajāja viņu un viņa dzimtu, par to viņš tagad bija drošs. Viņš piesardzīgi paņēma veco bībeli savās rupjajās rokās un pašķirstīja drusku. Viņam nejauši bija gadījies atvērt Veco derību, un sods, atriebība un dieva dusmas draudēja viņam ik rindiņā. Aizvēris bībeli, viņš apsēdās krēslā un saduga, galvu uz dūres atspiedis. Jā, dievs ar savām dusmām vajāja viņu. Grāmatu šķirstīšana tur neko nelīdzēja. Tas bija sods, un par to viņš bija skaidrībā. Bet kāpēc tas bija nācis?

Viņš domāja par savu tēvu un viņa priekštečiem, kurus bija dzirdējis pieminam. Cik viņš bija sapratis, visi viņi turējušies pie dieva. Viņš lūkoja atcerēties savu tēvu. Vips bija dieva vīrs, par to nebija šaubu, bet, ko viņš domājis, to nebija viegli izdibināt. Viņš bija ārkārtīgi mazrunīgs.

Dāgs pēkšņi pacēla galvu un atlieca muguru. Viņam it kā bija izdevies uztvert tēva domas un pārliecību. Viņš bija atcerējies vārdus, ko tēvs bieži mēdza teikt — kā laicīgās, tā garīgās lietās. Tie bija divi vārdi: vira pienākums. Līdz ar šiem vārdiem modās daudz atmiņu par tēvu. Vispirms viņš laikam domāja, ka vīra pienākums bija strādāt no agra rīta līdz vēlam vakaram, lai nodrošinātu sevi un ģimeni. Tālāk vīra pienākums bija nelādēties un nerunāt bezdievīgus vārdus. Šai ziņa viņš nebija bijis iecietīgs. Dags atcerejās stiprāko pērienu, kādu vispār bija dabūjis. To viņš bija izpelnījies, jo

reiz spējās dusmās bija lādējies un tēvs bija dzirdējis. Jā, un tad vajadzēja turēt dieva baušļus un skaitīt tēvreizi, tādas bija bijušas tēva domas, kā arī cieši ievērot visas svinamās dienas. Tas bija viss, ko Dāgs varēja atcerēties par tēvu, un pats viņš bija tā uzaudzināts, un viņam šķita, ka viņš kaut cik ta arī dzīvojis.

Tēvs laikam visu to bija iemācījies no sava tēva un tas atkal no sava. Par ko tad dievs dusmoja, vai viņi visi nebija veikuši savu pienākumu pret viņu? Dzimtas vecā pašpaļāvība modās Dāgā. Viņš sēdēja, iedams tīri vai tiesā ar dievu. Tad jau Bjerndālu dzimtas sīkstajai izturībai vēl nebija pienācis gals. Viens un panīcis sēdēja Dāgs, vēl viņā bija dzīvas drausmīgās atmiņas par brāļa nelaimi, un zibens zilā uguns vēl laistījās apkārt — bet viņš nebija salauzts. Vēl viņam bija drosmes diezgan domāt pašam savas domas, kaut vai par pašu dievu debesīs.

Viņš noliecās atkal pār galdu, un rokas sniedzās pēc bībeles, bet viņš tai nepieskārās. Te viņa skats krita uz citu dievvārdu grāmatu. Tā bija maza, tik vien liela, ka viņš varēja apņemt tai apkārt ar plaukstu.

Viņš pacilāja to, un tā atvērās pati no sevis. Pirmajā lappusē stāvēja: Dr. Dinnisevs Jersins, Garīgi raksti, — un vēl daudz kas cits. Kamēr domas klīda kaut kur citur, viņš lasīja: «Vispirms katra kristīga cilvēka pienākums ir nepadoties rupjiem, tīšiem grēkiem un pārkāpumiem, kurus aizliedz kā dieva baušļi, tā cilvēku likumi . . .&gt; Dāga domas kavējās pie vārdiem, ko viņš lasīja, un viņš vērīgi no jauna pārlaida acis tiem un drusku pašķirstīja grāmatiņu. Otrajā lappusē viņš lasīja: «Turklāt arī dievs prasa: mums jāapvalda un jaapspiež ļaunās kaislības un kārības, kādas ir sirdī .. .»

Dags izbrīnījies raudzījās sev priekšā. Nē, dieva vārdi nebija tikai desmit baušļi un tēvreize. Viņš palasīja vēl, bet tie pa lielākai daļai bija vārdi, ko viņš nevarēja aptvert, līdz uzdūrās sekojošam: «Tā, piemēram, ja kāds cilvēks jūt nepatikšanu un dusmas pret savu tuvāko un to tūliņ neizrāda, jo ne arvien ir izdevība, bet dienu no dienas staigā, lūkodams atrast līdzekļus, iemeslu un gadījumu, kā varētu atriebties, un ar prieku lolo savā sirdi tādu nodomu.»

Asinis Dāgam karsti ieplūda galvā. Vai viņi ar Tori visus šos gadus nebija lolojuši tādas atriebīgas domas pret tīrumniekiem, saindēdami ar ļauno atriebības prieku visus panākumus un labklājību, ko dievs viņiem bija devis?

Dāgs izbijies raudzījās uz lielo bērzu. Viņš domāja par seniem dzimtas vīriem un par savu tēvu. Viņi visi kopš

neatminamiem laikiem gan bija ieskaitījuši vīra pienākumos arī atriebību. Vecā Hamarbēju Ane, kura zināja tik daudz vecu teiksmu par viņa dzimtu, reiz, viņiem ar Tori kaut ko stāstīdama, bija nobeigusi ar lepno izteicienu: neviens no viņiem neatdusas neatriebts. Viņš atcerējās to reizi, kad mācītājs bija atbraucis pie viņa tēva lūgt palīdzību, lai iznīcinātu milzīgo lāci lielajā tīrumu novadā. Dāgs toreiz bija stāvējis priekšistabā un klausījies, viņš atcerējās, ka tēvs nebija padevies ne lūgšanām, ne solījumiem. Bet, kad izrādījās, ka lācis bija no lielo, plēsīgo lāču ģints, kas nogalinājuši viņa tēvu un tēvatēvu, tad viņš tūliņ bija piekritis. Viņi nedrīkstēja gulēt neatriebti, ja vēl kāds bija dzīvs no šo lāču sugas. Atriebība … atriebība … atriebība …

Atmiņā atkal atausa Hamarbēju Anes stāsti par visvecākiem laikiem. Tās bija teiksmas par asinsatriebību. Viņa sirds bija pildījusies ar lepnumu par drošsirdīgajiem senčiem. Nu viņš juta it kā bailes no viņiem. Viņš uz brīdi nogrima dziļās domās, bet tad atlieca muguru un pakausi. Vai tie nebija dieva paša baušļi, ka mums ir jāgodā savi tēvi? Vai tad mums nevajadzēja atmaksāt visiem, kas viņiem bija stāvējuši pretim?

Viņš izslējās, un uzacis viņam savilkās. Uzmācās sapņa ainas. Viņš skaidri redzēja, kā visas ļaunās burvestības izgaisa, kolīdz parādījās viņa ļaudis. Vai bailes no bjerndāliešu negantās atriebības nebija savaldījušas kā meža zvērus, tā gļēvuļus, tā ka novadā varēja dzīvot?

Dāgs piecēlās. Viņš bija laidis tikpat dziļas saknes savā dzimtā kā milzu bērzs uzkalnos aiz loga. Zibens spēriens jau varēja tam mazliet apsvilināt galotni, bet saknes turējās tikpat cieši. Tās nebija vienā paņēmienā izraujamas — un jaunās domas viņam nepatika. Senčus, kurus viņš vērtēja gandrīz tikpat augstu kā dievu, lai tagad tiesā dievs par viņu pārkāpumiem. Viņš sīvi cīnījās ar dievu to kungu, domu pavediens risinājās, un viņam ienāca prātā, ka dzīvē viņa dzimta neapņem viņu tā kā sapnī. Viņi visi gulēja zem velēnām, un laikam arī viņš pats jau bija nolemts un viņu apbedīs tur — jau drīz.

Viņš taustīdamies no jauna apsēdās krēslā, un mazā grāmatiņa, kuru viņš tik strauji bija aizmetis prom, atkal bija viņam rokās. Grāmatai ādas mugura bija veca un sažuvusi, koka vāki sagriezušies greizi, tā ka tā pati no sevis vērās vaļā. Kādas lappuses pašā apakšā viņš lasīja: « … es zinu, ka atriebība ir dieva rokās .. .» Viņš nogrima dziļās domās. Cilvēku vārdus varēja izskaidrot dažādi, to viņš gan zināja,

bet uz dieva vārdiem viņš bija mācījies skatīties kā uz kaut ko negrozāmu, un šie te bija iespiesti. Viņš ilgi domāja. Bet, ja nu atstāja atriebību dieva rokās, vai tad arī varēja droši paļauties, ka dievs gribēs un ka viņam atliks laiks … jā, jo Dagam bija asinīs, ka ikkatra netaisnība pamazām jāatriebj.

Viņam pārskrēja drebuļi pār matu saknēm un pār muguru. Vai dievs tas kungs nebija viņam līdzējis atriebties, dodams spēku un iespēju cīnīties ar tādu pārspēku toreiz Bēlēs, un vai vēlāk dievs tas kungs nebija arī tik laimīgi iekārtojis, ka viņam nebija jātop par slepkavu un viņš varēja izglābties no lensmaņa roku dzelžiem? Un vēlāk, kad viņš cīnījās pēc pārticības, vai dievs tas kungs nebija viņam palīdzējis, likdams celties meža vērtībai? Viņi nebija atzinuši dieva palīdzību. Tādēļ bija nākusi sodība.

Tomēr viņš nevarēja rast nekādu saskaņu starp to, ka dzimta bija varējusi dzīvot paaudžu paaudzēs, par spīti slepkavībām, atriebībai un dažādām cīņām, un starp to, ka nu vajadzēja nākt iznīcībai par to mazo atmaksu, ko viņi ar Tori bija lolojuši tikai domās.

Laiks gāja, vakars nolaidās pār novadu un mājām, bet Dāgs sēdēja vecajā istabā, dūri pret žokli atspiedis, un vēl arvien spītīgi cīnījās ar savām domām. Vīra pienākums bija tas izejas punkts, pie kura viņš katrreiz atgriezās, kad viss sāka jukt, un no šiem diviem vārdiem izauga pārliecība, pie kādas viņš galu galā nonāca. Viņš beidzot domājās saprotam, kādēļ sods bija piemeklējis viņu tieši tagad.

Pienākumi visos laikos nebija vieni un tie paši, tie mainījās, laikiem mainoties. Šo domu viņā bija iekustinājis sapnis. Vecos laikos bija nācies ar varu aizstāvēt savu darbu pret meža zvēriem un ļauniem cilvēkiem. Tādēļ viņa tēviem bija vajadzējis nikni cīnīties, tomēr ap viņiem un pēc viņiem bi ja lemts būt dzimtai. Tagad bija citādi. Dāgs pats bija ta iebiedējis tīrumniekus, ka viņi aizbēgtu pār visiem kalniem, ja viņš uzmestu viņiem ciešāku skatu, un uz ceļa klejoņiem pēc tās dienas viņam pietika tikai paskatīties, kad jau viņi aizbēga, tā ka papēži vien nozibēja. Viņi abi ar Tori bija ari atraduši līdzekli, kā piespiest citus pie vissmagākā darba, un paši viņi bija varējuši staigāt apkārt taisnām mugurām un vienīgi norādīt, kas darāms.

Senči bija veikuši smagāko darbu, un jaunie laiki bija atnākuši, paceldami meža zemes vērtibu. Laicīgās lietās pienākumi nu vairs nebija tik smagi — dievs tas kungs tādēļ padarīja pienākumus grūtākus citā lietā. Nebija vairs iemesla lolot atriebības domas sirdī. Bet vai viņš nu varēja dzīvot.

piemērojoties tam? Vai viņš saviem tēviem nebija parādā atriebību par visu to nicināšanu, kāda viņiem bija parādīta tik daudzu paaudžu laikā? Vai atriebības pienākums neslēpās viņā kā smags un drūms mantojums?

Vasaras nakts krēsla ar vieglu un dzidru plīvuru bija aizplīvurojusi aru, bet vecajā istabā melna tumsa no kaktiem un sienām uzmācās Dāgam, atmodinādama viņā dažādas sajūtas. Zem griestu sijām āra gaisma vēl blāvi atspīdēja uz dažiem spoži noberztiem misiņa priekšmetiem un veciem dzelzs ieročiem, kas karājās tur nezin no kādiem laikiem. Tur augšā kaut kur vajadzēja būt āvai. Tas bija vecākais no visiem Bjerndālu ieročiem, un tās dzelzi vajadzēja būt iekaltam sudraba krustam. Vai krusts bija domāts kā aizsargs pret nelaimēm vai kā burvība, neviens vairs nezināja pateikt, bet to gan runāja, ka sudraba krusts esot mircis ne tikai zvēru asinis. Ari citi ieroči tur augšā varēja stāstīt par niknām cīņām, virs pret viru, par aizsmakušiem, negantiem vārdiem, par plūstošām asinīm un ļimstošiem cilvēkiem, kas nekad vairs necēlās augšā.

Zem griestu sijām šonakt it kā kaut kas klusu Urkšķēja, un bija dzirdama it kā mīksta dzelzs šķindoņa … Un sajūta bija tāda, it kā vīri, stipri kā brieži, būtu klusu piecēlušies un nu draudīgi stāvētu gar sienām un kaktos. Tā tumsa uzmācās Dagam, kamēr viņš cīnījās ar savām domam, un viņš nezināja, vai viņam izdosies stiprināt jauno gribu sevī un atteikties no katras atriebības — darbos un domās. Vai nebija tā, it kā visi pirms viņa būtu turējušies cieši rokas, vīrs pie vira, sākot no paša pirmā līdz viņa tēvam un Torem? Vai viņš pats savā delnā nejuta šo senču tvērienu — kā ciešu un drošu apliecinājumu, ka viņi turēsies visi kopā šai dzivē un tur mūžībā? Vai viņš lai atrauj savu roku šim tvērienam — sarauj sevi senās radu saites?

Dāgs noliecās uz priekšu un atspieda pieri pret sažņaugtajām dūrēm. Likās, it kā vecie ieroči spiestos pret sienām, aizvien stiprāk un stiprāk skanēdami, un istabā kustētos bargi vīri, lēnām tuvodamies viņam . ..

Te klusumā kaut kas viegli iebrikšķējās sijā, zem kuras viņš sēdēja. Kaut kas nošalca gaisā, nodārdēja kā āmura sitiens pret galda malu turpat līdzās tai vietai, kur viņš sēdēja, un noklusa, iecērtoties grīdā. Dāgs tā bija nogrimis domās un padevies neīstenībai, ka viņam vajadzēja laika, līdz izdevās sakopot domas par visu dzirdēto. Viņš pacēla galvu, mazliet pieliecās no uztraukuma un klausījās. Kad viņam izdevās piecelties, viņš stīvi raudzījās grīdā. Tur galda ēnā, turpat

viņa kājai līdzās, atradās āva, kas ar asmens smaili bija dziļi Ieurbusies grīdā. Dāgam vajadzēja ķerties klāt, lai dabutu to ar», tik dziļi āva bija iegrimusi.

Viņš raudzījās uz šauro kara cirvja galvu. Dūmi to bija nokupinājuši melnu, un dziļas, asiņainas rūsas zīmes bija lajā. Un vai tiešām vienā pusē starp rūsas gropēm nebija skaidri saredzama krusta zīme? Cieši uzspiedis īkšķi, viņš berza, un sudrabpelēks krusts iemirdzējās melnajā dzelzī. Viņš gan bija dzirdējis par šo āvu, bet tēva laikā nekad nebija uzdrošinājies aizskart vecos ieročus, izņemot cirvi, kas viņam bija iedots, kad viņam bija jākaļ pašam savs, un vēlāk viņam bija tik daudz citu lielu, par ko domāt, ka nebija atlicis laika teiksmām un nostāstiem. Nu viņš redzēja, ka teiksmās slēpās patiesība, ka bija tāds kara cirvis.

Ava droši vien nokrita tikai tāpēc, ka bija saliekusies sarūsējusī nagla. Tomēr mazliet savādi, ka tas notika tai stundā, kad viņš pirmo reizi mūžā sēdēja pie šī galda, un ka cirvis viņu tikko nebija ķēris, tāpat kā zibens šodien. Savādi jau arī, ka tas bija tieši šis cirvis, par kuru stāstīja, ka dzimtas vīru dūres, tuvojoties kātam, bija kļuvušas baltas no atriebības un niknuma.

Viņš no jauna pacēla seju, un zilo acu skats mirdzēja, ilgi un vērīgi noraugoties vasaras naktī, ne pie kā neapstājoties. Žokļi cieši sakodās, lūpas saraucās, uzacis savilkās, nāsis cilājas kā sunim, kas osta gaisu, — un seja bija kā cilvēkam, kas stipri cīnās ar niknu vēju.

Dievs tas kungs bija noņēmies viņu savaldīt — par to nebija šaubu. Un, ja ari sirds dega, varbūt tomēr nebija tik neiespējami padoties dievam, kā viņš pirms tam bija domājis. Atstājot atriebību dieva rokās, viņš neatteiksies no tās gļēvā mīkstčaulībā. Dieva rīcība bija barga diezgan, ka rādijās. Viņš varēja gan uzņemties atriebību, kā stāvēja rakstits. Cinities pret viņu nebija iespējams. Par to Dāgs bija pārliecinājies. Lai viņa ļaudis tad tiesā viņu, ja tā var būt, ka tie viņu tagad redz.

Lai apliecinātu to sev un dievam, kā arī visiem, kas varētu but par lieciniekiem šajā tumsā, viņš, cirvim nošķindot, iecirta to sijā, kas atradās iekšstūrī pie vējtvera.

Daudz garu gadu āva stāvēja tur, kur Dāgs to bija iecirtis. Neviens neiedomājās, ka āva bija iecirsta ar vienu cirtienu krama cietajā ozola kokā. Vienīgi Dāgs zināja, ka tā stāvēja tur ka zīme, kas nošķira veco laiku no jaunā.

X

Ne vien lielā izskaidrošanās ar dievu deva jaunu dzīvību Dāgam Bjerndālam. Otrā rītā viņš saņēma vēstuli. To bija atveduši pilsētas braucēji, bet vēstule bija retums tais laikos. Vēstuli bija atgādājuši Hamarbēju braucēji, tādēļ Dāgs nevarēja pasacīt, no kā tā nāca. Vēstuli gan vajadzēja taisīt vaļā, taču Dāgs to grozīja un grozīja savās stiprajās dūrēs, nezinādams padoma. Tad viņš iegāja vecajā istabā, jo tā tomēr bija svinīga lieta.

Atvēris rietumu logu, viņš apsēdās turpat, kur bija nakti sēdējis. Apgrozījis vēstuli vēl dažas reizes, viņš izvilka nazi no maksts un uzmanīgi to atgrieza. Šis nazis bija uzšķērdis tik daudzus zvērus mežā un allaž bija viņa darbarīks. Nu viņš ar to attaisīja balto vēstuli. Atlocījis papīru, viņš uzmeklēja parakstu.

Vai viņam drebēja roka, jeb vai tikai vilka no loga? Papīrs tik savādi trīsēja viņam rokā. To bija parakstījusi Terēze Holdere.

Ilgi viņš raudzījās uz lielo bērzu un uz rietumu nokarēm tālumā, pirms uzdrošinājās lasīt. Vai viņam iešāvās prātā doma par piespraudi no holandiešu zemes? Bet tas jau bija tik sen. Jeb vai viņš bija atcerējies tos laikus, kad dažas dienas bija nodzīvojis pilsētā un šad un tad tika aicināts pie tirgotāja galda? Vai viņš brīnījās, ka tika ielūgts viņu namā? Nē, tur nekā dīvaina nebija. Viņa tēvam un Torem bija parādīts tāds pats gods.

Mazi Bjerndālu ļaudis bija tikai lielajā tīrumu novadā. Paši savās mājās un pilsētā viņi nebija mazi. Pie tirgotāja viņi gan nolika zirgus staļļos tāpat kā citi, bet gulēt zemnieku istabās viņi tur negulēja. Viņi apmetās citā vietā, paši par sevi. Viņi atšķīrās no citiem. Viņi ne vien bija lielāka auguma, bet arī galvu nesa citādāk — augstāk, staltāk, pašapzinīgāk —, un tad vēl viņu ātrā gaita. Atri viņi nāca un ātri gāja. Bjerndālu ļaudis nevarēja uzaicināt dzert pie kroga galda. Viņi neielaidās ar citiem, un viņiem nebija laika pļāpāt pie staļļiem un dzert degvīnu. Šī iemesla un viņu plašās tirgošanās dēļ viņus reti uzlūdza pie tirgotāja paša galda. Cita iemesla tur nebija, un Dāgs par to arī nedomāja.

Viņš domāja par zelta piespraudi. Viņš jau sen to bija pilnīgi aizmirsis, bet nu atcerējās, kā arī Terēzes jaunkundzes savādo izturēšanos toreiz un visu, ko viņš par to bija domājis.

Pēc tam arvien brālis bija braucis uz pilsētu ar vezumiem, bieži bija braukuši arī Hamarbēju ļaudis. Dāgs pats nelab-

prāt bija braucis. Pēc muļķības ar piespraudi viņš vairs nebija gribējis runāt ne ar vienu Holderu namā.

Viņš sēdēja vecajā istabā, pārdomādams visu. Vēstuli viņš bija izlasījis, bet no tās nevarēja tikt gudrs. Viņā bija modusies jauna, savāda sajūta, vai nu no vēstules, vai saules gaismas, kas plūda iekšā caur logu. Pats viņš nevienu vēstuli nekad nebija saņēmis, tā ka tas vien jau bija brīnišķīgi, ka pasaulē kāds cilvēks par viņu domāja un rakstīja viņam vēstuli. Varbūt tādēj viņš no vēstules gaidīja vairāk, nekā tur bija rakstīts.

Viņa gribējusi rakstīt viņam, tā Terēzes jaunkundze teica, jo esot dzirdējusi par lielo nelaimi — ka viņš esot viens pasaulē. Arī pilsētā esot kas noticis, aizgājis viņas tēvs, kurš nomiris tai pašā dienā, kad noslīcis Tore. Tas esot kā likteņa lēmums, viņa rakstīja. Ko gan viņa ar to domāja? Viņa jau gan neesot tik vientuļa kā viņš, viņa vēl rakstīja. Viņai jau esot māsa un tēvabrāļa ģimene, arī vēl citi. Bet tēvabrāļa dēls tagad precēšoties un iestāšoties veikalā, un tad viņam vajadzēšot pārnākt dzīvot tur, kur dzīvojot viņas ar māsu, tā ka viņas drīz pāriešot dzīvot citur. Vairāk vēstulē nekā nebija. Tomēr, viņa vēl jautāja, vai Dāgs pats kādreiz neiebraukšot pilsētā. Viņa labprāt atkal reiz būtu gribējusi ar viņu parunāt.

Tas bija viss, bet viņam tomēr likās, it kā vēstule ir ļoti tuva, tuvāka, nekā viņš domāja. Tā bija it kā zināma uzticēšanās labi pazīstamam cilvēkam, bet ko lai tāds vīrs kā Dāgs no tās būtu sapratis.

Mājās visiem bija lieli brīnumi, kad viņš aizbrauca uz pilsētu. Jau sen vairs tā nebija noticis. Dāgs bija pārvērties arī citādā ziņā, un to viņi arī bija manījuši. Viņš bija sācis piegriezt vērību tam, par ko pēdējā gadā nebija pat iedomājies, un, tā kā daudz kas bija tā, kā tam nevajadzētu būt, tad acis viņam kļuva tik niknas, ka ļaudis bēgšus bēga.

Holderu nams pilsētā bija iespiests starp citiem namiem un bija diezgan vienkāršs, raugoties no dzīvās ielas. Pat izkārtne virs durvīm bija nodilusi no vecuma un nelaiķa. Pavisam grūti bija noticēt, ka tur iekšā valda lielu tirgotāju dzimta. Bet, lai kāds veikals bija, divām paaudzēm tas bija ienesis bagātību, un tādēļ arī laikam veikals pastāvēja tāds, kāds tas reiz bijis.

Namam bija divi stāvi. Apakšā atradās veikals, kur valdīja dzīva rosība no agra rīta līdz vēlam vakaram, kā arī vecais kantoris un noliktavas telpas, un pagrabs apakšā.

Augšstāvā arī bija dažas mazākas kantora telpas un istabas pārdevējiem un puišiem.

Aiz ielas mājas stiepās bezgalīgi garas piebūves gar abām pusēm bruģētam pagalmam. Apakšstāvā bija staļļi un ratu novietnes, bet otrajā stāvā istabas iebraucējiem, bēniņu telpas un vietu vietām noliktavas. Tur bija vesels juceklis kāpņu, palieveņu, stūrainu jumtu ar izbūvēm, tā ka tikai labs zinātājs varēja alrast vajadzīgo telpu.

Māja, kas noslēdza pagalmu no otra gala, nebija gluži tāda, kā varētu doinat. Tā sniedzās līdz pat otrai ielai — pavisam klusai —, un šai ielai Holderu nams rādīja savu labklājību, jo šai ēkā dzīvoja «viņi paši».

Uz sētu izgāja daudz logu, un virtuves atradās ka pirmajā, tā otrajā stāvā. Otrajā stāvā bija arī kalpoņu istaba, un zem tās bija jaunais kantoris, kur kārtoja lielos darījumus.

Mājas priekšpusi apdzīvoja kungi.

Apakšā dzīvoja vecākais llolders, un augšā bija dzīvojis otrs brālis, kurš nu bija miris, un tur ari Terēzes jaunkundze vadīja savas darba steigas pilnās dienas.

Jau kopš jaunam dienam viņa bija radusi par visu rūpēties un visu kārtot, jau kopš tā laika, kad saslima mate, un vēlāk, kad mate bija mirusi, viņa pārzināja virtuvi un pagrabu, un visu citu.

Viņas tēvs bija sabiedrības cilvēks, viņam patika redzēt ap sevi jautras un priecīgas sejas —jo vairāk to bija, jo labak.

Jā, Terēzes jaunkundzei bija gana, par ko norūpēties.

Te pēkšņi nāve paņēma tēvu — un lielās istabas kļuva savādi tukšas.

Tadā tukšumā viņa bija nodzīvojusi jau vienu gadu, un tas bija licies tik bezgala garš.

Bija dienas, kad viņai bija tada sajūta, it kā vecums jau māktos virsū. Nomoda naktīs, reizēm pat gaišā dienā viņu pārņēma baiļu trīsas.

Jo viņu vajāja doma, ka viņai savs mūžs būs jānodzīvo neprecētai, tā gandrīz jau bija kļuvusi par pārliecību.

Kamēr tēvs bija dzīvs, viņai bija tik daudz rūpju, ka gadi bija aizgājuši nemanot un viņai nemaz nebija iznācis laika padomāt ne pašai par sevi, ne par gadiem, kas vēl bus dzīvojami.

Visu laiku viņa bija dzīvojusi ar tām domām, ka darbs tēva mājās bija tikai jaunas meitas laika kavēklis, pirms sāksies īstā dzīve, kas reiz naks ar savām spēcīgu pārdzīvojumu pilnām, bagātām dienām. Un nu pēkšņi viņa bija izmesta ka

no laivas — pusmūžā —, pirms viņas pašas dzīve bija sākusies.

Toreiz, kad viņa vēl bija gluži jauna, bija gan nākuši bildinātāji, bet viņai bija licies, ka neviens nav īsts virs, turklāt viņa domāja, ka ir vēl tik ļoti daudz laika. Vēlāk atklājās viņas noteiktā, dzedrā daba, un tie, kas nāca viņu mājā un pazina viņu labi, arvien mazāk gribēja ņemt Terēzi llolderi par sievu.

Viņa būs gluži tāda pati kā viņas tēvamāte, viņi teica, bet tas nozīmēja daudz ko. Daudzi domāja, ka Holderu nama labklājību bija radījusi tēvamate, veca Floldera kundze, jo tādu sievieti neviens nebija redzējis. Te viņa bija iekšā, te ārā, vienā un tai pašā acumirklī vadīdama visu, bet būt par viņas viru nebija nekāda prieka.

Kolīdz atklājās Terēzes līdzība ar tēvamāti, bildinātāju palika pavisam maz. Mazliet dzedra valoda arī viņai bija, viņa lāgā neiederējās katrā sabiedrībā, tā daudzi domāja.

Viņai agri bija vajadzējis rūpēties pašai par sevi un jaunībā pārlieku rosīties pa virtuvi, un varēja jau būt, ka viņai šad tad bija ienācis prātā noiet arī sētā. Un laikam no turienes viņai bija tie dzedrie vardi.

Lielās naudas dēj varbūt būtu bijis vēl diezgan tādu, kas labprāt būtu viņu bildinājuši, bet tie neiedrošinājās, jo zināja, ka viņa ir pārāk gudra, lai viņu apmānītu.

Tā ap Terēzes jaunkundzi bija iestājies klusums.

Būdama pieaugusi sieviete, viņa visu laiku domāja, ka viņai visādā ziņā jāapprecas, bet nu izredžu vairs nebija.

Vai tas bija klusums, kādā vecas meitas pavada savas mūža dienas, bet varbūt nu bija atnācis viņas laiks?

Viņa tak bija trīsdesmit vienu gadu veca, un sejā viņai bija ievilkušās dažas sīkas grumbiņas, kādu agrāk nebija. Vai tiešām viņa sāka jau novecot?

Turklāt acu priekšā kā mūžīgs atgādinājums bija viņas māsa.

Dorotejas jaunkundze bija piecus gadus vecāka un nemaz nelīdzinājās savai māsai. Viņa bija iedzimusi sava maigās dabas mātē. Viņa bijusi ļoti skaista un bija tāda vēl tagad, kaut arī viņā agri parādījās vecuma zīmes. Smalka, slaida un cēla viņa bija visās lietās. Jaunība bijusi mazliet slimīga, tādēļ Terēzei pēc mātes nāves vajadzēja uzņemties saimniecības vadību.

Dorotejas jaunkundzei bija bijis piedzīvojums. Labākajos jaunības gados viņa bija saderināta ar kādu augstākas kārtas virsnieku. Tas it kā bija noslēpums, lai gan to zināja visa

pilsēta. Atklāt to nevarēja, jo virsnieka ģimene uzskatīja «savienību ar sīkbodnicka ģimeni» par nepienācīgu.

Un tad viņš atrada sev citu, kurai arī bija nauda un kura bija vairāk piemērota smalkmaņu asinīm.

Dorotejas jaunkundzes mūžā nekas vairs neatgadījās.

Tēva nāves dienā, gadu vēlāk, tēvabrālis bija papūlējies uzkāpt pie viņām, lai pieminētu aizgājēju.

Bija jau jauki, ka viņš atcerējies savu brāli, bet Terēze drīz vien apjauta, ka viņš sen bija gaidījis sēru gada beigas.

Tēvabrālim bija kaut kas uz sirds, izrādījās, ka viņa dels taisās precēties, un ļoti tēvišķīgi un laipni viņš lūdza viņas apskatīties pēc citas mītnes, lai dēls varētu dzīvot še augšā. Viņš gan nenosauca viņas par divām vientulēm, tomēr Terēzes jaunkundze noprata, ka, pēc viņa domām, viņas arvien paliks vientules un tādēļ viņām veltīgi nav jāaizņem tik lielas telpas.

Viņam bija savi ieskati par daudzām lietām, tā Tereze noprata.

Viņam abām nu klusām vajadzēja nošķirties pieticīgā vientulībā un ļaut tēvabrālim vienam baudīt labklājību. Nu viņa gribēja apprecēties, bet nezināja, vai viņai pašai būtu kāds jābildina.

Visas viņas tāgada tumšās stundas apmirdzēja mazs gaišums, un Terēze šim gaišumam bija ļoti pieķērusies, varbūt tāpēc tas bija vērties tik liels. Tās bija atmiņas, ko viņa bija slēpusi sevī daudzus gadus. Atmiņas par kādu, kas reiz viņai bija iedāvājis piespraudi. Viņai gan bija daudz citu saktu un rotu, no tēva un mātes, bet šī piespraude bija ārkārtīgi skaista, un tanī bija tik daudz smaga zelta, un viņa nekad īsti nebija varējusi saprast, kādēļ viņš to bija viņai devis. Lai viņa paturot to tādēļ, ka viņš esot bijis viesis viņu namā, viņš bija teicis, bet, kaut arī daudz viesu viņiem bija bijis šajos gados, nekad viņai neviens nebija dāvājis ne piespraudi, ne ko citu. Vai viņai tādēļ nevajadzēja domāt, ka viņam bijis kads nolūks?

Viedīgos brīžos viņai bija licies, ka tas izskaidrojams vienīgi ar smalku izcelšanos, ja jau viņš tādu piespraudi bija aizdāvinājis projām. Jo viņai šis tas bija zināms par viņu. Viņam bija tik savāds, veclaicīgs vārds, viņu sauca par Dāgu. Viņa reiz bija minējusi viņa vārdu kādam mācītājam, kas pie viņiem viesojās un bija izdaudzināts kā ļoti mācīts cilvēks. Mācītājs bija teicis, ka Dāgs ir vecs virsaiša vārds un ka neviens vairs to neliek saviem bērniem. Viņa bija stāstījusi, ka pazīst cilvēku ar tādu vārdu un ka viņa tam jautājusi, kur

viņš ņēmis tik savādu vārdu, bet viņš bija atbildējis, ka viņa dzimtā šis vārds dots jau kopš seniem laikiem.

Nekad viņa nebija ieminējusies Dāgam par mācītāja vārdiem, bet tais nedaudzajās reizēs, kad bija viņu redzējusi, viņai aizvien šie vārdi bija stāvējuši prātā, un. ka viņš nebija no vienkāršiem ļaudīm, to viņa skaidri zināja. Bet tādam vīram droši vien ne prātā nenāca ņemt par sievu pilsētas jaunkundzi pusmūžā, tādu kā viņa. Droši vien arī viņas nauda viņam nebija svarīga. Tur, bez šaubām, bija bagātības diezgan, no kurienes viņš bija cēlies. To viņa bija sapratusi no sava tēva.

Jā, pa lielākai daļai Terēzes jaunkundzes domas bija ikdienišķas un prātīgas. Pat savos sapņos viņa nebija gluži pieķērusies tādam vīram kā Dāgs. Bet piespraude un atmiņas viņai bija, tās neviens nevarēja atņemt, un tur viņa nekā nevarēja darīt, ka domas vēl pēc ilgiem gadiem bieži vien atgriezās pie viņa. Viņš atšķīrās no visiem citiem, bija nesalīdzināmi vīrišķīgāks.

Tā viņas domas bija klīdušas šurp un turp, laikam aizritot. Tad nāca tēvabrālis ar savām valodām un viss pār viņu sabruka. Ar viņu nevarēja lāgā sadzīvot kopš tās dienas, kad vasaras sākumā viņš no jauna ieradās ar tiem pašiem nolūkiem. Un tad viņa aizrakstīja Dāgam. Pa virtuves logu viņa jau pirms tam bija redzējusi raudu zirgu, un tā viņa zināja, ka no Bjerndāles bija ieradušies braucēji, ar kuriem varēja nosūtīt vēstuli.

Viņa ilgi bija mocījusies ar to. Kad bija uzrakstījusi pāris rindiņu, viņai sāka likties, ka ir neprātīgi rakstīt bez jebkāda iemesla tādam vīram, bet viņa tak bija dzirdējusi par Dāga brāli, turklāt nelaime bija notikusi tai pašā dienā, kad viņas tēvs mira, un par tādām lietām tak varēja rakstīt. Vilinājumus, kādi kārdināja viņu vēlāk, rakstot viņa atvairīja ar stipru roku.

Pēc tam viņa dienu un nakti nožēloja, ka rakstījusi vēstuli, nevarēja ne gulēt, ne ēst. Ļaunākais bija tas, ka viņa vēlāk vairs nevarēja atcerēties, ko bija uzrakstījusi. Viņa tik daudz domu bija domājusi, ka nu vairs nevarēja atcerēties, cik daudz no tām bija ielikusi vēstulē.

Tomēr nepagāja ne diena, ne stunda, no agra rīta līdz vēlam vakaram viņai radās kāda vajadzība virtuvē, pa kuras logu viņa noraudzījās pagalmā. Bet trokšņainajā burzmā, kur zirgi un ļaudis nāca un gāja, nebija neviena no tiem, ko viņa meklēja, un ikreiz viņa bija ir noskumusi, ir priecīga. Jā, viņa bija arī priecīga, jo ļaunākais sāktos, ja viņš tiešām at

brauktu, — viņa tak bija lūgusi ierasties, to viņa skaidri atcerējās, bet ko viņa lai saka vai dara, ja viņš atbrauks?

Meitas virtuvē brīnījās par tādu skraidīšanu un domāja, ka jaunkundze ir gluži jukusi.

Terēzes jaunkundze un viņas māsa pēc pusdienas sēdēja pie loga erkerā. Dorotejai bija viņas mūžīgais šuveklis, bet Terēzei — šim stiprajam zirgam — nekur nebija miera, viņa allaž izklaidīgi noraudzījās uz kaimiņu māju otrpus ielai. Vasaras saule maigi zeltīja visas lietas.

Terēzes jaunkundze piecēlās. Vai tā paies viņas dienas, noraugoties uz lietām zem saules — tikai noraugoties uz visu pa klusu logu?

Nē, tad viņa nebūtu viņa, ja ļautu dzīvei tā aizslīdēt garām.

Viņa izslējās un tā sažņaudza rokas uz krūtīm, ka tās nokrakšķēja.

Viņa tomēr nenožēloja, ka uzrakstījusi vēstuli.

Ja viņš ieradīsies, viņa skaidri to pateiks viņam.

Vienalga, lai kādi bija ieradumi un tikumi. Nekad viņa tiem nebija piegriezusi sevišķu vērību, un nu tik daudz kas likts uz spēles.

Ja viņš neieradīsies, jā, tad būs jārod cits padoms un tad viņai būs miers no viņa, kaut ari tas likās neiespējams tagad, kad visas viņas domas grozījās ap viņu.

Māsa Doroteja pacēla uz viņu savas skaistās, klusās acis — un tad šuva atkal tālāk. Viņa bija diezgan redzējusi un daudz ko ar māsu šai gadā pārdzīvojusi. Viņa skaidri zināja, ka Terēzei nu bija jāizcīna tā pati cīņa, kas viņai pašai citādā veidā, — cīņa starp dzīvi un dzīva cilvēka neesamību.

Gaitenī atskanēja soļi. Vispirms kādas kalpones ātrie soļi, tad smagi vīra soļi.

Terēzes jaunkundze klausījās, pacēlusi galvu, un arī Doroteja pacēla acis un paskatījās — uz māsu un uz durvīm, droši vien no pārsteiguma.

Kalpone atvēra durvis, kāds vīrietis parādījās aiz viņas, tad ienāca iekšā, un durvis aizvērās.

Dāgs ienāca — gan it kā vilcinādamies, tomēr devās tieši pie Terēzes un sniedza viņai roku. Doroteja skatījās platām acīm, nekā nesaprazdama, bet Terēze stāvēja kā stabs, lielām, spēcīgām aprisēm. Siltais sārtums, kas viņai saplūda sejā, un zeltaini laimīgais mirdzums acīs padarīja seju ar lielajiem vaibstiem gandrīz daiļu.

Atskanēja «labdien», «dievs palīdz» un «sveiki mūsmājās». Terēze padeva viņam krēslu, un tad nāca visi parastie vārdi par to, cik ārkārtīgi ilgs laiks pagājis, kopš viņš pēdējo reizi še redzēts, kā tagad klājas, kā viņš pārdzīvojis lielās bēdas, tāpat kā viņi savās mājās, — un tā tālāk. Viņa runāja gari un plaši, kā cilvēks, kam jāslēpj bīstama nopietnība.

Tika ienests franču vīns un kūkas, un pagāja neticami patīkams laiks, kurā tika pateikts daudz un nekas. Pēc laiciņa Dorotejas jaunkundze piecēlās un klusu izgāja ārā.

Dāgam tas likās kā sapnis — klausīties Terēzes jaunkundzes daudzajos mundrajos vārdos pēc nāves tumsas visā šai garajā gadā, bet viņš neredzēja jēgu šai brīnišķīgajā pārdzīvojumā. Viņš pēkšņi uztrūkās. Kāda roka nejauši bija uzgūlusies uz viņa rokas, bet Terēzes jaunkundze pēkšņi bija pilnīgi apklususi. Viņš pārsteigts paskatījās uz viņu. Viņa bija stipri noliekusies uz priekšu — vienu roku bija uzlikusi viņam uz rokas, taisni tur, kur krekla aproce baltoja ap spēcīgo roku. Seja bija tieši iepretim viņa sejai, un viņas acīs bija liela nopietnība. Krūtis smagi cilājās, bet vārdi nenāca pār lūpām. Acis viņai kļuva valgas un spožas, un viņa nolaida tās, bet tad no jauna pacēla.

Viņa gan bija pārvērtusies, kopš viņš bija redzējis viņu jaunu, bija kļuvusi spēcīgāka, pilnīgāka un nopietnāka, bet šai acumirklī viņas stūrainajā sejā bija kaut kas tik sirsnīgs un labs, ka, pēc viņa domām, viņš vēl nekad nebija redzējis viņu tik daiļu.

Viņiem tā sēdot un sarunājoties, viņa bija izdibinājusi no Dāga, ka Bjerndālēs valda tukšums un vientulība, kādu atstājuši aizgājēji, un vārdi, kurus viņai beidzot izdevās izrunāt, skanēja: jums vajadzētu apprecēties, Dāg Bjerndāl.

Viņš sēdēja, it kā tālās skaņās klausīdamies. Tad pagrieza seju tieši pret viņu — un viņa acīs bija tāds spēks, kā viņa sastinga.

—   Es tik labprāt gribētu sastapt kādu, kas mani ņemtu, — viņš noteica.

Roka viņai drebēja uz viņa apakšdelma.

—   Es zinu vienu, — viņa klusu sacīja.

Dāga acis samiedzās kā no pārāk spožas saules, mugura atliecās taisna, platie pleci noslīga uz priekšu, it kā viņš ar visu spēku turētos pretim pārvarīgam smagumam. Acis mulsi pavērās, it kā runa būtu par dzīvi un nāvi.

—   Jūs domājat?— viņš noteica.

—   Sevi pašu … ja esat tā ar mieru, — viņa ātri un spēji atbildēja — kā čukstēdama.

Viņi piecēlās abi tai pašā mirklī. ..

Pirmo reizi mūžā Terēze Holdere jutās maza — pie Dāga platajām krūtīm.

Arā pamazām jau metās vakars, un istabā sāka tumst.

—   Vai varu to pateikt Dorotejai?— viņa jautāja.

—   Vai tas tiešam vajadzīgs?—viņš nedroši jautāja.— Jā, jā, — viņš tūliņ ātri piekrita. Viņš īsti neapjauta, ko runā.

Terēze aizgāja pēc svecēm, un Doroteja viegli kā feja ienāca pie Dāga. Neveikli kā zēns viņš saņēma viņas roku, uzklausīdams viņas vārdus. Balss viņai bija savādi maiga un drebēja. Pie loga bija vēl diezgan gaišs, un Dāgs varēja redzēt, ka viņu stipri aizkustinājis viss notikušais. Sejā bija ielijis viegls sārtums, un slaidais augums bija tik meitenīgi kautrs; kad viņa uzsmaidīja, teikdama mīļus vārdus, viņš ļoti vēlējās apkampt arī viņu.

Dorotejas jaunkundzes acis nebija iespējams aizmirst, tās bija viņas lielākais skaistums. Tās aizvērās, pirms viņa pasmaidīja, un, kad atvērās, tajās vizēja visa viņas labsirdība. Smaidot acīs viņai aizvien bija asaru švīkas, jo Dorotejas jaunkundze pārāk stipri izjuta kā prieku, tā bēdas.

Dāgam šovakar bija sākusies jauna dzīve.

Viss agrākais kā migla izzuda aizvien tālāk un tālāk.

Tikai tagad sākās dzīve.

Viens cilvēks bija uzticējies viņam — bezgalīgajā labsirdībā, kuras cienīgs viņš nejutās. Un otrs cilvēks bija tuvojies viņam, kā bērns piespiedis vaigu maigā paļāvībā.

Glāstu un mīļu vārdu nebija daudz tur, kur viņš bija dzīvojis. Tās bija jaunas puķes viņa zemē.

Viņš pazina tikai cietus, apņēmīgus un darbīgus cilvēkus. Tādi bija bijuši visi viņa ļaudis, un tāds bija viņš pats.

Viņš vēl bija iepazinis zemsirdīgus un skaudīgus cilvēkus tīrumu novados.

Tagad sastaptie cilvēki bija no citas pasaules. Viņam šovakar esot pilsētā kaut kas kārtojams, Dāgs teica, jo gribēja doties atpakaļ uz savām naktsmājām, lai tur pārdomātu visu.

Dorotejas jaunkundze bija gluži pārsteigta, ka viņš šovakar varot domāt par kaut ko citu. Viņa bija likusi klāt galdu, un viņam jāpaliekot uz vakariņām.

Jā, jā, viņš domāja, viņa droši vien zina, kas pieklājas, un tā viņš palika.

Viņš sarunājās ar Doroteju, kamēr Terēze rosījās virtuvē un pagrabā. Viņa tomēr loti bieži iegriezās pie viņiem istabā. Viņai it kā vienādi vien vajadzēja pārliecināties, ka Dāgs tiešām sēd viņas istabā.

Ēdamistabā galds bija klāts kā svētkos, un Holderu namā tas nozīmēja daudz ko.

Daudz smaga sudraba, visādas dārgas galdsegas, dārgi dienvidu vīni un ēdieni, kādus vien bija iespējams celt galda.

Pie tāda galda Dāgs vēl nekad nebija sēdējis. Agrāk viņš še bija ēdis tikai parastajās ēdienreizēs, un viņam šķita, ka jaunajā pasaulē, kurā viņš bija iekļuvis, būs zināmi sarežģījumi. Jaunās pasaules īstenība it kā pieskārās viņam ar aukstu roku, lai gan solīja daudz prieku.

Kādu gan Terēze, kas bija pieradusi pie tāda smalkuma, iedomājās dzīvi Bjerndālēs?

Vai viņa zināja, ka tās bija drūmas meža mājas ar tumšām baļķu sienām un zemiem griestiem?

—   Jūs esat kļuvis tik nopietns, — Terēze pēkšņi teica, uzlikdama plaukstu uz viņa rokas.

Dāgs ilgi noraudzījās uz viņu. Jā, ar Terēzes jaunkundzi laikam gan varēja runāt atklāti.

Tad viņš teica tā, kā bija, ka viņa mājās, Bjerndālēs, ritot gluži cita dzīve, ne tāda, pie kādas viņa ir pieradusi, viņš nemēģināja neko izpušķot, teica, ka starpība ir ārkārtīgi liela, un gribēja teikt vēl vairāk, bet Terēzes jaunkundze pārtrauca viņu.

Viņas sejā bija tik paļāvīgs smaids un acīs tāda sirsnība, ka viņas māsa Doroteja jutās ļoti pārsteigta.

Terēze atteica, ka viņa ir pieaudzis cilvēks un zina, ko dara. Viņa neesot saderinājusies ar viņa mājām, tās viņai jāņemot tādus, kādas ir, turklāt jābūt priecīgai.

XI

Dievs laikam tomēr bija atriebies tīrumniekieni, uzveļot ļaunumu sev. Viņa atlīdzība bija dāsna. Tā nāca pirmajās rudens dienās ar kāzām pilsētā, divām smalkām sievietēm un daudziem vezumiem ar dārgām mantām. Tīrumnieki bija pārsteigti un nu turēja niknas dusmas. Likās, it kā sensens pārākums būtu atņemts viņiem. Atbraucējas bija dižu ļaužu meitas, un viņas atveda līdzi dālderus un dārgas mantas.

Pat Borglandes kungiem bija ko padomāl. Vārdu «Holders» viņi bija dzirdējuši jau agrāk un, kad viņi smalkā kārtā apjautājās saviem piederīgajiem pilsētā, tad dabūja zināt, ka Holderu dzimta ir ļoti bagāta. Viņi dabūja arī zināt, ka kādam virsniekam no viņu tuvākiem radiem bijušas zināmas saistības ar vienu no meitām, kas nu bija aizbraukušas uz Bjemdāli.

Viņi nedomāja, ka 1as būtu metis ēnu uz viņu pašu varu. Tā bija tik liela, ka to nekās nespēja apēnot. Borglandes robežas bija ļoti plašas. Toreiz Borglandei piederēja daži desmiti māju un jaunsaimniecību, turklāt kungiem bija zemes īpašumi arī citos novados. Bagātībā neviens viņiem nevarēja likt līdzi. Par salīdzināšanu nevarēja būt runa, bet mazliet nepatīkama tā lieta tomēr bija. It kā nemiers nāca no ziemeļu mājām.

Ne ar vienu nevajadzēja rēķināties, izņemot Borglandi un tās kungus. Tiem bija piederējusi vara jau kopš nezin kādiem laikiem, neviens cits nedrīkstēja lepni braukt pa ceļiem. Bet pēdēja laikā tomēr bija atradušies tādi, kas sākuši strauji braukt un vēl paskubināja zirgus, sastapuši Borglandes kungus. Tie nepievaldīja zirgus un nesveicināja goddevīgi kā visu citu novadu ļaudis, tikai ātri un nevaldāmi brauca tālāk, neievērodami citus.

Tas bija rudens vakarā ap saules rietu, kad Dāgs ar sievu un sievasmāsu brauca uz ziemeļiem caur lielo tīrumu novadu.

Kad viņi bija iebraukuši tumšajos, mežainajos uzkalnos, māsas kļuva ļoti klusas. Dāgs to ievēroja, un viņam likās, ka ceļš caur mežiem nekad nebija bijis tik garš kā tovakar. Bet, kad pavērās skats uz ieleju, viņš jutās kā mājās pēc visām šīm pilsētā pavadītām dienām un, kad ieraudzīja saules kvēli savas mājas logu rūtīs, kļuva mierīgs un drošs. Pagausinājis zirgu, viņš noradīja uz ziemeļiem, likdams viņām saprast, ka uz turieni jābrauc.

Terēze zināja, ka šovakar viņi būs mājās, un ilgi bija braukusi, smaga nemiera mākta. Viņa, kam valoda ritēja tik viegli, bija klusa šai brīdī. Viņa tikai cieši pieķērās Dāgam pie rokas. Katru dienu un brīdi viņa bija par to domājusi, un nu viņai beidzot skatienam atklājās vieta, kur viņai būs jānodzīvo savi spēka gadi, kur būs jāuzaug viņas bērniem un kur viņai laikam reiz būs jābeidz savas dienas. Arī Dorotejas jaunkundze neatrada vārdu, tikai samiedza acis, valdīdama asaras.

Atri viņi nobrauca no pakalniem lejā, izbrauca Hamarbēju pagalmam cauri un devās tālāk pa ieleju. Neviens nekur

nestāvēja un nepamāja viņiem, taču viņi redzēja pazibam sejas un acis palieveņos un tumšās durvju lūkās.

Hjerndālēs priekšpuisis iznāca pretim saņemt zirgus. No tumšajām saimniecības ēkām rietumu pusē stiepās garas ēnas pār pagalmu, un viss bija kluss un tukšs, it kā tur nemaz nedzīvotu cilvēki.

Dags bija teicis, ka ne uz kādu dižu dzīvesvietu viņi nebrauc, jā, bet pat tādam, kas nāk no lepna nama pilsētā, veca lauku māja var likties apbrīnojami liela. Terēzi un māsu it kā pārņēma tumšs aukstums, kas nāca no tukšuma ap ēkām un plašā pagalma, un daudz dažādu domu viņām uzmācās, kad viņas smagiem soļiem iegāja palievenī un dzirdēja čīkstam durvju dzelžus.

Ir tādas ievērojamas dienas mūžā, kuru ainas iespiežas tik dziļi prātā, ka tās nekad neizdziest. Terēze un Doroteja nekad neaizmirsa silto mājas un paļāvības gaismu, kas liesmoja pretim no pavarda priekšistabā, kad viņas pirmo reizi tur spēra kāju. Nogurums pēc garā brauciena izzuda tai pašā acumirklī, un Terēze tūliņ gribēja izstaigāt arī citas istabas. Varbūt arī Dāgs bija mazliet noguris no visa pārdzīvotā, bet viņš piekrita un aizgaja līdzi. Istabu Bjerndālēs bija daudz, un Terēze nemaz nenogura, gājiens gan iznāca stipri garš, bet, kad viņa atkal stāvēja priekšistabā, tad jutās tik bagāta un sirsnības pilna, ka apskāva māsu, un acis viņai bija asaru pilnas.

Visi bija piecēlušies klusā goddevībā, kur vien viņa bija iegājusi, un visi uz viņu bija noraudzījušies lielām, brīnumu pilnām acīm. Tā bija vesela pasaule, kurā viņa bija nonākusi, cilvēki un dzīvnieki, — un tie nebija ceļinieki ar svešiem zirgiem, pie kādiem viņa bija pieradusi agrākos laikos. Tie bija cilvēki un dzīvnieki, kas allaž atradīsies viņas gādībā.

Kad pirmais satraukums bija norimis, viņa sāka runāt un stāstīt Dorotejai visu, ko bija redzējusi. Tad pienāca Dāgs un teica, ka priekšistabā esot ēdiens galdā, ja viņas ņemtu to par labu. Doroteja gāja pa priekšu, bet Terēze, cieši aplikusi roku Dāgam, sekoja viņai.

—   Ks tā priecājos par visām lietām, — viņa teica.

Tā ir sena patiesība — ja kāds grib mācīties saimniekot laukos, tam jābūt dzimušam lauciniekam, un neviens Bjerndālēs laikam gan negaidīja, ka smalkā pilsētas kundze gribēs saimniekot. Bet ar spējīgiem cilvēkiem ir tik savādi, ka viņi prot būt derīgi, lai kur nonāktu, un gadās, ka viņi vienā gadā izmācās vairāk neka cits visā mūžā.

Terēze nebija radusi staigāt apkārt un nekā nedarīt. Daba viņai bija tāda, ka labprāt gribējās visur ķerties klāt. Piedevām viņai bija ļoti daudz dzīvības spēka, ko viņa gadiem ilgi nebija varējusi izlietot.

Un tā drīz vien bija manāms, ka mājā ieradusies saimniece, turklāt krietna. Vispirms to manīja virtuvē un no ēdiena. Virtuves meita, kura tur bija saimniekojusi pēdējā gadā, bija veca un neapdomīga un dažā labā ziņā rīkojusies nolaidīgi. Ēdiens bieži bija negaršīgs. Tādēļ neko nelīdzēja, ka viņa par jauno saimnieci lāgā nerunāja. Labi sagatavotam ēdienam ir lielāka vara nekā ļauniem vārdiem, un visi vīrieši sētā drīz zināja, kas par cilvēku ir Terēze. Vecā sieva sūdzējās par viņas stingrību, bet tas modināja cieņu, un, kad kļuva zināms, ka Terēze netaupa pļauku, sacēlās tikai jautrība.

Terēzei nepietika ar virtuves pārzināšanu vien. Drīz viņa bija redzama kūtī un klētī ik dienas jebkurā laikā. Pagāja gan kāds cēliens, pirms viņa sāka iejaukties vienā un otrā lietā, bet neviens vairs droši nevarēja palaisties slinkumā un nolaidībā ne iekšā, ne ārā.

Kad pienāca laiks gatavoties Ziemassvētkiem, sievas no visa novada saka pulcēties Bjerndālēs.

Terēze bija pārsteigta, iegājusi virtuvē, bet sievas nedroši piecēlās un palocīja ceļus. Atņēmusi sveicienu, viņa tūliņ steidzīgi devās turp, kur, kā viņa zināja, Dāgs sēdēja, ierakstīdams skaitļus savās rēķinu grāmatās.

—   Mājās ir sanākušas tik daudzas sievas, — viņa teica, — ko viņas grib?

—   Laikam jau Ziemassvētki nāk virsū, — viņš noteica.

—   Jā, — viņa sacīja, — bet ko še grib visi šie svešie cilvēki?

Tad Dāgs saprata, ka bija daudz tādu lietu, ko viņš aizmirsis savai sievai izstāstīt. Nolicis spalvu, viņš piecēlās.

—   Tie jau nav sveši cilvēki, — viņš teica.— Tas ir tāds paradums, ka viņām ir jānāk palīgā Ziemassvētku darbos un cilos gadījumos.

Tā jau ir pārāk liela izpalīdzība, — Terēze sacīja, nekā nesaprazdama.

—   Viņas ir še piederīgas, — Dāgs teica.

—        Bet viņas tak dzīvo ielejā, — Terēze izbrīnījusies sacīja,

—   viņas atgādina turienes lauku māju saimnieces un iebūvietes.

Ja, — Dāgs teica, nopietni un mazliet nedroši raudzīdamies uz zemi.— Lieta tā, ka jaunsaimniecības un lauku inajas arī pieder še klāt.

—   Pieder še klāt?— Terēze pārsteigta iesaucās.— Vai tu gribi teikt, ka tās mums pieder?

—   Bjcrndāles novads ir mūsu, un tā tas ir jau kopš veciem laikiem, — viņš atteica.

Terēzei iešāvās prātā pusaizmirsti vārdi, ko mācītājs reiz bija teicis par Dāga vārdu. Tad jau tam slepus vairāk, nekā vina domājusi. Viņa atkāpās pussoli atpakaļ, un acīs viņai bija 1 asāmas gandrīz vai bailes. Daudz, daudz dālderu viņa atnakdama bija atnesusi sev līdzi, bet būt daudzu cilvēku mājokļu īpašniekam — tas viņai likās kaut kas daudz lielāks nekā bagātība. Viņa ilgi noraudzījās un savu vīru un tad pagriezās un gribēja aiziet, bet pie durvīm apstājās, iedomājusies ko citu.

—   Jā, tuvojas Ziemassvētki, — viņa sacīja.— Arī mēs gatavojāmies Ziemassvētkiem, bet še laikam tas notiek citādi.

—   Jā, — viņš noteica, — var jau būt. Vai Hamarbēju Ane ir atnākusi?

Terēze nezināja vārdu nevienai atnācējai, un pirmo reizi drosme it kā pameta viņu. Vienā reizē pēkšņi bija nācis tik daudz kas, ko viņa nesaprata.

—   Ani tu vari pazīt no tā, ka viņa ir garāka par visām citām. Kad atnāk viņa, tad tuvojas Ziemassvētki. Agrāk neviens ne ar pirkstu nedrīkst pieskarties tam, kam kads sakars ar Ziemassvētkiem, — viņš smaidīdams piebilda.

—   Vai tad Ane ir tik bīstama?— Terēze jautāja.

—   M nē, — viņš gari novilka.— Bīstama viņa gan nav, bet še mājās visi viņai arvien ir paklausījuši. Jau sen pirms manas nākšanas pasaulē viņa še ir vadījusi Ziemassvētku darbus, un drīz būs jau astoņdesmit gadu, kamēr viņa te nāk.

—   Astoņdesmit gadu!— Terēze iesaucās.— Tad jau viņa ir simt gadu veca!

—   Tik veca viņa vēl nav, — viņš teica, — bet pāri deviņdesmit gan būs, un viņa ir vēl pie pilnas veselības.

—   Un viņa būs darbu vadītāja, — Terēze sacīja mazliet dzedrā balsī.

Dāgs iesānis paskatījās uz viņu.

—   Saka, ka tā esot visdrošāk, — viņš teica.

—   Kādēļ?— Terēze gribēja zināt. Tas viss izklausījās tik savādi.

—   Veco paražu dēļ,— Dāgs nopietni teica.— Ir tik daudz kas jaievēro, viss pie mums tiek iesākts īstajā dienā, un tiek,

ka nākas, pieminēti visi virs zemes un zem zemes. Ir tik daudz visādu varu, kas darbojas Ziemassvētku laika.

—   Bet tā taču ir tikai māņticība, — Terēze sacīja gandrīz izbijusies.

—   Ja, — viņš atteica, — ko mēs zinām? V'ienos Ziemassvētkos, kad Ane bija slima, alus saskāba, sveces lāgā nedega, bet sprakstēja un dzisa, jā, notika vēl daudz kas cits, ko es vairs neatceros.

Terēze izskatījās apjukusi, bet Dāgs, to ievērojis, teica, ka še droši vien vēl daudz kas esot citādi, nekā viņa radusi. Tādēļ lai viņa atļaujot Anei rīkoties pēc vecajām paražām, viņa jau varot šo to pierakstīt, lai zinātu, kā rīkoties, kad Anes vairs nebūs. Valdonīgajai Terēzei tas gan nepatika, bet viņai vajadzēja uzklausīt padomu, un tā viņa aizgāja.

Dāgs stāvēja, brīdi domādams, bet tad palocīja galvu un smaidīja. Viņš bija izglābis Terēzi no sanaidošanās ar bīstamāko varu novadā un vecās paražas no izmiršanas, kad vairs nebūs Hamarbēju Anes. Jo viņš pazina Terēzi un nešaubījās, ka nu viņa uzskatīs par goda lietu cieši turēties pie vecām paražām un gādāt par to, lai viss noritētu tikpat labi ka vecās Anes laikā.

Taisni par to pašu domāja arī Terēze, kad izgāja priekšistabā, lai dotos uz virtuvi. Te pēkšņi uz priekšistabu atvērās āra durvis un iekšā ienāca gara, no vecuma stīva vecene — Hamarbēju Ane. Terēze tūliņ zināja, ka tā ir viņa.

īsu acumirkli viņas vērtējošiem skatieniem noraudzījās viena otrā — vecā, kurai vairākās paaudzēs bija bijusi liela vara apkaimē un kura pazina visus bērnus visos kaktos, un kura katru gadu Bjerndālēs bija sniegusi palīdzīgu roku lielo svētku sagatavošanā ilgāk, nekā jebkurš no vēl dzīvajiem mājiniekiem varēja atcerēties, un viņas priekšā jaunā saimniece, kas nepazina nevienu cilvēku, bet kam tomēr vajadzēs vadīt visu tālāk — varbūt daudz gadu pēc tam, kad Ane pati būs guldīta zemē.

Ane stāvēja tieši pretim pavarda gaišumam, tā ka Terēze skaidri varēja saredzēt katru viņas vaibstu, cik vien lakats ļāva. Seja bija kā vecs, sacietējis māls. Neviens vaibsts nekustējās, tikai zilās acis spīdēja skarbas un dzīvas lakata ēnā. Terēze gan bija domājusi labi apskatīt veco Ani, bet tūliņ manīja, ka pali tiek apskatīta un novērtēta. Viņa piegāja klat un sniedza roku, un roka, kas tika sniegta pretim, bija sausnēja un cieta, un no ara gaisa tik auksta kā ledus.

—   Nezinu, — Terēze teica, — vai es, kas nupat kā šeit atnākusi, varu apsveikt jūs, kam jau tik sen viss ir zināms.

Ane klusēdama noraisīja lakatu un lēni salocīja. Viņa nesteidzās, un Terēze dabūja labi apskatīt viņu: sudrabbaltos matus, kuros vēl bija manāmi viegli viļņi, grumbaino pieri, garo, līko degunu un bezlūpaino, cieti sakniebto, sarukušo muti, kas it ka ar daudziem adatas dūrieniem bija sarauta, un zodu, platu un stipru, bez bedrītes, bet ar mazu, cēlu izliekumu.

I'ik pašapzinīgu un mierīgu seju Terēze nebija redzējusi vel nevienai sievietei. Bet viņa sāka šaubīties, vai Ane ir kurla vai mēma, ja neatbild neviena vārda.

Ane tikmēr bija salocījusi lakatu un no jauna cieši noraudzījās uz Terēzi, un tad viņa sāka runāt. Tā nebija atbilde uz Terēzes vārdiem. Tās bija vecās sievas pašas domas.

—   Redzu, tu vairs neesi nekāda jaunā, — viņa teica.

Tādus vārdus Terēzei vēl neviens nebija teicis, un viņa

tiešām nezināja, kā tos uzņemt, vai ar smaidu vai nopietni. Vecā nepiegrieza vērību viņas pārsteigtajai sejai un domāja tālāk — skaļi:

—   Jā, tas tiešām ir vajadzīgs, ka še mājās nāk krietna saimniece. Un tu tāda esot, kā es dzirdu. Izpliķē vien viņas, lai slinkām meitām tiek.

Terēzei pietvīka seja, kad viņa izdzirda, ka jau novada otra pusē zināms, ka viņa pāris reižu zaudējusi apvaldu un cirtusi pliķus.

Bet vecā domāja tālāk — skaļi:

—    Lai mājās būtu kārtība, kā vecos laikos, ir jāvalda, kas valdāms.

Es dzirdu, tu dodot ļaudīm labi ēst, labi savārot gaļu un nelejot daudz ūdens zupas katlā.

Par to tev pateicība nepienākas. Labs ēdiens dara kalpus laiskus.

Tavas meitas pa vakariem šujot sev kreklus. Vai viņām netiek doti brīvi vakari — ap Lieldienām, ap Vasarsvētkiem vai Ziemassvētkiem?

Ja tu gribi saglabāt pārticību, liec meitām mīt ratiņus, līdz tās iemieg, tāpat kā agrāk, citādi viņas tevi apēdīs, meitiņ mana.

Terēze vēl nekad visā savā mūžā nebija dzirdējusi tik tiešas pamācības, bet dusmoties viņa nevarēja, jo saprata, ka vecās sievas padomi bija labi domāti, turklāt viņai likās, it kā šie vardi nāktu no aizgājušiem, viņas pašas tēvamātes laikiem, pat vēl senākiem, jo tēvamātei tagad būtu tikai astoņdesmit gadu, ja viņa būtu dzīva. Likās gluži spokaini saņemt padomus no sievas, kas bija dzimusi jau desmit gadus pirms

tēva tevamates. Bet Terezei nule vēl tikai nācās dzirdēt to labāko.

Hainarbēju Ane noskatīja viņu no galvas līdz kājām un teica:

—        Tu jau ceturto mēnesi esi precējusies, un tev vēl arvien ir tikpat taisns viducis, kā es redzu.

Ja tu gribi, lai te paliek jauni ļaudis pēc tevis, tad ir jāizmanto laiks, kamēr vēl esi jauna.

Biju domājusi saņemt še jaunu dzīvību, pirms mani guldīs zemē, bet tad tu nedrīksti nogulēt savu laiku.

Nu Terēze vairs nezināja, vai raudāt vai smieties.

Nekad viņa nebija dzirdējusi skaļi runājam par tādām lietam, tomēr dusmu nejuta. Viņai patika vecā Ane. Arī viņas sejā bija kaut kas pazīstams, bet, kas īsti, to viņa nevarēja izdomāt.

—        Vai negribat iebaudīt ko siltu, esat taču nosalusi, — Terēze teica, lai grieztu sarunu uz ko citu.

—        Es labprāt tādas reizēs ēdu zupu, bet tu jau to nezini, tādēļ negribēju tev prasīt.

Terēze jutās mazliet neveikli, bet tad viņai ienāca prātā labs padoms.

—        Nē, — viņa teica, — par to es gan nekā nezināju, bet vai jūs negribētu iebaudīt to, ko tagad dzer pilsētnieki? To sauc par kafiju, un tā labi silda aukstā laikā.

—        Esmu dzirdējusi,— Ane atbildēja.— Tā jau maksājot lielu naudu.

—        Ak, jā, — Terēze atsacīja, — bet esmu to jau no mājām paņēmusi līdzi.

—        Jā, pilsētnieki jau esot uz garšīgām lietām, esmu dzirdējusi, tādēļ būtu gan vērts nogaršot.

Terēze jau steidzīgi gribēja rīkoties, bet tad viņai iekrita prātā arī citas atnācējas.

Viņa pateica to Anei un apjautājās, ko parasti viņām dodot.

—        Vilks arvien atrod ēdamo, — Ane atbildēja.— Viņas gādā pašas par sevi — kā aiziedamas, tā atnākdamas.

Terēze saprata, ka viņai nav nekādu pienākumu pret viņām, un aizgaja parūpēties par kafiju.

Kad viņa atgriezās priekšistabā, Anes tur nebija. Terēze paskatījās otrā istabā: Ane jau cītīgi sēdēja pie galda, it kā tur būtu viņas parastā vieta.

Terēze uzlika cepumus un tases uz galda, un Ane vērīgām acīm sekoja katrai viņas kustībai.

Es redzu, tu māki saimniekot, — viņa atsāka.— Kūkas arī tu man esi izcepusi.

Būtu Ane zinājusi, ka viņa ar Dāgu dzēra kafiju un ēda kūkas ik svētdienu, Terēze nodomaja.

Tad pienāca mirklis, kad vecā Hamarbēju Ane pirmo reizi cēla kafijas tasi pie mutes.

Vai no uztraukuma, vai arī rokas Anci pārāk drebēja, Terēze to nezināja, bet viss notika gausi — svinīgi.

Ane lēnām izgaršoja kafiju, vēl un vēl.

—   Slikti negaršo, — viņa teica, — un sildīt silda labi.

Ilgi Anei nebija laika sēdēt pie kafijas tases.

Ane bija ziņkārīga, un kafija ar kūkām viņai likās smalks pacienājums, to Terēze saprata ļoti labi, jo Ane gribēja, lai izstāsta viņai visu, ko Terēze zināja par kafiju un tās pagatavošanu.

Pirmo reizi pussimt gados Hamarbēju Ane mācījās kaut ko klāt vārīšanas mākslā, un tā bija jaunā Bjerndālu saimniece, kas viņu mācīja.

Pēc tam Ane saņēma solījumu, ka dabūs kafijas pupiņas līdzi uz Hamarbējām, lai vecais Erns, viņas dēls, arī varētu to nogaršot.

Tā Terēze bija ieguvusi sev varenu draugu novadā, un visu mūžu viņai bija prieks, ka Anes dzedros vārdus nebija uzņēmusi ļauni.

Tikai tad, kad Terēze bija iegājusi guļamistabā, viņa saprata, ko Ane bija viņai atgādinājusi. Mazliet Dāgu, — tā viņa arī viņam pateica.

Viņš izbrīnījies paskatījās uz viņu.

—        Un tev ir tik vērīgas acis, — viņš teica pasmiedamies,

—   tad jau no tevis ir jāpiesargājas.

Viņa gribēja zināt, ko viņš ar to domāja.

—        Tev tiešām ir taisnība, — viņš teica, — saka, ka Hamarbēju Ane ir mana tēvamāsa, bet par to nevar runāt.

—   Vai viņa pati to zina?— Terēze jautāja.

—        Droši. Viņa zina visu par visiem cilvēkiem no tik seniem laikiem, ka to nemaz nevar saprast, kā cilvēks tik daudz var paturēt savā galva.

Pie visām dzemdībām, visos slimību un nāves gadījumos, kādi novadā bijuši, viņa ir bijusi klāt, un es esmu dzirdējis, ka tādās reizēs daudz kas tiekot stāstīts.

—        Vai varu lūkot viņu piedabūt, lai viņa kaut ko pastāsta?— Terēze jautāja.

—   To viņa zinās pati,— Dāgs atteica.— Vai nu tu viņai nepatiksi un tad viņa neteiks tev ne vārda, vienīgi ja un nē, vai arī tu viņai patiksi, tad tikai sargies no tā, ko visu tu dabūsi dzirdēt, bet, ja tu pacietīgi uzklausīsi to, ko viņa teiks, tu viņai vari iepatikties — un tu šad un tad dabūsi šo un to dzirdēt. Viņa nestāsta ik dienas, arī katram ne.

Ziemassvētki bija atnākuši Bjerndālēs. Hamarbēju Ane bija sakusi valdīt.

No agra rīta līdz vēlai naktij tika kauts un brūvēts, cepts un vārīts, berzts un mazgāts, it kā pasaulei būtu pienācis gals. Ziemassvētki toreiz bija gari un nevienam darbam, ko varēja iepriekš padarīt, sievieši pa svētku dienām nedrīkstēja pieskarties, ja gribēja izsargāties no nelaimēm.

Apkaimes sievas un meitas stājās pie darba kā kareivji ierindā, un vīrieši kāva lopus, nesa ūdeni un malku un strādāja cilus rupjākos darbus, nemaz nekurnēdami.

Ane daudz nerunāja, viņas asās, vērīgās acis pārredzēja visu un visus un līkie pirksti pamācoši norādīja. Vairāk nekas nebija vajadzīgs.

Likās, it kā no viņas kalsenā auguma izstarotu burvība.

Un viņai arī bija bīstama vara pār visiem novada cilvēkiem.

Kas bulu gribējis piedzīvot to kaunu un iegult dzemdību gultā, ja Hamarbēju Anes nebija klāt? Kas slimības reizē kops viņus pašus un viņu lopus, ja viņi būs saķildojušies ar Ani?

Vienreiz, pavisam sen, Anci kāds bija iedrošinājies runāt pretim. Pēc tam nekad vairs nekas tāds nebija noticis.

Terēze ari strādāja tāpat kā visi. Viņa paklausīja Anes pirksta mājienam, it kā citādi nemaz nevarētu būt, un viņa pateicās dievam, ka bija tik gudri darījusi. Kā gan viņa citādi būtu tikusi galā ar visu to, kas te nolika?

Par apsmieklu viņa būtu kļuvusi visiem novada ļaudīm — un Dāgam.

Guļamistabā viņa pierakstīja, kā viss nolicis, atzīmēdama dienu un stundu.

Viņas tēvamāte viņai bija atstājusi grāmatu, kur pirmajā lapā lieliem, nevienādiem burtiem bija rakstīts: vārīšana, konservēšana un raudzēšana.

Tālāk nāca dažas spīdīgas, dzeltenas lappuses, un tur Terēze čakli atzīmēja visu, ko bija iemācījusies.

Gadījās gan arī, ka viņa nevarēja piekrist vecajai Anei. Vienu otru lietu viņa pati zināja labāk no savas tēvamātes, kā iirī pati no savas saimniecības, bet neteica ne vārda par to.

Viņa neaizmirsa Anes nedaudzos vārdus: lai valda tas, kam ir jāvalda.

Katru ēdienreizi Ane gāja uz priekšistabu un paēda kopā ar Dāgu, Terēzi un Doroteju.

Kādu dienu Ane priekšistabā teica Terēzei:

—        Tu, kā es dzirdu, vēlu naktī dedzinot uguni kambarī. Vai tev ir bail no tumsas?

Terēze zināja, ka tas bija liels grēks — dedzināt uguni nelaikā, un, lai attaisnotos, viņa sacīja, ka pierakstot grāmatā visu, kas jāatceras par Ziemassvētku darbiem.

Ane savām zilajām acīm lūkojās uz priekšu, nekur tālu neredzēdama. Terēzei bija ļoti bail. ka Anei tas nepaliks, un viņa nogaidīdama raudzījās uz veco sievu.

Tad Ane teica:

—   Vai tu proti arī rakstīt?

—   Jā, — Terēze atbildēja.

Ane teica tālāk:

—   Jāpieraksta ir tam, kam nav lāgā atmiņas.

Terēzei likās, ka viņa tomēr varētu mēģināt grozīt Anes domas šo vienu reizi. Viņa teica, ka rakstot grāmatā ne likai sevis dēļ, bet reiz tak pienākšot diena, kad vairs nebūšot ne Anes, ne viņas. Tad varbūt! nākšot citi, kuriem noderēšot izlasīt, kā Iiainarbēju Ane rīkojusi Ziemassvētkus.

—        Tu domā tālu uz priekšu, — Ane tikai noteica, savām zilajām acīm lūkodamās tukšumā.

Bridi vēlāk ienāca Dāgs un paēda.

Viņam Ane teica pieceldamās:

—        Tev ir bijis vairāk prata apprecoties nekā daudziem citiem taviem radiem.

Dāgs no sākuma jutās mazliet pārsteigts, bet tad saprata un iesānis palūkojās uz Terēzi. Viņi abi jautri saskatījās.

Kad Ziemassvētki pienāca tuvāk, apkaimes sievas bija darbus padarījušas un dabūja pa gaļas gabalam līdzi uz mājām, bet pēdējās rūpes pirms Ziemassvētkiem palika pašmāju sievu ziņā.

Veca Ane rīkojās Bjerndālēs līdz Ziemassvētku priekšvakara rītam. Hamarbējās esot roku diezgan, viņa teica, un Terēzei nebija ne mazāko šaubu, ka visi tur strādāja tā, kā Ane bija mācījusi.

XII

Terēze, bet visvairāk Dorotejas jaunkundze, nevarēja saprast, ka neviens nebija braucis uz baznīcu, kamēr viņas dzīvoja Bjerndālēs. Trīs dienas pirms Ziemassvētkiem Terēze, iedama caur priekšistabu, sastapa tur Dāgu.

—    Mēs tak laikam brauksim uz baznīcu, uz Ziemassvētku dievkalpojumu?— viņa jautāja.

Viņa nesa virsdrānas izvēdināt. Dāga seja pēkšņi kļuva tik cieta un auksta, ka viņa nesaprašana palika stāvam, gandrīz apmulsusi. Balss viņam bija aizsmakusi un sveša, kad viņš pēc laba brīža atteica:

—   Mums jau ir dievvārdu grāmatas arī še mājās.

Terēze saprata, ka te slēpjas kaut kas, ko viņa pati vien

nespēj aptvert. Dāgs nebi ja bezdievis, to viņa zināja ļoti labi, bet kādēļ tad viņš negribēja braukt uz baznīcu?

Mēs ar Doroteju neesam bijušas baznīcā, kamēr esam šeit, un mēs abas ar prieku braucām uz turieni pa Ziemassvētkiem,— Terēze klusu teica.

Dāgs bija aizgriezies, un nu viņš apsēdās pie pavarda uguns, elkoņus uz ceļiem uzlicis, un pret vaigiem atspiestās dūres bija tik cieši saspiestas, ka kauliņi bija gluži balti.

—    Mēs še neesam paraduši braukt uz baznīcu pa Ziemassvētkiem, — viņš teica.

Terēze saprata gan, ka Dagam vislabāk būtu palicis, ja par to vairs netiktu runāts, un, kaut gan viņa daba bija tāda, ka pat Terēze ar visu savu bezbailību vairījās rīkoties pret vīra gribu, viņai tomēr vajadzēja mēģināt kaut ko grozīt šai ziņā.

—   Kādēļ tad tā ir bijis, ka jūs neesat gribējuši braukt uz baznīcu?— viņa jautāja.

Dāgs sēdēja nekustīgs kā akmens. Ka tas nāks, par to viņš iepriekš nebija padomājis. Viņš jau varēja gan izdomāt atbildi Terēzei, bet viņa jau ar to neapmierināsies. Tā laikam viņām abam ar māsu bija nopietna lieta. Ļaunākā gadījumā jau viņš varēja ļaut viņām braukt un pats palikt mājās, bet dibinātu iemeslu tādai rīcībai laikam gan grūti nāksies atrast, ja viņš negribēja celt gaismā veco ieroču lielu, taču to viņš nevarēja atklāt Terēzei un vēl mazāk Dorotejai. Varētu «lomai, ka tāds vīrs kā Dāgs to nedaudzo mēnešu laikā, kamēr Tereze un Doroteja bija Bjerndālēs, nevarēja iemācīties izprast divu tādu cilvēku domas, kas nāca no pavisam citas pasaules, bet Dagam bija apķērīgs prāts. Mazās un lielās lietās viņš no viņu abu sejas izteiksmes, balss un dažādām

kustībām bija mācījies izprast, ko viņas domāja par visām tām lietām, kuras viņām Bjerndālēs nācās redzēt un dzirdēt.

Jā, viņš pazina sievietes, ko bija ievedis mājās, bet saprast nav tas pats, kas pielāgoties, un Dāga prāts nebūt nebija tāds, kas piemērojas jaunām dzīves formām. Viņš nomocījās ar domām, pie pavarda sēdēdams. Ja viņš izstāstīs Terēzei un Dorotejai par senseno baznīcas naidu, viņas tikai jutīs bailes no simtgadīgās sīkstās spīts, un vecās ķildas starp tirumniekiem un mežiniekiem arī viņš viņām nevarēja celt priekšā. Tas viss viņās iedvesīs tikai tumšas bailes, un tās jau viņas bija izjutušas no ieročiem vecaja istabā un no daudz ka cita, kas viņām bija nācis acīs un ausīs. Nebija vērts viņas pārpārēm sabiedēt. Viņš jau bija pārdzīvojis daudz grūtu brīžu, izskaidrojot dažādas lietas, bet no tām likstām, kādās viņš tagad bija iestrēdzis, viņš neredzēja izeju. Bet brauki uz baznīcu viņš negribēja dažādu iemeslu dēļ.

Te pēkšņi viņš pacēla galvu, it kā kādās skaņās klausīdamies. Viss jaunais, kas pēdējā pusgadā bija noticis, bija it kā aizsedzis cīņas, kādas viņš reiz pavasarī bija izcīnījis pats ar sevi un ar dievu. Kopš tā laika viņam bija vairāk spēka dzīvot, un tad aizvien dievs kļūst tālāks, bet nu viņam stājās ceļā kaut kas, ko viņš nekad īsti nebija varējis izprast. Baznīca tak bija dieva nams . . . Atmiņas par nakts stundām vecajā istabā uzmācās viņam. Kad viņš tā padomāja, dievam tomēr bija bijis daudz iemeslu būt bargam pret viņa dzimtu. Par šo veco baznīcas lietu viņš toreiz nebija domājis, bet nu viņš to atcerējās. Terēzes vārdos droši vien slēpās paša dieva biedinājums.

Vecaja dievvārdu grāmatā viņš tovakar bija par to lasījis, bet nebija piegriezis vērību. Tur bija rakstīts kaut kas tamlīdzīgs, ka nepaklausība dieva vārdu kalpiem ir viens no nāves grēkiem, un, ka dievs tagad viņam to skaidri parādījis, tas nebija noliedzams. Bet nežēlīgs dievs bija, prasīdams no Dāga arī to. Kā lai viņš skatās acīs ļaudīm pie baznīcas, viņi visi tak ļoti labi zināja, kādi viņa ļaudis bija bijuši šai ziņā. Tā viņam arī būtu pirmā reize, kad viņš sastaptos ar tīrumniekiem pec notikuma Bēlēs. Tā izskatītos pēc nolūgšanās ne tikai dieva, bet visu tīrumnieku priekšā. Viņiem visiem droši vien auksts izsmiekls pavīdēs sejās, ka spītīgajiem Bjerndālu ļaudīm beidzot tomēr ir bijis jāpadodas un jākļūst tādiem pašiem kā citiem. Un ko teiks Hamarbēju Ane par tādu visu paražu laušanu?

Tas bija ļoti sāpīgi, jā, tā bija il kā sodība pati par sevi, bet viņš tagad juta cieņu pret dievu, Dāgs bija jutis viņa roku

visā, kas bija noticis sakarā ar precībām. Dieva rīcībā bija saskatāma kā atriebība, tā viņa paša un dzimtas glābiņš. Saceļoties pret viņu, Dags izsauktu pār sevi un savējiem visas nelaimes. Nē, tam garām neveda neviens ceļš. Viņam bija jābrauc uz baznīcu, kaut arī tādēļ paliktu lika mugura uz visu mūžu. Tā bija, ka stāvēja bībelē, dievs bija bargs.

Dāgs tik lēnām atlieca pakausi, it ka to darītu pēdējo reizi mūžā, un sausā, neskanīgā balsī teica Terēzei:

—   Brauksim arī — šoreiz.— Nekā tuvāk nepaskaidrojis, viņš piecēlās un caur priekšistabu aizgāja uz guļamkambari. Terēze izbrīnījusies noraudzījās viņam pakaļ.

Tonakt Dāgs ilgi gulēja nomodā. Viņš gan reiz bija noliecis galvu dieva priekšā viens pats savā istabā, bet noliekties, visiem cilvēkiem redzot, tas viņa dzimtā vēl nebija noticis. Viņa lepnums sāpēja kā dziļa vāts.

Otrā rītā viņš piesēja pie kājām slēpes — pirmo reizi pēc apprecēšanās — un aizslēpoja pa jauno sniegu, un, kā jau daudzreiz agrāk, mežs atstāja uz viņu spēcīgu iespaidu. Kad viņš vēlāk atgriezās mājās, viņu vairs nenospieda smagas domas. Gluži otrādi — viņš jutās atkal atjaunots ka tai laikā pirms brāļa nāves. Seja bija apņēmīga un auksta, un ap muti un acu kaktiņos rotājās kaut kas smaidam līdzīgs. Uzmeklējis priekškalpu, viņš pateica dažus klusus vārdus, un kalps tūliņ steidzīgi sajūdza zirgu un kaut kur aizbrauca. Viņš izbrauca cauri novadam līdz pat Hamarbējām, un visur, kur bija zirgi, viņam kaut kas bija sakāms. Mājās atgriezies, viņš paņēma divus vīrus sev līdzi uz malkas šķūni un lidz vēlam vakaram skaldīja sveķainus kokus lāpām.

Kadā ēdienreizē priekšistabā Dāgs teica Hamarbēju Anei:

—    Mēs brauksim uz baznīcu, uz Ziemassvētku dievkalpojumu.

—   To es jau sen jutu, — Ane sausi atteica.

Ko viņa par to domaja, neviens viņas cietajā sejā nevarēja izlasīt.

Atnāca Ziemassvētku vakars, un visi mājas ļaudis bija sapulcējušies vecajā istabā uz Ziemassvētku vakariņām. Trejkungu svece stāvēja garā galda vidū. Divas tikko izlietas vaska sveces bija noliktas katra savā pusē lielajai bibelei, kas bija at vērta pie Dāga vielas galda sānos. Dāgs un Tereze abi sēdēja divos lielajos krēslos, cili klusi un svinīgi stāvēja visapkārt. Pat Dorotejai viss likās esam tik svinīgs kā baznīcā, kad Dāgs lasīja Ziemassvētku evaņģēliju. Terēze še mājās un

sevišķi Dāgā bija ievērojusi šo to, kas viņai bija nesaprotams, bet vismīklainākais viņai likās tas, ka viņiem bija tik labi tikumi ka šis te pie galda, turklāt tas bija tik vecs, cik vien ļaudis varēja atcerēties, viņi turējās pie paraduma nebraukt uz baznīcu, tikai nepieciešamības spiesti gāja turp.

Pēc Ziemassvētku vakariņām Dorotejas jaunkundze spēlēja Ziemassvētku dziesmas uz sava spineta priekšistabā. Smalkās skaņas bija tik debešķīgas, ka neviens viņai neuzdrošinājās tuvoties, kamēr viņa spēlēja. Lāgiem Dorotejas jaunkundze arī mazliet dziedāja līdzi, un skaņām bija brīnišķīgs spēks šais istabās. Jauna laika, gaišas dzīves skaņas plūda kā zvaigžņu gaisma caur drūmo istabu tumsu.

Visi pēc tam devās ātri pie miera, jo ritu agri viņiem stāvēja ceļš priekšā.

Ara bija melna nakts, kad viņi piecēlās. Priekšistabā ap pavardu bija sakārti kažoki un ādas, lai tos mazliet sasildītu. Asi smaržoja pēc lādēm un zālēm, kas glabājās tur pret kodēm, kā arī pēc sagruzdušām spalvām, pēc dzirkstīm, kas no pavarda bija iesprāgušas kādā kažokā un nodzisušas. Dāgs norūca kaut ko par to, ka pavardā jāliek tikai sveķaini koki vai bērza malka. Tad neesot dzirksteļu, viņš teica.

No pagalma plūda iekša zirgu un kamanu troksnis un zvaniņu šķindēšana. Kad kažoki bija uzvilkti, visi devās ārā ziemas naktī. Terēzi un Doroteju ievīkstīja kāju maisos un lāčādās, un Dāgs nosēdās aiz viņām grožiem rokās. Daži no ievērojamākiem mājiniekiem sakāpa citās kamanās. Pavisam bija četras kamanas. Sveķainas pagales bija aizdedzinātās pie pavarda uguns, un Terēze un Doroteja dabūja katra savu lapu. Pārējos kokus sabāza kamanās, lai ar tiem varētu aizdedzinat, kad vecie būs izdeguši. Pirms māsas dabūja atvilkt elpu vai apdomāties, viņi jau devās projām, tā ka sniegs kūpēja. Ielejā mirdzēja lāpas, un klusa zvaniņu šķindēšana nāca no dažām mājām, un, jo tālāk viņi brauca, jo zvaniņu šķindēšana kļuva skaļāka un lāpu aizvien vairāk.

Hamarbējās gaidīja divas kamanas. Tās ieņēma vietu tūliņ aiz pirmajām kamanām, un Terēze neticēja savām acīm, ieraudzījusi Anes skarbo seju vienā no kažokiem pirmajās kamanās. Tas bija brīnišķīgi, ka arī Hamarbēju ļaudis lauza veco paražu un ka Ane pati brauca līdzi. Tagad Terēze saprata, ka novadā bija viens likums, un tā bija Bjerndālu saimnieka griba. Gados vecs vai jauns, kas tur valdīja, tas valdīja. Un Terēze tad ari saprata, ka vecās Anes vārdi nebija tikai tukša skaņa, ta bija viņas pārliecība, pēc kuras viņa dzīvoja. Viņa lika teikusi, lai vakīa tas, kam ir jāvalda, un,

kad Dāgs bija licis izziņot, ka viņš grib brauki uz baznīcu un grib pavadoņus, tad Hamarbēju ļaudīm atlika tikai braukt līdzi.

Mierīgi un smagi kamanas devās pa nokari aiz Hamarbējām un iebrauca mežainajos pauguros. Kamanu tagad bija daudz, un zvaniņu šķindēšana atbalsojās gaisā no pirmā zirga līdz pēdējam.

Dorotejas jaunkundze piespiedās pie savas pārsteigtās māsas un lūkojās augšup zvaigžņotajās debesīs, kas mūžīgi slīdēja uz to pašu pusi, kurp skrēja zirgi. Daudz brīnišķīgu Ziemassvētku, Lieldienu un cilu augstu svētku gājienu viņai bija prātā, bet nekad vēl viņa nebija piedzīvojusi tādu braucienu. Viņa pielieca galvu pie Terēzes pleca un ļāva pusaizvērtajām acīm slīdēt līdzi zvaigžņu gājienam, kamēr zvaniņi šķindēja.

Te pēkšņi mieram virs zemes bija gals. Dāgs bija cieši satvēris grožus un uzkliedza skarbu vārdu zirgam, un kamanas skrēja pa nokalnēm uz lielajiem tīrumiem, tā ka sniegs un dzirksteles krita viņiem apkārt. Viņi bija izbraukuši no mežainajiem pauguriem, un Dāgs mirklīgi ieraudzīja Borglandes pagalmu. Tur mirdzēja liels daudzums lāpu un zirgi droši vien jau bija iejūgti, lai brauktu pa aleju lejā. Dāga acis iemirdzējās jautri kā zēnam. Cik tālu vien cilvēku atmiņa sniedzās, bija pastāvējis paradums, ka neviens zirgs nedrīkstēja rādīties uz baznīcas ceļa Ziemassvētku rītā, kamēr Borglandes zirgi nebija priekšā. Muižnieki un virsnieki toreiz bija diži ļaudis. Viņi nesa karaļa varas atspīdumu novados, kuros dzīvoja.

No mežmalas līdz tai vietai, kur Borglandes aleja savienojās ar lielo ceļu, bija tālu, un nu vajadzēja aizkļūt līdz turienei, pirms Borglandes zirgi būs izbraukuši no alejas. Tur vajadzēja daudz, lai pārdrošais nodoms izdotos, bet Dāgs bija ātrs savos lēmumos, un melnais zirgs jau laidās kā viesulis, pirms zvaniņu skaņas un lāpas no Borglandes pagalma kā ūdenskritums plūda pa aleju uz leju. Bija pagājis laiks, kamēr viņi bija paguvuši atjēgties, jo tas vēl nekad nebija nācis priekšā, ka mežinieki no ziemeļiem būtu ielauzušies tīrumnieku baznīcas braucienā.

No tuvākajām tīrumu novada mājām ļaudis noraudzījās šai skatā, un daudzas paaudzes pēc tam stāstīja par šo notikumu. Kaut ko tik lielisku neviens nebija redzējis — divas zvārguļu un slīdošo lāpu upes, kas tumsā lauzās uz priekšu, viena no ziemeļiem, otra no rietumiem. Tas bija

neprāta brauciens: ja viņiem šai steigā gadītos sadurties, tad lai dievs žēlo ļaudis un zirgus.

Dorotejas jaunkundze piespiedās pie māsas, un Terēze, pagriezusies atpakaļ, kliedza Dāgam, cik vien viņai bija jaudas, lai viņš pagausina trako skrējienu. Bet aiz viņām Dāgs — vilkādas kažokā — bija piecēlies pussēdus. Seja bija ka no dzelzs, bet acis mirdzēja bīstams prieks. Arvien vairāk un vairāk viņi tuvojās viens otram, un izskatījās tā, ka nekāda pasaules vara neaizkavēs cilvēku un zirgu sadursmi ceļu krustojumā. Te no jauna atskanēja Dāga aprautie vārdi, un melnis lēni pastiepās garāks, bet kājas tiecās nezin cik tālu.

Kad Borglandes pirmās kamanas atradās viena zirga garumu no lielā ceļa, Bjerndālu kamanas paskrēja garam. Hamarbēju raudie zirgi bija palikuši Dāga zirgam iepakaļ, un, lai gan neviens parasti nemēdza lauzties rindā iekšā, Borglandes zirgi to tomēr izdarīja. Dāgs dzirdēja skarbas vīriešu balsis, sieviešu kliedzienus un arī ne visai skaļu krakšķēšanu, kamanām kopā sasitoties, bet viņš tam nepiegrieza vērību, tikai brauca tā, ka sniegs kūpēja.

Tūliņ aiz sevis viņš dzirdēja ātro, skrejošo zirgu elsošanu, un viņam iešāvās prātā, cik grūts bija viņa pasākums. Ar virsnieku zirgiem Borglandē bija bīstami sacensties, un viņa melnis bija nogājis garo ceļu no Bjerndālēm, turklāt noskrējis daudz garāku gabalu pēdējā sacensībā. Ceļš uz Ziemassvētkiem no jauna bija brīvs, un, lai cik pieticīgs, tam tomēr bija divu kamanu platums, tā ka pie labākas gribas viņš nevarēja aizgriezties viņiem ceļā un nelaist tos garām, ja viņi gribēja tikt uz priekšu.

Tai pašā acumirklī viņam aiz muguras atskanēja īsa un pavēloša balss, viņš saprata, ka tas bija pats obersts:

—   Griez ceļu, tu tur, vīrs!

Dāgs pagriezās sānis. Viņš būtu varējis zirgu uzmundrināt ar uzsaucienu, bet prātīgāk bija mazliet saņemt spēkus. Ceļš līdz baznīcai vēl bija garš. Viņam līdzās parādījās brūns zirgs, un Dāgs pēc galvas redzēja, ka tas ir spēcīgs. Zirgu mazliet atturēja dzirksteles, kas krita no Terēzes lāpas.

—    Nost ar lāpu tur kreisā pusē!— atskanēja skarbs obersta sauciens.

Terēze tūliņ palaida vaļā savu lāpu, un Borglandes zirgs ātri un spēcīgi arvien vairāk izrāvās uz priekšu. Abi priekšējie sēdētāji bija pagriezušies atpakaļ un ar dusmām noraudzījās uz Dāgu. Tas bija obersts, jā, un viņa kundze, kuru mēdza dēvēt par ļauno. Dāgs viņus arī dažreiz agrāk bija saticis uz ceļa. Viņi tagad bija viņam gluži līdzās, un viņš sānis

noraudzījās uz otru braucēju. Tas bija stalls vīrietis ar asiem ērgļa vaibstiem — laikam leitnants.

Dzirksteles no obersta kundzes lapas sprakšķēdamas bira uz Terēzes kažoka, un nu Bjerndāla balss pirmo reizi pavēloši atskanēja tīrumu novadā.

—    Nost tur ar lāpu labā pusē!— Dāgs uzsauca dārdošā balsi, un, gluži apmulsusi, obersta kundze palaida savu lāpu. Kā viņa, tā obersts pat pagrieza galvas un izbrīnījušies skatījās atpakaļ. Kas tā bija par valodu vienkārša vīra mutē? Un šai balsi bija spēks, kas nelikās ikdienišķs. Tā pirmo reizi sastapās Borglandes Galls un Dāgs Bjcrndāls. Viņiem nāksies sastapties vēl divos svarīgos gadījumos, bet to neviens no viņiem vēl nezināja.

Vienas līdzās otrām kamanas čikstēdamas slīdēja uz priekšu. Terēze nedroši bija parāvusies atpakaļ, kad otrs zirgs-cieši tuvojās viņai, bet nu līdzās bija kamanas un cilvēki, un viņa izslējās, cenzdamās izskatīties pašapzinīgāka. Var tomēr būt, ka f'on Galla kundze no Borglandes un Terēze Bjerndāle novēroja viena otru īsiem, ātriem, sānis mestiem skaliem, neraugoties uz ātro braucienu, no kura elpa rāvās ciet.

Pēkšņi Borglandes braucējs izdarīja ātru manevru. Viņa zirgs pēkšņi izrāvās melnim par pāris roku garumiem priekšā, un nu viņš sita zirgam ar patagu tā, ka tas kā traks aizauļoja projām. Vienlaikus viņš to pagrieza melnim priekšā, aizsprostodams ceļu, tā ka viss Bjerndālu pajūgs tika atspiests sānis sniega kupenās. Līdz ar to Borglandes kamanas pirmās atradās ceļā uz Ziemassvētku rīta dievkalpojumu — kā visos laikos. . .

Bet uzticīgi kā ēna tām sekoja melns zirgs, un šo kamanu pakaļējā sēdekli varens virs vilkādas kažokā bija pacēlies pilnā augumā. Daga acis vairs nebija prieka. Tās zvilēja tērauda zilumā. Ari Bjerndālu kamanās bija pātaga. Dāgs reti lietoja pātagu, bet un viņš to izvilka. Tad viņš pamazām grieza savu pajūgu otram kamanām garām, tas bija Vollas augstiene, un no turienes viņi varēja redzēt baznīcu kā bālu gaišumu kaut kur tālu tumsā. No šejienes ceļš, līkumu nemezdams, veda taisni uz baznīcas kalniņu.

—   Ceļu!— Dāgs pērkona balsī iesaucās, atlaizdams zirgam grožus, bet priekšējās ragavas turējās ceļa vidū nepadodamās.

Še Borglandes kungi Ziemassvētku rītos bija vadījuši visus novada braucienus uz baznīcu, būdami visās lietās novada kungi un lepnums. Un nu nāca šis virs no melnajiem mežiem

tur augšā un pavēlēja viņiem, lai viņi dod ceļu! Borglandes kamanas plati un droši slīdēja pa ceļa vidu.

Dāgs labi pazina savu zirgu no daudzajiem braucieniem uz pilsētu pēdējā pusgadā, un dažs straujš skrējiens bija viņiem aiz muguras. Savu zirgu viņš pazina tikpat labi kā pats sevi un zināja, ka tas pēc īsas atpūtas var atkal auļot. Ja viņš varēs tikt uz priekšu, tad tikai sāksies braukšana … Bet ceļš bija stāvs ka nogruvums, un baznīca vairs nebija talu. Ar labu tikt garām nebija iespējams, un kā lai to izdara ar varu? Jo garām viņam bija juliek. Viņš bija iedomājies braukt pirmais uz baznīcu, lai rādītu, ka viņš ne vien spēj mainīt Bjerndāles ļaužu paražas, bet zināmā mērā ari tīrumu novada paražas un, kā viņa tēvi, piepilda savu gribu. Tā viņš bija domājis izdzēst nievīgo smaidu viņu sejās. Ja viņš tagad piekāpsies, šo braucienu dēvēs par kaunpilnu visos novados un nievīgais smaids rēgosies viņam pretim, kur vien viņš parādīsies. Bet ka lai viņš tagad tiek garām?

Ja, nu viņam tas ienāca prātā. Labi, ka viņš pazina ceļu, pat nemierīgajā lāpu gaisma viņš varēja izšķirt, kur bija. Tas varēja maksāt dzīvību, bet patlaban uz spēles likts vairāk nekā dzīvība . . . Uz priekšu viņam bija jātiekl Mazliet tālāk ceļš vijās gar ļoti stāvas klints malu. Tur nošķūrētais sniegs droši vien bija pārvēlies pār ceļa malu, tā ka kupenas nestāvēja ceļa malā. Viņš saņēma grožus kreisajā rokā, jo nu nāca ceļa gabals, kuru viņš domāja.

Pātaga noplīkšķēja gaisā, tikai viens sitiens, un melns burvju zirgs cirtas pa ceļu uz bezdibeņa pusi. Uz pašas malas Dāgs sagrieza zirgu Borglandes zirgam priekšā. Viena kamanu puse karājās pāri ceļam, jā, īsu brīdi kamanas lidinājās pāri aizai, kad viņi brauca Borglandes kamanām garām. Viss norisinājās zibens ātrumā, tā ka neviens pat nedabūja iekliegties, bet, kad Bjerndālu kamanas čīkstēdamas aizslīdēja pa ceļu tādā ātrumā, ka neviens tām nespēja sekot, tad gan nodrebēja kā Terēze, tā Doroteja un ari Borglandes kungi. Tā bija tik pārdroša rīcība, ka uzmācās šausmas.

Dāgs mierīgi stāvēja, slaucīdams putu lēkšķes no sava zirga, kad piebrauca Borglandes kungi. Tie uzmeta viņam nāvīgi dusmīgus skatus, bet viņš ilgi un rūpīgi vadāja savu zirgu, un acu kaktiņos viņam mirdzēja bīstams prieks. Tā dievs dabūja savu un tīrumnieki savu, viņš domāja. Viņšnebija aizmirsis savu spītīgo lepnumu pat tad, kad nolūdzās dievu, bet par to viņš nedomāja.

Pārējās kamanas cila pakaļ cilai uzbrauca baznīcas kalniņā un nostājās ap abām pirmajām. Dāgs atstāja zirgu prickškalpa ziņā un kopā ar Terēzi un Doroteju mierīgi un paļāvīgi iegāja baznīcā. Viņš uz aizas malas gandrīz vai bija sacenties ar pašu nāvi, bet viņa aukstajā sejā nebija nekādu zīmju. Hamarbēju ļaudis un citi sekoja viņam. Tā saradās daudz neierastu baznīcēnu un palika maz vietas tiem, kas atnāca pēdējie.

Tai dienā notika divas nedzirdētas lietas. Pirmā bija tā, ka Galla kundze, lai cik neticami tas liktos, pagriezās Borglandes baznīcas krēslā un uzmeta ātru skatu vietai, kur sēdēja Dāgs Bjerndāls. Varbūt ļaunā kundze gribēja iegaumēt, kā izskatās virs, kuram viņa mirklīgi bija paklausījusi. Parasti viņa nevienam nemēdza paklausīt.

Otrā bija tā, ka mācītājs Diderika kungs, kas nu jau bija kļuvis vecs, piegāja pie kamanām, kad Bjerndālu ļaudis taisījās brauki uz mājām, un sasveicinājās ar visiem trim, sniegdams roku, tāpat kā bija sasveicinājies ar Borglandes kungiem. Šodien upura traukā viņš bija atradis smagu zelta naudas gabalu, lielu summu naudas vienā zel la gabalā. Visā viņa laika tas viņam bija gadījies pirmo reizi, un tāpat ari pirmo reizi viņa laika bjerndalieši bija ieradušies baznīcā bez kādas sevišķas vajadzības — un lielā skaitā. Tādēļ nevarēja būt šaubu par to, ka zelta gabals nāca no viņiem.

XIII

Jā, Terēze un Doroteja bija atvedušas daudz vezumu sev līdzi uz Bjerndālēm. Viņas nebija atstājušas nekā no tā, kas viņu bērnības dienu māju bija padarījis par vienu no bagātākajām pilsētā. Pat vīns un degvīns, kas pagrabā bija glabājies pudelēs un enkurlšos kopš tēva laika, bija paņemts līdzi. Bet Bjerndālēs ar visu bija iznācis citādi, nekā Terēze bija iedomājusies. Viņiem te jau bija mēbeles, un visas mantas bija noliktas klētīs un istabaugšās. Pirmajā laikā gan Terēze ar to bija bijusi ļoti nemierā, bet Dāgam nebija uzdrošinājusies ieminēties.

Tai pašā dienā, kad uz Bjerndālēm atbrauca Terēze, tika atvests arī pēdējais vezums, kurā bija divas lādes. Mazāko nolika kambarī, kur Dorotejas jaunkundze dzīvoja, bet lielāko, kuru vairākiem vīriem grūti nācās izcilāt, novietoja lielajā kambarī, kur laulātajiem bija guļvietas. Dāgs nekā nebija iebildis, ne ari kādreiz jautājis, kas lādē glabājas. Tā

lāde tur stāvēja pie sienas. Tā tik pamatīgi bija apsista ar dzelzi, ka likās viscaur darināta no dzelzs. Tai bija divas drošas atslēgas un uz plāksnes rakstīts vārds «Holders» un gada skaitlis.

Priekšistabā bija novietots Dorotejas jaunkundzes spinets, un savā kambarī viņa bija likusi ienest visu, ko vēlējās, un tur viņa bija noteicēja.

Terēze gan bija domājusi kādreiz runāt ar Dāgu par mēbeļu novietošanu istabās, jo viņai bija licies, ka šo to varētu iznest ārā un viņas lietas likt vietā.

Bet pamazām Terēze saprata, ka Bjēmdālēs kaut ko grozīt ir grūti. Visam vajadzēja būt tā, kā tas bijis agrāk, un tā viņa neuzdrošinājās ieminēties par to Dāgam.

Viņai sāka arī likties, ka visas lietas un mēbeles mājās atrodas katra savā īslaja vielā.

Tikai reizēm viņa noskuma par to, ka agrākās iemīļotās lietas vairs nestāvēs acu priekšā.

Vīns un degvīns bija nobāzti vistumšākajā pagrabā, pilnīgi nost no acīm.

Nekad še neiegriezās nedz svešinieki, nedz nāca viesi, un priecīgajām pudelēm un enkurīšiem no Holderu pagraba nebija lemts pievienot savu prieku cilvēku dzīvei šais nopietnajās mājās.

Varbūl arī par to viņa mazliet noskuma.

Bet dienas atnesa tik daudz citu bagātību, ka nebija daudz tādu brīžu, kad viņai atlika laika par tādām lielām skumt.

Viņa iepazinās ar visu, kas piederēja pie māju saimniecības. Vecajiem ļaudīm mājās viņa lūdza, lai tie stāsta par visiem sieviešu darbiem, un gadījās arī, ka viņa lūdza, lai viņu aizved pie Hamarbēju Anes, un tur viņa ne tikai klausījās ar abām ausīm, bet arī skatījās ar abām acīm.

Tam, kas grib mācīties, pavērti daudzi ceļi, un Terēze izmantoja visus.

Visās dienas gaitās kūtī un pieliekamajā, virtuvē un klēti viņa bija klāt, turklāt ik mirkli, kā mājas sievieši stāstīja.

Pa vakariem rūca atkal ratiņi — un atspoles skraidīja stellēs tāpat kā agrākos laikos.

Arī viss cits deva jēgu Terēzes dzīvei. Ziema aizgāja, un pavasara laimīgais laiks nāca pār ārēm, bet pavasaris Bj erndāles bija varens. Saule brīnišķīgi sildīja meža āres.

Pirmais pavasaris Bjerndāiēs Terēzei bija skaists arī citādā ziņā. Vienā dienā viņa lūdza, lai aizved viņu pie vecās Anes, un viņa gribēja runāt ar viņu vienatnē.

Kad viņa sēdās atkal ratos, Ane pretēji paradumam izvadīja viņu ārā palievenī, un rokas Anei drebēja stiprāk nekā agrāk. Arī viņas acīm bija siltāks mirdzums nekā parasti.

Terēzei aizbraucot, Ane ilgi stāvēja un noskatījās, vai zirgs labi noies pa pakalniem lejā, un, izņemot Terēzi, viņa vienīgā zināja, ka Bjerndālēs gaidāms bērns uz rudens pusi.

Nekad agrāk Hamarbēju Ane nebija jutusies tik droša par tās pasaules nākotni, kurā viņa dzīvoja.

Dāga mātes, Bjerndālu vecās saimnieces, laikā Ani gan ieredzēja kalna mājās, kad vajadzība spieda Ziemassvētku darbu laikā, radību un slimību gadījumos, bet citur viņai nekad nebija ļauts līdzi runāt.

Tores sievas, jaunās saimnieces, laikā arī nekas nebija grozījies. Neviena no viņām nebija spērusi kāju Hamarbējās.

Vislabāk viņas būtu iztikušas bez Anes padomiem, lai viņas acis neredz viņu darbus. Tā viņa to bija izjutusi.

Tad bija atbraukusi jaunā saimniece, kurai bija nauda un kura pašapzinīgi izdalīja pļaukas, un Ane bija gaidījusi, ka viņas pašas lepnajai rīcībai Bjerndālēs nu pienāks gals un ka viņas vecuma dienas būs tukšas.

Viņa gan bija braukusi uz Bjerndālēm pa Ziemassvētkiem, kaut arī bija domājusi, ka ieraudzīs jaunu kārtību, kāda valda lielā pilsētā, un ka neviens nenāks viņai pretim sasveicināties.

Bet stalta viņa aizies un stalta atkal aizbrauks, un taisnus vārdus viņa pilsētas kundzei liks dzirdēt, uz to viņa bija sagatavoj usies.

Viss bija iznācis gluži citādi.

Pārējās sievas pirms tam nebija spērušas kāju virtuvē, kamēr ilga Ziemassvētku darbi. Turpretim Terēze arī strādāja, ne vārda neteikdama, un bija nomodā pa naktīm — rakstīja burtus, kas mūžam paliks grāmatā. To rītu pirms Ziemassvētkiem Ane bija saņēmusi pateicību — pirmo reizi pa visu to laiku, ko viņa vien varēja atcerēties, — turklāt lielisku dāvanu—baltu zīda galvas lakatu ar ļoti krāšņām rozēm, kuras Dorotejas jaunkundze bija izšuvusi.

Valkāt to nevarēja, tikai paglabāt, tik smalks tas bija. Zīdu vēl nekad Ane nebija redzējusi, un viņa juta prieku katrreiz, kad drāniņai pielika roku. Tā čaukstēja tik viegli viņas asajās rokās.

Vēlāk Terēze bija ieradusies Hamarbējās nevis vienu, bet vairākas reizes un lūgusi Anei padomu, un tikko viņa bija bijusi un atvedusi Anei jauno ziņu par gaidāmo jauno dzīvību.

Ja Bjerndālēs valdīja tāda saimniece, Ane mierīgi varēja raudzīties pretim tai dienai, kad viņas dzīvības svece būs izdzisusi. Viņas darbs dzīvos tālāk laiku laikos.

Tai pašā vakarā Terēze izstāstīja visu Dāgam.

Viņš tikai palocīja galvu — neviena vārda viņš neteica. Tad viņš piegāja viņai klāt, aplika roku ap kaklu un piespieda vaigu pie viņas vaiga. Pēc tam viņš aizgāja atkal un ilgi stāvēja, seju aizgriezis. Dāgs bija tāds pats kā viņa dzimta. Mīļus vārdus viņš neprata teikt, un tādos brīžos viņš bija nevarīgs.

Bet Terēze pazina viņu labi un zināja, ka tas, ko viņa teikusi, stipri aizkustinājis viņu.

Varbūt taisni tādēļ viņa izmantoja brīdi, lai pateiktu to, ko nu gribēja sacīt.

Viņa teica, tā tiešām ari bija, ka viņa neesot jutusies labi pēdējās naktīs un ka būtu ļoti jauki, ja viņš liktu nonest no augšas lielo gultu, ko viņa bija paņēmusi līdzi no mājām, jo īsā gultiņa esot viņai tik neērta.

Viņa gandrīz bija pārsteigta, ka viņš piekrita un jautāja, vai viņa gribot, lai jau šovakar gultu nones lejā.

To viņa nevēlējās, jo priecājās arī, ka varēs izņemt visas smalkas drānas, kas piederēja pie lielas gultas, un līdz rltvakaram varēs savest to pilnīgā kārtībā.

Nākošajā vakarā Holderu gulta slavēja guļamkambarī. Tā bija ļoti gara un plata, ar daudzām kokā grieztām, figūrām. No baldahīna nokarājās smaga, mīksta, rakstaina drāna — un iekšpusē bija daudz spilvenu un peļu — viss visbaltākā linā ar mežģīnēm un skaistām vīlēm.

Terēzei likās, it kā viņa tikai tagad īsti būtu saklājusi savu laulības gultu.

Viņa bija ļoti priecīga par līdzpaņemto gultu, kura nu stāvēs viņai acu priekšā, bet tad nāca cits kas, un tie bija lieli notikumi.

Vienu dienu lielajā Borglandes novadā ieradās kāds kapteinis dienesta darīšanās un palika tur dažas dienas. Viņa vārds bija Klinge. Viņš dzirdēja dažus vārdus arī par Bjerndālēm, ka uz turieni aizprecēta saimniece, kas agrāk nesusi Holderu vārdu. Kapteinis bija viesojies Holderu namā svētku reizēs, un viņš lūdza zirgu, lai varētu aizbraukt uz ziemeļiem apsveikt turieniešus. Fon Galls gan rādija ļoti drūmu seju,

bet kundze ļoti noteikti iejaucās, ka kapteinim Klingem varbūt noderētu apskatīt apkārtni. Viņa laikam cerēja kaut ko dzirdēt par noslēpumainajām mājām ziemeļos, ka varēs apmierināt savu ziņkārību, kad kapteinis atgriezīsies mājās. Un Klinge dabūja zirgu un aizbrauca.

Terēzei pietvīka seja, kad ieradās viesis. Viņš it kā atnesa pirmos sveicienus no tiem laikiem, kad viņa dzīvoja pilsētā. Dāgs varbūt vēl atcerējās līkdeguni leitnantiņu, kurš Ziemassvētkos negodīgā kārtā bija sacenties ar viņu braukšanā, un juta it kā neuzticību pret šo virsnieku. F3et, kad Terēze un Doroteja izturējās tik ļoti draudzīgi, arī Dāgs pievienojās sabiedrībai.

Klinge bija jautrs kungs, kurš daudz bija braukājis pa pasauli un varēja parādīt rētas, kas gūtas gan karadarbības vietās dienvidos, gan mazās sadursmēs ar zviedriem. Viņš bija redzējis daudz un varēja saistoši pastāstīt kā par karu, tā par mīlestību, turklāt tukšoja biķerus ir uz savu, ir uz citu veselību. Viņš saskandināja ar Terēzi, ar Doroteju un Dāgu un iztukšoja savu glāzi tik ātri, ka Dāgs tādu vīru vēl nekad nebija redzējis.

Reiz kapteinis pēkšņi pārtrauca kādu no saviem stāstiem un pārsteigts aplaida acis priekšistabai. Pēc tam viņš piecēlās un ieskatījās arī vecajā istabā un priekštelpā.

—    Kā radās, jūs esat atstājusi savas skaistās mēbeles, kas bija jūsu vecajās mājās, — viņš teica, pagriezies pret Terēzi.

Terēze uzmeta spēju skatu savam vīram un redzēja, ka viņam nepatīk šis jautājums, lai gan viņš vēl smaidīja par kapteiņa pēdējo joku.

—   Nē, — viņa teica, — mēs visu esam paņēmušas līdzi, bet še jau pirms tam mēbeļu bija diezgan.

—   Tad jums šī māja ir jāizbūvē lielāka, — kapteinis teica.

—   Par to mans vīrs laikam gan negribēs ne dzirdēt, — Terēze teica, atkal spēji paskatīdamās uz Dāgu.

Dāgam tas nemaz nepatika, un seja viņam apmācās.

—    Nē, — viņš teica, — ir jau ļoti labi tā kā tagad.

Kapteinis saprata gan, ka bija sācis runāt par bīstamu lietu,

bet viņš juta arī, ka Terēzi tomēr saista viņa priekšlikums.

—   Jā, — viņš sacīja, — ir jau ļoti labi un skaisti tā kā tagad, bet daudzi tomēr būvējas, un sievai varbūt ļoti patiktos redzēt savas vecās lielas. Varbūt jaunu māju varētu uzcelt līdzās vecajai?

Dāga seja bija neizdibināma, un viņš nekā neatbildēja.

—   Es jums varētu uzzīmēt māju, kādas patlaban ceļ, — kapteinis teica, — tad jūs varētu par to padomāt.

Dāgs pasmaidīja un atteica, ka uzzīmēt un padomāt jau viņi varot.

Kapteinis piekrita un solījās atsūtīt zīmējumu, kad viņam būšot laiks.

Un jautrais kapteinis iztukšoja vēl pēdējo biķeri — un aizbrauca.

Dorotejas jaunkundzei vajadzēja ļoti maz vietas.

Pirmajā ziemā viņa bija maz redzama. Ēdienreizēs gan viņa parādījās, bet pēc tam atkal pazuda, un neviens viņu tajā dienā vairs neredzēja. Visi ļaudis Bjerndālēs brīnījās, kā gan viņa vada savas dienas.

Bet pamazām istabās parādījās izšuvumi, kas šo to stāstīja par viņas nodarbošanos. Arī klusās spineta skaņas no priekšistabas aizskanēja līdz citām istabām.

Meitas zināja arī stāstīt, ka viņas istabā esot kāds koklei līdzīgs instruments, kuru viņa spēlējot, un ka viņa paklusām dziedot, stīgu skaņām skanot.

Citādi viņas dienas bija tītas lielā noslēpumā.

Kad viņa atnāca uz Bjerndālēm, viņas rīcībā nodeva kambari augšstāvā, kurā varēja uziet pa kāpnēm, kas atradās priekšistabas dibenā.

Tā bija domāta tikai kā viesistaba, un tur stāvēja tikai viena gulta un galds, jā, arī čuguna krāsns, ko rotāja eņģeļi un zīmējumi.

Dorotejas jaunkundze bija jautājusi Terēzei, vai viņa nevarot savas lietas izsaiņot un nolikt augšas kambarī, bet Terēze negribēja izšķirt to un teica, lai Doroteja pati jautājot Dāgain. Tas bija pirmajā nedēļā pēc viņu atbraukšanas uz Bjerndālēm.

Dāgam nebija nekādu iebildumu, nē, gluži otrādi. Viņš aizsūtīja Jērnu Visvari, kas mācēja galdnieka darbus, veikli prata rīkoties ar cirvi un palīdzēja visur, kur vien kaut kas bija pārgrozāms vai labojams.

Jērnam bija darbs vairākām dienām, jo Dāgs bija licis rūpīgi izdarīt visus pārgrozījumus, kādus jaunkundze vēlētos.

Jērns pats izdomāja priekšlikumus, un galu galā pārgrozības, kādas viņi ar Dorotejas jaunkundzi atrada par vajadzīgām, nebija tik mazas.

Logs bija diezgan mazs, jo kambaris galvenām kārtām bija domāts naktsguļai, nevis dzīvošanai. To Jērns pateica Dāgam, pēc viņa domām, vajadzēja mazliet pārtaisīt sienu un ielikt lielākus stiklus.

Nākošajā reizē no pilsētas pārveda stiklus, un Jērns ņēmās pārtaisīt sienu. Bet Dorotejas jaunkundzei vairākas naktis vajadzēja pārgulēt citā vietā.

Kad viņa uzgāja augšā un ieraudzīja, ko visu Jērns bija izdomājis, viņa bija gluži pārsteigta. Jērns daudz bija staigājis pa pasauli, pirms atnāca uz Bjerndālēm, un daudz ko bija mācījies.

Sākdams izzāģēt sienu, viņš redzēja, ka grīdas baļķi kambarī ir daudz garāki par ārsienu, it kā tur reiz būtu domāts taisīt lieveni. Viņš tad arī uztaisīja mazu lieveni un izzāģēja sienā durvis, un ielika tajās stiklus.

Ja. tā izbūvēja lieveni pie kambara, kurā Dorotejas jaunkundze vadīs savas dienas, — lieveni, kas karajas kā ligzda ārpusē pie sienas, bet no turienes atklājas skaists un tāls skats uz Hamarbējām.

Pēc lain Jērns iznesa ārā visu, kas atradās kambarī, un, vairākiem cilvēkiem palīdzot, sanesa iekšā to, ko jaunkundze gribēja tur redzēt. Vispirms tur ienesa neredzēti smalku un lielu baldahīnu ar kokā grieztiem cilvēku tēliem un puķēm, un samta aizkaru. Tas bija ārkārtīgi smags, bet to nolika tomēr savā vietā.

Tad tur ienesa kaut ko lādu, ko jaunkundze dēvēja par kabinetu, ar daudz atvilktnēm un durtiņām, un kumodi, un pāris lielu krēslu, un mazu galdiņu — un vēl spoguli ar tik platu ietvaru, ka pavisam maz vietas bija stiklam.

Paklajs nāca uz grīdas un aizkari un smagie aizklāji pie durvīm, un pēc tam Doroteja ar prieku sāka ņemt ārā no lādēm un atvilktnēm visas sīkās greznuma lietiņas.

Meila, kura uzkopa telpu, stāstīja, ka tur esot tik daudz greznuma lietu, ka viņai esot bail iet pa durvīm iekšā.

Bel virs gultas pie sienas Dorotejas jaunkundze bija piestiprinājusi savadu lietu, ko viņa bija saņēmusi no sava tēva, kad viņš reiz bija bijis katoļu zemēs. Tas bija krucifikss. Kristus tēls bija no ziloņkaula, krusts no sudraba un naglas un burti no tīra zelta.

Šo krucifiksu viena no meitām reiz bija redzējusi tumsā spīdam. Kamēr Dorotejas jaunkundze bija apmetusies kambarī, tur vienmēr labi smaržoja — kā pēc puķēm. Vasaras dienā tur esot gandrīz kā dārzā, tā virtuvē runāja.

Doroteja savā sirdī pazemīgi pateicās dievam par jauko vietu, kur viņai lemts vadīt savas dienas. Vienā no viņas mazajām lādītēm glabājās trīs smagi zelta gabali. Arī tos Doroteja bija saņēmusi no sava tēva pēc kāda viņa ārzemju

brauciena, un vienu no šiem zelta gabaliem viņa gribēja ziedot baznīcai, kad pirmo reizi tur ieies.

Tādēļ arī Diderika kungs bija saņēmis tik nedzirdēti lielu upura dāvanu šais Ziemassvētkos.

Ziemu Dorotejas jaunkundze sēdēja pie krāsns, kurā dega smagi bērza kluči, un šuva uguns gaismā.

Bet, kad atnāca pavasaris un vasara, tad īsti viņa manīja, kāds meistars bija Jērns Visvaris.

Dažu labu laimīgu stundu, agri no rīta vai vēlu vakarā, viņa pavadīja, noraudzīdamās uz jaukajām vietām ielejā no lieveņa, kuru Jērns bija iedomājies izbūvēt.

Daudz viņa bija zaudējusi jaunībā, bet daudz viņa bija ieguvusi tagad, tā Dorotejas jaunkundzei šķita.

Nāca rudens un pirmā aukstā ziemas elpa.

Hamarbēju Ane bija ieradusies Bjerndālēs — ne tādēļ, ka jau būtu Ziemassvētki, bet tādēļ, ka bija gaidāma jauna dzīvība.

Dienas gāja, un Terēzei klājās ļoti grūti. Viņai vajadzēja saņemt visus spēkus un gribu, lai izturētu.

Taisni tai laikā pienāca svarīgi papīri no pilsētas ar zīmējumiem un vēstule no kapteiņa Klinges. Viņš nebija aizmirsis savu solījumu, bet visādi pienākumi bija paņēmuši visu viņa laiku, viņš rakstīja un sirsnīgi pateicās par Bjerndālēs pavadīto dienu, un, ja viņam tiktu parādīts gods un atzīti viņa labie padomi, kad būs ceļama ēka — ja no tā vispār kas iznāks —, tad viņi varot paļauties, ka viņš ieradīšoties ļoti labprāt.

Dāgs gan mazliet sarauca pieri par to, ka kapteinis, viņam par prieku, nebija aizmirsis runas par jaunās mājas būvi, bet Terēzei skaistie zīmējumi mazliet atviegloja viņas ciešanas.

Pēc dažām dienām viņa atkal jutās ļoti slikti, tādēļ laikam Dāgs kādā vakarā mēģināja iepriecināt savu sievu, ka uz vasaras pusi viņiem tomēr būšot jāataicina kapteinis un jāsāk pamazām celt māju.

Terēzi aizkustināja šī labprātība, jo viņa gan zināja, ka Dāgam tas nenāk viegli, un viņa gan smējās, gan raudāja no prieka, nezinādama, ko sacīt.

Beidzot pēc kādām dienām piedzima puisēns.

Terēzei gan likās savādi, ka Hamarbēju Anes cietās, aukstās rokas būs pirmās, kas saņems mazo, silto dzīvībiņu. Bet viss nolika tik veikli un droši, ka tad, kad bija laimīgi

pārciests, Terēze pateicās dievam, ka tik saprātīgs cilvēks kā Ane bija stāvējis viņai klāt tik grūtā stundā.

Kapteinim Klingem tika nosūtīta vēstule ar lielu pateicību par zīmējumiem un ar ziņu, ka viņš tiks labprāt gaidīts, kad viņam būs brīvs laiks.

Vasaras pirmajās dienās ieradās kapteinis, un līdz ar viņu atnāca jauni laiki Bjerndālēs.

Viņš gribēja noplēst dažas vecās ēkas, bet Dāgs noteikti iebilda.

Viss tādēļ neiznāca gluži tā, kā kapteinis bija domājis. Jauno māju cēla rīta galā vecajai mājai, ar lieliem logiem, un to nenodarvoja, bet nokrāsoja pavisam citādi nekā visas citas ēkas Bjerndālēs.

Dāgs bija devis vārdu un pretim nerunāja, bet viņam nebūt nepatika tagadējie notikumi.

Dažādi sveši ļaudis nāca uz Bjerndālēm, lai padarītu šo vai to pie jaunās mājas, un beidzot ieradās vīrs, kam vajadzēja apgleznot lielās zāles sienas.

Kapteinis lagu lāgiem aizbrauca projām, bet nu atgriezās reizē ar gleznotāju un vēl kādu vīru, kuram vajadzēja novietot lielus spoguļus starp logiem un iekārtot telpu.

Rudens Dāgam patika labāk. Viņš iemācījās spēlēt kārtis un kopā ar kapteini un svešajiem vīriem pavadīja dažu labu jautru vakaru.

Ziemas sākuma jaunā dzīvojamā ēka Bjerndālēs bija gatava, un Holderu nama mēbeles sameklēja istabaugšās un klētīs, smalki uzspodrināja un nolika savā vietā.

Ar zeltītu ādu pārvilktos krēslus citu pie cita novietoja zālē, kroņlukturi ar daudzām svecēm karājās pie griestiem un meta atspulgu spoguļu stiklos pie sienām.

Tur piekāra Terēzes tēva un tēvatēva, mātes un tēvamātes portretus un cilas gleznas, un mākslinieks, kurš bija apgleznojis sienas, uzgleznoja lielas Terēzes un I)aga ģīmetnes. Gluži izdevušās tās nebija, bet krāsas bija spožas un rāmji zeltīti.

Ar Holderu mēbelēm gan nepietika visām telpām, bet Dāgs neļāva neko par naudu pirkt. Tā Jērnain vajadzēja mēģināt pagatavot smalkus krēslus un galdus pēc atvesto mēbeļu paraugiem.

Sākumā tas gan prasīja laiku — ārzemju mēbeles tomēr bija tik neparastas —, bet no iznākuma bija atkarīgs viņa gods un godīgi nopelnītais vārds. Kalpu istabā viņu tagad sauca par Jērnu Nevari.

Tā aizgāja laiks, bet nāca diena, kad Jerns grūtības bija pārvarējis, un nu bija gatavs krēsls pēc krēsla un galds pēc galda. Gluži tadas kā ārzemju mēbeles tās nebija, bet visi bija pārsteigti, cik meistarīgi tās bija atdarinātas, un Jērnu atkal sauca par Visvari. Neviens nevarēja saprast, kā viņa līkajos pirkstos varēja slēpties tik daudz izveicības.

Uz pavasara pusi jaunajai mājai it kā vajadzēja būt pilnīgi gatavai, bet guļamkambara atstāšana un pāriešana uz dzīvi jaunajā mājā ieilga.

Terēze nekā neteica, un arī Dāgs neieminējās ne vārda.

Te vienā dienā Dorotejas jaunkundze un Dāgs sastapās priekšistaba pirms ēdienreizes.

Dāgam acu kaktiņos šķelmīgi lēkaja liesmiņas, un viņš bija labā omā.

—   Jā, nu tad jau mums kādu dienu būs jāpārnes uz jauno māju tavas mantas, — viņš teica.

Ak, cik sāpīgi Dorotejas jaunkundze paskatījās uz viņu. Viņa jau zināja, ka savā ziņā māsa bija vainojama pie jaunās mājas, — jā, ko gan viņa lai saka?

—   Mēs tev esam tur iekārtojuši tik gaišu un skaistu istabu, — Dāgs teica, un acis viņam kļuva vēl šķelmīgākas.

Te Dorotejas jaunkundzei paspruka:

—   Man nav citas vēlēšanās kā paturēt savu veco kambari.

—   Tā jau es domāju, — viņš teica.

—   Vai tad es varu palikt?—viņa uztraukta jautāja. Ne vienu vien nakti viņa bija pavadījusi nomodā, lūgdama dievu.

—   Dari, kā tev pašai labāk tīk, — viņš teica, — es nedomāju, ka mēs citi jau tagad pāriesim uz turieni.

Tā notika neticamais, ka jaunā māja palika gandrīz neapdzīvota.

Jaunajā, lielajā virtuvē gan sāka saimniekot — un jumta telpās apmetās dažas kalpones un sievas, bet tā arī palika.

No vecās virtuves, kas atradās starp priekšistabu un jauno māju, izvāca visas mantas un iekārtoja priekšistabu ari tai pusē. Bet Jērns Visvaris pagatavoja krēslus pēc Bjerndālu veco, labo krēslu parauga, solus, sienas skapi, pusbufeti un saliekamo galdu — un tā iekārtoja jaunu, greznu istabu tur, kur agrak bija bijusi virtuve.

Terēzei gan bija ejamas savas gaitas uz jauno māju, viņa pieskatīja, lai viss tur būtu spodrs un uzposts, un mēdza pasēdēt pie vecajām, omulīgajām tēva mājas mēbelēm un lāgiem pašuva tur brīdi.

Jā, viņa lika arī tur ienest ratiņus un stelles pavasaros un rudeņos — lai izmantotu gaismu no lielajiem logiem, bet

citādi arī viņa nejuta nekādu sevišķu vajadzību pārvākties no sava vecā guļamkaīnbara.

Viņas liela vājība šai pasaulē bija — Dāgs, un viņa saprata, ka viņš vislabāk gribēja, lai viss viņiem būtu tāpat kā agrāk, un viņa tiešām bija no visas sirds priecīga, ka varēja viņam pakļauties, pie tam nejuzdama lielu tukšumu.

Retu reizi viņi ielūdza viesos veco tēvabrāli Holderu, brālēnu, kapteini Klingi un citus pilsētniekus, kā arī Bēlu un Gīstādu ļaudis un citus tīrumniekus, un jaunās mājas lielajā zālē skanēja'mūzika un aizritēja jautras svētku dienas, tā ka gluži dīkā tā tomēr nestāvēja.

Jaunajā un vecajā ēkā kopā bija ļoti daudz telpu, un pilsētas un lauku viesiem bija taisnība, kad viņi daudzināja Bjerndālu lielumu.

Ar mežu izmantošanu gāja kā nu kuru reizi — atkarībā no tā. kādi bija laiki, bet cits viss nemainīgi un droši virzījās uz priekšu visā Bjerndāles novadā, un Dāgs visam vērīgi sekoja.

XIV

Tais mēnešos starp saderināšanos un kāzām Dāgs bija centies savest visu labā kārtībā, bet lāgu lāgiem viņam bija gadījies pieķert sevi, ka viņš vēlētos zināt, ko Tore teiktu par viņa veikumu. Jā, viņam bija tāda sajūta, it kā mājas būtu nodotas viņa ziņā tikai uz īsu brīdi. Tik neticami likās, ka viņam vienam nu piederēja Bjerndālu mājas, novads un meži. Viņam likās, ka pats viņš nav roku pielicis pie visas tās varenās saimniecības, kas viņam pletās apkārt.

Pēc apprecēšanās viņš jutās vairāk pieaudzis. Nu viņš vairs nebija viens pasaulē. Bet vēl arvien bija tā, it kā viņā pētigi vērtos visi dzimtas locekļi, kas savu grūto mūžu bija pavadījuši. līzdami līdumus, būvēdamies un uzturēdami kārtībā visu, par ko viņš tagad bija noteicējs. Laikam tāpēc viņš nevarēja iedomāties, ka spētu ķerties klāt vecajam ēkām un mēbelēm un visam, kas istabās atradās kopš veciem laikiem.

Apprecēšanās un viss jaunais, kas ar to bija saistīts, kā arī abu sieviešu klātbūtne labi līdzēja viņam turēt reiz dievam doto solījumu — aizmirst atriebības domas. Bet stipriem prātiem vajag sava ceļa. Cīņas gars, kuru Dāgs bija mantojis un kurā slēpās gadu simteņiem vecs spēks, nav pēkšņi apslāpējams vienā vienīgā vīrā, tas tikai atrod netiešus ceļus, kā toreiz Dāga pirmajā braucienā uz Ziemassvētku rīta dievkalpojumu. Viņš gan mazliet palīkumoja dieva priekšā,

bet tūliņ atkal iegriezās vecajā ceļā — vel spīvākā spītībā nekā jebkurš pirms viņa. Nepietika ar vienu solījumu un viena vakara labo gribu, lai uzveiktu veco ietiepības garu, un pamazām viņš no jauna būtu sācis lolot sirdī atriebības domas, ja viņa prāts nebūtu atradis citu ceļu.

Bjerndālēs bija saņemti papīri par pārgrozībām veikalā un par mantojumu, kāds piekrita Terēzei un Dorotejai, — ieskatam un parakstam, un Dāgam vajadzēja ierasties pilsētā un viņu vietā visu nokārtot. Skaitļi bija ļoti lieli. Liela daļa naudas arī turpmāk paliks Holderu bankā, bet daudz paliks arī skaidrā naudā. Dāgam vajadzēja sameklēt advokātu, kurš dotu padomu, kā kļūt par akciju īpašnieku. Arī pagrabā lādē ieplūda daudz dālderu, un pamazām Dāgs guva zināmu priekšstatu par varu, kas valda pasaulē. Un par jauno ceļu, kāds viņa prātam bija nepieciešams, kļuva cietais naudas ceļš. Varbūt tam bija kāds sakars ar lielajiem skaitļiem, ka viņš bija tik laipns pret Doroteju kambara lietā un bija piekritis Terēzei, kad viņa gribēja celt māju.

Pašas nenojauzdamas, abas sievietes bija atvedušas uz Bjerndālēm briesmas — bīstamo indi, kas nes naudas vārdu. Dāgam visa kā bija liku likām jau pirms tam — viss, ko viņam vajadzēja sētā, novadā un mežu saimniecībā, — lielas vērtības. Holderu nauda bija lieka, un tādās reizēs nauda kļūst bīstama.

Terēzes pirmajam dēlam bija trīs gadi, kad piedzima otrs bērns. Arī tas bija zēns, un saņēmēja bija Hamarbēju Ane. Pirmo zēnu nosauca par Tori — pēc Dāga nelaiķa brāļa, otram deva Dāga vārdu, un trīs dienas svinēja lepnu kristību godu, un viesi bija ielūgti no visām pusēm. Tas bija tumšā ziemas laikā, un vēl ilgi pēc tam tika daudzināts, cik daudz sveču Bjerndālēs izdedzināts tais dienās. Ielejas ļaudis bez apnikas bija raudzījušies apgaismotajos logos.

Tad pienāca ziņa no Hainarbējām, lai Terēze paņemot līdzi mazāko bērnu un aizbraucot turp, jo vecajai Anci pēdējā laikā neklājoties visai labi.

Terēze tūliņ devās turp.

Hamarbējās viņu sūtīja uz namiņu, kur viņa līdz šim vēl nebija spērusi kāju.

Tur nebija logu, un pavardā tikai mazliet kvēloja uguns, tā ka telpa bija ļoti tumša. Gaisā bija jūtama sīva smarža — kā no dedzinātām zālēm.

Durvis aiz Terēzes aizvērās, un viņa julās baisi, pustumsā viena sēdēdama.

Vel baisāk kļuva, kad viņa izdzirda nopūtu kaul kur tumsā, bet viņa lūkoja mierināt sevi, ka skaņa nāk no kvēlojošo ogļu kaudzes pavardā.

Te pēkšņi viņa gandrīz nometa mazo Dāgu uz grīdas.

It ka no zemes apakšas bija atskanējusi dziļa nopūta.

Terēze pārsteigta pavērās apkārt, viņas acis bija jau pieradušas pie tumsas. Viņa saredzēja gultu tumsā, otra pusē pavardam. Tur sēdēja Ane veco laiku īsajā gultā, bet acis viņai no pavarda kvēles dega kā ogles tumsā.

Gludi uzsietais galvas lakats zemu sedza pieri, tikai pirksti kā plēsīga putna nagi bija ieķērušies gultas malā, un mute bija ka svītra — kopā saraukta grumbu grumbām.

Deguns bija plāns kā naža asmens un zods stipri uz priekšu izstiepts, noteikts kā dzīves negrozāmie likumi.

—     Labdien, Ane, — Terēze teica, izslējās un gāja uz gultu, vēl baisās sajūtas varā.— Dzirdēju, ka tu nejūtoties labi.

Ane atkal dziļi ievilka elpu, kampdama gaisu. Tad nāca dzedrie vārdi:

—   Tā ir nāve!

—    Tā nedrīkst domāt, — Terēze sacīja, un skatu viņai aizmigloja valgums.

—     Kad spēki zūd, tad jāpošas uz mūža mājām, — Ane atteica.

—     Tu taču vēl biji tik spirgta pa Ziemassvētkiem, — Terēze pārtrauca viņu.

Ane neatbildēja. Kvēlojošām acīm viņa stīvi raudzījās uz mazo Dāgu.

—     Noliec te mazo zēnu, — viņa teica, un balss skanēja dzedri un pavēloši.— Sabiksti uguni!

Pusizbijusies, puspārsteigta Terēze ielika mazo zēnu Anei klēpi, viņas ceļi bija asi izspiedušies zem aitādas. Tad viņa piemeta sveķainas pagales kvēlojošo ogļu kaudzītei un apsēdās atkal pie gultas.

Ane bija sagrābusi mazo zēnu savās kaulainajās rokās, viņa sēdēja kā plēsīgs putns un stīvi skatījās uz mazo dzlvībiņu. Zēns neizlaida nevienu skaņu — tikai raudzījās ar savām lielajām, zilajām acīm.

Uguns pavardā uzliesmoja, apliedama Ani ar sarkanu gaismu un zīmēdama ēnas uz sienas.

Ena izveidojās par dzīvnieku. Anes ceļi un puisēns kļuva par zvēra rumpi un muguru, bet Anes ķermenis un galva par dzīvnieka kaklu un galvu.

Zvērs staipīja pakausi un kustināja galvu, liesmām kāpjot uz augšu, kļuva liels un draudošs kā nelaime.

Terēzei, kura redzēja to, kļuva baisi.

Viņa sarāvās, izdzirdusi Anes balsi. Ane nenolaida acu no bērna, un arī viņas vārdi bija domāti tikai viņam.

—   Tevī rit asinis, — viņa teica, stīvi raudzīdamās uz bērnu.

—        Tas otrs mirs, — viņa turpināja, balss bija neskanīga, un elpa aizrāvās.

Tad viņa no jauna dziļi ievilka elpu un turpināja:

—        Tu dzīvosi un tavi pēcnācēji … Tie kāps tik augstu, cik augstu cilvēki var kāpt.

Likās, ka lieli, tumši putni laistos Anci no mutes ārā un pazustu tumsā.

Terēze klausījās, viņas acis bija stīvas, mute ieplesta un viņa pati krampjaini uz priekšu noliekusies, lai nepalaistu garām vārdus. Tie skanēja klusā, vārgā balsī — kā veca teiksma …

Pēc katra Anes elpas vilciena iestājas ilgāks pārtraukums.

—         Karalim klājas grūti . . . viņa radiem vajadzēja bēgt . . . visiem . . .

Daži aizbrauca ar kuģiem uz svešām zemēm, kļuva tur par virsaišiem . . . citi aizbēga mežos . .. tālu projām . . .

Bjerndāles ziemeļos ieradās viņš .. . pirmais no taviem senčiem . . . un apmetās tur uz dzīvi . . .

Hamarbējās ļaudis nodedzināja viņa mājas . . . Viņš un viens no viņa dēliem . . . izglābās . . . no uguns un ieročiem . . . un aizbēga . . . mežā .. .

Gadu vēlāk nodega Hamarbējas … līdz pamatiem … ar visu, kas tanīs bija dzīvs.

Pēc tam no jauna tika uzceltas mājas ziemeļos … un tās stāv tur kopš tiem laikiem .. .

Terēze, acu nenovērsdama, raudzījās zvēra ēnā uz sienas, tā visu laiku bija kustējusies. Pie pēdējā vārda zvērs lepni un stalti pacēla galvu . . . tad mierīgi, ar cieņu nolieca galvu un palika guļam bez dzīvības, un neviens vārds vairs nenāca no Hamarbēju Anes mutes.

Terēze paskatījās uz Ani un iekliegdamās uztrūkās kājās. Vecā Ane sēdēja stīvi kā tēls, galvu pie gultas gala piespiedusi, — stalti un cienīgi kā visu savu mūžu.

Terēze atsvabināja bērnu no līkajiem pirkstiem, kas jau sāka stingt, bet vēl nāvē cieši turēja bērnu kā savu likumīgo īpašumu.

Terēze lika puisim braukt ātrāk un atviegloti uzelpoja, kad atkal bija mājās, Bjerndālēs.

Pret paradumu viņa lika aizdedzināt divas lielās sveces priekšistabā un apsēdās tur ar mazo Dāgu klēpī. Acu nenovērsusi, viņa raudzījās uz zēnu, it kā viņai būtu bail, ka bērnam noticis kaut kas ļauns, bet viņš mierīgi skatījās, it kā tas nebūtu gluži nekas, ka vecā Ane bija turējusi viņu savās rokās un skatījusies uz viņu, teikdama savus pēdējos vārdus.

Kad ienāca Dāgs un ieraudzīja Terēzes seju un sveces, viņš vienīgi jautāja:

—   Viņa mirusi?

—   Jā, — Terēze atbildēja, — un viņa runāja tik savādi, ka es aizmirsu piesolīt viņai līdzpaņemtos pilienus un degvīnu, kas viņu būtu varējis stiprināt.

—   Kas tad tur bija tik savāds?

—   0, mani vēl tagad krata drebuļi. Viņa teica, ka mazais Dāgs dzīvošot, bet citam būšot jāmirst, un tad vēl kaut ko par asinīm un karali — un karaļa radiem.

Dāgs drusku pasmējās, bet acīs viņam nebija ne mazākā prieka.

—   Cik esmu dzirdējis, Ane par to vēl nevienai sievietei nav stāstījusi, — viņš teica.

—    Nē, viņa jau stāstīja zēnam, — Terēze atteica.

—   Tad viņa ir palikusi sev uzticīga līdz pat pēdējam,— Dāgs teica.— Viņai aizvien šķita, ka mūsu laiku sievietes nav cienīgas uzklausīt tādus vārdus. Par tevi viņa gan bija citādās domās, taču atkāpties no savas vecās pārliecības nav gribējusi. Tādēļ viņa ir stāstījusi mazajam zēnam, bet tā lai tu dzirdētu.

Terēze jutās bagāta, to dzirdēdama. Nekad Ane nebija teikusi viņai neviena mīļa vārda un nekad ne ar vienu skatu nebija izradījusi, vai Terēze ir laba — kā pret veco sievu, tā citiem.

Kā salts likteņa tēls viņa bija gājusi savās gaitās, bet savā pēdējā dienā parādījusi Terēzei vislielāko godu, uzskatīdama viņu par izņēmumu starp visām citām sievietēm.

—   Cik tālu viņa tika savā stāstā?— Dāgs jautāja.

Terēze pateica.

Dāgs klusu — pats pie sevis — palocīja galvu, it kā viņš būtu apmierināts ar to, ka vairāk nekas nebija nācis gaismā.

Ane jau būtu varējusi izstāstīt dažu labu baigu un briesmīgu teiksmu, ja viņai būtu pieticis laika. Dāgs bija pēdējais, kurš visu bija dzirdējis no viņas mutes. Tā viņš varēja nolemt,

kuras no senajām teiksmām laiku laikos stāstāmas nākamajam paaudzēm.

—   Vai tas tiesa, ko Ane stāstīja par pirmo vīru Bjerndāles?— Terēze jautāja, pēkšņi cieši paskatīdamās uz Dāgu.

Dāgs īsi atrunājās: ja gribētu ticēt visam, kas stāstīts, tad būtu gan ko padomāt.

Bet Terēzei bija pašai savas domas par to, un viņa tai pašā vakarā pierakstīja, kas bija palicis prātā no Anes vārdiem.

Pirmos vārdus par mazā Dāga asinīm un par to, ka viņš dzīvos, bet cits mirs, viņa nebija varējūsi saprast. Citādi tas bija ar Dāgu. Viņš bija dzirdējis, ka Ane tāpat bija teikusi par viņu un viņa brāļiem, un brāļi bija miruši, neatstādami nevienu pakaļpalicēju.

Varbūt tādēļ viņš tovakar ilgi nostāvēja pie sava vecākā dēla gultas, un turpmāk viņš nemaz nebija stingrs pret Tori un ļāva viņam jau mazam darīt, kā tīk.

Patiesībā Dāgs varbūt vairāk ticēja Hamarbēju Anes vārdiem, nekā gribēja izrādīt.

Anes bēres bija ļoti lielas, un uz bēru mielastu Hamarbējās ieradās pat Vecbjerndālu ļaudis.

Cieta un nežēlīga Ane bija bijusi. Bet gandrīz vai ikvienu dvēseli, kas dzīvoja novada, viņa bija saņēmusi dzemdībās. Uz Ani viņi bija varējuši droši paļauties visās sērgu un nelaimju dienās.

Neviens lāgā nevarēja saprast, ka viņas vairs nebija. Ļaudis it kā gaidīja, ka viņa atgriezīsies.

Bet pamazām ļaudis aprada ar domu, ka viņa, gara un kaulaina, nekad vairs nevērs durvis, aiz kurām ieperinājusies slimība un ļaunums.

Hamarbēju Ane uz mūžu bija aizgājusi, un liels tukšums, pārvērzdamies bailēs, pārņēma novadu.

Terēze daudz domāja par to. Bet, kad piedzima bērns, kas nomira aiz nezināšanas vai nolaidības, viņai sāka likties, ka Ane ir atstājusi viņai zināmu mantojumu.

Šo un to viņa bija iegaumējusi no Anes, un mazliet zināšanu par slimībām un tamlīdzīgām lielām viņai bija arī pašai — no tēvamātes grāmatas un no citurienes.

Tā Terēze Bjerndāle sāka sniegt savu palīdzīgo roku ikvienas novada mājas dzīvē un bēdās.

Viņa nāca kā slimību, tā nāves gadījumos un, ja bija vajadzīgs, izpalīdzēja arī ar drānām un pārtiku un visur viņu pavadīja drošības sajūla.

Viņu cienīja jau kopš pirmās dienas, bel, ka viņas spējas būs tik daudzveidīgas, to neviens nedomāja — un lielajās mājās un būdiņās visi brīnījās, kā vienā cilvēkā var apvienoties tik daudz spēju.

Dienas Terēzei pagāja ātri, darot daudzos pašu mājas darbus un visus tos, kas nu vēl nāca klāt, un tādēļ arī laikam viņa kļuva ātra un strupa vārdos un stingra visā savā rīcībā.

Tikai tā visu varēja paspēt.

Daudz viņa paguva pali padarīt, un daudz viņa prasīja no citiem. Pirms vārds ir izteikts, jau vajag sākt darbu, bija viens no viņas teicieniem. Ap viņu darbs cauru gadu kūsāja ar tādu steigu kā pirms Ziemassvētkiem, ļaudis teica.

, Tā pieauga viņas iespaids un vara, un ar godbijību viņas vārds tika minēts tālu visos novados.

Bieži viņa brauca uz baznīcu, bet katrreiz' gluži laicīgā kārtā viņai krietni bija jānosirdās par vecā mācītāja gauiumu, un vismīļāk viņa arī dievnama vadību būtu ņēmusi &gt;avās rokās, tā viņa teica.

Visā šai steigā un valdonīgajā rīcībā viņa nesa sev līdzi •/ienu vājību — mīlestību uz Dāgu.

Visupirms viņa bija norūpējusies par viņu, un viņš krietni «'ien būtu izlutināts, ja viņam būiu tāda daba. Bet tas viss viņam bija svešs.

Tādām lietām viņš, kā liekas, nepiegrieza vērību.

Viņam pašam bija diezgan daudz rūpju, un viņš gāja pats savus ceļus, būdams vienīgais, kuru Terēze nekad pilnīgi nevarēja pakļaut savai gādībai.

Maz viņiem atlika laika runāt vienam ar otru, un, ja ari atliktu, Dāgs pamazām bija kļuvis mazrunīgs ikdienas dzīvē.

Viņš vadīja saimniecību ar drošu roku, brauca uz mežu — kā ciršanas darbos, tā uz medībām — un palika projām dienām ilgi.

Citkārt viņš brauca uz pilsētu kārtot naudas lietas — kā savas, tā Terēzes un Dorotejas jaunkundzes darījumus.

Viņš ieguldīja naudu vairākās vietās, bet lielāko daļu atstāja neskartu, ja nu kaut kur izietu greizi. Tādās lietās viņam bija smalka nojauta.

Sudraba jau viņiem tā bija diezgan Bjerndālēs, bet viņš pa druskai piepirka klāt, kad gadījās, un reizēm pārveda mājās smagas zelta ķēdes un rokas sprādzes Terēzei un Dorotejas jaunkundzei.

Māsas priecājās, ka viņš tādā veidā atcerējās viņas, bet varbūt patiesībā domāja, ka sudrabam un zeltam ir paliekoša vērtība, ja laiki grozītos.

tur bija ari savs spožums, kad cilvēki sapulcējās svētkos, varbūt Dāgs domāja ari par to.

Viņam ari gluži labi patika, ka jautri cilvēki salasās mājās, uii paši viņi biežāk brauca viesos, pat uz pilsētu, nākdami saskarsmē ar dažādiem ļaudīm.

Viņi uz Bjerndfilēm atveda no pilsētas ari drēbnieku, kurš bija šuvis Terēzes tēvam, lai pašuj Dāgam goda dranas pcc modes, kāda bija lielākās pilsētās.

Trīs gadus pēc Hamarbēju Anes nāves Terēze atgriezās mājās no slimnieces apmeklējuma ielejā, pati juzdamās vārga. Viņa bija grūta septītajā mēnesī, un iznāca tik nelaimīgi, ka bērns piedzima tai vakarā. Tā bija meitenīte bet nedzīva.

Terēze bija ļoti nobēdājusies par to un nogulēja astoņas dienas gultā.

Viņa to uzskatīja par sodu un gāja pie dievgalda, lai izsūdzētu grēkus.

Pēc tam viņa kļuva drusku laipnāka pret ļaudīm — varbūt pusgadu, bet tad viss bija tāpat kā agrāk.

Dorotejas jaunkundzei šī nelaime vairāk bija ķērusies pie sirds nekā Terēzei pašai, un viņa iedrošinājās māsu brīdināt. Tas bija Terēzes rēnajā laikā, un Doroteja aizrādīja māsai, ja nu viņa atkal tiktu apsvētīta ar tādu dieva dāvanu, lai saudzē sevi un nedara sev pāri un lai iznākums vairs nav tik nelaimīgs.

Jā, Dorotejas jaunkundze bija noskumusi . ..

Lielāku svētibu virs zemes viņa nevarēja iedomāties — kā mazu meitenīti, par kuru varētu gādāt un kurā no jauna varētu atdzimt. Doroteja bija arī tā, kas biežāk nodarbojās ar mazajiem zēniem.

Katru sestdienas vakaru, kad viņi bija jau tik lieli, ka varēja saprast, kas tiek runāts, viņi pēc mazgāšanās drīkstēja uzskriet viņas kambarī, kur viņus gaidīja gardumi un pasaciņas un reizēm kāda maza dziesmiņa. Mazajiem zēniem nebija jaukaku brīžu kā kambarī pie mātesmāsas.

XV

Gadi aizgāja, un laiki pasaulē mainījās, bet Bjerndālēs viss vēl bija pa vecam. Dāgs gan brauca retāk uz mežu, bet biežāk uz pilsētu un citur. Viņam bija darīšanas ar lielu naudu, ķīlu zīmēm uz īpašumiem un citām vērtībām. Pamazām sāka iet

apkārt valodas, ka viņš protot gudri rīkoties ar naudu un ka šai ziņā viņš esot diezgan ciets. Bet mājās valdīja Terēze — aizvien neierobežotāk un ar plašu sirdi, viņa turējās pie vecās labās kārtības, kad rūpējās par ēdienu, cilvēkiem un lopiem. Gadi aizgāja.

Vienu dienu uz Bjerndālēm atnāca sieva ar pusaudzi meiteni. Viņas gribēja runāt ar Terēzi. Tā ļaudis mēdza nākt ik dienas, bet abas nebija šejienietes. Viņas bija no lielā tīrumu novada. Vecā bija bundzinieka Kruses sieva, kurš dzīvoja kaut kur tālu. Viņam bija desmit bērnu, un jaunā meitene bija vecākā. Mājās viņiem bija tik grūta iztikšana, ka bija jāluko pēc iespējas ātrāk izlaist bērnus pasaulē, un, ja vecākā liktu pie tādas labas maizes mātes kā Terēze un būtu krietna un izpelnītos uzslavu, nāklos vieglāk nodot arī pārējos bērnus pie ciliem saimniekiem. Sieva runāja kā mācītājs, un Terēze nemaz neatšķīrās no citiem cilvēkiem, viņai patika dzirdēt, ar kādu cieņu runā par viņu tik tālās mājās. Varbūt viņai arī pa šiem gadiem bija kļuvis zināms kaut kas par attiecībām starp ielejas un tīrumu ļaudīm, un viņai varbūt nebija nekas pretim, ka valodīgā sieva skraidīs apkārt pa tīrumu novadu, lepni stāstīdama, kādā vietā ir viņas meita.

Tā Kristīne Kruse savā trīspadsmitajā gadā atnāca uz Bjerndālēm, bet tas bija sešpadsmitais gads, kopš Terēze bija kļuvusi par saimnieci Bjerndālēs.

Terēze ātri prata novērtēt cilvēkus, un šai jaunajā meitenē vajadzēja būt kaut kam sevišķam, jo Terēze atlaida viņu vakaros agrāk, nekā bija parasts, bet brīvo laiku viņa varēja izmantot, mācīdamās lasīt un rakstīt augšā kambari pie Dorotejas jaunkundzes. Jā, varbūt Terēze domāja ari, ka māsai Dorotejai noderēja meitene, ar ko drusku var parunāties. Terēzei bija daudz dažādu rūpju. Kristīne mācījās ari šūt smalkas vīles, runāt klusā balsī un iet, stāvēt un sēdēt citādi nekā parastas meitenes. Viņa iemācījās ari just un domāt tikpat neliekuļoti kā Dorotejas jaunkundze.

Jo starp viņām abām radās tāda kā savstarpēja uzticēšanās un draudzība. Doroteja bija laimīga, ka pa vakariem viņai biedros bija Stīne, kā viņi bija sākuši viņu saukt. Dorotejai nebija bijis daudz tādu cilvēku, ar ko viņa būtu varējusi parunāties un kam būtu varējusi izstāstīt savas domas. Viņa bija palikusi ārpus dzīves, kā toreiz ar neprecētām sievietēm bieži nolika.

Bjerndālēs gan nāca viesi tin rīkoja svinības, un Dorotejas jaunkundzei, protams, bija arī savs prieks par to, bet ikdienas d/tvi — to viņa nodzīvoja līdzi. Jau vecāku mājās viņa bija pieradusi pie tā, ka Terēze visu vadīja, un arī še bija iznācis tā, ka Doroteja bija palikusi ārpusē.

Viņa gan varēja pārmīt dažus vārdus ar Terēzi ēdienreizēs, bet tas notika lielā steigā, un Terēzei domas bija gluži kur citur, tā ka nekāda tuvība nevarēja rasties.

Dāgs gan pateica dažus laipnus vārdus, viņiem sastopoties, un viņa vienu otru reizi labprāt būtu ar viņu parunājusies. Viņam bija daudz dziļu domu, to viņa zināja droši. Bet reti gadījās tā, ka viņi būtu vieni. Un tad Daga bija kaut kas, kam viņa netika pari. Tā bija zināma kautrība, arī kaut kas liels un auksts, kas uzcēla sienu starp viņiem.

Kamēr zēni bija mazi, viņai bija bijusi laba sabiedrība, bet dalīties ar viņiem domās viņa nevarēja.

Nu viņi bija pusaudži un pievērsās pavisam kam citam, viņus vairs nosaistīja pasaciņu klausīšanās. Viņi gan Dorotejai vēl arvien bija tikpat mīļi un laipni, un labi. Sirds viņai sila, uz viņiem noraugoties vien, tik mundri un skaisti viņi bija, bet dalīties ar viņiem domās viņa nevarēja.

Tā Dorotejas jaunkundzes dienas bija aizritējušas, un viņai nebija bijis nevienas dvēseles, kam uzticēties.

Tāpēc Stīne bija kļuvusi viņai tik mīļa.

Dažu labu vakaru viņa ar ilgošanos gaidīja, kad atskanos steidzīgie soļi uz kāpnēm un uzmanīgie klauvējieni pie durvīm. Kad Stīne ienāca, nomazgājusies un laimē starodama par to, ka darbs ir padarīts, silts prieks pārņēma Dorotejas jaunkundzi.

Stīne izjuta to pašu prieku par šūšanu un tik daudzām citām lietām. Viņa ļoti labi arī saprata Dorotejas domas par pasauli. Dorotejai patika, ka varēja Stīnei ik vakaru lūgt, lai viņa īsumā pastāsta, ko pa dienu darījusi un kādos darbos palīdzējusi. Tā Doroteja savā ziņā varēja iekļauties mājas ikdienas dzīvē.

Doroteja panāca arī to, ka Stīnei bija pašai savs kambaris. Viņa lika Jērnam Visvarim uztaisīt mazu kabinetskapīti un samaksāja viņam par to sudraba dālderi.

Tais laikos tā bija nedzirdēta lieta, ka kalponei bija pašai savs kambaris. Terēze krustījās, pirmo reizi to izdzirdusi. Doroteja gan bija nogaidījusi, lai Dāgs būtu klāt, kad viņa par to ieminēsies. Viņa gaidīja Dāga atbalstu.

Doroteja teica, ka Stīne varot kļūt Terēzei par noderīgāko meitu majā, jo esot tik apķērīga un viegli varot visu iemācīties. Tādēļ gudrāk būtu ierādīt viņai mazliet labāku stāvokli, par to, lai viņa nekļūtu iedomīga, Doroteja pati parūpēšoties.

Terēze gan iebilda, bet Dāgs teica, ka Dorotejai katrā ziņā esot taisnība.

—   Gan, Terēze, nāks dienas, — viņš teica, — kad tu būsi priecīga par tadu veiklu un žiglu palīdzi.

Viņš laikam domāja par Terēzes lielo tuklumu, ka nepaies necik daudz gadu, kad viņai būs grūti rosīties pa māju, kā viņa tagad rosījās.

Terēze tūliņ piekrita, kolīdz dzirdēja Dāga domas, — un tā Stīne dabūja pati savu kambari augšstāvā, netālu no Dorotejas.

Šis Stīnei parādītais gods gan sacēla zināmu skaudību mājas ļaudīs, bet viņi saprata, ka Terēze ņēmusi viņu savā aizgādībā, un tādēļ sargājās kaut ko izrādīt. Stīne pal noklausījās Dorotejas jaunkundzes pamācības un bībeles vārdus, pēc kuriem viņai bija jādzīvo, un nekļuva augstprātīga, bet izturējās klusi un pazemīgi pret visiem. Zobgalīgos vārdus, kādus vienu otru reizi vajadzēja noklausīties, viņa izlikās nedzirdam.

Par abiem Bjerndālu dēliem jasaka, ka meža ilgas viņiem bija asinīs, un gandrīz visu savu brīvo laiku viņi pavadīja tur. Vēl gluži bērni būdami, viņi gāja tēvam līdzi uz medībām un agrā zēnībā pirmo reizi ņēma rokā bisi. Terēze gan iebilda, un Doroteja bija bāla no bailēm, bet Dāgam prieks mirdzēja acīs. Viņš teica, ja gribot, lai no viņiem iznāktu vīri, dēliem jārūdoties baisākos pārdzīvojumos nekā bises sprādziens, un, kā Dāgs gribēja, tā arī palika.

Kamēr zēni bija mazi, Doroteja mēģināja viņiem kaut ko iemācīt, un vēlāk lāgu lāgiem viņiem bija mājskolotājs, bet puikas lielākoties bēga projām, kā parasti mēdz darīt tajā vecumā.

Viņi gāja uz mežu un uz medībām, jā.

Vecākais, kuram bija Tore vārdā, daudzējādā ziņā atgādināja noslīkušo Tori — milzīgi platiem pleciem, smagu augumu un melnīgsnēju seju, bet draudīgajās acīs atspulgojās kaut kas svešs, ko tēvs nepazina, arī viņa dabā bija kaut kas nepazīstams, Holderu asinis, domāja Dāgs.

Torem lāgā vēl nebija ne piecpadsmit gadu, kad viņš sāka jau ķerties ap vidu mājas meitām un skūpstīties, kad pagadījās.

Terēze to uzzināja, un viņai bija nopietna saruna ar Dāgu.

Dēls bija ļoti sarūgtinājis viņu, un nu viņa nežēloja bargu vārdu.

Dāgs to uztvēra aukstā mierā. Ne viņš pats tāds bija bijis, ne citi viņa dzimtā, par kuriem viņš bija dzirdējis. Viņi bija vairījušies no sievietēm līdz divdesmit un trīsdesmit gadu vecumam — un vēl ilgāk.

Savu domu, ka varbūt Terēzes tēvs — tāds, kāds bija bijis jaunībā, — atdzimis zēnā, viņš neatsauca atmiņā.

Viņš tikai pateica tādā balsī, kas nepieļāva iebildumus:

—   Gan viss būs labi ar zēnu. Es par to padomāšu un nopietni ar viņu parunāšu.

Tad viņš aizgāja, bet laikam domāja arī par to, ko bija teikusi Hamarbēju Ane. Pēc viņas vārdiem varēja spriest, ka zēns nedzīvos ilgi. Viņiem tādēļ vajadzēja izturēties pret zēnu labi, kamēr viņš vēl dzīvs, lai gan viņam nemaz nepalika dēla rīcība.

Dienu vēlāk viņš pasauca Tori un sāka runāt ar viņu. Zēns pietvīka sarkans kā vēzis un nezināja, ko darīt aiz kauna. Tēvu viņš vērtēja augstāk par visu, un tas bija šaušalīgi, ka viņš to uzzinājis.

—   Tev tā nevajag darīt, — Dāgs noteica.— Nekas labs nevar iznākt, ja cilvēks nevar sevi savaldīt, — tu tak esi vēl tikai zēns.

Ilgu laiku pēc tam ne tēvs, ne māte nedzirdēja vairs par zēna aušībām — vai nu tāpēc, ka viņam izdevās atturēties no tām, vai arī viņš vairāk sargājās no citu acīm.

Jaunākajā dēlā Dāgā tēvs saredzēja it kā pats savus zēna gadus atgriežamies. Viņš saskatīja zēnā tik daudz līdzību ar sevi, ka reizēm bija gluži pārsteigts.

Zēns gāja, stāvēja un kustējās tieši tā kā pats reiz, starpība bija tikai tā, ka zēnā bija kaut kas smalkāks un gaišāks, ko tēvs neatcerējās no savas dzedrās jaunības laika.

Bet nebēduības netrūka arī viņam.

Jā, reizēm mazais Dāgs dzina viņus vai izmisumā, iemaldīdamies mežā tik tālu, ka neatgriezās arī naktī, mednieks viņš bija ar sirdi un dvēseli. Aizvien viņš stiepa uz māju putnus un zvērus, ko bija nomedījis.

Savā četrpadsmitajā gadā viņš trīs naktis bija nozudis mežā, un, kad atgriezās mājās, viņam bija lāčāda uz muguras.

Vecais Dāgs, ka viņu tagad bija sākuši saukt, bija tik lepns, kad zēns pārnāca ar lāčādu, ka tikko varēja apvaldīt asaras, viņš lepojās, ka dēlā ritēja tik stipras, nevaldāmas senču asinis.

Vispirms viņš gan zēnam pateica, ka tas ir neprāta darbs — jaunam zēnam dzīties paka) lācim, un pēc tam viņš izmeta dažus asus vārdus, ka dēla neprāta dēļ māte un viņš nebija varējuši rast mieru divas naktis.

Pirms zēna atgriešanās Dāgs bija nolēmis krietni iepērt viņu, ja viņš pārnāks mājās dzīvs, bet no tā nekas neiznāca.

Pēc asajiem vārdiem viņš lika zēnam stāstīt, kā viņam gājis.

Zēns bija ļāvis noslīdēt lačadai no muguras un stāvēja apjucis, knibinādamies ap bisi un raudzīdamies zemē, bet nu viņš pacēla seju uz augšu un atklāti un vientiesīgi skatījās uz tēvu, un viņa pirmie vārdi bija:

—   Tavs tēvs arī gāja uz lāčiem viens pats.

—   .lā-a, — vecais Dāgs teica, par visu vari cenzdamies apvaldīt prieku, — bet viņš vairs nebija tāds nieka zēns kā tu, kad sāka medīt.

Tad zēns sāka stāstīt — nedaudzos vārdos. Bet šajos teikumos tēlojās zēns, kas bija uzgājis lāča pēdas pie Keislas ganu būdas un ka suns bija tām sekojis, negulējis un neēdis dienu un nakti, līdz bija atskanējis šāviens.

Dāgs pats bija nošāvis pirmo lāci sešpadsmit gadu vecumā, bet pavisam viņš bija nogāzis septiņus, un viņš ļoti labi varēja iedomāties zēna sirojumu par pakalniem un augstienēm, cauri mežiem.

Bet zēnam viņš pateica:

—   Sakopies un ej uz virtuvi kaut ko ieēst.

Dāgs izstāstīja Terēzei, kā, pēc viņa domām, viss bija noticis. Viņai bija lielas dusmas un bailes, bet vislielākais gan bija viņas lepnums.

Beigās zēnam vajadzēja apsolīt, ka viņš pa naktīm nepaliks mežā un tik jaunos gados viens uz lāčiem neies.

XVI

Ar veco Dāgu bija tā, ka viņš arvien retāk sāka iet uz mežu, un drīz vien viņš tur vairs necēla kāju. Bet aizvien biežāk un biežāk viņš brauca uz pilsētu vai arī uz tīrumu novadiem. Nauda prasa daudz no sava īpašnieka, tā paņem dvēseli, ja īpašnieks nav pietiekoši uzmanīgs.

Advokāts reiz Dāgam bija devis mājienu pamazām izņemt naudu no Holderu bankas un ieguldīt to lauku mājās, vislabāk tuvāk dzīvesvietai, laukos. Labāk esot turēties pie vērtībām, no kurām ko saprot un kuras var pārzināt, tā advokāts bija izteicies, un Dāgs bija sapratis viņu. Brālēns Holders, kurš jau sen visu tirdzniecību bija pārņēmis savās rokās, gan bija manījis, kas notiek, un ieminējies, ka advokāti neesot nekādi eņģeļi un ka no viņiem labāk vajagot piesargāties. Dāgs, dzedri smaidot, bija atteicis, ka arī viņš pats neesot nekāds eņģelis.

Vēl gan Dāgam bija lielas summas Holderu bankā, bet lielākā daļa bija ieguldīta gan akcijās, gan ķīlu zīmēs, arī lielajā tīrumu novadā. Dāga cietais prāts laikam te bija atradis izpausmi, un ar savu aso nojautu viņš pamazām, pieredzei krājoties, kā īsts meistars prata gādāt, lai nauda aug un vairojas. Pie advokāta viņš bija mācījies vienkāršo likumu, ka naudas ceļš ir ciets ceļš, bet tie ļaudis, no kuriem viņš bija cēlies, nebija mīksti, kad nācās aizstāvēt to, ko viņi uzskatīja par savām tiesībām. Kad Dāga parādnieki lūdza viņam mazu pagarinājumu, viņš atbildēja, ka viss jākarto likumīgā ceļā.

Gadiem ritot, tapat ka vecos laikos, no jauna aukstas bailes, nākdamas no tumšajām meža mājām ziemeļos, izplatījās pa tīrumu novadu uz dienvidiem. Dāgs ne pret vienu neizturējās netaisni un arī neblēdījās, bet no savam tiesībām viņš nekad neatkāpās, lai cik grūti parādniekam klātos. Likumam bija savs ledainais ceļš, kur bija Dāga Bjerndala nauda, tur cita pakaļ citai nelielas lauku mājas pārgāja viņa rokās neražas gados, jā, arī lielākas mājas. Bjerndālu meļņi no jauna kā briesmas parādījās uz ceļiem. Neviens negribēja dzirdēt viņu cietos pakavu dimdus uz savas robežas.

Arī Bjerndālē ap Dāgu valdīja saltums. Viņš runāja maz un strupi, un veci ļaudis teica, ka viņš apbrīnojamā kārtā līdzinoties Hamarbēju Anei. Jā, daži pat domāja, ka viņas gars iemājojis Dāga, viņai nomirstot.

Jau kopš jaunības Dāgā bija iesakņojusies neuzticība pret tīrumniekiem un svešiniekiem. Jo vairāk viņš rīkojās ar naudu, jo neuzticība palielinājās. Cilvēki drīz parādīja savu viltību, kad kārtoja naudas darīšanas. Viņi lūkoja viņam pieglaimoties un atrada daudz negodīgu līdzekļu. Tā Dāgā nostiprinājās parastais bagātnieka uzskats par cilvēkiem, jo viņš redzēja tos, kurus līdz pēdējam pazemoties spiež vislielākais posts, vai, vēl ļaunāk, tos, kurus dzen kārība.

Arī Dāga sejā pamazām iezagās neuzticība, jā, viņš uz visiem un visu skatījās greizi — kā sevī, tā pasaulē. Tā kā viņš bija garāks par citiem, tad nolieca seju mazliet uz leju un aizgrieza pa pusei prom no runātāja. Tuvāko uzaci viņš savilka mazliet uz augšu, un šī acs lūkojās noteikti un vērīgi, bet otra acs, pār kuru uzacs gulēja zemu, glūnīgi samiedzās. Parasti naža rēta deniņos mazliet noraustījās, bet sakniebtās lūpas savilkās greizi, pirms viņš cilvēkiem atbildēja uz viņu jautājumiem.

Bagātības inde tā bija saēdusi viņu, ka bija iespaidojusi kā domas, tā ārieni. Beti viņam bija kas sakāms citiem, un, izņemot naudu un naudas vērtību, viņš citu neko gandrīz neredzēja.

Ko gan domāja tie, kas viņam bija vistuvāk? Jā, paši tuvākie — bieži vien viņi nepamana to, ko visi citi. Lai pamanītu pārmaiņas cilvēkos, ar kuriem ik dienas jādzīvo kopā, turklāt pārmaiņas, kas notiek pamazām, attīstās tik lēnām, dienu no dienas, vajag asu acu. Terēzei varbūt bija tāda sajūta, ka Dāgs ir skops pret pašu ļaudīm, bet viņa nesa sevī veco mīlestību uz viņu un atrada attaisnojumu visam. Daudz viņa par to arī nedomāja. Viņa palīdzēja pati, kur visvairāk bija vajadzīgs. Viņai, praktiskai sievietei, tas vedās labāk nekā prātot par citu kļūdām. Tā pamazām novada ļaudis pierada griezties pie Terēzes, kad bija kāda vajadzība. Dzīve mājās un apkaimē sāka slīdēt Dāgam garām. Viņa jaunā pasaule ieslēdza viņu sevī aizvien ciešāk un ciešāk.

Viņa tuvinieki bija aizņemti paši ar sevi. Jaunie zēni gāja savus ceļus, Terēze bija aizņemta ik stundu, un Doroteja lielāko daļu laika pavadīja savā kambarī. Bet pat viscietākajam cilvēkam kaut kas sāp, un Dāgs nebija gluži tas laimīgais vīrs, par kādu pasaule viņu uzskatīja. Kad viņš vakaros sēdēja kopā ar saviem ļaudīm, reizēm pacēla seju no darba, ar ko bija aizņemts, un palūkojās pāri visiem tiem, kas bija apkārt. Tad viņa paceltajā galvā bija kaut kas no ērgļa vientulības un viņa acis likās meklējam kaut ko zudušu. Dažreiz mēdza pacelties arī kāda cita galva, un tad acis sastapās. Tās bija Dorotejas jaunkundzes acis. Uz īsu mirkli viņu skati sastapās, tad abi nolieca galvu pār darbu.

Aiz vecās mājas sienas, nokalnē, kas atradās dienvidos, jau izsenis bija augušas rozes.

Terēzes laikā bija nākušas klāt rozes no pašas Holandes un no citām zemēm, un taisni tad Bjerndālu rožu dārzs bija reti

skaists. Bezsaules dienās tur ziedēja baltas rozes — bālas, baltas un dzeltenas —, visvairāk bāli sārtu rožu, bet, kad saule spīdēja pie debesim, izplauka zvīļas rozes, žilbinoši baltas rozes, dzeltenzeltainas rozes, zīda rozes ar kautru sārtumu un asinssarkanas, un viņu saldā smarža piepildīja visu apkārtni.

Dorotejas jaunkundze vakara saulē labprāt pastaigājās pa rožu dārzu līdz solam dārza lejasdaļā. Likās, it kā tur dziedātu vasara, visapkārt sanēja milzums dažādu kukaiņu, gan mazās ņirbošās sīcējmušiņas, gan tumši dūcošās alenes.

Kāda vakarā viņa pēkšņi apstājās dārza vidu un izbrīnījusies raudzījās uz priekšu. Lejā uz sola sēdēja vecais Dāgs. Dorotejas jaunkundze bija tik iejūtīga, ka negribēja traucēt viņa vakara mieru, un jau griezās apkārt, lai klusu atkal aizietu. Te Dāgs pacēla galvu un pamāja viņai, un tā viņai vajadzēja iet savu ierasto ceļu līdz solam un apsēsties viņam līdzās. Kā tas gadījās? Neviens to nezina. Dāga roka, stiprā, drošā roka, apskāva Dorotejas drebošos plecus. Acis viņam lūkojās tālumā uz zilajiem, mežainajiem pauguriem austrumos.

—   Rozes smaržo tik saldi šovakar, — viņš teica, — un tu, kā arvienu, pastaigājies še.

—   Te ir tāds miers, — Doroteja noteica, un viņas čukstošā balss mazliet drebēja.

—   Vai tu bieži esi nožēlojusi, ka atnāci uz Bjerndālēm?— Dāgs jautāja.

Dorotejas jaunkundze aizvēra acis, lai aizturētu asaras. Tad viņa teica, ka nekad neesot nožēlojusi nevienu stundu, bet katru dienu pateikusies dievam un viņiem visiem, ka varējusi dzīvot Bjerndalēs.

—   Tu pēdējā laikā esi tik bāla, — Dāgs teica.— Vai tev ir kādas bēdas?

Dorotejas seja viegli pietvīka, un asaras vairs nebija valdāmas. Dāgs tak bija vērojis viņu, domādams par to, kas viņai varētu kaitēt, un tālab bija apsēdies uz sola, lai mazliet parunātos. Ari tāds viņš tātad varēja būt.

—   Nē, — viņa beidzot atteica, — man nav nekādu bēdu. Viss te ir tik labi. Bet, — viņa, mazliet vilcinādamās, piebilda, — mana veselība varbūt vairs nav tāda kā agrāk. Sirdī drusku dur dienā, un tad man ir tik grūti atvilkt elpu. Kolīdz es eju pa kāpnēm augšā, man gandrīz jāģībst.

Vai tas bija no saules, kas nogrima aiz pauguriem, vai no Dorotejas vārdiem? Pār Dāga seju pārlaidās it kā ēna un pierē ievilkās dziļas grumbas.

—   Varbūt tev vajadzētu palikt gultā, — viņš teica, bet pie sevis nodomāja, ka jāsūta kāds uz pilsētu pēc ārsta.

Saule bija nogājusi, kad viņi piecēlās, un ēnas krita uz rožu krūmiem. Koku no Dorotejas pleciem Dāgs nenoņēma. Viņš it kā uznesa viņu augšā pa dārza celiņiem.

Vasarā durvis uz priekšistabu vienmēr stāvēja atvērtas, lai ienāktu gaisma un gaiss, un nu ieplūda bāla vakara gaisma, kad Doroteja apstājās kāpņu galā, kuras veda uz kambari, un pagriezās pret Dāgu.

Esmu pēdējā laikā ļoti daudz domājusi par savu tēvu — un par tevi, — viņa maigi teica drebošā balsī.— Arī tēvam bija tik daudz darīšanu … ar naudu, un . .. viņš nomira tik pēkšņi.

Dāgs sarāvās, jo noģida domas, kas slēpās aiz šiem vārdiem. Tā bija pirmā reize, kad kāds iedrošinājās izsacīt viņam kaut ko līdzīgu pārmetumam. Tais reizēs, kad viņš bija sastapis Dorotejas acis, kas vērās pār citu noliektām galvām, viņš gan mazliet bija brīnījies par viņas skatu. Viņam bija šķitis, ka viņš redz līdzcietības asaras, bet nebija varējis saprast iemeslu. Tādēļ viņš bija mēģinājis ielūkoties viņas sejā »in bija pamanījis sāpīgu izteiksmi. Tā Dāgu bija pamudinājusi noiet dārzā un parunāt ar viņu. Tikai tagad viņš atskārta, kāpēc viņas acu izteiksme bija tāda. Galva viņam bija vairāk piešķiebta nekā parasti un ap muti rotājās greizs, mazliet nedrošs smaids, kad viņš atbildēja:

—   Nu, domas par naudu jau nu gan nebija lava tēva nāves cēlonis . . .

Doroteja stāvēja, acis nolaidusi. Viņa drebēja, it kā tas no viņas prasītu lielas pūles — izteikt brīvi savas domas un pārvarēt stindzinošo bijības sajūtu, kādu viņai, tāpat kā visiem citiem, iedvesa vecais Dāgs. Bet tie, kurus pasaule uzskata par smalkas un maigas dabas cilvēkiem, reizēm rod sevī stiprumu, kas neatkāpjas pat spēka priekšā, no kura visi citi izjūt bailes. Dorotejas jaunkundze ar visu savu vājumu izteica savas saudzīgās, bet noteiktās domas.

—    Nē, Dāg, — viņa teica čukstus, tomēr ļoti skaidri izrunādama katru vārdu, — no tā mans tēvs gan nemira, bet nāve var uznākt ātri — ikvienam. Cilvēkam vajag sagatavoties un neļauties domām par daudz ko citu.

—   Ak, cilvēks jau var pamazām sagatavoties — līdz ar visu citu, — Dāgs teica, un viņa balsī izskanēja aizvainojums.

Doroteja vēl arvien stāvēja, acis nolaidusi, viņa elpoja smagi, it kā viņai vajadzētu saņemt visus spēkus, lai izdarītu to, ko viņa daudzas reizes bija apņēmusies jau agrāk, bet

likai nule bija radusi sevī drosmi un izdevību. Tad viņa pacēla uz viņu acis, it kā ar klusu lūgumu, un teica klusā, bet noteiktā balsī:

—   Nauda padara cietsirdīgu . . .

Cilvēks, kas slāv ārpus dzīves un neiesaistās citu rūpēs un valodā, redz un dzird vismazākos sīkumus un spriež saprātīgāk nekā daudzi, kas stāv dzīves vidū. Dāgs un visi citi laikam gan domāja, ka Doroteja stāv tālu no visa. Viņš tādēļ jutās pārsteigts par viņas vārdiem. Viņš zināja gan, ka aiz viņas atturīgajiem vārdiem slēpās daudz drosmīgākas domas, nekā viņa ar savu saudzīgo dabu iedrošinājās izteikt. Doroteja tātad nojauta vairāk par viņa gaitām, nekā viņš iedomājās. Aizvainojums viņa balsī bija izzudis, un viņš centās runāt droši, kad atbildēja:

—   Ja cilvēks izturas taisni, tad viņš liek lāgā savu cilvēka pienākumu.

Viņš atsaucās uz tēva vārdiem šai visai grūtajā mirklī.

Doroteja bija uzlikusi kāju uz pirmā pakapiena un gribēja iet augšā, bet tad vēlreiz pagriezās pret Dāgu un teica klusā, bet aizkustinošā balsī:

—   Augstākais pienākums ir žēlsirdība, Dāg.

Otrā rītā Dorotejas jaunkundzi atrada gultā nomirušu. Klusu, tāpat kā viņa bija gājusi pa dzīvi, viņa bija gājusi arī nāvē.

Terēze dziļi sēroja par māsu, pārmezdama sev, ka tik maz laika un uzmanības viņai veltījusi. Zēni un visi mājas ļaudis no sirds skuma par Dorotejas jaunkundzi, bet sāpīgāk par visiem sēroja Stīne Kruse. Stundām ilgi, diendienā, viņa sāpīgi raudāja, no visas sirds izlūgdamās arī sev nāvi.

Liels bērinieku pulks no visa novada izvadīja Dorotejas jaunkundzi pēdējā gailā. Un dienas atkal ritēja, kā ritējušas, gan mājās, gan visā novadā. Bet, kad atnāca rudens, mezdams ēnas pār dārzu un mājām, ļaudīm likās, ka jaunkundze staigā pa dārzu, stāv kā agrāk uz sava augstā lieveņa un noraugās pār ieleju. Klusos vakaros daži domājās, ka dzird arī klusas spineta skaņas priekšistabā.

Tumsai ir tik liela vara. Tā iespaido cilvēkus dažādi. Dažiem tā iedveš drosmi un pamudina uz ļauniem darbiem, citiem iedveš bailes.

Lielajā tīrumu novadā un tālāk uz dienvidiem citos novados daudzi nevarēja aizmigt nakts tumsā, aukstiem sviedriem

uz pieres, ledainās bailēs domādami par vīru, kurš dzīvoja ziemeļos mežu novadā un no kura varas viņi bija atkarīgi. Citi, kas vēl nebija atkarīgi no viņa, reizēm arī nevarēja gulēt aiz bailēm, ka viņu parādu zīmes varētu pāriet citās rokās — Dāga Bjerndāla dzelžainajās rokās. Nekad, pat vissenākajos laikos, bailes no ziemeļniekiem nebija bijušas tik lielas kā tagad.

Jā, tumsa dažādi iespaido cilvēkus. Dažos pamodina to, kas snauž dienas gaismā un nes sirdsapziņas vārdu. Pēc Dorotejas jaunkundzes nāves vecajā Dāgā bija pamodies kaut kas, kas viņam neļāva aizmigt augām naktīm. Jā, gadījās, ka nakts tumsa vienlaikus neļāva aizmigt viņam un viņa parādniekiem. Un iemesls viņu ciešanām bija viens un tas pats: nauda. Jo nauda valda pasauli un cilvēkus — kā nabagus, kam trūkst naudas, tā bagātus, kas kļuvuši par naudas vergiem.

Jā, pēc Dorotejas jaunkundzes nāves Dāgam bieži vien uzmācās visādas domas nakts tumsā. Doroteja aiziedama bija pateikusi dažus vārdus. Bet vispaliekošākais bija viens vārds, pēdējais, ko viņa bija teikusi, vēl dzīva būdama, — žēlsirdība. Viņa bija to izrunājusi čukstus, bet vārds pats par sevi kliedza, tik smagi nospieda.

Bet šādas balsis Dāgam uzmācās tikai tumsā. Dienas gaismā viņš tās nedzirdēja. Tad tās bija tikai svētdienīgas balsis, pēc kurām nebija vajadzības. Nē, Dāgam tās noderēja, taisni tagad noderēja. Jo nu viņa brīvā rīcībā bija arī Dorotejas līdzekļi, un viņam steidzīgi bija jānokarto daudz kas, ko viņš nebija gribējis aizsākt, kamēr viņam vajadzēja viņas paraksta. Jau agrāk viņš Dorotejas naudu bija turējis atsevišķi no saviem rēķiniem. Nu viņš visu saskaitīja kopā, Bjerndālu veco pārticību un Terēzes un Dorotejas lielos līdzekļus — visu to viņš saskaitīja kopā. Tā bija milzīga nauda. Ar šiem līdzekļiem pietiktu daudzu cilvēku labklājībai. Bet liela nauda, tā noslāpē daudz ko, ta noslāpēja Dorotejas vārdus un īso atmodu Dāga sirdsapziņā.

XVII

Kapteinis Klinge, šis reiz tik mundrais kungs, bija kļuvis vecs.

Viņu vārdzināja ģikts un vecas rētas, viņā smeldza kara un jaunības gadu atmiņas.

Viņš mēdzis dziļi ieskatīties glāzītē un, lai gan bija apdāvināts, tomēr nebija veicis savu pienākumu tā, kā vajadzētu. Tālāk par kapteini viņš nebija uzkalpojies, un arī no ši pienākuma viņš agri bija atsvabināts.

Majestāte žēlīgi bija piešķīrusi viņam dažus dālderus gadā, visu pārējo atstādama paša ziņā, lai mirst vai dzīvo no tiem.

Jensa Skolotāja atraitnes Mārenes mājā pilsētā viņš īrēja istabu, un pa to viņš tagad cauru dienu staigāja šurp un turp kā zvērs pa būri.

Pasaulē bija kļuvis tik kluss, kā viņam likās. Cilvēki bija skumji un nospiesti un vairs ne par ko nepriecājās.

Nekas nebija tā kā viņa jaunībā.

Vecais kapteinis nesaprata, ka klusums bija ienācis tikai viņa dzīvē.

Daudzi viņa draugi bija miruši, un tie, kas vēl bija dzīvi, nesagaidīja viņu ar prieku, kad viņš nāca aizņemties dālderi iztikai.

Pat no viņa labākā drauga pulkā un uzdzīvē, brašā Barres, nebija vairs nekāda prieka. Viņš gan bija uzkalpojies līdz majoram, bet pie tā arī bija palicis, un nu viņš bija guvis brīvību pārāk jaunos gados, ar dažiem žēlastības dālderiem, ar ko nobadoties līdz nāvei.

Tuvojās atkal Ziemassvētki, un kapteinis Klinge cieta lielāku trūkumu nekā jebkad.

Nevienas ēres viņam nebija, ar ko izdzīvot Ziemassvētkos, bet visļaunākais, ka bargā saimniece bija pieprasījusi, lai viņš samaksa daļu īres, ja grib, lai viņam būtu jumts virs galvas Ziemassvētkos.

Paņēmis spieķi, viņš savās nodilušajās drānās nokāpa pa čīkstošajām kāpnēm. Iedams parasto ceļu pa pilsētu, viņš domāja. Varbūt nebūtu nemaz slikti nopirkt mazliet pulvera un kārtīgu lodi vecajai pistolei.

Jā, tik drūms viņam dažreiz viss likās; bet ar visiem saviem trūkumiem viņš nebija nekāds bezdievis, un viņam nebija pa prātam bēgt no dzīves cīņas, kāda viņu gaidīja.

Laiki varēja mainīties, jo tie patlaban bija gluži traki. Viss bija tik kluss un tukšs, un tā nu nevarēja palikt.

Atraitnei tomēr vajadzēja parādīt viņam tik daudz žēlsirdības un ļaut nodzīvot Ziemassvētkus. Bet ko viņš ēdīs pa visām šīm dienām, jo dālderus saņems tikai labu laiku pēc Ziemassvētkiem, un ar ko viņš kurinās krāsni?

Tabakas garšu viņš nebija julis jau veselu mūžību, un biķeris likās gandrīz tikpat tāls kā bērnības dienu sapnis.

Sals knieba ausīs, viņam tā ejot, acis asaroja, un lāgu lāgiem tās bija jāslauka.

Viņš tikko no jauna bija pacēlis dūraini pie acīm, kad viņu gandrīz apgāza vilkādas kažokā tērpies vīrs, kurš steidzīgi nāca no sānielas.

Viņi abi apstājās un apskatīja viens otru.

—   Hm, — kapteinis atcerējās dažas laimīgas dienas pusi cilvēka mūža atpakaļ, kad viņš bija braukājis pa lielām mājām. Šo vīru viņš pazītu uzreiz starp tūkstoš citiem. Tādu plecu nebija citiem — un galvu tā nenesa neviens, bet kapteinis raudzījās projām — sānis. Vīrs droši vien nepazina tādu nabagu kā viņš. Te pēkšņi atskanēja sauciens:

—   Klinge!

Un liels dūrainis sniedzās viņam pretim. Kapteinis spēji pacēla acis uz seju, ko apņēma vilkāda, viņu skati sastapās un arī rokas sadevās.

—    Jūs vēl pazīstat mani, vecu vīru, — kapteinis teica. Un kaunēdamies lasīja Dāga Bjerndāla acīs, ka tās jau atjautušas viņa bēdīgo likteni no viņa sagrauztās sejas un nodilušajām drānām.

—   Jā, — Dāgs atbildēja, un viņa nopietnajās acīs pavīdēja vēlīgums, — kā lai es nepazītu tik jautru draugu?

Auksts vējš svilpoja gar ausīm, Dāgs mazliet pagriezās, nostādamies tā, ka viņa platā mugura aizturēja vēju.

Viņš domāja, kas pa šo laiku bija noticis, un dažādas atmiņas modināja viņā savādas jūtas.

Šais Ziemassvētkos, kad Dorotejas jaunkundzes vieta būs tukša, viņš varbūt vēlējās, lai to ieņem kāds cits, kuram tas sagādātu prieku.

Mājās valdīja skumjš tukšums, kopš Doroteja bija mi rusi, — jā, viņš tomēr gribēja pamēģināt.

Un Dāgs jautāja, vai kapteinis esot precējies jeb vai arvien esot tāds pats vientuļš ērglis. Un, saņēmis atbildi, izteica nožēlu, ka viņam rīt no rīta ar gaismu esot jābrauc uz mājām, citādi viņš būtu uzaicinājis kapteini, lai brauc līdzi.

—   Jā, jā, — Klinge atteica, — tas tiešām būtu jauki — jā, ļoti jauki — redzēt atkal vecās, mīļās vietas .. .

—   Bet varbūt jūs uz ātru roku varētu visu nokārtot jau šodien un rīt no rīta braukt līdzi, — Dāgs ierosināja.

—   M-jā,— kapteinim šķita, ka varētu padomāt, varbūt tas nebija tik neiespējami. Jā, ja viņš tā labi apdomāja, kavēt viņu nekas nekavēja — gluži nekas.

Nākošajā rītā kamanas ar melnu zirgu priekšā smagi un plati slīdēja pa ielām no pilsētas arā, un tanīs sēdēja kapteinis Klinge, rūpīgi ievīstīts segās un ādās, Dāgam Bjerndalam līdzās.

Ta Klinge aizbrauca uz Bjerndalēm nosvētīt Ziemassvētkus, un svētku dienās Dāgs labāk apjauta, kāds bija kapteiņa grūtais liktenis un naudas lietas.

Zvaigznes dienas vakarā viņi abi omulīgi sēdēja pie pavarda priekšistabā, iebaudīdami pa glāzītei un pīpēdami pīpi, un Dāgs bija neparasti labā omā. Kapteinis turpretim bija vilcinājies dienu no dienas, bet nu šovakar viņam visādā ziņā vajadzēja runāt par prombraukšanu, un tādēļ viņa jautrība bija pagaisusi.

Beidzot viņam izdevās pasacīt, ka rit viņam būs jāpateicas par viesmīlību un jābrauc projām.

—   Hm,— Dāgs noteica,— ja tu visu citu varētu mest pie malas un man par patikšanu palikt, lai palīdzētu pie rakstu darbiem, tad mums gadi paietu mazliet omulīgāk.

Kapteinis Klinge piecēlās un raudzījās Dāgam garām, tieši ugunī. Sejā viņam bija tāda nopietnība, kādu Dāgs nekad nebija redzējis. Kapteinis reiz bija bijis visai lepns karavīrs, un nu viņam bija jāpārvait savs lepnums. Balss viņam aizrāvās, kad viņš atbildēja, pateikdamies par brīnišķīgo piedāvājumu, bet tas esot daudz par labu, lai to pieņemtu tāds svešinieks kā viņš.

Dāgs tūliņ neatbildēja. Viņš ļāva Klingem labi apdomāties, un ari viņam pašam varbūt bija nepieciešams pārlikt savādās jūtas, kas viņā uzvilnīja un noplaka pēc Dorotejas nāves un kas atkal bija modušās. Kad viņš atbildēja, balss skanēja tā, ka katrs saprata, cik nopietni bija domāti viņa vārdi.

—    Paliec man par patikšanu,— viņš teica,— jo es varu darīt ko cilu, kad man nav jāraksta grāmatās, un arī tev varbūt būs cits darbs, tu drīz sapratīsi, ka lūdzu to sevis dēļ.

Kapteinim nebija daudz izvēles iespēju. Taisnību sakot, viņam nebija nekādas izvēles, un beigās viņš apņēmās palikt — pagaidam. Tā kapteinis Klinge sāka dzīvot Bjemdālēs.

Norunai ar kapteini bija trīskārtīga vērtība. Dāgs varēja izpirkt kādu pārmetumu, ko bija izteikusi Dorotejas jaunkundze. Turklāt viņam vajadzēja cilvēka pie rakstu darbiem, un, visbeidzot, ne visām mājām bija kapteiņi. Naudas raušana

viņam jau varbūt bija kļuvusi par paradumu, pat mazliet pārsātinādama, un tādās reizēs varas kārība izpaužas dažādos veidos. Ja tev piederēja kapteinis, kaut arī mazliet panīcis, tad tā nebija nekāda mazā varas zīme.

Gadi ritēt ritēja.

Kādā pavasara dienā, kad pēc atkušņa bija uzsalis, Terēze paslīdēja uz ledus un ļoti stipri sasitās, viņa taču bija gaužām smaga. Pēc tam kājas vairs negribēja klausīt. Atbrauca ārsts no pilsētas, bet ne viņa pilieni, ne padomi līdzēja. Mugura bija savainota, un Terēzes žiglajām dienām nu bija pienācis gals. Viņa gan nogulēja uz gultas kādu laiku, bet tad gribēja celties augšā un rīkoties, taču nevarēja un nu pateicās dievam par to mirkli, kad Stīne Kruse bija atnākusi uz Bjerndālēm, jo meitenei nu vajadzēja rūpēties par Terēzi.

Jērns Visvaris uztaisīja Terēzei īpašu krēslu, ar ritenīšiem, ar to varēja mazliet pabraukāt. Un par šo izgudrojumu Terēze bija tik laimīga kā bērns. Viņa uzslavēja Jērnu ar cildinošiem vārdiem un iepriecināja ar diviem dālderiem.

Bet viņa, kas agrāk bija rosījusies rītā un vakarā un skraidījusi pa kāpnēm augšā un lejā, nu vienīgi gausi varēja pārvietoties, bet lielākoties sēdēja nekustīgi priekšistabā. Tur viņai bija pastāvīga vieta pie loga un viņa varēja vērot visus, kas gāja pāri pagalmam.

Sākumā viņa gan bija cerējusi, ka veselība atgriezīsies, bet pamazām saprata, ka tāds bija viņas liktenis.

Tas bija dieva sods, ka viņa bija domājusi tikai par laicīgām lielām, visai maz vērības piegriezdama mūžības jautājumiem. Nu viņai atlika laika pārdomām, jā, un viņa varēja pateikties, ka bija tik bargi brīdināta jau laikus.

Tā viņa domāja dienām, nedēļām un mēnešiem, bet tad domas atkal atgriezās senajās ikdienas rūpēs.

Tās atkal klīda pa virtuvi un kūti un pa citām vietām, kur viņa bija visbiežāk gājusi.

Stīnes žiglajām kājām nu bija ko noskraidīties cauru dienu — atkarībā no Terēzes iedomām.

Un nepagāja necik ilgs laiks, kad Stīne sāka skatīties uz visām Iietām ar Terēzes acīm, dzirdēt ar viņas ausim un dot Terēzes stingros rīkojumus ar Terēzes pašas strupajiem vārdiem.

Jā, Stīnes ārienē iezīmējās kaut kas vecīgi spīvs, viņa bija ļoti asredziga un ātri piesavinājās visu.

Kad darbu lielums bija apdarīts, viņai bija jāpalick pie Terēzes, kopā ar viņu, bet citādi nemaz tas nevarēja būt, jo viņai katra minūte bija aizņemta. Terēze atklāja viņai visas savas gudrības, ko savā ilgajā darba mūžā bija sakrājusi.

Sākumā gan mājiniekiem bija grūti samierināties ar dzedrajiem vārdiem, kas nāca no Stīnes jaunās mutes, bet, kad viņi redzēja, ka Slīne iemācās visas lietas un drīz vien spēj daudz vairāk nekā citi, tad arī viņas gaitas kļuva vieglākas.

Daudzas Dorotejas jaunkundzes drānas dabūja Stīne, un drīz vien viņa pilnīgi atšķīrās no visām mājas meitām un sievām kā savā rīcībā, tā apģērbā, valodā un visās citās lietās.

Tā kā viņa staigāja jaunkundzes drānās, viņu sāka saukt par Kruses jaunkundzi. Sākumā tas gan vairāk bija domāts kā izsmiekls, bet pamazām kļuva par paradumu, un beidzot visi ta dēvēja viņu.

Laiks un gadi slija pāri Bjerndāles novadam, un Bjerndālu dēlus jau varēja pieskaitīt pie pieaugušajiem.

Jaunais Dāgs lielāko tiesu laika pavadīja mežā. Tur viņš bija rudenī un ziema, ka koku ciršanas, ta vešanas laika, un vasarā viņš medīja ap ganu būdām un vēl tālāk — ļoti tālu uz rietumiem un ziemeļiem no tām, jā, pat dziļi fjellos.

Viņš, tāpat kā viņa tēvs, kļuva par bīstamāko dzīvnieku mežā, un lācim un vilkam, lūsim un alnim, lapsai un caunai viņš bija dzinies pakaļ un tos nogāzis.

Ar Tori bija iznācis citādi.

Arī viņam bija senču spēcīgais augums un staltā gaita, bet viņš bija jautrākas dabas un nodevies dzīves priekiem.

Tēvs viņu ne vienreiz vien bija brīdinājis, pārmezdams pārāk lielo aizraušanos ar sievietēm, bet pamazām tā arvien vairāk izpaudas, un drīz vien pa visiem novadiem gāja valodas, ka tā meitene vēl nav dzimusi, kas var izbēgi no viņa acu varas.

Lai gan visi to zināja un neviens nešaubījās, ka sievietes baidās no viņa, bet, kur vien viņš gāja un kādos godos parādījās, sievietes griezās ap viņu kā tauriņi ap sveces liesmu.

Viņu aizsūtīja uz pilsētu, lai viņš iemācās ko vairāk, nekā ļaudis parasti zina, jā, varbūt viņu aizsūtīja uz turieni, lai dabūtu projām no laukiem, bet pilsētā nekas nebija labāk kā mājās, un tā viņš atkal atgriezās atpakaļ.

Runāja, ka daža laba meitene esot izraudājusi acis viņa vainas dēļ gan pilsētā, gan apkārtējos novados.

XVIII

Kopš bija uztaisīts jaunais ceļš uz Bjerndāles novadu, cilvēki nebija spēruši kāju vecaja ceļā. Neviens pēc tam ar bailēm sirdī vairs nebija ne braucis, ne gājis kājām gar Jomfrūdāles aizu, bet teiksmas par aizu pamazām stāstīja aizvien vairāk, un visiem, kas vēl bija dzīvi, bija zināms vecais ceļš.

Tur, rietumos no ceļa, kā melni troļļi klinšu smailes kāpa debesīs, bet austrumos aiza grima tumsā. Klintīs brēca pūces un cita nešķīsta radiba, un gadījās, ka ledus un Ūdeņu izgrauzti akmeņi dārdēdami vēlās lejā pa nokari. Gar ceļa malu gulēja milzums lielu un mazu akmeņu, kas no mitruma un sala bija noripojuši lejā gadu tūkstošos. Koki auga uz lielajiem akmeņiem, kas itin kā mazi pauguri rēgojās visapkārt jaunajā mežā. Starp akmeņiem visur zēla puķes un zāles, bet vairak gan papardes. Čūskas, vardes, ķirzates un citi rāpuļi mudžēja ēnā starp akmeņiem, krūmos un papardēs. Rudeņos un pavasaros, un lietainās vasaras dienās sūcās, tecēja un pilēja ūdens. ..

Aizas dziļumā, austrumu pusē ceļam, nevarēja ieskatīties neviena acs. Koki un krūmi aizsedza visu, un kupli zēla visvisur puķes un dažādi augi. No aizas dienu un nakti atskanēja dažādas savadas skaņas. Daži domāja, ka tas nāk no upītes, kas tur ēnā burbuļoja, bet veci ļaudis gan labāk zināja . ..

Apkārtējos novados aiza visur tika pieminēta ar bailēm, un neviens kristīgs cilvēks vairs negribēja iet tai garām. Kādreiz vecos laikos nesaprātīgi cilvēki vakara laikā bija uzdrošinājušies iet vai braukt pa šo ceļu. Neviens viņus pēc tam vairs nebija redzējis.

Jā, veci (audis gan zināja stāstīt…

Pavestas jaunavas, kas bija padarījušas galu pašas sev vai saviem bērniem, un citi nelaimīgie, kas nebija aprakti svētītā zemē, dzīvoja Joml’rūdāles dziļumā. Tādēļ skals nevarēja aizsniegt ēnas, un tādēļ tur dziļumā mūžam kāds raudāja dienu un nakti.

Reizēm gadījās, ka visskaidrākā laikā no aizas vakaros cēlās migla, bet, ja kādam bija vērīgas acis, varēja redzēt, ka tā nebija migla, bet tur dejoja kailas jaunavas vaļējiem matiem, un no aizas atskanēja tik burvīgi saldas skaņas, ka neviens dzīvs cilvēks nespēja tām pretoties.

Kad augšā nokarē dunēja un dārdēja, dukņas un troļļi, un nomaldījušās dvēseles gāja savās rotaļās; tam, kas to dzirdēja, vajadzēja pārmest krustu.

Hovlandēs — lielajās mājās austrumu pusē Borglandes ceļam — skaņoja vijoles svētkiem.

Visi apkārtējie jaunieši tika lūgti — visi, kas vien bija dižu ļaužu.

Ari no Bjerndālēm bija attecējis zirgs. Tas bija atvedis tikai vienu viesi, un šis viesis bija Tore.

Visu acis noraudzījās viņā, lai kur viņš gāja.

Skaistāku puisi neviens nebija redzējis. Acīs dega bīstama uguns, un viss viņa augums bija pilns spēka un spara.

Šovakar tomēr lielas briesmas nedraudēja, jo še bija gaidāmi diži ļaudis.

Pat borglandieši bija solījušies nākt, un šai laikā tur bija daudz viesu. Lepni ļaudis bija sabraukuši no pilsētas, un visi viņi gribēja būt Hovlandēs.

Viņi nebrauca braukšus no Borglandes, bet atnāca kājām to īso ceļa gabaliņu, jo jauniem ļaudīm ir liels prieks iet uz svētkiem — un pēc tam no svētkiem uz mājām.

Formas tērpi spīdēja, spožie zābaki laistījās, pogas un sprādzes vizuļoja, jaunās, drošās acis mirdzēja un zobeni stirkšķēja, kad Borglandes jaunieši sanāca iekšā,— bet visiem pa priekšu, it ka visa šī krāšņuma nesta, ielidoja Elizabete fon Galla, daiļāka par visām.

Ak nē, šovakar šai spožajā sabiedrībā Tores Bjerndāla acis nebija bīstamas.

Še bija virsnieki, kuru vārdi piederēja pie cildenākajiem visā zemē,— varenu dzimtu dēli, karaļa pulku karavīri.

Kas gan tada vakarā piegrieza vērību šo novadu dēlam, jā, tumša ziemeļu mežu novada dēlam.

Kluss un stalts stāvēja Tore, rokas pār krūtīm sakrustojis, Borglandes kungiem ienākot.

Visi Hovlandēs nemiera pilni bija gaidījuši tikai viesus no Borglandes. Gaidas bija apslāpējušas ļaužu priekus un valodas.

Visi piecēlās, visu sejas pagriezās pret durvīm, viņiem ienākot.

Tikai viens stāvēja klusu, nepakustēdamies, un tas bija Tore Bjerndāls. Viņš stāvēja, muguru pret durvīm pagriezis un rokas pār krūtīm salicis — nepakustinādams ne kāju, ne roku ienācēju dēļ.

It kā pēc kopīgas norunas Borglandes jaunieši sveicināja ar atturīgu galvas mājienu un smaidu visus tos, kas bija agrāk atnākuši.

Tikai ar pašiem Hovlandes ļaudīm viņi sasveicinājās, sniegdami roku.

Tore noskatījās, kā viņi gāja garāin, pamanīja pazemīgos galvas mājienus un stāvēja, kā stāvējis.

Kāda viņam daļa gar viņiem?

Vai viņa vārds bija ticis minēts Borglandēs?

Elizabetes jaunkundzes acis bija pārslīdējušas arī viņam pāri, nu tās atgriezās vērīgas un pētošas.

Viņa droši vien pazina viņu no skata, no baznīcas brauciena bērnu dienās. Viņa zināja, kas viņš bija.

Vai Elizabetes jaunkundzes ausīs bija nonākušas valodas par Bjerndālu bagātību, čuksti par viņa acu varu un bīstamo iespaidu uz sievietēm?

Tore stāvēja, kā stāvējis, rokas pār krūtīm salicis, kad Elizabetes jaunkundze no apgaismotās zāles tuvojās priekšistabas durvīm.

Vai viņa nepaskatījās uz viņu? Un vai viņa dēļ nespēra soļus uz šo pusi?

Vai visi tie kavalieri, kurus viņa veda sev līdzi, nebija neko vērti? Jeb vai viņas griba valdīja pār visiem, izņemot viņu?

Un vai tādēļ viņš viens valdzināja viņas sirdi?

Viņa izgāja priekšistabā, bet tūliņ atkal atgriezās atpakaļ.

Viņas acis dega, kad viņa pavērās tieši uz viņu.

—         Kādēļ jūs nedejojat?— viņa teica un, atbildi nenogaidīdama, piegāja viņam cieši klāt.

—   Jūs dejosiet ar mani vienu deju?

Palocījis galvu, viņš pacēla acis, tās droši sastapās ar viņas acīm.

Pat Elizabete fon Galla manīja ļoti labi, cik bīstamas bija šīs acis.

Visi pasacītie vārdi tomēr bija dziļi patiesi.

Tāds ir likteņa ceļš.

Tore šovakar bija pārdomājis vārdus, ar kādiem tēvs viņu izvadīja no mājām, piekodinādams, lai viņš uzvedas pieklājīgi un lai nepaved neceļos dižu ļaužu meitas.

Viņam likās, it kā kāda roka viņu gribētu atturēt, lai viņš šovakar nedejo.

Viņš stāvēja, smagās domās nogrimis, un tieši tāpēc Elizabete, šī dižciltīgā spītniece, kam bija apnikuši kavalieri, ar kuriem viņa bija dejojusi dienu no dienas, katrā ziņā

gribēja dejot ar jaunekli, kas turējās atstatus no spožās svētku zāles.

Nelaimīgā Elizabete fon Galla.

Viņa bija stipra kā daudzi vīrieši un vāja kā daudzas sievietes.

Viņai bija skaists zirgs, kuru viņa mīlēja un glaudīja un kuram skūpstīja galvu. Bet citreiz sita tam ar pātagu un durstīja ar asiem piešiem, tā ka zirgs sarāvās no sāpēm.

Skaists sugas suns arī viņai bija. To viņa neapvaldīti glāstīja. Bet reizēm pēra. Suņa izmisīgā kaukšana neko nelīdzēja. Viņa sita viņu vēl vairāk.

Tāda bija Elizabete fon Galla, un visi viņu dēvēja par ]auno — tāpat kā viņas māti, bet vīrieši — par daiļo.

Viņai patika iekarot vīriešus, iekvēlināt un padarīt neprātīgus — un tad ar vienu vienīgu acu uzmetienu viņa tos sastindzināja ledū.

Tāda bija viņas slimīgā rīcība.

Vai viņa ko meklēja dzīvē? Vai viņa ko meklēja vīriešos?

Jā, to gan arī viņa darīja. Bet visi, pat karavīri — ar sprādzēm un zobenu makstīm — kļuva nevarīgi un gļēvi, kad viņa meta laipnus skatus un sacīja laipnus vārdus.

Varbūt tādēļ viņa tiecās pēc jaunekļa ar tikpat stipru gribu — vai vēl stiprāku.

Viņa tiecās pēc vīrieša, kurš izturētos kā vīrietis — arī pret viņu.

Vai tādēļ viņa, nebēdādama par citu domām, uzmeklēja viņu, kas no malas noraudzījās dejas priekā?

Vai viņa atcerējās, ko bija dzirdējusi par viņu?

Vai viņa vēlējās ielūkoties viņa bīstamajās acīs un pārbaudīt viņa gribasspēku?

Tā viņi iedejoja zālē, Elizabetes jaunkundze un Tore.

Kāpēc visu acis pavadīja viņus?

Vai tāpēc, ka viņi bija skaistāki par ciliem, vai tāpēc, ka tik stalti saderēja kopā?

Iemesli laikam bija dažādi.

Paaudžu paaudzēs Borglandu dzimta un Bjeradāli bija dzīvojuši šais novados, bet nekad neviens viņus nebija redzējis sasveicināmies. Nicināšana un naids nebija ļāvuši to darīt.

Bet nu šovakar jaunie dejoja uz šīs grīdas.

Visi bija ārkārtīgi pārsteigti, jo Elizabetes jaunkundze smaidīja un rotaļājās ar vārdiem im arī Tore smaidīja, un viņa seja kvēloja un acis dega iekārē.

Viņi nodejoja šo deju, dejoja ari ar ciliem, bet visbiežāk viens ar otru, un bieži viņi stāvēja līdzās, pārmīdami tīksminošus un priecīgus vārdus.

Bet Hovlandēs bija meita, nobriedusi un pieaugusi jaunava.

Un viņas dēļ 'I’ore bija ataicināts uz šejieni. Viņa bija sastapusi Tori jau agrāk un iedegusies mīlestībā.

Laikam tādēļ viņa tik žigli piesteidzās, kad Tore uz brīdi bija palicis viens, un tad viņš dejoja ar viņu.

Elizabetes jaunkundze gan dejoja ik deju, bet smaidīt viņa vairs nesmaidīja.

Vai viņa mirkli ar acīm nepavadīja to, kas viņai dejoja garam, un vai vaigi viņai nenobāla aiz dusmām, noraugoties uz to, ar kuru viņš dejoja?

Starpbrīžos viesus pacienāja ar ēdieniem un dzērieniem, un aizvien skaļāk un skaļāk vārdi un smiekli atskanēja zālē.

Pirms svētku beigām Elizabetes jaunkundze devās projām.

Viņa nejūtoties īsti labi, viņa teica.

Viņa lūdza kavalieri, ar ko bija dejojusi pēdējo deju, liela auguma leitnantu Ludvigu fon Margasu, pavadīt viņu uz mājām.

Droši vien viņa bija parūpējusies, lai, ārā ejot, viņa paietu garām Torem Bjerndālam.

Viņa uzsauca viņam dažus vārdus, un acīs viņai zibēja spītība un mute savilkās izsmieklā, un leitnants viņai līdzās skaļi smējās.

Tore ilgi klusēja. Tad viņš pagriezās un izgāja ārā.

Elizabete un leitnants iegriezās Borglandes alejā, kad viņi ievēroja, ka viņiem kāds ātriem soļiem steidzas pakaļ.

Viņi abi apstājās un pārsteigti raudzījās uz nācēju, tad lielais leitnants nikni nostājās starp Elizabetes jaunkundzi un Tori.

Tore gribēja runāt ar Elizabetes jaunkundzi vien, ja viņa atļautu. Viņš laikam gribēja viņai atbildēt uz viņas pēdējiem vārdiem.

Bet skaistā Elizabete jau bija pateikusi savus pēdējos vārdus, un vairāk viņa runāt negribēja.

Viņa lepni pacēla galvu, un auksta nicināšana pazibēja viņas acīs. Tad viņa devās tālāk pa ēnaino aleju.

Tad Tore gribēja viņai sekot, leitnants uzlika savu lielo roku viņam uz pleca un taisījās uzmācīgo jaunekli grūst projām.

Tad noplīkšķēja sitiens, ātrs kā zibens spēriens un tik smags kā nāve,— un Tore uzlidoja gaisā, bet leitnants visā garumā palika guļam uz rudenīgi aukstā ceļa.

Vējš locīja kokus, kaisīdams novītušās lapas Torem ceļā.

Pa aleju pusceļā starp lielceļu un Borglandi lepni kā karaliene gāja Elizabetes jaunkundze, kad Tore viņu panāca.

Viņas seja kļuva gluži balta mēness gaismā, kad viņa ievēroja, ka nācējs nebija vis lielais leitnants, bet Tore Bjerndāls, kuru viņa ar izsmējīgiem vārdiem bija ievainojusi līdz nāvei.

Pametusi skatu atpakaļ, viņa redzēja, ka leitnants bija nozudis.

—   Aiziedama jūs man pateicāties, ka esmu bijis jums jauks partneris patīkamā rotaļā,— Tore teica drebošā balsi,— un novēlējāt man rotaļāties tālāk ar muļķa sievietēm, ar kādām es parasti rotaļājoties, kā jums tas esot zināms.

Jūs aiz gara laika esat varējusi mazliet parotaļāties,— Tore piegāja viņai klāt,— bet uz atvadīšanos jūs aizmirsāt mani noskūpstīt, fon Galla jaunkundze.

Borglandes skaistās alejas vidū Tore Bjerndāls aplika roku Elizabetei fon Gallai. Viņa bija gandrīz bez atmaņas no dusmām un bailēm, un neviena skaņa nenāca pār viņas lūpām.

Lai gan viņa neļāvās, tomēr bija kā zīda lelle viņa spēcīgajās rokās, un, mēnesim zilganbāli mirdzot un rudens lapām čaukstot, Tore skūpstīja Elizabetes jaunkundzi tā, ka viņai lūpa pārplīsa un parādījās asinis.

—   Arī es pateicos par rotaļu, daiļā jaunkundz,— Tore teica, pieklājīgi palocīdamies un aiziedams.

Viņš aizgāja viņai garam — pa aleju uz Borglandes pusi. Bez virsdrānām — skaistā svētku uzvalkā, cirtām šaušalīgi plīvojot, nogriezās uz ziemeļiem, tur, kur vecais Bjerndāles ceļš gāja garām Jomfrudāles aizai.

Viņš tomēr negribēja iet atpakaļ uz Hovlandēm pēc visa tā, kas bija noticis. Zirgam jau varēja atsūtīt kādu pakaļ otrā rītā.

Elizabetes jaunkundze stāvēja klusu, nekustēdamās un spieda mežģīņu kabatlakatu pie asiņojošās mutes.

Kā tēls viņa stāvēja ceļa vidū.

Varbūt viņai neasiņoja lūpas vien?

Nežēlīga un augstprātīga viņa allaž bija gājusi visos savos ceļos, izsmiedama visu un visus. Allaž viņas griba bija likums — līdz šim brīdim.

Nu viņa bija saņēmusi sodu.

Pirmo reizi viņa bija sastapusi kādu, kas skarbi noliedza viņas gribu un izsmieklu atmaksāja ar izsmieklu.

Vai tādēļ viņa ienīda viņu?

Bet kāds steigšus nāca šurp pa aleju, un viņa pagriezās uz Borglandes pusi un mierīgi gāja tālāk.

Tas bija leitnants, kurš beidzot bija pamodies pēc briesmīgā sitiena.

—        Vai viņš jūs apvainoja?— viņš jautāja aizsmakušā, izmisušā balsī.

—        Jautājiet viņam pašam, drošais bruņiniek,— viņa atbildēja, norādīdama uz ceļu, kur bija rodamas Tores pēdas.

Pēc tam Elizabete devās tieši uz māju, uz Borglandi, bet leitnants fon Margass, zobenu izvilcis, aizgāja uz Jomfrūdāles aizas pusi.

Liesmains sārtums te parādījās, te zuda viņa apmulsušajā sejā, un mēness apspīdēja ceļu.

Vējš bija pieņēmies. Vaimanādams tas locīja alejas kokus, sagriezdams lapas kaudzēs un atkal tās izmētādams.

Kaut kur tālumā kauca suns, un ūpis brēca klinšu šķautnēs, kas nokarājās pār aizu.

Leitnants atgriezās atpakaļ. Zobenu viņš vēl arvien nesa rokā, bet mēness gaismā tas nespīdēja tik spoži.

Iegājis alejā, viņš atguvās no šaušalīgās apmātības. Izbijies viņš noraudzījās uz asiņaino asmeni un ar kreiso roku tvēra pie pieres.

Dieva dēļ, kāpēc viņš bija ļāvies šim pamudinājumam? Karaļa ierocis virsnieka rokās — pret neapbruņotu vīru?

Varonīgais fon Margass. Ļaunā Elizabete bija aptraipījusi viņa vārdu uz mūžīgiem laikiem, stājusies viņam ceļā un izpostījusi viņam dzīvi.

Kā pa sapņiem viņš nogriezās no ceļa un iedzina zobenu līdz spalam zemē. Tad viņš notīrīja zobenu un noslaucīja rokas zālē.

Bet tad no jauna palika stāvam, smagi atslējies pret alejas koku.

Tikai reizi viņš nopūtās, bet tajā jautās neizsakāmas mokas.

Te pēkšņi zeme un debess sagriezās, koks, pret kuru viņš bija atslējies, salīgojās, zeme grīļojās viņam zem kājām.

Tālumā, kur viņš bija pastrādājis savu drausmīgo darbu, it ka nodārdēja daži desmiti pērkona grāvienu, cits pakal citam,— un pēc tam kaut kas dunēdams novēlās bezgalīgi dziļi, it ka mūžībā.

Balts ka drāna, drebēdams pie visām miesām, viņš stāvēja, cīnīdamies pēc elpas.

Viņš gan burvestībām neticēja, bet, ka elles vārti šonakt bija vaļā, par to viņš bija pārliecināts.

Svētki Hovlandēs nu laikam bija beigušies, jo viņš dzirdēja cilvēku balsis atskanam no tās puses.

Tad viņš steidzīgi noslēpās koku ēnā un aizzagās uz Borglandes pusi.

Visu nakti viņš gulēja nomodā, prātodams, ko lai dara nākošajā dienā: vai lai izstāsta oberstam visu un jauj viņam visu izšķirt jeb vai lai viņš dara ko citu, velns lai sazin, ko īsti. . .

Otrā rītā viņš agri bija kājās, bāls kā nāve, drebošām rokām.

Pirmais, ko viņš sastapa, bija pats obersts.

—        Vai jūs esat dzirdējis, kas noticis pagājušajā naktī?— obersts jautāja.

Vai tad viss jau būtu nācis gaismā, Margass domāja, un mēle viņam pielipa pie aukslējām.

Bet obersts negaidīja atbildi.

—        Lielā klints raga virsotne ir mainījusi formu. Vesels klints kalns ir nogāzies Jomfrūdāles aizā. Jā, mēs to sen jau gaidījām,— viņš teica,— savādi tikai, ka tas ir nolicis rudenī. Parasti jau tas mēdz notiki pavasarī, ledum kūstot, bet klints virsotne jau visu vasaru stāvēja nošķiebusies, un nu pagājušās nakts vētrā tā būs sākusi slīdēt.

Obersts runāja vēl, un leitnants saprata, ka klints gabals bija nogāzies taisni tai vieta, kur viņam bija visizdevīgāk, un pirmo reizi pēc garās nakts viņš uzelpoja.

Bet ar to viņa mokām vēl nebija gals.

Vēlāk dienā kāds virs ar melnu zirgu iebrauca Borglandes pagalmā.

Tas bija vecais Dāgs, un pirmo reizi paaudžu paaudzēs Bjerndālu zirgs apstājās še.

Dāgs vēlējās runāt ar Elizabetes jaunkundzi un kādu leitnantu, Margasu vārdā.

Obersts pats pienāca klāt, un viņa sejā bija dzedra izteiksme.

—    Ko jūs gribat no viņiem abiem?

Viņš tikai gribot ar viņiem rnnāt, pie tam visai svarīgā lietā.

Tā bija otrā reize, kad I)āgs Bjerndāls un fon Galls sastapās.

Dāgs jautāja, vai tā esot taisnība, ka viņa dēls naktī no Hovlandēm esot aizgājis, lai panāktu viņus. Tā viņam kaimiņos esot stāstīts.

—        Jā,— Elizabetes jaunkundze atbildēja.— Viņš aizgāja pa veco ceļu uz ziemeļiem. Turp, kur šonakt nogāzās klints gabals.

Par nogruvumu vecais Dāgs jau bija dzirdējis, un piere viņam savilkās dziļās grumbās, bet citādi viņa sejā nekas nemainījās.

—        Un citu neko jūs man nevarat pastāstīt?— viņš jautāja tumšā balsī.

Nē, to viņi nevarēja.

—         Vai viņš . . . viņš nav atgriezies mājās?— Elizabetes jaunkundze jautāja, un viņas sejā it kā cīnījās prieks ar dziļam bēdām.

—    Nē,— Dāgs atteica,— viņš nav atgriezies.

Pēc tam viņš ilgi nenolaida acis no Elizabetes jaunkundzes skaistajiem, bet cietajiem vaibstiem un no leitnanta šaudīgajam acīm un drebošās rokas.

Tad Dāgs Bjerndāls paņēma zirgu un aizbrauca tālāk — pa veco ceļu uz Jomfrūdāles aizu.

Jau no tālienes oda pēc svilušiem akmeņiem. Klints gabals bija nogāzies dziļuma, aizraudams līdzi lielu tiesu ceļa.

Dāgs izkāpa un nogāja aizā tik tālu, cik vien varēja. Nekādu Tores pēdu nemanīja, bet klints gabals bija tik liels, ka varēja apslēpt piecdesmit vīru uz mūžīgiem laikiem.

Tālāk pa ceļu braukt vairs nevarēja, un viņam bija jāgriež zirgs apkārt un jābrauc atkal atpakaļ caur Borglandi.

Tur krustcelēs alejā stāvēja Elizabetes jaunkundze, kad viņš brauca atpakaļ.

—   Jūs viņu neatradāt?— viņa jautāja.

—    Nē,— viņš teica.

—        Vai nokāpāt arī aizā?—viņa jautāja, un balss viņai drebēja no bailēm, bet varbūt no prieka.

—   Jā,— Dāgs atteica un brauca tālāk.

Leitnants Margass uzzināja no Elizabetes jaunkundzes, ka nekādas pēdas nebija atrastas.

Viņa gan pamanīja, ka leitnanta izmocītajā sejā iegulst tāds kā miers, un piebilda:

—   Jus laikam nodūrāt viņu no mugurpuses?

Leitnanta seja kļuva pelnu peleka, viņš apgriežas un aizgāja.

Vai Elizabetes jaunkundze bija redzējusi viņu atgriežamies — un nosusinām zobenu — pirms nogruvuma?

Fon Margass to nekad neuzzināja. Viņš aizbrauca tai pašā dienā un nekad vairs neatgriezās Borglandē.

Bet Elizabetes jaunkundzes lūpa nedzija un nedzija.

Aukstā laikā tā sasprēgāja un asiņoja un arī citkārt asiņoja.

Vai viņa tīši neļāva vainai aizdzīt? Par piemiņu vienīgajam vīrietim, kuru viņa bija sastapusi?

Tuvu un tālu novadu Jaudis noslēpumaini purināja galvu, kad iznāca runa par Tori Bjerndālu.

Neviens nešaubījās, ka viņu bija parāvuši Jomfrūdāles mošķi. Jo kā gan viņš bija izturējies pret jaunavām, turklāt bija gājis uz aizu — mēnesnīcā.

Kas to būtu domājis, ka cilvēkam varēja būt lik traks prāts, bet tādēļ jau viss bija ņēmis tik nelaimīgu galu.

Bjerndālēs Tores nāve atstāja dziļas pēdas.

Visrimtāk to laikam uzņēma vecais Dāgs, vismaz viņš neko neizrādīja. Hamarbēju Anes vārdi bija piepildījušies. Viņš bija to gaidījis un bija tam gatavojies. Bet zēnu neapraka svētītā zemē, tas viņam likās sāpīgi.

Jauno Dāgu nelaimes gadījums bija ļoti iespaidojis, un viņš lielāko tiesu laika pavadīja mežā un kļuva grūtsirdīgs. Reti kad viņš bija mājās.

Ar Terēzi bija visļaunāk. Likās, it kā spēcīgajai sievietei būtu lūzums mugurā, un viņai acīm redzami sāka zust spēki. Ziemas beigās Kruses jaunkundze klusu, kā aizvien, iznāca priekšistabā, kur vecais Dāgs sēdēja un sarunājās ar kapteini. Viņa lūdza Dāgu, lai ienāk pie Terēzes. Viņš tūliņ piecēlās un iegāja istabā, kur Terēze sēdēja savā krēslā.

Viņa izstiepa rokas viņam pretim, ieraudzījusi viņu nākam. Viņam bija tik savāda sajūta, ka acis kļuva valgas, tuvāk pieejot.

—   Nu man laikam drīz būs jāaiziet,— Terēze teica.— Visu muguru man pārņēmis aukstums. Dzīvība manī sastingst.

Dāgs bija paņēmis krēslu un nolicis to Terēzei priekšā. Viņš saņēma viņas rokas, un galva viņai it kā piekususi un nevarīga noliecās.

-     Paldies tev, Dāg,— viņa teica,— sirsnīgs paldies tev par visām — visām tām labajām «lienam, kuras mēs abi kopā

esam piedzīvojuši. Ceru, ka visžēlīgais dievs piedos man visu, ko esmu sliktu darījusi.

Dāgs turēja viņas rokas tik saudzīgi, it kā tās būtu putna bērni. Galva viņam noliecās aizvien zemāk, it kā lūzdama zem liela smaguma, un balss aizrāvās no elsām, kad viņš atbildēja:

—   Man jau ir japateicas tev par visām tām dienām, kad tu cīnījies par mani un manējiem.

Kruses jaunkundzei laikam bija bijušas aizdomas pēdējās dienās, jo viņa bija kādu vīru aizsūtījusi uz mežu Dāgam pakaj. Un, vecajam Dāgam pēdējos vārdus izrunājot, durvis atvērās un klusu kā gars dēls ienāca iekšā un sabruka ceļos pie mātes krēsla. Viņš tā bija steidzies no meža mājās, ka sirds viņam vai plīsa. Terēze pazina viņu caur pirmo nāves miglu, kas viņai jau aizsedza acis.

—   Vai tu tas esi, manu zēn,— viņa teica, uzlikdama drebošo roku viņam uz galvas.— Dievs lai svētī tevi, ka tu esi atnācis. . .

Tie bija Terēzes Bjerndāles pēdējie vārdi. Jaunais Dāgs raudāja pirmo reizi, kopš bija pieaudzis. Ilgi viņš apraudāja savu māti. Viņam droši vien likās, ka tik daudz kas vēl būtu bijis runājams ar māti — simtiem labu vārdu, kas nekad nebija izteikti. Viņa stiprā, labsirdīgā māte bija aizgājusi uz visiem laikiem.

Tādas bēres kā Terēzei Bjerndālei šais novados vēl nebija redzētas. Lai gan pēdējos gados viņa gandrīz nekustīgi bija sēdējusi krēslā, cilvēki pastāvīgi bija nākuši pie viņas pēc padoma bēdās un nelaimēs, un viņas stiprais gars līdz pat pēdējai dienai bija pārvarējis viņas pašas ciešanas un visa novada bēdas. Visi, kam bija zirgs, brauca, bet tie, kas nevarēja piemesties klāt braucējiem, gāja kājām — mazi un lieli, veci un jauni — talo ceļu līdz baznīcai. Jā, pat no lielā tīrumu novada ļaudis nāca, pievienodamies gājienam.

Pēc tam iestājās smags klusums. Klusums apkaimē un mājās. Cilvēki staigāja klusēdami un nedroši raudzījās apkārt.

Jaunais Dāgs klejoja pa mežu, kur, tā neviens arī nezināja. Kruses jaunkundze darīja savu darbu klusu kā gars, un vecais kapteinis lēnām šķirstīja savas rēķinu grāmatas un papīra lapas.

Bet vai vecais Dāgs, kas ļāva naudas šķindām pārmākt Dorotejas jaunkundzes pēdējos sirsnīgos vārdus un atmiņas, viņš, kas apturēja savu zirgu Borglandes pagalmā un aci pret aci pašapzinīgi nostājās vecā varas vīra obersta Galla priekšā un kas nokāpa pašā Jomfrūdāles aizā, kur vēl neviens cilvēks nebija kāju spēris, vai viņš varēja pārmākt arī atmiņas par savu sievu? Vai viņš staigāja apkārt tikpat droši un brauca tikpat sparīgi, vai tikpat sparīgi izlēma cilvēku likteņus? Vīrs, kurš trīsdesmit gadus ir sirdzis ar visgrūtāk dziedināmo slimību, nevar atveseļoties viena dienā. Auksts cietgalvis, kas rūdījies veselu cilvēka mūžu un kas dzīvē nav bijis spiests tieši ar lielāko nožēlu pateikt: taisnībai jāiet savs ceļš,— pieder pie tiem daudzajiem slimajiem, kas tūkstošiem gadu ir padarījuši nelaimīgus neskaitāmus miljonus cilvēku, viņš pieder pie tiem slimajiem, kas nomirst ar savu slimību, to nepamanījuši.

Un, Terēzei Bjerndālei nomirstot, nekāds brīnums nenotika — kā pie svēto kapiem vecos laikos. Slimie neatveseļojās pēkšņi viņas nāves dienā. Bet labiem cilvēkiem ir spēks. Viņi dzīvo tālāk — savos vārdos un darbos, bet visvairāk savā mīlestībā.

Veco Dāgu, kad Terēzes vairs nebija, pārņēma kaut kas līdzīgs tām izjūtām kā toreiz jaunības gados, kad viņa brālis aizgaja tik pēkšņā nāvē. Terēze gan ilgi bija vārgusi, un viņas nāve nenāca bez brīdinājuma, bet, kurš ir kļuvis par naudas kāsi, tas nejūt pat nāves tuvošanos. Tā Terēzes nāve uzbruka viņam gandrīz pilnīgi negaidīta, un viņas nāves stundā un vēl pēc tam viņu nospieda izjūtas, kuras viņš vairs nepazina. Kaut kur dziļi viņā lauzās uz āru jūtas, kas, ejot cieto naudas ceļu, bija pamirušas.

Jā, tomēr arī Dāga soļi bija kļuvuši īsāki pēc Terēzes nāves, viņš sajuta klusumu un savādi sēroja pēc viņas. Viņš sēroja pats par savām — neīstām sērām, kas patiesībā nebija nekādas sēras. Viņš sēroja, ka nevar lāgā sēroties par tādu cilvēku kā Terēze. Kad viņš par to bija sācis domāt, notika tomēr brīnums: Dāgs pamazām sāka apzināties savu slimību.

Labu cilvēku spēku jūt ne vien dzīves laikā, bet arī pēc nāves, un Terēze dzīvoja — Dāga domās vientuļajās nakts stundās.

Otra nodaļa

XIX

Bjerndāles novadā atkal bija atnācis pavasaris. Bērzi un citi lapu koki saplauka nokalnēs, bezdelīgas gavilēja, vidžinādamas gaisā, un ziedi smaidīja un māja no pakalniem — tā pat kā katru pavasari. Nāvi viņi nelikās manām.

Jaunais Dāgs staigāja drūms, un viņu nospieda tumšas domas, bet tad acis atvērās un viņš pamanīja visu — tāpat kā agrāk. Viņš pamanīja lēpenes ceļmalas un zilo vizbuļu mirdzumu mežā, tur, kur bija nokusis sniegs, un viņa platās krūtis ieelpoja pavasara un dzīvās radības elpu, bet asinis strauji ritēja jaunajā miesā. Jo tāds ir dzīvības likums.

Vecais Klinge, kādreizējais karavīrs, bija sildījis savus reimatisma mocītos kaulus pie pavarda uguns, kas nekad neizdzisa, sildījies laidenās ādās gultā — cauru ziemu, un, kad pavasara saule zeltīja pakalnus un ceļus, viņš atlieca muguru un sāka staigal bez spieķa.

Vecais Dāgs maz bija gulējis pirmajās nedēļās pēc Terēzes nāves. Viņš, nomodā būdams, daudz bija domājis.

Viņam likās, ka laiks aizgājis ārkārtīgi ātri kopš tā brīža, kad Terēze bija atnākusi uz Bjerndālēm, līdz viņas nāvei — kaut gan pagajuši bija trīsdesmit gari gadi. Viņam šķita, ka viņš nebija pat lāga parunājis ar viņu, tik ātri bija aizgājis laiks. Jā, viņam likās, ka viņš lāgā nebija iepazinis viņu, pat līdz nāves stundai. Tad viņš kā siltu asiņu palus bija jutis strāvojam sevī mokošu kauna sajūtu, un no tās viņš netika vaļa. Tā urdīja viņu ka vainas apziņa, vainas, kuru nevarēja izpirkt — jo Terēzes vairs nebija.

Viņš, kas nekad neparādīja žēlastību saviem parādniekiem, pats bija kļuvis par parādnieku, nemaz to neapzinādamies. Kāds īsti bija viņa parāds, to viņš gan neizprata, jā, pat to viņš lāgā neizprata, vai viņš vispār bija viņas parādnieks. Tā bija tikai tāda nojauta dziļi, dziļi viņā, kur reiz bija zēlis tas, kas nesa jūtu vārdu. Tur sīkas saknītes viegli un tikko manāmi bija laidis kauns un parāds . . .

Viņš brauca uz pilsētu un viesojās lauku novados tāpat kā agrak. Bet vairak gan aiz veca paraduma, un agrāko prieku viņš laikam neizjuta, jo tas notika aizvien retāk un retāk, un tad pienāca laiks, kad Bjerndālu melnis neieradās tai dienā, kad ļaudis viņu gaidīja.

Kādā dienā Bjerndālēs ieradās vecs vīrs un lūdza Kruses jaunkundzei, lai ļauj viņam palikt. Viņa nezināja, ko lai dara, bet vecajam virām nebija kur palikt, un viņš lūdzās tik sirsnīgi, ka Kruses jaunkundzei, lai cik neticami izklausījās, cits nekas neatlika kā iet pie vecā Daga. Dāgs gan vispirms dzedri paskatījās uz viņu, bet tad vecā rēta virs deniņiem viegli noraustījās un, zobus sakodis, viņš pacēla dzelžaino seju un stīvi lūkojās viņai garām. Beidzot atskanēja atbilde:

—   Dari tā, kā bija pieņemts Terēzes laikā.

Kruses jaunkundze rīkojās gluži tāpat, kā to būtu darījusi Terēze, un vieta atradās gan vecajam vīram, gan visiem tiem, kas nāca vēlāk.

Ka Bjerndālēs, tā ielejā un apkārtējos novados ļaudis bija gluži pārsteigti.

Dāgs tagad izgāja dažreiz arī no pagalma, gan tikai dažus soļus, bet kaut kas tāds nebija noticis jau ilgus gadus. Šad tad viņš palika stāvam, rokas uz muguras salicis, plaukstas cieši sažņaudzis, galvu nokāris, it kā klausītos. Tā parasti notika, kad vējš, pūzdams no meža puses, smagi šalca pār mājām.

Kādu dienu, pavasara pusē, Kruses jaunkundze saņēma no vecā Dāga savadu rīkojumu — sagatavot ēdamo diviem vīriem un samokiet vecas drānas un aļņādas zābakus viņam un kapteinim — un neticēja savām acīm, kad otrā dienā redzēja veco Dāgu uzmetam somu plecos un aizejam saviem agrākajiem, garajiem soļiem uz meža ganibam un uz mežu — un Klingi viņam nopakaļ.

Vecajam kapteinim tas bija liels pārbaudījums, viņam bieži vajadzēja atpūsties, jo tā, kā vecais Dāgs soļoja, viņš vēl nevienu vīru nebija redzējis ejam. Ap to laiku, kad saule stāv visaugstāk pie debesim, viņi sasniedza lielu ezeru. Vecais Dāgs teica, ka tas esot Reislas ezers. Ezeram ziemeļpusē pacēlās ganu būdiņa, un no skursteņa kāpa gaiši dūmi. Viņi devās turp un iegāja iekšā. Jaunais Dāgs cepa sev zivis uz oglēm starp pavarda akmeņiem. Viņš tūliņ piecēlās un pārsteigts uzsmaidīja viņiem.

Tēvs un dēls neskatījās viens uz otru, un abu sejās bija manāms apjukums. Jā, jo tā bija savāda sastapšanās. Šķita, ka pirmo reizi sastopas vecais un jaunais mežu valdnieks. Vienas un tās pašas domas laikam viņiem abiem iešāvās prātā: cik sen viņi abi nebija tikušies mežā — kopš jaunā Dāga zēnības dienam, un pa to laiku viņš bija iekarojis mežus visā viņu plašuma.

Nu no jauna bija atnācis vecais Dāgs. Viņš savos jaunības gados še bija nevaldāmi plosījies, vairāk nekā jebkurš pirms viņa. Jaunais Dāgs stāvēja apmulsis, nesaprazdams, ko lai domā, un vecais, bargais Dāgs, daudzu, daudzu māju, mežu un cilvēku valdnieks, stāvēja, it kā pazemīgi lūgdamies, lai viņam ļauj apmesties še, viņa vecajā ganu būdā.

Jaunais Dāgs izgāja ārā. Viņam vēl kādā vietā esot zivis un rubenis, kas esot noplūcams. Pats labākais bija sākt kaut ko darit. Visi jutās vieglāk. Kapteinis apsēdās un novilka zābakus, viņš drusku bija noberzis kājas. Arī vecais Dāgs apsēdās. Galvu viņš vispirms savādi nolieca, tad acis pārsteigtas aplūkoja visu, kas atradās viņa tuvumā, un nāsis cilājās kā medīgam sunim. Viņš bija redzējis dēlu aizejam no inajas vakar pēc pusdienas un laikam bija izdomājis, ka viņš te drusku pazvejos un pakavēsies kādu dienu. Bet ko vecais Dags gribēja no jaunā? Un kādēļ viņš nabaga kapteini bija atvilcis tik tālu?

Noteikta nolūka vecajam Dāgam nebija. Viņam tikai bija ienākusi prātā doma: ja viņu jaunībā kaut kas nospieda, viņš mēdza doties uz mežu. Un pēdējā laikā viņu nospieda dažādas domas. Varbūt kaut kas viņu dzina pie dēla — viņa un Terēzes dēla. Bet kapteini viņš bija paņēmis līdzi, lai nebūtu jāpaliek vienam ar dēlu, jo viņi ar dēlu, vecais Dāgs un jaunais, bija viens otram tik sveši — kā jau cietas dabas cilvēki. Vecais Dāgs varbūt dažu labu reizi bija nodomājis, ka jauneklis kļūst arvien stiprāks un viņa zilajās acīs sāk starot spēks. Droši vien nāks laiks, kad viņam būs jāprecas, un tad pēc vecas paražas valdīs zināma vienlīdzība staip tēvu un dēlu. Šīs domas vecajam Dāgam nebija patikušas. Viņš bija kļuvis tik valdonīgs, ka nekādu vienlīdzību viņš nevarēja iedomāties un, kā viņam šķita, vēl ilgi nevarēs iedomāties.

Dāgs laikam bija izgājis ārā, lai ar savām domām mazliet paklejotu pa mežu, bet vairāk gan, lai atrastos tuvumā jaunam cilvēkam, sava paša miesai un asinīm, un lai redzētu, vai dēls drusku viņam nepalīdzēs aizmirst lielo vientulību, kādā viņš tik ilgi bija dzīvojis.

Jaunais Dāgs lūkoja pārvarēt smago sajutu. Notīrījis zivis un apviļājis mālos, viņš ātri un veikli ierausa tās ugunī un uz oglēm izcepa garā iesmā uzmaukto putnu. Viņš bija stalts kā briedis un lokans un kustīgs kā zvērs, lai ko darīja. Kapteinis atpūtās pec grūtā ceļa un ar klusām skumjām vēroja, cik daudz jaunības spara bija ik jaunā Dāga kustībā. Vecais Dāgs rakņājās pa somu, vilkdams ārā maizi un sviestu, iedauzītus sudraba un alvas kausiņus un degvīna pudeli, un

viņi visi trīs nekad neaizmirsa patīkamos brīžus, ko pavadīja kopā.

Kapteinis ēda ar pirkstiem zivis, putnu, maizi, aplaistīdams tos ar degvīnu tik bagātīgi, ka zivis lēkāja un putns spārdījās, kā viņš pēc tam teica. Dāgs kustējās tik ātri un veikli, ka ne vien paguva pasniegt viņiem zivis un putnu, tiklīdz viņi bija ko notiesājuši, bet paēda arī pats. Tēva seja pamazām kļuva taisnāka, zaudēdama pierasto šķībumu, un noskaidrojās, bet ap acu kaktiņiem savilkās grumbiņas, piešķirdamas acīm labsirdīgu izteiksmi.

Tēvs un dēls nepārmija neviena vārda. Kas viņiem bija sakāms, viņi pateica Klingem, un viņš pildīja starpnieka uzdevumu.

Kopš šīs dienas vecais Dāgs devās uz mežu īsās pastaigās. Tālu viņš negāja, tikai tā, ka varēja apsēsties un pēc iespējas tālāk redzēt un just ap sevi lielā meža spirgto elpu ar skuju smaržu, vēja šalkas ar dzīvām atmiņām no tiem laikiem, kad viņš bija jauns.

Viņš staigāja, meklēdams sevī kaut ko zudušu. Varbūt viņš domāja, ka mežā izdosies to atkal atrast. Agrāk viņš bija juties tik spēcīgs, jutis bēdas un priekus, naidu, dusmas un kaunu, un mīlestību uz savu dzimtu, mājam un ieleju. Tas viss viņā bija zudis. Cilvēciskais viņā bija zudis. Varbūt meža atmiņas viņam drusku palīdzēja, likdamas bijušo jūtu sīkajām saknītēm dzīt jaunus dzinumus paša dzīlē. Viņš jau it kā juta sevī dažus sīkus asniņus zeļam. Varbūt tajos raisīsies vairāk dzīvības un trausluma, ja viņš čakli staigās pa savu jaunības dienu dzīvības pilno zemi?

Terēze mirdama viņu mazliet bija pamodinājusi. Viņa bija sēdējusi pie tik daudziem slimniekiem savā mūžā. Pēc nāves viņa naktīs sēdēja pie sava vīra gultas.

Jau pēc pirmās pastaigas pa mežu vecā Dāga seja bija mainījusies, tā nebija vairs tik šķība, tik greiza kā pēdējos gados. Kad dēls bija mājās, varēja skaidri samanīt, ka vecais vīrs kļuva dzīvāks. Kad neviens neredzēja, viņa acis kavējās pie dēla ilgi un pēlīgi, it kā viņš tikai tagad būtu pamanījis, ka viņam ir dēls.

XX

Atnāca vasara, rudens un ziemas laiks — un atkal pavasaris un no jauna vasara — visos mežos un novados.

Borglandē vasaru sabrauca viesi. Vieni aizbrauca — un

cili atbrauca. Vasaras beigās uz Borglandi atbrauca kāds majors. Viņu sauca Barre, un viņam bija līdzi meita, Adelheides jaunkundze. Majors un Borglandes obersts bija bijuši pulka biedri un jaunība pavadījuši kopā daudz jautru dienu, bet viņu dzīves bija ritējušas pārāk dažādi. Obersts fon Galls dzīvoja bagātajā Borglandē, bet majors Barre cīnījās ar nabadzību un parādiem pilsētā.

Vasaras dienas sliecās uz rudeni, un migla sāka velties pār laukiem un ceļiem. Majoram ar meitu drīz bija jābrauc atpakaļ uz pilsētu. Bet dienas gāja, nekādas steigas viņiem nebija, majoram nekas liels nebija darāms, arī viņa meitai ne.

Adelheides jaunkundze un Elizabetes jaunkundze pastaigājās pa dārzu un pa ceļiem, bet lielas draudzenes viņas nekļuva, jo nebija visai atklātas. Elizabetes jaunkundze reiz bija pārdzīvojusi smagas bēdas. Viņa bija iemīlējusies vīrietī, bet viņš bija nomiris, pamodinājis viņā kvēlu mīlestību. Viņai viegli asiņoja mute reižu reizēm, un tad viņa noslaucīja lūpas mežģīņu kabatlakatiņā un ilgi skatījās uz asins traipiem.

Majora meitai Adelheides jaunkundzei bija bijusi mainīga dzīve. Jaunības gados viņa bija dzīvojusi uz laukiem. Tēvs toreiz bija dragūnu leitnants un vēlāk kapteinis, un, kad viņš bija mājās, Adelheide pavadīja viņu visur — kā mājās, tā ārpus mājas. Viņa iemācījās brauki un jāt kā vīrietis. Dzīvnieki bija viņas draugi, un bērni pulcējās ap viņu. Viņas tuvumā ritēja dzīve—toreiz.

Kad viņai bija desmit gadi, māte paņēma Adelheidi sev Ildzi un aizbrauca pie mātesmātes, bīskapa kundzes, un kopš ta laika Adelheide savu tēvu vairs neredzēja, kamēr nebija mirušas māte un mātesmāte — daudz gadu vēlāk. No aprautajiem vārdiem, kādus dzirdēja, viņa saprata, ka tēvs darīja kaut ko sliktu, ka tur bija iejaukta kada dāma — un mātes nauda, kuru viņš bija izšķiedis.

No burvīgās dzīves kapteiņa lauku mājās Adelheide nokļuva savas mātesmātes stingrā uzraudzībā. Mātesmāte bija izsmalcinātas, bet ļoti valdonīgas un patmīlīgas dabas sieviete, kas dzīvoja atmiņās par aizgājušo dienu krāšņumu, kad viņas dzimta piederēja pie ievērojamākajām visā zemē. Viņa bija nogrimusi tik dziļi vecās dzimtas atmiņas, ka staigāja apkārt ka senu laiku rēgs. Viņa piegrieza lielu vērību visām dzīves izpausmēm, un visi no viņas baidījās — nosvērtās uzstāšanās un nepielūdzamā, kritiskā skata dēļ. Viņām visām trim nu bija jādzīvo no viņas līdzekļiem, un tas, kam ir līdzekļi, pa lielākai daļai arī grib būt noteicējs, un Adelheide tika uzaudzināta mātesmātes garā. Viņai ik dienas iepotēja

veco laiku uzskatus par kārtu un stāvokli, un visi mātesmātes izsmalcinātie jēdzieni tika pamatīgi iedzīti viņas jaunajā galvā. Atmiņas par jautro bērnību, kādu viņa bija pavadījusi, novīta šai sastingušajā dzīvē — un laikam gan nomira.

Adelheidei arī ļoti daudz kas bija jāmācās — mūzika, rokdarbi, franču un vācu valoda, ja, pat latiņu un grieķu valoda viņai nedrīkstēja palikt sveša, kā mātesmāte domāja, viņai pašai bija daudz dažādu zināšanu no tiem laikiem, kad dižciltīgām jaunkundzēm vajadzēja prast visu. Mājā bija daudz grāmatu no bīskapa laikiem, bet Adelheidei nebija neviena brīva mirkļa, kad atcerēties bērnību un laimes dienas.

Kā māte, tā mātesmāte bija piedzīvojušas rūgtu vilšanos dzīvē, un viņas vienā laidā stastīja jaunajai meitenei, ka mīlestība un tamlīdzīgas lietas ir tikai māņi, bet māte lika viņai saprast, ka vīrieši ir lieli liekuļi*, no kuriem labāk turēties tālāk.

Kad Adelheidei bija divdesmit gadu, nomira māte, un drīz pēc tam nomira arī mātesmāte — un Adelheidei vairs nebija citas izvēles kā dzīvot pie tēva, kuru tik dziļi nicināt māte bija viņai mācījusi. Tēvs tikko bija saņēmis ziņu, ka armijai vairs nav vajadzīgs, un viņa līdzekļi un oma bija pavisam bēdīgi, kad Adelheide ieradās. Viņam droši vien nepatika arī uzņemt mājās sievieti ar vel dzedrāku dabu nekā viņa bijušajai sievai, kura pavadīja ar nosodošām, kritiskām acīm katru viņa soli. Majorā laikam bija kaut kas labs, jo, neņemot vērā neveiksmes, vecie draugi, kuru bija liels skaits, nebija no viņa novērsušies. Ja, kāds attāls radinieks visādi viņam palīdzēja, un pamazām viss sāka nokārtoties, kaut arī viņš bija atvaļināts no armijas un meita bija pārcēlusies pie viņa, vecā labā oma palēnām atgriezās.

Viņš saņēma ielūgumus uz viesībām tāpat kā agrāk, un meita pavadīja viņu. Vai nu Adelheides jaunība bija vainīga, vai viņa mazliet bija iepazinusi dzīvesprieku, bet viņa saka ļoti mainīties. Kad viņas apģērbs un matu sasukājums bija pārveidots un manieres vairs nebija tik stīvas, majoram kāda dienā lika sacīts, ka viņam ir skaista meita. Kopš tās dienas viņš uz meitu sāka noraudzīties ar cieņu — skaistumu viņš prata novērtēt. Tikai tagad viņš ievēroja, ka viņai bija mātesmātes smalkais izskats, turklāt vēl kaut kas no viņa paša jaunības dienu staltās iznesības. Nu majors Barre sāka vēl vairāk ierobežot savus izdevumus, lai meita varētu iegādāties kaut cik labākas drānas, un tad arī sākās Adelheides panākumi. Visu acis pavadīja viņu, lai kur viņa gāja, bet… ja, bija kāds ibet». Laiki bija tādi, ka naudai un

mantai bija ļoti liela nozīme, lāču nekas tāds Adelheidei nepiederēja, un vislielākā nelaime bija tā, ka viņas savādais raksturs iekala viņu it kā nepieejamības bruņās. Šī savādība un visas viņas zināšanas, tomēr visvairāk viņas aukstais, kritiskais skals atbaidīja.

Majors gan bija lolojis zināmas cerības, ka kaut kas mainīsies, bet viņš neredzēja nevienu vērtīgu partiju slarp visiem tiem pielūdzējiem, kurus viņas neparastais skaistums, par spīti visam, pulcināja ap viņu. Tā bija pagājuši gandrīz septiņi gadi, bet tieši pirms viņu aizbraukšanas uz laukiem beidzot Adelheides jaunkundzei liktenis uzsmaidīja — kāda aptieķnieka personā. Jaunība viņam gan jau sen bija aiz muguras, bet viņu uzskatīja par pārtikušu cilvēku. Starp tēvu un meitu izcēlās sadursme. Viņa negribēja ne dzirdēt par aptieķnieku — viņa vispār negribot precēties, tā viņa teica. Majors no dusmām nezināja, ko darīt, un lika viņai saprast, ka tādos laikos cilvēkam vajag rīkoties ar prātu. Jā, viņš pat aizrādīja meitai, ka viņš līdz ausīm esot parādos un drīz vairs neredzēšot nekādu izeju. Adelheide jutās dziļi satriekta, ka tēvs viņas skaistumu uzskata par eksistences līdzekli. Ar visu savu nepieejamo lepnumu viņa pa šiem gadiem pilsētā pamazām bija sākusi atskārst, ka dzīvē nepastāv tikai iesīkstējuši priekšstati un mātesmātes jēdzieni par smalkumu, jā, viņa bija sakusi izprast jauno laiku nenopietnos uzskatus par dižciltību un kārtu, un ka nekas nebija tā kā agrāk. Arī nabadzība, gan pamazām, bija atstājusi iespaidu uz viņu, bet aptieķnieku . .. Nē! Viņa spēra kāju pie zemes, kad tikai iedomājās viņu.

Tāda Adelheidei Barrei bija dzīve, kad viņa savā krāšņākajā ziedu laika — auksta un rūgtuma pilna — pastaigājās ar Elizabeti fon Gailu. Lielas draudzenes viņas gan nebija, bet par ko runāt viņām bija. Adelheide daudz bija grozījusies pilsētas sabiedrībā, un Elizabete gribēja šo to uzzināt.

Uz ceļa dažreiz viņām bija gadījies steigšus pabēgt sāņus no melniem zirgiem, kas skrēja no ziemeļiem. Zirgi bija melni kā ogle un šāvās uz priekšu ar varenu sparu, bet braucēji nekad nesveicināja. Visi citi šejienieši sveicināja Elizabetes jaunkundzi ar lielu godbijību, bet tie ar melnajiem zirgiem brauca tā, it kā zeme viņiem degtu.

Adelheide vienu otru reizi bija iejautājusies, no kurienes zirgi nāk, bet atbilde vienmēr bija ļoti īsa: no ziemeļiem. Tiešām bija grūti tikt gudram, un tāpēc viņā modās ziņkārība.

Te kādā rītā, agri vienai pa dārzu pastaigajoties, viņa saslapa brāli Lorenci. Citādi viņu nesauca. Viņš gan bija

paša obersta brālis, bet nebija tāds kā citi un reti drīkstēja rādīties viesiem.

Brālis Lorencis staigāja, galvu savādi piešķiebis, it kā pastāvīgi klausītos un smailētu ausis, vai nedraud briesmas.

Viņam bija bail no visa kā, tādēļ ļaudis viņu vēl pabiedēja, lai viņš nerādītos nekur sava plānā prātiņa deļ un arī tādēļ, ka dažreiz mēdza sarunāt dīvainības. Viņš mēdza stāstīt, ka viņam bijis daudz naudas — ka zelta, tā sudraba un papīra nauda — un ka ta viņam nozudusi, ari vēl daudz citu brīnumu viņš mēdza sarunāt.

Jā, oberstam tiešām varbūt bija savi iemesli nelaist Lorenci ļaudīs.

Arī Adelheide zināja par viņa savādībām, tādēļ nesatrūkās, ieraudzījusi viņu uz viena no dārza celiņiem.

Varbūt viņa bija izgājusi dārzā tik agri no rīta taisni tādēļ, lai sastaptu brāli Lorenci?

Varbūt tā nebija pirmā reize, kad viņa gribēja apmierināt savu ziņkārību un vēlējās, lai viņš pastāsta kaut ko, ko citi negribēja teikt.

Viņa laipni sveicināja nabadziņu un pateica dažus nenozīmīgus vārdus par to, ka ir auksts un ka drīz būs ziema.

Brālis Lorencis bez rimas mirkšķināja acis kā spožā saules gaismā un atbildēja, ka viņam Adelheide liekoties daudz skaistāka par Elizabeti — ne tikai vārda pēc —, un Elizabete ir ļauna, viņš piebilda, velns viņu reiz dzīvu paraus.

Adelheide gan viegli nodrebēja, bet tik traks viņš nemaz nelikās.

Tad viņa pazemināja balsi un pačukstēja viņam dažus laipnus vārdus, jo zināja, ka ar viņu jārunā čukstus, lai piesaistītu viņa vērību un neļautu viņam domāt par citu ko.

Viņa čukstus stāstīja, ka esot redzējusi negantus, melnus zirgus neprātīgi joņojam, un jautāja — it kā izbailēs —, no kurienes tie nākot.

Lorencis klausījās, muti iepletis, un atbildēja čukstus, it kā vislielāko noslēpumu uzticēdams, ka zirgi nākot no Bjerndālu mājām ziemeļos, no mežu novada, un, lai stāstījumu padarītu noslēpumaināku, pateica vēl kaut ko, kas viņam laikam bija stāstīts, lai viņu iebiedētu.

—   Tur dzīvo kapteinis,— viņš teica,— Klinge vārdā. Viņu tur augšā ieslēgtu — tumsā un aukstumā. Bez siltuma un gaismas. Tā Elizabete stāstīja, un viņi sola sūtīt mani tur, ja es pa naktīm skaļi runāšot savā istabiņā.

\parAdelheide bija uzzinājusi vairāk, nekā bija gaidījusi. Par kapteini Klingi viņa varēs pastāstīt tēvam, kurš visur bija meklējis veco draugu.

Tad viņa pateicās Lorencim un ļāva viņam noskūpstīt roku — jo tas bija pēdējais smalkais paradums, kas viņam vēl bija atlicis no kavaliera dienām, un lepni kā ērglis viņš aizgāja projām, galvu pacēlis.

Adelheide domāja par veco kapteini. Kādēļ viņš bija pārcēlies še uz ziemeļiem?

Ar viņu bija noticis kaut kas .slikts. Laikam viņš bija palaidies dzeršana. Ar viņu bija cieti apgājušies, pārāk cieti, tā viņas tēvs bija teicis,— jo kapteinis Klinge esot bijis krietns draugs, bet kādēļ nabaga nelaimīgais kapteinis dzīvoja ieslēgts tumšajās mājās ziemeļos?

Tiklīdz vēlāk radās izdevība, Adelheide pasauca savu tēvu sānis un pastāstīja, ko bija dzirdējusi no brāļa Lorenča.

Bet tad majors Barre iedegas.

Ja viņa vecais sirdsdraugs vēl bija dzīvs un atradās kaut kur tuvumā, pie tam ieslēgts, tad viņam tūliņ jādodas turp.

Adellieidei tikai ap pusdienas laiku radās izdevība par to ieminēties, un Borglandes obersts nevarēja izšķirties, vai ļaut majoram braukt uz ziemeļiem apmeklēt draugu. Majoram vajadzēja apsolīt Adelheidei, ka neizpaudīs to, ko viņi bija dzirdējuši no Lorenča, lai viņam nebūtu jādzird ļauni vardi. Tādēļ viņi neko neteica, ka kapteini tur ieslodzītu. Majors zinot tikai to, ka viņa draugs dzīvojot Bjerndālēs, ta viņš teica, un viņam esot viņš jāapmekiē, pirms aizbraucot uz pilsētu.

Majors neievēroja, ka oberstam seja bija kļuvusi gluži tumša, kad viņš izdzirda par braukšanu uz Bjerndālēm, bet majors palika pie sava un dabūja zirgu un ratus.

Visiem par brīnumu un Elizabetei par dusmām, arī Adelheide bija sataisījusies braukt līdzi.

Elizabete lika viņai saprast, ka nepieklājas braukt uz tādu vietu, un viņas balsī izskanēja ne vien brīdinājums, bet arī sarūgtinājums, tomēr nekas nelīdzēja.

Un tā notika, ka zirgs no lielās Borglandes otro reizi aiztecēja uz ziemeļiem pa Bjerndāles ceļu. Majors, tāpat kā visi svešinieki, apstājās Ilamarbējās un jautāja pēc Bjerndālu mājām un kapteiņa Klinges, un tad zirgs tecēja tālāk.

Nepieradušam zirgam bija grūti pa Bjerndālu aleju uzbraukt stāvajā nokalnē. Ātri braukt nevarēja, un viņiem laika

bija gana apskalīl vecos, sarepējušos kokus un apsūnojušas akmeņu vaļņus, kas bija sakrauti no stumbra līdz stumbram. Viņi piebrauca pie vārtiem, kas bija celti no tik vareniem baļķiem, kādus viņi nekad nebija redzējuši, un iebrauca pagalmā, noridātā un tīrā kā grīda, kā paklājs to sedza zaļš maurs, bet vidū kā trollis pacēlās milzīgs, trīsžuburains ozols.

Palievenī iznāca mājas vērīga acs — Kruses jaunkundze. Izdzirdējusi, ka braucēji ir no Borglandcs, viņa seju savilka savadā grimasē, bet, kad tika minēts Klingc, viņa palocīja galvu jau laipnāk. Priekštelpā aizvien bija tumšs, jo tai nebija loga, uguns pavardā meta vāju gaismu, un arā jau krēsloja. Abiem ienācējiem grūti bija kaut ko saskatīt, bet viņi ieraudzīja, ka liela auguma vīrietis pieceļas no sola, kas stāvēja pie pavarda, un tad saņēma ciešu rokas spiedienu.

Tai pašā brīdī kapteinis nāca lejā pa kāpnēm telpas dibenā, un, ta kā nācējus apspīdēja pavarda uguns, viņš ļoti labi varēja viņus saredzēt. Viņš pieturējās pie margām, tik stipri viņu bija pārsteidzis šis skats.

—   Nē, vai tiešām acis mani neviļ!— viņš iesaucās.— Mīļais, mīļais Barre, vai tu tas esi, vecais blēdi,— un skaistā Adelheides jaunkundze!

Kapteinis un majors stāvēja un raudzījās viens otra, rokās saķērušies. Majors gribēja cieši ieskatīties Klingem sejā un pārliecināties, vai viņš ir nonīcis un ieslodzījumā nobālis, bet seju viņam bija nobrūninājusi saule un vējš tāpat kā jaunībā, karavīra laikos. Tie un gan bija nieki, ka viņš dzīvo ieslodzīts. Adelheide bija atkāpusies atpakaļ pie durvīm un stāvēja tur, it kā sagatavojusies promiešanai, kad Kruses jaunkundze ienāca ar divām svecēm, kuras nolika uz pavarda malas.

Neko nelīdzēja majora un meitas apgalvojums, ka viņiem tūliņ esot jābrauc projām. Viņiem bija jānovelk virsdrānas un drusku jāapsēstas, bet istabās iet viņi negribēja, jo viņiem taču bija jābrauc projām pirms tumsas iestāšanās. Bet tas nebija tik vienkārši izdarāms — atbraukt uz Bjerndālēm un tūliņ atkal doties projām. Arī majoram Barrem tas neizdevās. Uz galda parādījās glāzes un pīpes, un tabaka.

Majors savilka uzacis un iepleta acis, iebaudījis no pirmās glazēs. Kas tas, velns, bija, ko viņš sagaršoja ar savu smalko mēli? Viņš vēlreiz iebaudīja, un ar to pietika. Kā tas bija iespējams? Tik tālu uz laukiem, ja, mežā, kur viņš tagad bija,— un dzert tik vecu un izmeklētu franču degvīnu. Iedzēris vēl vienu malku, viņš vilcinājās to norīt. Tad apbrīnā pašķielēja uz veco Dāgu, bet viņš domīgi sūca pīpi, raudzīdamies ugunī. Borglandē viesiem nekad neviens vārds netika

teikts par ziemeļu novadu un turienes ļaudīm. Tādēļ majoram nevarēja būt ne jausmas, cik daudz smalku Holderu nama pudeļu atradās šajā pagraba. Vecas tās bija jau tad, kad lika atvestas, un jaunākas tās nebija tapušas pa visiem tiem gadiem, kamēr gulēja še. Kruses jaunkundze no savas rūpīgās maizes mātes bija mācījusies tās glabāt, un nu, kad bija ieradušies viesi no tik ievērojamam mājām, viņa bija uzmeklējusi vislabākās pudeles.

Kur dzirkst glāzes, tur cilvēki jūtas nepiespiesti, un drīz pie galda sāka raisīties valodas. Majors bija pārvarējis savu pirmo pārsteigumu un, ka paradis, mundri trieca par visu ko. Arī Dāgs atsila, un vecais kapteinis jutās gluži kā septītajās debesīs.

Pie pavarda stāvēja krēsls ar augstu atzveltni un platiem roku balstiem. Apstrādājums bija rupjš, bet ar ādām un spilveniem krēsls bija apkrauts bagātīgi. Tur sēdēja Adelheides jaunkundze — patīkamā pustumsā, nost no vīriešu sabiedrības. Viņai bija ieliets salds vīns lielā glāzē, kuru viņa turēja uz krēsla paroces. Varbūt viņa garlaikojās, vai arī viņas vērīgās acis šad tad pakavējās pie kungiem? Viņa sēdēja tik savādi klusa.

Ak nē, Adelheide nebija no tām jaunkundzēm, kas garlaikojas, ja viņām nekavē laiku. Viņa jutās tik labi lielajā krēslā, gluži savrup pustumsā. Tikai vīna glāze uz krēsla paroces kvēloja pavarda gaismā. Viņa nebija nekāda smalka dzērienu pazinēja — kā tēvs, bet saprata, ka glāzē viņai bija ieliets neparasts dzēriens. Kad viņa mazliet padomāja, viņai likās, ka dārgais vīns še piederējās. Še valdīja zināms cēlums, kaut gan citāds, ne tāds, pie kāda viņa bija pieradusi. Varbūt vecais vīrs atstāja uz viņu tādu iespaidu, vai arī viņas acis varbūt pierada pie pustumsas un pamazām aizvien skaidrāk sāka saredzēt telpu. Pie vienas sienas karājās sega, veca, bet ārkārtīgi meistarīgi noausta, ar brīnišķīgiem tēliem, skaistās krāsās. Un durvis, pa kurām viņi bija ienākuši iekšā, nebija parastas. Tās bija smagas un lielas, ar brīnišķīgiem kokgriezumiem, arī apkalumi bija brīnišķīgi. Jā, še bija daudz, ko redzēt, un Adclheidei bija vērīgas acis.

Ārā bija sacēlies vējš. Viņa dzirdēja tālas šalkas, ko pavadīja smagi, skanīgi auri. Tas laikam bija mežs. Viņa klausījās un juta sevī it kā kaut ko jaunu ieplūstam — gan no šīs telpas, gan no vēju dziesmas tur ārā. Viss bija citāds, ne tāds, ko viņa jau līdz apnikai bija redzējusi. Spēks, paļāvīgs un mierpilns, nāca no visām lietām — tas bija īstāks, jā, jo dzīve še ritēja varenāk un citādi.

Pie galda glāzes nemaz nekļuva tukšas. Majoram līksmo vārdu krājums neizsīka, un vecais kapteinis klausījās stāstos, kas viņam atsauca atmiņā vecās labās dienas.

Palievenī atskanēja soļi, un āra durvis pēkšņi atvērās. Kāds vīrs notēlojās pret āra tumsu. Tad durvis aizveras — un cilvēks ar bisi rokā stāvēja iekšpusē, mirkšķinādams acis pavarda gaismā. Viņš bija savāds puisis, vietumis saplēstām drānām un izspūrušām matu cirtām. Jaunais Dāgs bija atgriezies no meža, viņš sveicināja, pagriezies pret galdu, kur viņa.tēvs vai vecais kapteinis pa vakariem mēdza sēdēt. Hei tagad pie galda sēdēja trīs viri, un viņš piegāja tiem klat un sasveicinājās, sniegdams roku. Ta viņš uzzināja, kas bija trešais vīrs, bet majoram vecais kapteinis pateica, ka pārnā cējs ir saimnieka dēls. Tika arī sacīts, ka majora meita sēd krēslā pie pavarda, un viņa paliecās mazliet uz priekšu un atturīgi palocīja galvu, un jaunais Dāgs arī palocījās.

Adelheide nekad nebija redzējusi tādu savādu skatu. Viņa sajuta bailes. Viņa gandrīz skaļi iekliedzās, bet, kad viņš sasveicinājās, viegli uzsmaidīdams vīriem, viņas domas maini jās, jo smaids bija loti jauks. Un, kad viņa tuvāk pavēroja viņu un ieraudzīja vīrišķīgos, valdonīgos vaibstus, tad ierāvās dziļāk pustumsā, lai varētu īsti labi viņu apskatīt un pati paliki neredzama.

Dāgs paņēma soliņu un, pie pavarda apsēdies, berzēja rokas un kustējās, it ka izbaudīdams pavarda siltumu. Kad viņam jautāja, vai viņš nevēlas kādu glāzīti, viņš to uzreiz iztukšoja. No pārējām glāzītēm viņš atsacījās. Vecs suns, kurš bija gulējis pie pavarda līdzās kapteinim, bija pienācis klat, priecīgi smilkstēdams un no prieka paklusām ieriedamies. Viņš apgūlās Dagam priekšā, ošņādams meža gaisu un laizīdams rokas, kas viņu glāstīja.

Adelheide tagad sēdēja tumsā. Neviens neredzēja, ka viņa savas skaistās acis nevareja atraut no jaunā Dāga. Sākumā viņu bija šausminājuši viņa izspūrušie mati un drānas. Viņa nekad nebija redzējusi, ka pie kārtīgiem cilvēkiem kāds ienāk tādā izskata, bet tad, ieraudzījusi bisi, viņa saprata, ka viņš nak tieši no meža. Svārki un bikses bija novārtīti un drusku saplēsti — vīles padilušas. Kreisais bikšu stars bija pārplēsts virs ceļa. Ap lieliem viņam bija veci, nodiluši ādas stilbtiņi, bet tie izskatījās ļoti labi. No šīm nodilušajām drānām atšķīrās krekla maliņa pie kakla. Tā bija mirdzoši balta un asi izcēlās uz brūni nodegušā kakla. Viņa pameta acis arī uz rokām un pēkšņi sarāvās. Ap kreisās rokas locītavu un augstāk ap dilbu bija apsējs, bet svārku piedurkne bija

■

uzrotīta. Apsējs gan bijis balts, bet asinis bija to notraipojušas. Viņa paskatījās uz viņa seju, kamēr viņš sēdēja, spolēdamies ar suni. Tā bija vējos norūdīta seja, kurā jaudās stipra griba, kaut kas nepazīstams un labsirdīgs. No viņa auguma strāvoja spēks, kas iedvesa bailes, un, kad viņš kustējās, viņā bija kaut kas viegls, dzīvnieciski lokans, vēl nekad neredzēts

Acis viņai atkal apstājās pie rokas locītavas, bet viņa neuzdrošinājās neko jautāt. Tad viņš atkal pateica laipnus vārdus sunim un uzsmaidīja, un smaids bija tik bērnišķīgs un neviltots, tā ka viņa saņēma drosmi.

—   Vai esat mežā ievainojis roku?—viņa jautāja.

—        Jā, jo biju gauži neveikls,— viņš atteica.— Ērglis…— viņš pēc tam klusu piebilda.

—        Ērglis?— Viņa iepleta acis. Viņa gan bija dzirdējusi un lasījusi par ērgļiem un redzējusi tos attēlos, tomēr viņai šķita, ka tie pieder pavisam citai pasaulei, atrodas kaut kur jūdzēm tālu, bet nu vīrs runāja par ērgli kā par gluži ikdienišķu lietu.

pVai jūs cīnījāties ar ērgli?— viņa uztraukta jautāja.

—        Es necīnījos,— viņš teica.— Es tikai šāvu uz viņu, un tas nokrita. Bet ievainots bija vienīgi spārns, un, kad es piegāju klāt, ērglis man ieknāba.

Un jūs tad viņu nogalinājāt?— viņa jautāja, un viņai pārskrēja drebuļi pār visu miesu.

—   Jā,— viņš atteica.

Majors bija izdzirdis pēdējos vārdus un pagriezās atpakaļ.

—   Ērgli,— viņš parvaicāja,— jūs esat redzējis ērgli?

—   Viņš to nogalinājis,— Adelheides jaunkundze atbildēja.

Tāds stāsts majoram varēja noderēt, kad viņš atgriezīsies

pilsētā.

—   Vai jūs ērgli pārnesāt mājās?— viņš dzīvi jautāja.

Ja, tas esot tepat mājās.

Nu majors gribēja redzēt ērgli un dzirdēt, ka viss bija noticis.

Bet jaunajam Dagam nekā nebija, ko stāstīt par saviem nenozīmīgajiem piedzīvojumiem, jo viss, ko viņš pieredzējis, likās tik necils un neievērojams.

Kruses jaunkundze ienāca paskatīties, vai cienasta vēl ir gana un vai kādam kaut kā netrūkst, un kapteinis, tad iečukstēja viņai ausī, ka majors gribot redzēt Dāga atnesto ērgli.

Viņa palocīja galvu un klusu izgāja āra.

Adelheides jaunkundze nevarēja novērst acu no apsēja ap Dāga locītavu.

Viņa novarēja saprast, kā tas gadījies. Viņa būtu vēlējusies mazliet sakārtot apsēju, viņa drusku bija mācījusies arī tādas lietas, bet viņa mierīgi palika sēdot tumsā.

Viss jaunais šalkoja viņā — un viņai bija tāda sajūta, it kā viņai kaut kā trūktu. Viņa alka paliesas, īstas dzīves. Jo dzīve varēja būt īsla, to viņa juta tagad.

Bet cik bezgalīgi tālu no viņas esības un aprindām bija īstā dzīve? Atmiņas par cilvēkiem, kurus viņa bija sastapusi, brāzās viņai garām — smaidošas sejas, sievietes, kas draudzīgi sačukstējās, bet mirkli vēlāk čukstēja citiem neglītas lielas par viņu pašu, un kavalieri, kas klanījās, skūpstīja roku, glaimoja un vēlāk savā slarpā zobojās par viņas ubadzes lepnumu. Jā, viņa pazina viņus visus un viņu tukšo dzīvi.

Pie āra durvīm smagi piedauzīja, un iekšā ienāca savāds radījums. Vai tas bija cilvēks, zvērs vai kads trollis, to grūti bija pateikt, bet durvis tas tomēr aiztaisīja. Tas bija Meistars. Jerns Visvaris savā laikā bija bijis meistars visās lietās, kas bija darināmas no koka, bet šis bija meistars savā nozarē, viņš prata visus darbus, kam bija kāds sakars ar ādām un dzīvniekiem. Viņam laikam bija iedots ērglis, lai viņš izdomā, ko ar to darīt, jo viņš, ja gribēja, varēja pagatavot lieliskas lietas. Kruses jaunkundze viņam bija aizsūtījusi ziņu, ka priekšistabā ir kungi, kas grib redzēt ērgli, un nu viņš stiepa to sev līdzi.

Meistars nebija liela auguma, bet ērglis bija īsts debesu valdnieks ar vareniem spārniem, kas mazajam Meistaram sitās ap kājām. Mierīgi aizčāpojis līdz istabas vidum, viņš pacēla milzu putnu aiz abiem spārniem, lai to, kā nākas, parādītu. Meistars izskatījās tik vientiesīgs, ka neviens no viņa negaidīja nekādu viltību, bet savu vārdu viņš nenesa velti. Viņš laikam bija tomēr mazliet sagatavojies ērgļa izrādīšanai. Vai viņš ērglim caur pakausi bija iedzinis knābī dzelzs tapu un nu to kodīja un kustināja? Ērglis pludurēja platajos spārnos pavarda gaismā, mežonīgā galva tam bija pacelta, un tas cirta ar briesmīgo knābi. Tāds briesmonis bija debesu valdnieks.

Tad Meistars sakļāva putnu atkal un izšļūca ārā tumsā. Jaunais Dāgs sēdēja pie pavarda, uzgriezis muguru izrādei, un sarunājās ar suni. Viņš sarauca mazliet pieri, sapratis, kas notiek, tomēr neatskatījās. Tas viņam nebija pirmais ērglis. Kamēr majors runāja par ērgļiem un valodas ritēja, Adelheide sēdēja, nekā neteikdama, un tikai raudzījās uz Dāga galvu, ko apņēma nepakļāvīgas cirtas.

Kruses jaunkundze ienāca pateikt, ka galds ir klāts, bet šie vārdi majoram un meitai tikai atgādināja, ka vakars bija aizgājis pārak ātri un ka viņiem steigšus jābrauc projām.

Pavardā uzliesmoja uguns, un sveces spoži apgaismoja Adclheidi Barri, kad viņa atvadījās pie durvīm. Jaunais Dāgs ilgi nolūkojās viņā, un pat vecais Dāgs, kas ilgus gadus bija neredzīgām acīm raudzījies uz tik daudz lietām, cieši jo cieši un ilgi bija vēries staltajā viešņā, kas bija sēdējusi pavarda tumsā.

Gads savā ritējumā sliecās pretim īsajām dienām un garajām naktīm, un atnāca ziema ar sniegu un vētrām, kas brāzās pār Bjerndāles sētām un visu novadu mājām. Ledus pārklāja ezerus un purvus, un ļaudis devās uz mežu ar cirvi un zāģi, un vakaros un rīta krēsla zili dūmi kupeja virs būdām meža klusumā. Stipri vīri gāza kokus, un zirgi savilka baļķus. Rāmi un mierīgi dzīve ritēja savā parastajā gaitā tur, kur valdīja vecais Dāgs. Un melni zirgi tecēja pa ceļiem uz pilsētu, smagi un stipri kā visus gadus.

XXI

Pulkstenis nosita, un vakars beidzās, sākās pirmā nakts stunda.

Majora Barres dzīvojamā istabā Adelheides jaunkundze viena pati sēdēja un izšuva. Rokas bija palaidušas adatu un diegu un atdusējās uz galda. Slaikā mugura viegli atbalstījās pret krēsla atzveltni, un jaunajā sievietē jautās kaut kas neparasts. Lepnais pakausis bija noliekts, nemaz nesaderēdamies ar staltumu, kāds viņai piederējās ik dienu. Mazā iešuve pie kakla izgriezuma piešķīra viņai neparastu sievišķību. Vai varbūt aiz stingrības, kādu viņa rādīja pasaules acīm, tomēr neslēpās dzestrība? Plaksti pa pusei aizsedza skaistās acis, kas sapņaini lūkojās vienā punktā.

Pēkšņi mierīgajās rokās modās dzīvība. Kā plēsīgi nagi tās savilka izšuvumu, bet acis stīvi raudzījās uz pulksteņa rādītājiem. Atkal viena diena galā. Pakausis atliecās tik lēnām, ka tas gandrīz nebija manāms, un maigais tēls pazuda. Viņa ātri piecēlās un piegāja pie spoguļa. Istabā bija patumšs, dega viena vienīga tieva svecfe, bet viņas skaistā seja un spēcīgais kakls kā mirdzošs tēls iznira no spoguļa tumšās dzīles. Zem skaistajiem uzacu lokiem klusu un droši kā

zvaigznes mirdzēja acis. Mute bija stingra, bet ar daiļu liekumu. Viņa ilgi tā stāvēja, mēmi sastapdamās pati ar sevi. . . . Atkal viena diena galā. . . viņas labākajā jaunības laikā. Noguris vaibsts atplaiksnījās ap acīm un muti, spējš kā elpas vilciens, bet lepna spītība atgriezās tai pašā brīdi.

Domas viņai kavējas tur, kur bija jau kavējušās ik brīdi dienā, ik nomoda stundu naktī pēdējās nedēļās, ja, mēnešos. Vai viņu gaidija tāds pats liktenis kā viņas māti, jā, visu sievu liktenis viņas dzimtā, kā bija pareģots? Vai viņai bija lemts apsolīto zemi ieraudzīt, bet neiemantot?

Mātes liktenis?

Dzīslās viņai iestrukloja it kā ledusauksta šalts — mātes liktenis? Jā, kādēļ gan ne? Māte bija lielā bīskapa daiļā meita, ja ne bagata, tad pārtikusi gan, tomēr. . . Viņa bija beigusi savas dienas kā nabaga virsnieka aizmirsta sieva. Ar ledainiem šermuļiem Adelheide atcerējās mātes pēdējo rokas spiedienu un pēdējos sāpīgos vārdus: dievs lai tevi svētī, mana meita, un pasargā no tāda likteņa kā manējais.

Bet kada tiesība viņai bija ticēt, ka viņai lemts labāks liktenis? Viņas māte bija pārtikusi līgava no visā zemē pazīstamas dzimtas, bet viņa pati bija tikai parādos iekrituša virsnieka meita. Tīrais izsmiekls. Kā visas viņas ģimenes sievietes, viņa netika vaļā no domām, ka viņa ir kaut kas sevišķs, skaistāka nekā citas, gudrāka, vairāk pieaugusi,— tomēr viņa staigāja apkārt, lolodama visparastākās domas kā katra muļķa sieviete. Nē, ar to vien vēl nepietika — viņa cēla muļķīgas gaisa pil is.

Viņa vienu vienigu reizi bija bijusi varenajās meža mājās un jau savā iedomīgajā dvēselē bija lolojusi šis cerības. Savu prātu viņa bija pavisam zaudējusi vienas sapņu ainas dēļ, un tā bija tik neiedomājama, ka diezin vai kāda meitene jebkad tādu redzējusi sapni. Un tomēr — kā lai viņa tiek vaļā no ši sapņa?

Kādēļ mežs bija šalcis tik vareni, kad viņa toreiz sēdēja Bjerndālu priekšistabā? Kādēļ viņa bija jutusi sevi tādu siltumu un spēku kā vēl nekad visā mūžā — toreiz, kad viņa bija sēdēj usi, vēlēdamas, kaut drīkstētu noraisīt saiti no asiņainās rokas un apkopt vātis? Kādēļ viņa skaidrāk atcerējās plašo pagalmu ar tumšo ozola ēnu nekā Borglandes pagalmu, kur bija pavadījusi tik daudz dienu? Kādēļ viņa atcerējās vismazāko nieku — uguns uzliesmošanu pavardā un baļķu čīkstēšanu, vakara vējam pieņemoties?

Spogulis pēkšņi zuda viņas acīm. Acis kļuva tik savādas. Kaut kas mikls un silts tecēja pār vaigiem. Strauji aizgriezu

sies no spoguļa, viņa atrada kabatlakatiņu. Ar apņēmīgu vilcienu asaras un domas bija aizslaucītas, un Adelheides jaunkundze pacēla galvu, atgūdama savu lepno iznesību.

Bet šovakar, kad domas tik spēcīgi šķīlās, viņa nejaudāja ilgi turēt galvu augšā. Pakauša līnija no jauna kļuva nolaidenāka — aizvien vairāk un vairāk, un galva atkal noliecās. Viss sievišķīgais, viņas sirdssiltums, tik ļoti tiecās pēc sapņa.

Viss redzētais un dzirdētais par laulības dzīves ļaunajām pusēm, par mīlestības melīgumu viņu ik dienas bija ieslēdzis kā bruņas, kas atvairīja visas siltākās domas. Auksti un mierīgi viņa bija skatījusies uz domām par mīlestību. Kavalieri un brašuļi, ko viņa atcerējās no ballēm un laivu izbraukumiem, pazibēja gar acīm. Katru laipnu cildinājumu, katru vismazāko tuvošanās mēģinājumu viņa bija uzņēmusi kā tukšu ākstību. Visi drošsirdīgie kungi, ko viņa bija sastapusi svētkos un sabiedriskās aprindās, bija tikai figūras spēlē, kurā viņa nepiedalījās.

Kad viņai bija apritējušas divdesmit vasaras, viņa bija devusi pirmo kurvīti. Viņa bija smējusies par viņu — skaļi un nežēlīgi. Tik tukši viņai bija likušies viņa nopietnie solījumi. Pēc tam bija nākuši citi. Viņu māca šausmas, to iedomājoties. Vispēdīgi bija nācis aptieķnieks, pusmūžā un piedzīvojis, bet bagāts. Viņas pašas tēvs bija teicis viņai daudz stipru vārdu un licis viņai saprast, ka dzīvē svarīgākā ir nauda — nevis sirdssapņi un lepnums. Viņš bija bijis ļoti dusmīgs, kad viņa bija ļāvusi aptieķniekam iet. Bet aptieķnieks vēlāk atkal bija nācis, viņš gaidīja, laikam cerēdams, ka nabadzība salauzīs viņas lepnumu un nolieks stalto galvu. Un tomēr viņai reiz bija jāapprecas. Krustmātes Eleonoras trūcīgo likteni viņa nevēlējās piedzīvot.

Jā, tā viņa bija domājusi un domāja vel tagad, kad prāts valdīja pār viņu, tomēr sirds, kuru viņa bija turējusi aukstumā un stingrībā ieslēgtu visu savas pieaugušas sievietes dzīvi, nu bija ietrīsējusies — tikai vienu vienīgu reizi, bet viss viņas ķermenis drebēja vēl tagad.

Tas bija noticis tovakar, kad viņa sēdēja tumsā pie pavarda krēslainajā priekšistabā. Pirmo reizi viņa tur bija izjutusi dzīves lielo varu. Viņa bija modusies vēlēšanās — kaut kur dziļi viņā — saudzīgi saņemt asiņaino locītavu. Jā, viņa bija jutusi vēlēšanos noliekt galvu labi zemu pār roku un just pavēlīgas acis pateicībā nolūkojamies. Pirmo reizi viņa bija jutusi vēlēšanos kaut ko dot, būt labai un saņemt pretim pateicību un sirsnību.

Un vēlāk, to atceroties, viņa bija sapratusi, kāpēc bija kļūdījusies, domādama par svēto vārdu — mīlestība. Viņa bija smējusies par šo vārdu, tāpēc ka tanī slēpās solījums tik daudz ko dot, kaut gan viņa zināja pati no savas un citu dzīves, ka tādas cerības atnes rūgtu vilšanos. Tam, ko viņa tagad juta, nebija nekāda sakara ar cerībām daudz saņemt. Ja, vai viņa gan varēja cerēt sagaidīt kādu sirsnību no jaunekļa ar tik cietu seju, kāda viņam bija pie pavarda? Jā, viņa juta neizsīkstošu vēlēšanos dot, būt labai. Un tā laikam bija mīlestība.

Tā Adelheide Barre bija domājusi, turklāt varbūt viņai bija licies, ka arī šai ziņā viņa ir labāka nekā citi, ka viņai ir saprātīgāki uzskati. Bet viņa varbūt bija aizmirsusi pali sev pajautat, kas viņā bija pamodinājis šo tieksmi dot. Vai viņa negribēja redzēt pateicību visvaldonīgākajās acis, kādas viņa jebkad bija redzējusi? Un vai viņa nebija redzejusi smaidu kā zeltainu atblāzmu kadā seja — visgaišāko smaidu, kādu jebkad viņa bija redzējusi, taisni tāpēc, ka smaids bija atblāzmojis šai cietajā sejā? Vai viņa nevēlējās, lai šis smaids būtu veltīts viņai reiz, ja, daudzreiz? Un vai viņa nebija redzējusi divas stipras rokas rotaļājamies ar suni un dzirdējusi sunim teiktus mīlināmos vārdus, un redzējusi, kādas uzticīgas jutās tad pavīd jaunā vīrieša acīs?

Nabaga Adelheide Barre. Tā cilvēka brālis, kuru viņa bija salikusi, bija padarījis bezspēcīgas daudzas sievietes, bet šis jauneklis bija vēl bīstamāks, jo viņam bija vēl vīrišķīgāka āriene, turklāt viņš bija pievilcīgs ar savu godīgumu, kāds brālim nebija piemitis.

Adelheide domāja un cīnījās, tāpat kā daudzas cilas sievietes, lūkodama izprast sevi. Daudz atmiņu viņai bija par to vakaru. Viņas mātesmāte savā laikā par visnepiedodamāko bija uzskatījusi to, ka ļaudis neģērbās glīti un kārtīgi, atbilstoši savam stāvoklim un mantiskajai izcelsmei. Vienaldzība šais lielās bija lielākais netikums. Un Adelheide pati aizvien bija dzīvojusi saskaņā ar šiem vārdiem, pēdējos nabadzības gados dienu un nakti pūlēdamās sakopt savas un tēva drānas tā, lai tās nevarētu nopaļāt. Kad viņa Bjcrndālēs sēdēja pie pavarda, saimnieka dēls bija iebrāzies, iztraucēdams mājas mieru, ar saplēstām drānām mugurā un nesasukātiem matiem — pretēji ieskatiem, kādi viņai bija bijuši līdz tai dienai, un tomēr viņai šķita, ka taisni šai vīrietī viņa atradusi cilvēcīgas vērtības, kas bija atmodinājušas viņas sirdi. Viņa ilgi bija brīnījusies par to savās domās un pēdīgi sapratusi, ka viņš bija tikpat īsts, cik citi bija neīsti,— viņš

tātad bija tāds, kādiem cilvēkiem, pēc viņas domām, vajadzēja būt. Adelheides jaunkundzei bija sava nojauta.

Bieži viņa bija dzirdējusi sakām, ka viņa ir īsta savas mātes dzimtas sieviete, un, kad to dzirdēja, viņa zināja, ko ļaudis čukstēja pēc tam. Par šīm sievietēm tika stāstīts, ka viņas visas esot bijušas skaistas, slaidas un staltas — gudru pratu un loti spējīgas visās lietās, bet viņu sirdis esot aukstas, viņu lepnums nesaliecams, un visas viņas esot padarījušas nelaimīgus savus vīrus.

Tas viss viņu sadrebināja. Viņa ļoti labi atcerējās arī kādus reiz no krustmātes Eleonoras dzirdētus vārdus. Krustmāte bija teikusi, ka viņu dzimtas sievietes gan esot lepnas, bet sirdis gan viņām neesot aukstas, un tad bija nākuši baigie vārdi, kurus Adelheide ar smagu sirdi taisni tagad bija atcerējusies. Viņu lepnums esot sirds lepnums, krustmāte bija teikusi. Viņas tādēļ varot iemīlēties tikai vienu reizi un šo mīlestību nekad nevarot aizmirst. Ja viņas pēc tam izejot pie cita vīra, viņas nekad nevarot to iemīlēt, un no tā ceļoties visa nelaime. Tādēļ krustmāte Eleonora neesot apprecējusies, tā viņa pati bija teikusi,— un ari Adelheidei to nevajagot darīt. Jo viņām liktenis nav lēmis dabūt par viru to, kuru viņas iemīlējušas. Laikam kada viņu dzimtā esot tik smagi nogrēkojusies pret dievu, ka dievs viņām uz mūžīgiem laikiem uzlicis šo sodu, tā krustmāte bija domājusi.

Adelheide smagi bija atspiedusi galvu rokā. Tatad ari viņai liktenis lēmis ieraudzīt vienu un iemīlēties viņā, bet nekad viņu neiegūt. Liktenis tikai tādēļ bija aizvedis viņu uz Bjerndālēm vienu vienigu reizi, lai viņa tur iemantotu savas sirdssāpes.

Tā tas bija noticis ari ar viņu. Un kādēļ gan lai viņu, pirmo no dzimtas sievietēm, ar visu viņas nabadzību nebūtu piemeklējis lāsts? Citas sievietes dzimtā, kā viņa bija dzirdējusi, nebija pacēlušas acu augstāk, ka sievietei pienāktos. Bet viņa pati? Vai tad viņa savas acis bija pacēlusi tik augstu? Zemnieks, sabiedrībā tie trīs mēles, un šausmās pacelsies rokas, kas metīs krusta zīmi,— bet klusībā viņi priecāsies, ka viņa tik zemu ir kritusi.

Nu tu melo, Adelheid!

Vārdi istabā atskanēja tik skaļi un asi, ka viņa satrūkās. Tie bija nākuši no viņas pašas mutes. Sava godīguma vedināta, viņa bija dabūjusi tos pār lūpām. Viņa izslējās un apskatījās apkārt, it kā nebūtu vairs viena.

Jā, viņa atkārtoja klusāk: tu melo. Aiz visām savām domam tu kaut ko slēp. Tu izliecies, it kā visas tavas domas

grozītos tikai ap mīlestību un likteni, un tu noklusē pilnīgi šīs pasaules bagātību.

Tu izliecies, it kā tu dzīvotu savas mātesmātes laikā, un liekuļo, ka tavas aprindas ar īgnumu minēs vārdu zemnieks, ja no tā, par ko tu domā, kaut kas iznāktu.

Nē, mana dārgā Adelheid!

Viņa atkal runāja skaļi. Likās, it kā būtu atskanējusi viņas mātesmātes balss, un viņas rokas nemierīgi sažņaudza izšuvumu. Tu zini ļoti labi, ka laiki ir grozījušies un ka tavās aprindās daudzās mājās novaidas par nabadzību, un tu zini, ka dižciltībai un kārtai vairs nav agrākās nozīmes. Tu zini ļoti labi, ka daudzas no augstdzimušajām jaunkundzēm teiktos laimīgas, ja varētu vīt ligzdu kādā vecā lauku mājā.

Un tu zini pēc savām nojautām, kādas tev radās Borglandc, kā ari pēc tā, ko tavs tēvs vēlāk bija dzirdējis pilsētā, ka Bjerndāles ir varenas mājas. Varbūt tu patiesībā lolo tikai savu lepnuma un bagātības sapni?

Tu novēli visiem tiem, kas, pēc tavām domām, ir apskauduši tevi, piedzīvot to dienu, kad tava nabadzība būs vērtusies labklajībā. Tu novēli viņiem to smago laiku, kad tu sēdēsi drošā pajumtē un grūtie laiki, kurus visi tagad jūt, piemeklēs mūsu zemi un ari viņus. Viņa piecēlās svinīgi kā baznīcā un salika rokas, tās cieši sažņaugdama, un vārdi, kurus viņa čukstēja, bija vērsti uz dievu.

—   Es zinu, ka esmu augstu pacēlusi savas acis. Es zinu, ka Bjerndāles ir vienas no varenākajām mājām mūsu zemē, bet ne es ko zināju, ne man bija kādas domas par šīm lietām, kad man radās vēlēšanās būt par kaut ko šim jaunajam vīrietim. Dievs debesīs, tu zini, ka tā ir taisnība. Uzliec man pārbaudījumus, palīdzi man atsvabināties no visa tā, kas mani dara ļaunu un mazisku! Ļauj man viņu atkal redzēt, ļauj man viņam piederēt. Ļauj man parādīt, ka gribu būt viņa sieva ļaunās un labās dienās, lai notiktu kas notikdams, un sodi mani, ja to neturu. ..

Viņa bija atkritusi krēslā ar seju uz izšuvuma. Rokas krampjaini izstieptas pār galdu. Un viņa čukstēja vēl cilus vārdus, karstas, dedzīgas lūgšanas. ..

Skaistā, godīgā Adelheide—viņa bija iemigusi uz galda dzīvojamā istabā, un visa viņas staltā stāja — pagalam.

Bet pulkstenis, kas reiz bija pārvests no Anglijas, tikšķēja un skaitīja laiku, bet iiz plāksnes bija tikai divi vārdi: Memenlo mori, latīņu valodā, baznīcas valodā, un nozīmēja kaut ko tamlīdzīgu, ka cilvēkam jāatceras nāve, bet Adelheidci šie vārdi

vienmēr bija nozīmējuši: esi godīgs,— jo uz to viņa nekad nebija jāpamudina, viņai tādēļ tas bija bargākais bauslis, kas viņas domās saistījās ar nāvi. Un pulkstenis gāja un gāja, sizdams savus sitienus ik pusstundu.

Pulkstenis tikko bija nositis divi, kad ārdurvis nožvadzēja atslēga un majors Barre ienāca iekšā. Viņš bija pavadījis laiku patīkamā sabiedrībā ar labiem draugiem un bija drusku iedzēris. Durvju sargs bija sveicinājis viņu augstākā mērā goddevīgi, un viss bija pasaulē tā, kā tam vajadzēja būt, izņemot to, ka viņš bija redzējis gaismu savā logā, un tā bija tik neparasta lieta, ka likās nozīmējam nelaimi.

Viņš bija nācis, dungodāms vienu no jaukākajām vācu zemes dziesmiņām no tiem laikiem, kad tur bija karojis, un tad viņš bija ieraudzījis gaismu — turklāt dzīvojamā istabā, kur stāvēja viņa paša gulta. Ja tas vēl būtu bijis Adelheides istabā. Viņa jau pēdējā laikā bija kļuvusi pavisam savāda.

Viņš uzmanīgi atvēra durvis un aiztaisīja tās bez pārlieku liela trokšņa. A-ā, viņa bija iemigusi pie šuvekļa. Tad jau laikam būs nākusi pie prata aptieļķnieka lietā un steidz tagad šūt.

Majors viegli visu vērta uz labo pusi. Viņš nebija nekāds smalks dvēseļu pazinējs, bet viņa stiprā puse bija tā, ka viņš daudz neuztraucās par cilvēku vājībām un drīz ikvienā atklaja kaut ko, par ko varēja priecāties. Varbūt viņam arī bija iemesls priecāties par citiem, jo pats ar sevi viņš nebija visai apmierināts. Ziemassvētki bija jau turpat pie durvīm, bet naudas bija nožēlojami maz un laiki grūti. Neviens vienīgs no viņa daudzajiem draugiem nebija atrakstījis, ka viņš šogad būtu gaidīts viesis Ziemassvētkos. Majoram bija bail no šiem Ziemassvētkiem. Adelheide bija tik nelabā omā, un tad nu pavadi nabadzībā un vientulībā visas svētku dienas.

Viņš uzmeta ilgu skatu meitai un juta varbūt žēlumu pret viņu — bet tādas jūtas drīz pameta majoru.

Viņam bija atsūtīta vēstule. Viņš bieži saņēma vēstules, jo veica dažādus uzdevumus virsniekiem, kuri dzīvoja uz laukiem, un tāda veida mazliet nopelnīja. Viņš atplēsa vēstuli, bet kļuva domīgs, to izlasījis.

—   Adelheid,— viņš iesaucās pienācīgi stiprā balsī. Viņa uztrūkās un apmulsusi raudzījās apkārt, uzmezdama acis pulksteņa ciparnīcai. Tā rādīja gandrīz pustris. Kā īsta sieviete viņa negaidīja tēva nosodošos vārdus, ka viņa aizmigusi, veltīgi ļaudama degt ugunij. Viņa pirmā sāka runāt:

—   Vai tu pārnāc tik vēlu?

—   Balss ir meitas, bet vārdi mātes,— majors atbildēja labā omā.

Adelheide pārvilka ar roku pār acīm un raudzījās viņa pašapmierinātajā sejā. Viņa tikko bija sapņojusi, ka runā ar tēvu un saka viņam, ka viņi varētu aizbraukt uz Borglandi pa Ziemassvētkiem, jo vasarā jau vairākas reizes tikpat kā bija uzaicināti. Ja viņi arī bija lūgti tikai aiz pieklājības, tomēr lūgti bija, un, tā kā citur nebija kur braukt, tad viņi varēja braukt uz Borglandi. Un nu, ieraugot tēva mundro seju, viņai Šķita, ka viņa gluži labi var par to ieminēties arī tūliņ. Majors svarīgi nokāsējās un teica, ka viņš esot saņēmis vēstuli.

—   Jā,— Adelheide atteica,— to es jau zinu.

—    Bet vai tu vari uzminēt,— viņš teica,— no kā tā ir?

Viņa tūliņ saprata, ka tā nevar but parasta dienesta vēstule,

ja viņš to tā uzsvēra. Viņa domās pārskaitīja visus, kas varēja atsūtīt vēstuli, bet nevienu nevarēja nosaukt.

—   Nē,— viņa atbildēja, bet tai pašā acumirklī viņai iešāvās prātā kāda doma un viņu pārņēma ledains aukstums.

—   Vai tā ir. . . vai tā ir. . . no.. . Borglandes?— viņa izdvesa.

—   Diezgan labi minēts,— majors atbildēja.

Adelheide aizvēra acis, un viņai ienāca prātā debesis. Vai viņa šovakar nebija to lūgusi dievam? Vai nebija /rī, ka lūgšanas, kas nāca no sirds, tika uzklausītas? Bet viņa tūliņ atmeta šīs domas, jo majors ar viltīgu smaidu sejā teica, ka viņai jāminot vēlreiz. Nē, Adelheidei nebija vairāk vietu, ko minēt. Galva gurdi noslīga, viņai bija neizsakāmi vienaldzīgi, no kurienes bija vēstule, ja tā nenaca no Borglandes. Majors laikam gan nesaprata pēkšņo pārmaiņu — visdzīvākā interese bija zudusi un atzēlusi visdrūmākā vienaldziba. Bet, kad viņš tā labi apdomāja, viņai varbūt tas nebija tik svarīgi kā viņam. Jā, varbūt viņa pat negribēja par to dzirdēt, un ko tad viņš lai dara, ja viņa gluži vienkārši pateiks nē?

Viņš nolieca galvu, un roka ar vēstuli gurdi noslīdēja lejup. Būtu nu viņa izteikusi vārdos savu ļaunumu, lai viņš varētu bargi pateikt, ka viņš grib braukt un ar to pietiek. Daudzo glāžu reibums un pīpju dūmi sagrīļināja majoru. Viņš gan vairs skaidri neredzēja, bet viņam likās, it kā staltā dāma Adelheide būtu pārvērtusies ēnā.

—   Hm,— viņš teica,— pulkstenis ir jau pustris, un, ja tu negribi minēt, tad man tev būs jāpasaka. Vēstule nav ne no viena cita kā no vecā Klinges.

Majors raudzījās vēstulē, mēģinādams saskatīt rindiņas, kuras meklēja, tādējādi slēpdams savu šausmīgo izskatu.

Adelheide pēkšņi bija pilnīgi pārmainījusies. No ēnas viņa bija pārvērtusies lauvu mātē. Nekā nedomādama, aizmirsusi

jebkādu apdomību, viņa strauji saliecās uz priekšu, ar abām rokam krampjaini ieķerdamās krēsla paroces.

—   No Klinges?— viņa čukstēja.

—   Jā,— majors atteica, cieši raudzīdamies vēstulē.— Zinu gan, ka tu jutīsies vīlusies, bet tev vajadzēs padoties. Viņš ir man vecs draugs un pulka biedrs, un nekādas izvēles mums nav šais Ziemassvētkos. Grūti laiki, maz naudas, bēdīga dzīve. Mēs tādēļ varam tikai pateikties viņam.

Adelheide bija paguvusi saņemties, un, nevienu vārdu un nevienu skaņu neizdvesusi, viņa atkal bija atslīgusi krēslā. Galva bija stalti pacelta kā aizvien, bet rokas viņa bija tik cieši sažņaugusi kopā, ka kauliņi bija gluži balti.

Majors skaļi nolasīja viņai vēstuli. Tas bija ielūgums atbraukt uz Bjerndālēm pa Ziemassvētkiem. Beigās bija rakstīts, kā viņiem jāiedala brauciens, lai viņi aukstumā vislabak tiktu uz priekšu. Viņi varētu gan arī dabūt zirgu no Bjerndālēm, bet tad būtu jāiztur ilgie un garlaicīgie pūtināmie laiki uz ceja, tādēļ labāk būtu, ja viņi ņemtu zirgus no vienas iebraucamās vietas līdz otrai, bet pēdējā vietā viņus gaidītu Bjerndālu zirgs. Atbildi viņi varot nolikt Holderu namā, tad to nākošajā reizē Bjerndālu ļaudis paņemtu.

Adelheide vēl nemaz nebija sākusi gatavoties Ziemassvētkiem, iekams pienāca Klinges vēstule. Un tādēļ laikam tik daudz bija jamazgā, jāpāršuj, jālabo un jāgludina — gan majora stipri apnēsātās drānas, gan viņas pašas apģērbi. Bet visi darbi, pie kuriem viņa agrāk bija baidījusies ķerties klāt, veicās ārkārtīgi viegli, un šīs priekšsvētku dienas aizritēja satraukumā, sirds trīsās un laimes reibā — kā viņas skaistākajos bērnības gados.

Toreiz zirga zvārguļiem bija tik priecīga skaņa, kad tic šķindēja, braucot uz Ziemassvētku godu, un Adelheidei tie nekad nebija tā skanējuši kā lai rītā, kad zirgs spēra pirmos soļus garajā ceļā uz Bjerndālēm.

XXII

Bjerndālēs bija nakts, nakts pirms Ziemassvētkiem.

Kruses jaunkundze klusu aiztaisīja virtuves durvis. Beidzot viņa varēja atvilkt elpu. Viņai nebija neviena brīva brītiņa visu pēdējo mēnesi. Ziemassvētku darbus Bjerndālēs nevarēja paveikt ikdienišķs cilvēks, un Kruses jaunkundze patei

cās savam radītājam, ka viņa nebija ikdienišķs cilvēks. Citi bija paguruši un iemiguši pēdējos vakaros, bet saviem spēkiem viņa nezināja robežu. Nakti un dienu, svētdienās un darbdienās viņa bija kājās. Visiem viņas vajadzēja, par visiem un visu viņai vajadzēja zināt un visu vadīt. Viņa valdīja virtuvē un pagrabā, klēti un klitī.

Viņa devās uz priekšistabu un, lukturi pacēlusi, uzmanīgi apskatīja visu. Viss bija sakopts un izslaucīts, rīt vajadzēja vēl izkaisīt grīdu ar paegļiem. Tie smaržoja tik svaigi. Viņa drusku parušināja pavardā, lai redzētu, vai ogles gail zem pelniem. Tad viņa no jauna pacēla lukturi un uzmanīgi uzkāpa pa kāpnēm augšā.

Ziemassvētku darbi šogad bija prasījuši daudz pūļu — tāpat kā ik gadus. Visam vajadzēja būt tā kā Terēzes un Hamarbēju Anes laikā. Arī Kruses jaunkundze bija dzirdējusi, kas Ane tāda bija. Viņas vārds bija dzīvs mājās un apkaimē. Nu darbi bija padarīti — arī šogad. Šis tas gan vēl bija darāms rītdien, bet tad nāks Ziemassvētku vakars un atliks vairs tikai izkurināt pirti un nomazgāties, un viens otrs darbiņš.

Viņa jutās nogurusi, kāpdama pa trepēm augšā, kaut gan klusībā bija ļoti apmierināta. Viss šogad bija izdevies tā, kā tam vajadzēja būt, pat iesala diedzēšana bija izdevusies reti labi. Jā, pat asiņu desa un galvas siers bija iznācis tik ciets un gards, ka to varēja griezt ka sieru, cepumus bija prieks apskatīt un nogaršot, un plāšu maize bija iznākusi tik plāna un trausla kā lapa, bet tas bija grūtākais darbs. Nu, viņa jau ari no sākuma līdz pat beigām nebija izlaidusi no acīm cepēju Martu, lai viņa neiesnaužas kā pagājušajā gadā.

Jā, likās, ka šogad Ziemassvētki būs sevišķi. Viņa neies gulēt, kamēr nebūs pateikusies dievam par visu labu, ko viņš bija darījis, lai cik nogurusi viņa būs. Viņš laikam bija darījis tik daudz laba tādēļ, ka zināja, kādi ciemiņi gaidāmi. Kruses jaunkundzei par gaidāmiem viesiem bija pašai savas domas.

Daudz smalku ļaužu viņa bija redzējusi savā laikā, bet tādu kā šī majora meita vēl nekad. Liktenis laikam bija lēmis tik neparasti skaistai un smalkai dāmai iemaldīties šeit nabaga kapteiņa dēļ. Un nu jaunkundze atbrauks atkal. Par šo lielu Kruses jaunkundzei bija pašai savas domas. Dāgs jau sen bija tais gados, kad vajadzēja precēties, un Kruses jaunkundzes acīs priekš viņa neviena nebija par labu.

Jā, tak jau laikam viņi atbrauks, majors ar meitu? Viņi tikai tā pa pusei bija solījušies savā atbildes vēstulē. Kaptei

nis domāja, ka viņi tomēr atbraukšot, bet pilnīgi pārliecināts nebija ari viņš.

Brr, viņa nodrebinājās, iedomādamās, cik bēdīgi būs Ziemassvētki bez viesiem. Kapteinis staigās gremzdamies, ka nav pat pagādājis dažus viesus mājās, vecajam Dagam taču patika spēlēt kārtis pa vakariem, un viņam arī pietrūks majora. Jā, ja viņa tā labi apdomāja, tad arī viņai pašai viss Ziemassvētku svinīgums bija cieši saistīts ar Barres jaunkundzi. Ja viņas nebūs, puse no prieka par to, ka viss bija tik labi izdevies, būs pagalam.

Kruses jaunkundzei gan arī bija ienācis prātā, ka jaunkundzes ierašanās Bjerndālēs varētu darīt galu viņas pašas lielajām dienām. Viņa bija apskatījusi jaunkundzi pēdējo reizi un ievērojusi, kā viņa nes galvu, bet ar cilvēkiem, kas tā tur galvu, nevarēja jokot.

Bet no Dorotejas jaunkundzes viņa bija mācījusies, ka cilvēkam nevajag domāt par sevi. Lai dievs svētī viņas piemiņu. Bet grūti bija dzīvot pēc Dorotejas priekšrakstiem. Jo ari viņa, Kruses jaunkundze, bija cilvēks, ja arī neviens par to nedomāja. Viņai bija arī sava mīlestība. Jā, lai dievs piedod, viņai bija pat veselas divas mīlestības. Tā viena bija Bjerndālcs, kur viņa bija Kruses jaunkundze, un tā nebija nieka lieta, pēc tam kad vecais Dāgs bija nodevis viņas zināšanai visu, kas bija mājās, jo to viņš bija darījis. Tas viņai bija liels gods, un viņas valodīgā mate un dzērājs tēvs lielajā tīrumu novadā nemēdza par to klusēt, kad atradās ļaudīs, jo arī viņu dzīve tādējādi ieguva zināmu spožumu. Otra Kruses jaunkundzes mīlestība bija jaunais Dāgs. Nekad viņš nebija viņai teicis mīļus vārdus, ne arī kā citādi modinājis viņa mīlestību, bet par šo vai to viņš dažreiz mēdza pateikties, un ar to Kruses jaunkundzei pietika. Viņš pastāvīgi naca pie viņas pēc ceļamaizes, pirms devās uz mežu, vai pēc tīriem krekliem, jo tos viņam bieži vajadzēja. O, ja vien viņš būtu zinājis, ar kādu bezgalīgu pacietību bija šūtas smalkās vīlītes viņa kreklos un cik čakli viņa veļa grozīta saulē. Abas Kruses jaunkundzes mīlestības varēja atvilt Bari ■es jaunkundze. Grūti bija dzīvot pēc Dorotejas jaunkundzes baušļiem, grūti mīlēt savu tuvāko.

Kruses jaunkundze bija uzkāpusi augšā gaitenī un jau tuvojās savam kambarim. Tur viņa apstājās, domās nogrimusi, un tad pēkšņi apgriezās un aizgāja pa gaiteni atpakaļ līdz Dorotejas jaunkundzes kambara durvīm. Viņa iegaja iekšā un aiztaisīja durvis. Jau daudzas reizes šinīs dienās viņa bija istabu apskatījusi, bet nu vēlreiz gribēja tur visu

rūpīgi pārbaudīt, kamēr vēl bija laiks. Ja no šī apciemojuma tiešām reiz iznāktu tas, ko viņi domāja, tad nekaitēja parūpēties par jaunkundzi. Viņa uzmanīgi apskatījās visapkārt. Kambaris nebija liels, bet viesistabas jaunajā mājā nebija omulīgas, kā Kruses jaunkundzei likās, tādēļ viņa bija izvēlējusies jaunkundzes kambari. Tā bija visjaukākā istaba pasaulē, jo tur bija dzīvojusi Dorotejas jaunkundze. Kruses jaunkundze bija viņai daudz pateicības parādā. Tik labu dvēseli laikam neviens nebija saslapis. Nomirdama viņa bija atstājusi vēstuli, ka Kristīnei Krusei pienākas viņas pulkstenis, vistīrākā zelta un tik smalks, ka likās esam svētums visiem, kas to redzēja, tas bija atvests no Holandes.

Kruses jaunkundze pārlaida acis par kambari. Jā, še viss bija kārtībā.

Gulta bija saklāta, lai segās nebūtu kroku. Tā bija tik tīra ka debesu valstība. Baldahīna sānus rotāja smalkas koka figūras, pīlārus un jumtu — smalki ziedi, un vijas bija lepnākas nekā baznīcā. Aizkars, kas tagad bija aizvilkts gultai priekšā, bija austs šepat mājās, un Dorotejas jaunkundze pati bija tamborējusi mežģīnes un izšuvusi volānus. Gultas spilvenos un pēļos bija gāgu dūnas, tik mīkstas un vieglas kā gaiss, bet spilvendrānas un palagi bija no mirdzoši balta lina — tas bija audzis, izstrādāts, savērpts un izausts šepat mājās — un izbalināts saulē Bjerndāles nokalnēs. Pie gultas bija paklāta lūša āda. Mīkstāku un siltāku paklāju kājām nemaz nevarēja iedomāties.

Pie sienām bija skatu kartes un sīkas lietiņas, bet virs kumodes brīnumskaists spogulis, un zem tā Kruses jaunkundze bija piestiprinājusi vainadziņu no dzeltenām kaķpēdiņām un smildziņām, tā sauktajām trīsenēm. Viņa pa vasarām darināja tādus vainagus, lai varētu mazliet izdaiļot tumšās ziemas dienas.

Kruses jaunkundze paostīja kambara gaisu. Viņi bija kurinājuši trīs dienas, lai viss izsiltu, un krāsnī salikuši svaigus egļu zarus, lai sastāvējušais gaiss izvēdinātos. Jā, jaunkundze varēja droši braukt. Viņa redzēs, ka Bjerndāles varēja dzīvot katrs, lai pie kāda smalkuma pieradis.

Nākošajā rītā, kad vēl rīta ausma nebija nemaz saskatāma pār mežiem austrumos, nočīkstēja kalpu istabas durvis un laterna tumsā šūpodamās pārslīdēja pār pagalmu un nozuda staļļa durvīs. Tur priekšpuisis Sīvers Aizmuguris iesāka dienu.

Šodien stāvēja liels brauciens priekšā, un jābrauc bija viņam pašam, tā vecais Dāgs bija teicis. Viņam bija jāatved

kāds majors un viņa meita, bet majors esot bijis karā daudzās zemēs un esot bargs kungs, turklāt dragūnu virsnieks, tā ka pie zirgiem un aizjūga nedrīkstot būt nekādas vainas, tā Kruses jaunkundze bija teikusi. Sīveram tādēļ cits nekas neatlika kā ņemt pašu veco ērzeli, kaut tas arī būtu visnelabākā omā, jo dragūnu virsniekam vajag varenu zirgu un ātri braukt, skaidrs kā diena.

Viņam bija jāņem Lācis, jā. Tam bija visplatākās krūtis, un skriet viņš skrēja tik ātri kā vētra. Žēl tikai, ka zirgu tā bija samaitājuši rūķi, ka kristīgs cilvēks gandrīz vairs nevarēja pieiet tam klāt. Neviens tādēļ neuzdrošinājās ar to brauki, un ta viņš stāvēja, izaugdams tik pārmērīgi liels un mežonīgs, ka arī Sīvers pats jau baidījās nākt viņam par tuvu.

Sīvers izgāja cauri stallim. Smagi dunēja pakavi un žvadzēja ķēdes, kamēr viņš darīja savu darbu. Visos steliņģos paklusām zviedza un bubināja. Bet pašā dibenā Lācis bija pārlicis galvu pār steliņģa malu un sprauslāja viņam pretim, nāsis iepletis un acis izvalbījis. Jā, tā gan. Lācim šonakt atkal bija bijuši ciemiņi. Sīvers uzmanīgi iegāja steliņģī un paskatījās silē. Ja gan. Rūķi vēl bija atstājuši sienu. Lācis bija dabūjis tik daudz siena, ka nebija varējis to apēst. Viņš pašķielēja uz zirgu. Krēpes un aste, ko viņš vakar tik pamatīgi bija izsukājis, bija vienās pinkās un džerkstīs. Rūķi tās bija pinuši un vijuši cauru nakti, tas bija redzams.

Sīvers atkal izgāja cauri stallim un iegāja Borkas steliņģī. Tā zviedza un izskatījās nemierīga un izsalkusi, un sile bija tukša kā izlaizīta. Nabaga Borka, mazie gariņi atņēma viņai sienu un atdeva to Lācim, un tas pamazām kļuva arvien smagāks un smagāks, bet Borka aizvien novājēja. Laikam rūķīšiem nepatika losi zirgi, bet ar Lāci viņi gauži lepojās, taisni vai brīnums. Un cik tīru tie turēja Lāča steliņģi! Pie citiem zirgiem zeme ik nakti bija piekaisīta ar sienu un gružiem, bet pie Lāča bija tīrs un skaidrs. Mēsli, ja tādi bija, katrreiz bija izgrūsti viduseja. Steliņģis aizvien bija kā slaucīt izslaucīts.

Sīvers pēkšņi sarāvās. Vai tur kāds klusu neiesmējās? Likās, it kā kaķis ieņaudētos. Izbijies viņš ātri sāka skaitīt tēvreizi. Kad viņš bija beidzis, viņš zināja, ka nu rūķi zaudējuši varu līdz nākošajai naktij. Tad viņš padzirdīja un pabaroja Lāci. Bet, kad viņš mēģināja ielaist tam krēpēs suku, zirgs strauji pagrieza galvu un gribēja satvert viņu ar ieplestajām lūpām un atņirgtajiem zobiem. Jā, tie rūķi viņu šonakt bija pamatīgi satracinājuši. Viņš tagad droši nolamāja viņus, jo pēc tēvreizes jau tie viņu tā vai tā nedzirdēja.

Kad viņš bija apgājis visu stalli, viņš piepildīja auzu maisu braucienam un vēlreiz apskatīja zirglietas un zvārguļu virkni. Tad stalli atkal kļuva tumšs un kluss, tikai iemidzinošā zirgu zobu čirkstēšana, sienu gremojot, un zirga kāju atsišanās pret plankām reižu reizēm pārtrauca klusumu. Lukturis un Sīvers šūpodamies kustējās caur melno tumsu uz to pusi, kur vajadzēja būt virtuvei. Sīvers aizvien gaidīja kaut ko gardu, kad viņš gāja uz virtuvi paēst pirms došanās ceļā, turklāt šodien tikpat kā sākās Ziemassvētki. Visādā ziņā viņu gaidīja kaut kas gards.

Pamazām jau sāka krēsloties gaisma, kad Sīvers taisījās vilkt kamanas ārā. Viņam bija palīgi, vairāk gan skala pēc. Kur Sīvera lielās ķepas ķērās klāt, tur pēc citiem lielas vajadzības nebija. Šodien viņam vajadzēja baltās tala ceļa kamanas.

Tad pienāca brīdis, kad Lāci vajadzēja vest ārā. Vai tavu mežoni! Zirgs koda un spēra, tā ka bija pavisam bīstami viņam tuvoties, bet Sīveram līdzēja jaunkundzes dotais Ziemassvētku degvīns, un Lāča stiprā raustīšanās viņam neko nekaitēja. Tas gan dancoja apkārt, tā ka sniegs vien putēja, bet Sīvera milzīgās dūres bija ieķērušās krēpēs uz pieres un kakla un viņš, it kā ar zirgu sacenzdamies, dancoja līdzi. Jā, Sīvers tiešām bija īsts zirgu puisis. Kad Lācis spārdījās pārpārēm nevaldāmi, tam ielika laužņus mutē, un, pirms zirgs atguvās, iemaukti jau bija uzmesti, tā ka nožvadzēja vien, bet, kad tas bija padarīts, Lācis kļuva rāms. Likās, ka tas lepotos ar spīdošo iejūgu un mirdzošajām sprādzēm; tomēr, kad tam bija jāstājas ilksīs, nedienas sākās no jauna. Lācis slējās pakaļkājās un spārdījās tā, ka sniegs kūpēja, bet nu tam iemaukti bija uzlikti un Sīvers bija kungs. Gribot negribot zirgam bija jāiet ilksīs.

Kamanas Sīvers bija vakar apskatījis, un nu meitas — Krūsēs jaunkundzes uzraudzībā —jiesa uz kamanām visu, kas varēja noderet pret aukstumu. Adas segas un kažoki stāvēja vecajā klētī, kur nevarēja iekļūt peles un kur viss bija rūpīgi noglabāts aiz slēgtām durvīm, ko varēja atslēgt vienīgi ar Kruses jaunkundzes daudzajām atslēgām. Sīvers uzvilka lielos zābakus un vilkādas kažoku, un, iesēdies kamanās, viņš bija Sīvers Aizmuguris, ko pazina visa apkaime un novads, grožiem un patagu rokās un sprauslājošu melni ilksīs. Kruses jaunkundze purināja galvu, noraudzīdamās uz viņu. Vienu mirkli likās, it kā zirgs gribētu stāvus braukt debesīs, bet tad rāvās uz priekšu pār pagalmu caur vārtiem. Tad Kruses

jaunkundze pasmaidīja un aizvēra durvis. Majors un jaunkundze nu gan izbrauksies.

Dienā bija jūtams nemiers Bjerndalēs. Un to cēla vecais Dāgs. Viņš tik daudz reižu staigāja gar ēkām un raudzījās pār ieleju uz Hamarbēju pakalnu pusi.

—   Vai tu domā, ka viņi gribēs braukt garo ceļu tādā aukstumā?— viņš jautāja Klingem.

Nemiers bija pārņēmis arī veco kapteini, un viņam šodien stipri drebēja rokas, bet, salicis tās uz muguras, viņš lūkoja saņemties un izskatīties cienīgs.

—   M-jā,— viņš teica.— Garais ceļš un aukstums nu gan neatbaidīs Barri, ja vien viņš būs nodomājis braukt,— viņš uzmanīgi piebilda.

Vecajam Dāgam uzacis bija zemu noslīgušas uz acīm. Viņš gan bija runājis tā, it ka vissvarīgākā būtu kāršu spēle, bet viņa domas tomēr kavējās pie nopietnākām lietām, viņš baidījās, ka viņi nepaliek bez viesiem pa Ziemassvētkiem. Ja nebūs viesu, svētku laiks viņam būs ļoti smags. Ziemassvētki aizvien atnesa sev līdzi tik daudz atmiņu, un ar dažādajām domam, ar kādām viņš nokāvās dienu un pat naktis, nāksies grūti vientulībā pavadīt visus garos, klusos Ziemassvētkus. Savādi būs arī braukt uz baznīcu bez neviena viesa. Cik tas izskatītos lepni, ja kopā ar viņiem būtu majors un viņa meita. Jā, un vēl kaut kas varbūt bija vainojams — vecais Dags šoreiz negribēja redzēt Sīveru Aizmuguri atgriežamies ar tukšām kamanām. Saņēmis majora nenoteikto atbildes vēstuli, viņš sāka šaubīties, un vēl nedrošāks viņš bija kļuvis, kad iestājās aukstums. Sniegs stipri gurkstēja zem kamanu sliecēm un zem kājām, un gaiss bija gluži biezs no sala, bet saule likās tikai kā sarkans plankums kaut kur tāluma.

Korsvollas zirgu pasta turētājs bija lieliski uzņēmis Sīveru Aizmuguri, kā jau parasti, kad pie viņa iegriezās Bjerndālu ļaudis. Sīvers bija nosēdināts lielajā zalē pie galda vidus, gandrīz kā mācītājs vai rakstvedis, un bija licis sev atnest ēdienu un degvīnu. Tās Sīveram bija tās lielākās dienas, kad viņš brauca kadā uzdevumā cauri novadiem. Vecais Dāgs bija iedevis viņam naudu. Viņš patiesībā bija saņēmis diezgan daudz. Droši būtu varējis 'paturēt pats kādu nieku, bet Sīvers bija godavīrs, turklāt viņam ļoti patika parādīties novadā ar skaistu iejūgu, varenu zirgu un naudu kabata. Tad

ari Sīvers varēja reiz justies kā liels vīrs. Viņš ēda pa savam paradumam lēni un ilgi, bet pēc tam apgūlās kambarī, likdams sevi pamodināt, kad atbrauks pilsētas viesi.

Diena aizritēja, metās jau vakars. Pasta pārzinis daudzas reizes bija gan piegājis pie dienvidu loga, gan nācis atpakaļ, nesaskatījis nekādas dzīvības zīmes uz ceļa dienvidos. Aukstums bija uzzīmējis biezas ledus rozes uz stikla, tā ka viņam vajadzēja uzpūst elpu un nokasīt ledu ar nagu, lai varētu pamest skatu ārā. Varbūt pilsētnieki, kurus gaidīja Bjerndalēs, aukstuma dēļ bija aizbraukuši atpakaļ. Ja viņi drīz neieradīsies, vajadzēs celt Sīveru augšā, varbūt viņš gribēs griezties atpakaļ, kamēr vēl nav iestājusies nakts. Vēlreiz viņš piegāja pie rūls un, elpu uzpūtis, pakasīja ar nagu. Ar katru reizi ledus kļuva cietāks un to grūtāk nācās atkausēt.

Kas tas? Vai uz rūts pavīdēja ledus ēna, vai arī ceļa līkumā parādījās zirgs? Jā, tas bija zirgs, tagad viņš saredzēja skaidri. Kamanas bija šauras un ļodzīgas un mētājās un lēkāja, un zirgs bija vecs un gāja gan soļos, gan tecēja rikšus. Tas bija Redmīras vecākais kraķis.

Majors Barre un Adelheides jaunkundze bija ienākuši Korsvollas istabā. Un esot bijis jau arī pats pēdējais laiks, majors norūca. Viņš bija tik dusmīgs, ka gandrīz vairs nespēja parunāt. Pārsaluši un izsalkuši bija abi, un majors visu ceļu bija sodījies par zirgu, kamanām, braucēju un pašu braucienu. Jaunkundze bija bāla un novārgusi.

Viņu drānas nebija piemērotas tālam ceļam tādā aukstumā. Mājās viņiem varbūt arī bija biezākas drānas, bet tās droši vien bija tik nonēsātas, ka braukt viesos ar tām nevarēja. Arī kamanas bija visai trūcīgi apgādātas ar ādas segām, un viņi bija gauži pārsaluši. Visvairāk kājas, tās bija gandrīz nejutīgas. Majors rūca un lādējās.

—   Vai te ir redzēts Bjerndālu pajūgs?— viņš gribēja zināt un vairs nebija tik neapmierināts, kad izdzirdēja, ka zirgs gaida jau vairākas stundas, ir atpūties un var doties ceļā kuru katru acumirkli, tiklīdz viņš vēlēsies.

—    Kā tu domā,— viņš teica, pametis skatu sānis uz meitu,— vai nebrauksim labāk tūliņ? Vakars nāk virsū.

Jā, viņa domāja tāpat kā viņš.

Pasta pārzinis tūliņ sāka rīkoties, un kambarī un stallī sākās rosība. Majors ar meitu atkal saģērbās ceļa drānās un devās uz pagalmu.

Ārā bija satumsis, bel majors tomēr apvaldījās, un niknie vārdi par salu palika neizteikti. Visupirms viņa skatus un mēli sasaistīja varens, melns zirgs, tik nevaldāms, ka divas kājas noturēt mierā tas nevarēja,— galva tam stalti pacelta, un dzīvība un spēks pārpārēm strāvo, miesa raustās un dreb. Iejūgs spīdēja un mirdzēja kā pasakā, un divkāršā zvārguļu virkne šķindēja un skanēja, tiklīdz zirgs pakustējās. Kāds staļļa puisis no visa spēka ar abām rokām turēja zirgu pie gal vas, lai savaldītu to, bet zirgs mīņājās un rāvas gan uz priekšu, gan atpakaļ, gan sānis, nevienu mirkli nepalikdams mierā.

Pie kamanām Slvers Aizmuguris cilāja ādas segas un kažokus. Viņš bija liels, plats, smagiem locekļiem, un ceļa zābakos, ādas cepurē un vilkādas kažokā — viņš izskatījās pēc troļļa krēslā.

Vai jaunkundze nevilkšot lielās zeķes? Vai majors negribot stulmu zābakus? Tad nāca kažoki, tik smagi, ka jaunkundzei gandrīz ceļi saļodzījās, bet kamanās bija divkārši adas maisi kajnm. Kad bija iesēdušies kamanās, viņiem uzsedza trīs ādas segas — vispirms aitādas, tad vilkādas un vispēdīgi varenu lāčādu. Un kā Slvers nosēja un aizpogāja visus stūrus un malas!

—   Nu jau pietiks,— majors teica, bel viņam gluži labi patika rūpība, kādu paradīja viņam un viņa meitai.

—   Mēs brauksim ātri,— Slvers atteica,— un nakts sals ir kodīgs, braucot pa laukiem uz ziemeļiem.

Kad Slvers pašapzinīgi un droši saņēma grožus un pātagu un iesēdās pakaļējā sēdeklī, tad majors saprata, kas tā būs par braukšanu. Tai pašā acumirklī kalps palaida zirga galvu — un Lācis rāvās uz priekšu kā brāzma, kamanas salēcās, tā ka viņiem gandrīz aizrāvās elpa, un viņi devās projām trakā ātrumā. No pagalma viņi izdrāzās uz vienas slieces, mirkli bija ierauti sniega kupenā, bet tad atradās uz lielceļa. Smagās, platās kamanas slīdēja uz priekšu pavisam droši un vienmērīgi, tā tiešām bija atpūta pēc svaidīšanās vecajās kamanās. Majora labā oma bija atkal atgriezusies. Viņš mazliet atstūma kažokus un ādas segas, lai paskatītos uz meitu, un arī viņai izdevās tik tālu atbrīvoties, ka viņi varēja viens otru redzēt.

—    Lieliski,— majors teica. Viņa klusu un atturīgi palocīja galvu, bet acis viņai mirdzēja. Tad majors atkal ieslīdēja kažoku gubā, nomurminādams:— Lieliski . . .

Adelheides domas spārnoja prieks, ka viņa brauks uz Bjerndālēm, bet, ja labi apdomāja, varbūt būs vēl ļaunāk

aizbraukt turp, ieraudzīt . . . un atkal pazaudēt visu .. . Kāda tiesība viņai bija ticēt, ka viņš, jaunais vīrietis, viņā iemīlēsies? Un vai tas viss nebija tikai neaptverams sapnis? Varbūt viss izgaisīs, kolīdz viņa tuvosies Bjemdālēm. Varbūt viņš nebija tāds, kādu viņa savos sapņos bija iztēlojusies. Varbūt viņš nebija tas, pēc kā ilgojās viņas sirds.

Jā. tā rosījās viņas domas, bet tas jaunais, kas kaut kur viņas dzīlēs tik smagi zvanīja, tas nesekoja viņas domu gaitai, bet lauzās uz priekšu pats — dedzīgi, sāpigi un priecīgi — kā milzīgais zirgs ilksīs.

Vienu laiku zirgs bija tecējis mierīgi. Zvārguļi skanēja kā strauta irdzēšana, un slieces šūpojās un čīkstēja sniegā.

Pēkšņi zirgs sāka skriet ātrāk, kamanas rāvās uz priekšu, un majors un viņa meita uztrūkās no miegainā miera. Zvārguļi šalca kā ūdenskritums, un Lācis skrēja tā, ka kamanas, šķiet, lidoja pa gaisu. Adelheides jaunkundze izbaza seju ārā un paskatījās apkārt. Bija tumšs, bet gaisma no lauku mājām iezīmēja novada aprises, kuram viņi brauca cauri. Viņa pazina šo vietu, tas bija lielais tīrumu novads. Vējam še laukos bija brīva vaļa, un tas sīvi dedzināja viņai seju. Un viņa no jauna ierāvās kažokā. Lielā novada bagātās mājas slīdēja garām gar abām pusēm, plaši sniega klajumi, tikai viens otrs ziemīgi melns, kails lapu koks vietu vielām gar strautu gultnēm gaisināja vienmuļību. Lauku sētu tumšās ēkas raudzījās naktī ar savām mazajām, dzeltenajām gaismas actiņām. Tās rēgoja svešādi aukstas un ceļam lālas, bet vējš dzina sniega mākoņus un ledainu aukstumu pār klajo lauku. Viņi pabrauca garām baznīcai un mācītāja mājām, un ceļš viegli grima un cēlas līdz ar uzkalniem. Tad pienāca brīdis, kad viņi ieraudzīja Borglandes ugunis. Viņi gan abi raudzījās turp, bet neviens vārds netika sacīts. Adelheides jaunkundze ierāvās kažokā, viņiem gar Borglandi braucot. Sirds viņai smagi dauzījās. Nu viņi iebrauca pasakā — dzīvība vai nāve, liels prieks vai rūgtas bēdas, bet sajūta bija brīnišķīga — ietiecoties likteņa zemē. Lācis vēlreiz spēcīgi nopurinājās, zvārguļu virknes pēdējais nesaskanīgais sveiciens vēl nošķindēja pār klajajiem laukiem, un Bjerndālu zirgs pazuda mežainajos pauguros.

Tuvojās nakts.

Pa priekšistabu kapteinis Klinge soļoja šurp un turp, drebošās rokas uz muguras sakļāvis. Krēslā pie pavarda sēdēja vecais Dāgs, stīvi raudzīdamies uguni. Viens viņš bija pasaulē, neviens viņam nebija tuvs no visiem tiem cilvēkiem,

pār kuriem viņš valdīja sētā, apkaimē un tuvējos novados. Daudzu cilvēku likteņus viņš turēja savās rokās, un viņš ilgojās pēc dzīves un cilvēkiem, jā, pēc cilvēkiem savā tuvumā, cieši sev apkārt, bet visi bija tik tālu. Viņš bija ļoti cerējis uz atbraucējiem, ka tie paglābs viņu no vientulības, vismaz pa Ziemassvētkiem. Bet viņi nebrauca. Kruses jaunkundze gan vairākas reizes jau bija ienesusi alu, lai viņiem būtu ar ko pakavēt laiku, bet alus stāvēja neskarts uz galda. Stundām ilgi kapteinis bija sēdējis pie loga jaunajā mājā, kā vanags vērodams Hamarbēju ceļu, līdz tumsā vairs nekas * nebija saskatāms, bet Dāgs bija staigājis iekšā un ārā cauru dienu. Jau lielu laiku neviens vārds vairs nebija pārmīts.

Te Kruses jaunkundze ienāca pa durvīm. Viņai likās, ka ir dzirdējusi zvārguļu skaņas lejā uz ceļa. Viņa izgāja atkal ārā, vēl lāgā līdz galam visu nepateikusi, bet kapteinis palika stāvam, muti iepletis. Dāgs nekustējās, tikai mazliet savilka muti it kā smaidā un teica, ka Sīvers tak mūžīgi nevarot palikt Korsvollā, tādēļ neesot ko brīnīties, ka nu viņš reiz braucot uz mājām. Balss skanēja ļoti rūgti. Te pēkšņi viņi izdzirda Lāča zvārguļus. Tie neskanēja rāmi, kā pēc veltīga brauciena, tie nesa prieka šalkas. Tā Sīvers viens noteikti nebrauktu. Zvārguļu skaņas nāca aizvien tuvāk un tuvāk, un pat Dāgs pagrieza galvu un vērīgi klausījās, it kā skaņas varētu vēstīt to, ko viņš gaidīja. Jā, zvārguļi skanēja, it kā ziņu dodami, tie iešķindēja tik vareni pagalmā. Viņi klausījās atkal un izdzirda Sīvera balsi un Kruses jaunkundzi kaut ko sakām . . . tad kapteinis noņēma rokas no muguras un izslējās. Majora pavēllgā balss bija aizsniegusi viņa ausis. Ari Dāgs bija piecēlies, un viņi abi devās uz durvīm un atvēra tās. Ziemas svelošā elpa ievirmoja mājā, bet viņi to neievēroja, un palievenī jau stāvēja majors pilnā ceļa tērpā.

Adelheides jaunkundze laikam vēl nekad nebija kustējusies tik gausi kā tagad. Viņa gan atsvabinājās no kažokiem, ādas segām, kāju maisiem un siltajām zeķēm, bet gausi tas gāja. Likās, ka viņa vilcinājās, vilcinājās, lai neizgaistu kāds jauks sapnis, varbūt viņai vajadzēja kaut ko vēlreiz pārdomāt, pirms viņa iegāja šai mājā. Braukdama kalnā, viņa bija baidījusies no atkalredzēšanās ar to, kas bija ieņēmis tik ārkārtīgi lielu vietu viņas domās un sapņos. Mēness bija drusku redzams, viņiem pagalmā iebraucot, un viss izskatījās liels un nozīmīgs, taisni tā, kā viņa bija iztēlojusies: ēkas, pagalms un garās, zilās ēnas. Bet vissvarīgākais viņai vēl stāvēja priekšā — sastapšanās ar mājiniekiem. Tumšais kažokmētelis, kuru viņa bija pāršuvusi no mātes mēteļa, cieši

apņēma stalto augumu. Viņa bija sakarsusi — daudzie kažoki un uztraukums sildīja — un tāpēc — vai varbūt ari kāda cila iemesla pēc — bija atsitusi vaļa mēteli uz krūtīm, un dzeltenīgā mežģīņu šalle kupli apņēma spēcīgo, skaisto kaklu.

Viņa lēnām gāja iekšā palievenī, svinīgi, kā pienākas cilvēkam, kas iet pretī vai nu dzīvei, vai nāvei, un tad viņa bija priekšistabā. Viņas acis varbūt meklēja kādu seju, tās raudzījās apkārt apmulsušas. Viņa tur nebija. Vecais Dāgs apsveica viņu, arī kapteinis, un tad tur vēl bija viņas tēvs un Kruses jaunkundze. Bet jaunā Dāga nebija. Viņas acis kļuva skumīgi spožas, un telpa izzuda kaut kur tumsā. Tad ara durvis viņai aiz muguras atvērās, ziemas elpa vēlreiz ievirmoja iekšā un durvis atkal aizvērās. Viņa lēnām pagrieza galvu un tiešā tuvumā ieskatījās jaunajam Dāgam cieši acīs.

Viņš parasti dzīvoja vecajā ēkā, kas stāvēja par sevi pie vecās istabas sienas pagalma pusē. To dēvēja par namiņu, un tā bija vecākā ēka Bjerndālēs. Pavards tai bija istabas vidū, bet sienās nebija rūšu, tikai lūka jumtā. Viņš bija iedomājies dzīvot tur zēna gados, un vēlāk viņš tur jutās vislabāk, ar visām savām slēpēm, ieročiem, suņiem un zvejas rīkiem. Nu viņš bija izdzirdīs zvārguļu skaņas un svešas balsis un atnācis šurp. Viņa acis, kas bija radušas pamanīt vismazāko dzīvības zīmi meža dažādībā, laikam gan redzēja visu, kas bija pamanāms Barres jaunkundzē. Bālo seju, kas pēkšņi tā pietvīka, viņas lielās, skaistas acis, kas pirmāk bija skumji valgas, bet tad kļuva tik mirdzoši dzīvas, un kaklu un mežģīnes, un stalto augumu? Laikam taču? Viņš nolieca galvu sveicienam un laikam taču redzēja, ka viņas acis bija tikpat sastingušas kā pirmīt, kad viņš pacēla seju. Laikam taču? Bet tūliņ arī tuvojās Kruses jaunkundze ar klusiem vārdiem un palīdzīgām rokām, un Barres jaunkundze gāja viņai līdzi pa kāpnēm augšā.

Kas gan pasaulē var būt jaukāks kā pēc gara, grūta brauciena aukstumā un vējā atpūsties siltā mājā! Majoram sirds gandrīz vai sakāpa kaklā pēc tilf sirsnīgas sagaidīšanas, kādu viņš nevarēja atcereties visā savā mūža. Vecais Dāgs spieda viņam roku, tā ka kauli noknikšķēja, arī jaunajam Dāgam bija spēcīga dūre, bet vecais Klingc saņēma viņa roku savās drebošajās plaukstās tik cieši, cik vien spēja. Un pēc tam kapteinis neatstājās no viņa, lai kur viņš stāvētu un ielu, kapteinis uzsita viņam pa plecu un roku, teikdams, cik lieliski, ka viņš atbraucis. Majors pilsētā bija šo to dzirdējis par lielo

bagātību, kas valdīja šajās mājās, un bija domājis, ka atradīs daudz viesu, un gaidījis, ka viņi abi ar meitu — kā nabaga kapteiņa trūcīgi viesi — būs tikai tādi liekači pārējo bagātnieku vidū. Un nu viņš tika saņemts kā goda viesis, un vecais Dāgs, kuru bija dzirdējis daudzinām kā ļoti cietsirdīgu un iedomīgu, un lepnu viru, sagaidīja viņu tik mīļam acīm, rokas spiedieniem un vārdiem, ka majoram viss, ko viņš bija dzirdējis, likās balti meli.

Adelheides jaunkundze gan tikko bija sabrukusi aiz noguruma no gara brauciena un asā vēja, kā arī aiz vilšanās, ka viņa nav mājās. Kad viņš atnāca un viņa ieraudzīja, ka seja viņam bija tāda, kādu viņa savos sapņos bija redzējusi, jā, pat ļoti nelokāma, viņai likās, ka vēlētos viņam pieglausties. Jā, tā gan jula viņas sirds, bet domas un gribu valdīja, un viņa turējās stalti. Viņa gan nebi ja varējusi atraut acu lik ātri, kā pienāktos, bet tad atgriezās arī spēki, un viņa ātriem soļiem devās pa kāpnēm augšā un iegāja kambarī, kur Kruses jaunkundze viņai rādīja ceļu.

Adelheides jaunkundze bija viesojusies daudzos ievērojamos namos un bija uzņemta ļoti skaisti un smalki, bet tādu viesistabu kā jaunkundzes kambari viņa vēl nebija redzējusi. Viņas stingrā māte viņai bija mācījusi nekad neizrādīt ne savas jīitas, ne domas kalpotajiem. Bet Kruses jaunkundzi, šķiet, nevarēja pieskaitīt pie kalpotājiem, un Adelheides jaunkundzei šovakar grūti bija apvaldīt savu sirds siltumu un domas. Viņa gan nogriezās, lai apslēptu, cik valgas un spožas kļuva acis, bet sirds viņai sila un vārdi lauzās pār lūpām.

—   Vai es dzīvošu lik skaistā istabā?— viņa jautāja, un balss piešķīra vārdiem sirsnīgumu.

—   Jā, ja jaunkundze ir ar mieru,— Kruses jaunkundze noteica.

Adelheide Barre valgām acīm atklāti uzsmaidīja Kruses jaunkundzei savu jauko smaidu.

—   Kas nav mierā ar tādu istabu, las nepelna, ka viņam vispār būtu jumts virs galvas,— viņa sacīja.

Sos vārdus Kruses jaunkundze labi iegaumēja.

XXIII

Barres jaunkundze bija viena pati kambarī. Kalpone bija uznesusi silta ūdens krūzi roku mazgāšanai un karstu buljonu bļodiņā, un Adelheide bija aizbultējusi durvis un nu jutās mierā un drošībā. Sveces dega spoži un klusu uz kumodes, un

krāsni rūca bērzu šķilu uguns. Viegla egļu skuju smarža vai tamlīdzīgs smārds jaucās ar bērza bluķu tvīkuinu pie krāsns, tomēr visu pārmāca maigs aromāts, bel kāds? Jā, nu viņa atcerējās, ka tā bija smaržojušas vecāsmātes atvilktnes.

Viņa atslīga lielajā, dziļajā krēslā un atspieda galvu pret spoži baltajiem parvalkiem. Nekad viņa nebija izjutusi īstu mājīgumu. Māte bija bijusi stingra un sveša un metusi aukstas ēnas pār savu un citu cilvēku dzīvi. Spēja radīt ap sevi omulību viņai laikam gan jau bija zudusi, pirms Adelheide pati, dievs piedod grēku, bija domājusi tikai par sevi un centusies panākt savu. Nu viņa sēdēja kambarī, izjuzdama Dorotejas jaunkundzes smalko, cēlo dvēseli, un Kruses jaunkundzes siltā gādība izpaudās it visur. Kaut šie Ziemassvētki būtu gari, garaki nekā visi citi Ziemassvētki viņas mūžā.

Viņa piecēlās un piegāja pie kumodes un spoguļa. Viņa runāja ar spoguli, cilāja sīkās lietiņas un glāstīja ar pirkstiem galdauta izšuvumus. Tad viņa nomazgājās un mazliet sakārtoja mežģīnes un matu sprogas pie spoguļa, un tad nočīkstēja kāpnes un kāds pieklauvēja pie durvīm. Tā bija Kruses jaunkundze, kas bija atnākusi pateikt, ka galdā esot likts cienasts, ja jaunkundze uzskatītu to par pietiekami labu. Un Kruses jaunkundze rādija ceļu uz priekšistabu.

Tādu brīdi Adelheide vēl nekad nebija piedzīvojusi. Satikšanās priekšistabā bija ilgusi tikai īsu mirkli, bet nu viņai būs jāsēd pie galda ar savu likteni, laika bus pietiekoši, lai varētu apskatīt viņu un pašu apskatītu — spožā gaismā. Viņa jutās gan laimīga, gan nedroša.

Adelheide redzēja viņus it kā caur miglu, bet drīz vien visu sāka izšķirt skaidri. Tēvam un kapteinim viņa nepiegrieza vērību. Visvairāk viņa centās paturēt atmiņā vecā un jaunā Dāga tēlus. Abi bija citādi, nekā viņa bija iedomājusies. Viņi stāvēja tuvāk viņas pasaulei, vismaz pēc savas ārienes. Adelheide nebija zinājusi, ka viņi ataicinājuši drēbnieku no pilsētas goda drānu šūdināšanai. Viņa brīnījās, cik grezni viņi abi izskatījās. Likās, ka jaunais Dāgs nejūtas labi savas smalkajās drānās, viņa skaistajam augumam un iznesībai gan nekāds apģērbs nevarēja būt piemērots. Viņš bija it ka sapņos nogrimis, pavisam citāds nekā visi citi. Bet vecais Dāgs, kurš gan laikam bija grozījies visādās vietās, tak bija tik ārkārtīgi bagāts, bet izturējās gluži la, kā viņam vajadzēja izturēties, ar aukstu mieru un pašcieņu. Acis noraudzījās no augšas uz visiem citiem, dziļas un neizdibināmas. Nekad viņa nebija jutusies tik maza kā šī vecā vīra priekšā, kurš iedvesa

lielu cieņu. Viņš it kā visas dzīves šaubas būtu pārvarējis un nolūkojās ar vērīgu neuzticību uz viņu un uz visiem.

Viņi apsēdās pie galda, kā pagadījās, un viņai iznāca sēdēt savam tēvam līdzās, bet jaunais Dags sēdēja viņai tieši pretim. Tēvam tieši pretim sēdēja Klinge un pašā galda galā vecais saimnieks. Viņam gan nebija tāda augsta sēdekļa, par kādiem bija lasāms vecās grāmatās, bet krēsls bija lielāks, nekā viņa jebkad bija redzējusi,— dažādiem kokā grieztiem tēliem rotāts. Taisni tādus viņa bija iedomājusies seno laiku vecos virsaišus, par kuriem viņa bija lasījusi. Arī pārējie krēsli še bija tādi, ka tēvam vajadzēja palīdzēt viņai piegrūst krēslu tuvāk. Viss istabā bija smags un veclaicīgi svešs, it kā no seniem, seniem laikiem, kad bija dzīvojuši citi cilvēki. Tikai spinets pie sienas atgādināja viņas dzīves laiku. Viņa juta lielu godbijību pret šīs mājas lietam un cilvēkiem. Hei, kad viņa šīs domas bija izdomājusi un paskatījās uz galdu, viņa bija ļoti pārsteigta.

Daudz sveiku galdu viņa bija redzējusi, bet tādu kā šo vēl nekad. Priekšistabā bija ta saklats Ziemassvētku galds, kā Hamarbēju Ane to bija mācījusies savā jaunībā, ar nelieliem Terēzes jauninājumiem. Galdu gan klāja likai Ziemassvētku dienā, bet, ja bija ieradušies viesi, Ziemassvētki sākās līdz ar viņiem, un tā galds viesiem par godu bija uzklāts jau pirmajā vakarā.

Pēc vecu laiku paraduma mājās vajadzēja būt ēdienu pārpilnībai, lai visi ar priecīgu prātu varētu ēst to, kas viņiem šķita visgardākais. Jā, Ziemassvētku galds Bjerndālēs bija tāds kā aizvien — ēdienu bija tik daudz, ka varētu paēst simts vīru: veseli šķiņķi un lieli gaļas gabali, visdažādākie ēdieni, kādus varēja dot mežs, ūdens un sēta, gan no sivēna, teļa, vērša, aitas un jēra, gan no zosīm, putniem, zaķiem un irbēm, kuras Dāgs bija pārnesis no turienes, kur punduru bērziņi pieplok pie lielajiem Ijelliem. Bija tur arī kaltēta aļņa gaļa, žāvēta lāča gaļa, ka arī visdažādākās upju un ezeru zivis. Dažadi sieri un maize, un sviests, un medus, un kūkas, un saldie ievārījumi. Arī stiprs alus un degvīns.

Smagā lāde, ko Terēze reiz bija likusi ienest guļamkambarī, stāvēja vēl turpat, un pie vecā Dāga bija atslēgas. Svētku dienās Kruses jaunkundze varēja paņemt no lādes visu vajadzīgo, jo tur glabājās smalkie galdauti un sudrabs no Terēzes tēva mājām, un vecais sudrabs, kas Bjerndālēs bija jau pirms tam, ari tas glabājās lādē. Varēja redzēt, ka Kruses jaunkundze bija vērusi vaļa lādi. Smags sudrabs bija pie visiem traukiem, un baltie galdauti svinīgi mirdzēja.

Adelheidi nekad nebija pārņēmusi tik liela godbijība un svētku sajūta kā pirmajos brīžos pie šī galda, un viņa bija gauži prieeīga, kad vecais Dāgs beidzot pārtrauca lielo klusumu. Viņš teica, ka atbraucējiem no tālienes pienākoties pateicība par garā ceļa braukumu, kā arī par to, ka viņi bijuši ar mieru svinēt Ziemassvētkus svešās mājās. Tad viņš apsveica visus un novēlēja visiem Ziemassvētku mieru. Tika uzdzerts pirmais degvīna malks, sāka raisīties valodas, un modās dzīvība.

Adelheide bija stipri izsalkusi pēc brauciena, un ēdiens garšoja tik labi kā vēl nekad.

Degvīns bija labs, alus svaigs un stiprs, un majors bija krietni izslāpis pēc daudzajām sausajām dienām pilsētā. Viņam sārtojās vaigi, un viņa karavīra acis kvēloja. Balss kļuva aizvien skaļāka un skaļāka, un, kad majors Barre smējās, viņš smējās ar pilnu krūti. Vecais Dāgs gan aizvien mēdza izturēties klusu un ar cieņu, bet tagad viņam acu kakti ņos staroja īsts prieks. Pēc ilgam gaidām un drūmām domām Dāgs tiešām bija iesilis no prieka par viesiem un neļāva nevienu glāzi majoram izdzert vienam. Kapteinis laikam gan bija vārgākais vīrs šai sabiedrībā, bet Ziemassvētki bija likai vienreiz gadā, tādēļ arī viņš cītīgi iebaudīja. Tā priekšistabā sākās jautrība, atskanēja skaļi vārdi un lieli smiekli.

Protams, arī jaunos priecēja svētku noskaņojums, ēdieni un dzerieni. Adelheides jaunkundzes vaigi ziedēja kā rozes un acis mirdzēja kā zvaigznes, bet jaunā Daga acis satumsa, kļūdamas bīstami dzelmīgas, un viņa vēju appūstā seja kļuva vēl tumšāka. Viņa acis reizēm slīdēja garām Adelheides sejai, un retu reizi arī viņa pameta pār galdu spožu, mirklīgu skatu. Tā viņu acis sastapās uz īsu brīdi, vienas acis gremdējās otrās. Smaids pārslīdēja pār viņu abu sejām, un jaunais Dāgs pacēla glāzi un uzdzēra viņai.

—   Tas ir stiprs dzēriens,— Adelheide teica, lai kaut ko sacītu.

—   Jā-ā,— jaunais Dāgs atbildēja,— stiprs dzēriens.

Bet tad viņš nedroši raudzījās sāņus un lejup. Tovakar jaunie viens otram vairāk neko nepateica.

Visi bija aizgājuši pie miera tūliņ pēc vakariņām. Majors vecajā istabaugšā murminādams bija iegrimis miegā, ļoti apmierināts ar visu pasauli. Bet vai ielejas puse uz mājas tumšās sienas kaut kur augstāk nebija redzams tāds kā gaišums? Vai jaunkundzes kambarī vēl dega gaisma? Jā, Barres jaunkundze vēl bija augšā. Viņa gribēja salikt savas

lielas kumodē un jau pirmajā vakarā visu sakārtot, lai varēlu mierīgi izbaudīt ikvienu dienu, kuru viņai būs lemts še pavadīt. Arī matus vajadzēja sakārtot naktij un nosiet ar mici. Lai tad nogurums nāk vēlāk, kad būs laiks. Un vai tad bija kāds brīnums, ka šajā kambarī viņa nevarēja iemigt? Tā kā pasakā te bija lik daudz jauku lietu. Bet nu vajadzēja nodzēst gaismu un ļaut acīm atpūsties. Gurdas un nespodras acis rīt nedrīkstēja būt. Viņa uzlika kailās kājas uz lūša ādas. Cik viss te bija patīkams. Viņa atsedza gultas drānas. Vai viņa še gulēs? Nabaga majora meita princeses gultā?

Viņa pēkšņi izbijusies atrāvās atpakaļ. Kas tur tik savādi mirdzēja pie sienas? Viņa raudzījās lielām acīm. Jā, nu viņa saprata. Gluži kā baznīcā — pestītājs pie krusta. Bet kādēļ tas tik savādi mirdzēja? Ilgi viņa stāvēja, it kā skals viņu būtu apbūris, bet tad viņa pamazām sāka atskārst, ka tur uz sienas caur aizkariem krīt gaismas svēdra. Bet pirmo iespaidu, ka mirdzums bija pārdabīgs, viņa nevarēja pārmākt un, acu nenovērsdama, raudzījās uz dzelteno ziloņkaulu un zelta burtiem.

Ik vakaru visu savu mūžu viņa bija skaitījusi vakara lūgšanu, ar ierastajiem, mazliet bērnišķīgajiem vārdiem griezdamās pie dieva, kas bija svešs un tāls. Bet nu viņai rokas cieši sakļāvās kopā un viņa čukstēdama lūdza dievu debesīs, bet visvairāk tuvo tēlu pie sienas. Tā nebija pirmā lūgšana, ko bija izvilinājis krucifikss pie sienas.

Tad nozuda pēdējais gaišums uz Bjerndālu tumšās sienas un nakts slīdēja pār debesu velvi — un pār cilvēku pasauli.

XXIV

Augšā jaunkundzes kambarī Adelheide sēdēja pie loga un šuva. Nāca vakars — Ziemassvētku vakars. Adata skrēja — aši iemirdzēdamās, bet domas skrēja ātrāk. Viņa domāja par jauno Dāgu. Viņš nebija rādījies cauru dienu, un viņa nebija dzirdējusi arī, ka par viņu kāds runātu. Un jaidāt viņa neuzdrošinājās. Kur gan viņš varēja būt Ziemassvētku vakarā?

Droši vien viņš bija aizgājis kādu apciemot, viņam bija kāds, kuru viņš gribēja redzēt. Šīs domas viņai tikai šodien pirmo reizi bija ienākušas prātā. Droši vien viņam bija kāds, ko viņš mīlēja, viņš tak bija pieaudzis cilvēks. Piecēlusies viņa gluži bāla raudzījās uz stikla durvīm. Arā jau metās krēsla. Tātad viņš bija kaut kur viesos, pie kādas, kas viņam bija mīļa …

Hita krēslā slēpes bija pārslīdējušas pār pagalmu uz ziemeļrietumiem, uz mežu pusi. Jaunais Dags pēc nemierīgiem sapņiem un trūcīga miega bija nepārvarami vēlējies atrasties mežā. Nekad vēl viņš tā nebija ilgojies pēc kalniem kā tagad, un nekad vēl viņa domas nebija bijušas tik juceklīgas kā šonakt. Apstājies uz Aļņu paugura, viņš atskatījās atpakaļ pār sētu un ieleju, kas gulēja tik tālu lejā. Saules pirmā kvēle kā asinis sārtojās pār austrumu nokalnēm.

Viņš bija tagad pieaudzis, pārpārēm spēcīgs, stiprs kā lācis plecos un mugurā, drošs kā zirgs uz kājām un lokans kā meža zvērs — un viņam bija sava pārliecība par to, kas dzīvē notiek, savas noteiktas, drošas domas par visām lietām. Un tomēr šonakt viņa domas bija sajukušas.

Viņš laikam cerēja tikt ar sevi skaidrībā še ārā, kur viss bija tāpat kā agrāk. Mežs šņāca un šalca, vējš brāzās pār sniega kupenām un svilpoja nokalnēs pie Utheimas. Bet viņš bija maldījies, iedomādamies, ka domas še ritēs vieglāk par to jauno, kas viņā bija radies. Šīs pilnīgi jaunās izjūtas še ara, viņa zēna pasaulē, iederējās vel mazāk nekā tēva seta.

Reiz jau viņš bija piedzīvojis kaut ko tamlīdzīgu, bet tas bija bijis tikai pēkšņs jūtu uzliesmojums. Tas bija rudeni, kad majors ar meitu bija ieradušies pirmo reizi. Savādi, ka viņas seja bija palikusi atmiņā kopš tās reizes. Viņš neko nebija iebildis, kad viņi runāja, ka viņa atbrauks atkal pa Ziemassvētkiem. Viņa nebija pirmā sieviete, kurai viņš bija uzmetis acis. Viņš bija reiz aizbraucis uz pilsētu un viesojies arī Holderu namā. Arī citur viņš bija bijis, un, mātei dzīvai esot, mājā bija grozījušies dažādi viesi.

Jā, sievietes bija mēģinājušas viņam tuvoties ar Smaidiem un dažādām viltībām, bet viņa nopietnība nebija varējušas ielauzties. Droši vien arī brāļa gaitas atstāja uz viņu atbaidošu iespaidu. Viņš gan aizvien biežāk un biežāk bija devies uz Utheimam, un nebija noliedzams, ka tikai vienas dēļ viņš gāja turp. Borghildci, saimnieka meitai, bija lielas, lēnas acis un sārtas un skaistas lūpas. Viņa aizvien elpoja tik strauji un karsti, un krūtis viņai cilājās tik spēji, kad viņš tur sēdēja pie galda, sarunādamies ar viņu. Un, kad Borghilde gāja par istabu, gūžas viņai bija lokanas un kājas stipras. Tik tālu vel nebija nonācis, ka viņš būtu viņai pieskāries vai ko teicis, bet domāt par to gan viņš jau bija sācis.

Ar šo majora meitu bija citādi. Vai viņš varēja tā domāt arī par viņu? Nemūžam. Tomēr, kad viņa bija tuvumā, vai viņš nekļuva aiz prieka nevarīgs? Kādēļ viņu pārņēma kvēls prieks, kad sajuta viņas skatienu? Un ko gan nozīmēja, ka

domas pastāvīgi nodarbināja viņa, it kā būtu viņa īpašums? Viņš un Barres jaunkundze? Ko gan viņš iedomājās? Saņemt viņas roku jau viņš varēja. Roku viņa sniedza visiem. Bet satvert viņas elkoni — pat iedomāt nevarēja. Viņa izgaistu kā ēna. Borghilde Utheima — viņa bija kā radīta, lai viņu apkamptu. Bet Barres jaunkundze, ar tādu galvu un acīm,— skarties klāt viņai nevarēja. Bet acis viņai nebija dzedras, tās bija tik savādi labsirdīgas, kaut tajās jaudās lepnums. Likās, ka tās ļoti labi saprot visu.

Kur gan viņam radās tādas domas par viņu? Viņš jau ne reizi nebija uzdrošinājies pat lāgā paskatīties uz viņu. Šovakar viņš apskatīs viņu pie gaismas un nesēdēs gluži sastindzis ka vakar. Viņš gan nezināja, par ko runāt ar viņu, bet gan tas nāks pats no sevis, jo viņam vajadzēja dzirdēt viņas balsi, silto, maigo balsi.

Viņš pakasīja galvu. Tas jau bija ļoti braši. Ja nu tik viņš šovakar neapmulst vēl vairāk.

Bet varbūt labak būtu, ja viņš pa Ziemassvētkiem nerādītos mājās, bet paliktu mežā? Pagaidītu, kamēr viņa btts aizbraukusi projām, un tad atgrieztos mājās?

Projām? Viņš sarāvās. Jā, tā būs. Vienā dienā viņa tak aizbrauks.

Viņš atlieca galvu. Ko viņš te stāvēja un par kādām blēņām domāja? Bija taču skaidrs, ka viņa aizbrauks, kad Ziemassvētki būs pagājuši. Tagad viņš to skaidri apzinājās. Viņš nespēja domāt par to, ka viņa aizbrauks un viņas vairs še nebūs. Viņa brauks uz citurieni, varbūt uz ballēm un svētkiem, satiks citus — kurš katrs varēs aplikt viņai roku apkārt, dejot ar viņu. Un tad viņa arī apprecēsies reiz … ar kādu virsnieku . . . vai mācītāju … no tās pasaules, kurai piederēja pati.

Viņš paskatījās uz savām rokām. Uz tām skaidri bija redzamas meža, cirvja un zāģa zīmes, skabargu, sveķu, sodrēju un uguns pēdas — no rušināšanās pa pavardu pelniem,— jā, zivju, putnu, pulvera dūmu, lielu un mazu zvēru asiņu un iekšu atstātās zīmes.

Tās bija spēcīgiem kauliem un cietas, ādu un dzīslas norūdījis nelaiks un dzīve brīvā dabā. Viņš iedomājās mācītāja, kapteiņa un majora rokas. Tās bija tik baltas un tīras.

Hm.— Atliecis galvu, viņš lūkojās pār mežu un ieleju vērīgām acīm. Nevērtīgāks par mācītāju, kapteini, majoru — vai kuru katru cilu — viņš nebija. Viņš to zināja ļoti labi, tomēr starpība bija ļoti liela un skaidri redzama. Kāda gan

nozīme bija šīm domām? Viņu nevarēja apprecēt, viņai nevarēja pieskarties — neviens visā pasaulē.

Dāgā tomēr bija dažas iezīmes, kas liecināja, ka viņa māte nākusi no labākiem apstākļiem nekā tie, kuros viņa senči bija rūdījušies. Arī mātesmāsas Dorotejas cēlais raksturs nebija gluži zudībā gājis. Bet viņam bija tēva asinis, un viņš, tāpat ka tēvs un senči, bija kļuvis visupirms par mežinieku un mednieku. Un tikpat labi viņš pats un novadnieki, un mežinieki zināja, cik grūti viņš sapratās ar cilvēkiem, kas atšķīrās no viņa. Viņš gandrīz kā zvērs baidījās no visa svešā.

Bet Adelheides Barres acis viņam neizgāja no prāta. Viņi nedrīkstēja ļaut viņai aizbraukt. Bet ko tad? Ja, kādu neprātību viņš bija iedomājies? Viņš pagrieza slēpes pret rietumiem uz mežainā paugura pusi. Nokare stāvus gāja lejā. Apakšā bija upītes gultne, bet otrā pusē pacēlās cits mežains paugurs, un aiz tā atradās Utheimas.

Tur zili dūmi pacēlās pār pauguru, un vējš atnesa smaržu līdz pat tai vietai, kur viņš stāvēja. Viņš aizies uz Utheimām drusku paskatīties uz Borghildi un tad dosies mežā iekšā. Nebija gan parasts, ka viņš pa Ziemassvētkiem palika ārpus mājas, bet, kad viss tā bija sajucis, tad uz paradumiem nevarēja skatīties. Strauji viņš cirtās lejup un pazuda sniega virmā uz nokares, tālāk ceļš gāja pār upīti un augšup stāvā uzkalna otrā pusē.

Utheimās viņš drusku ieēda, jo torīt bija pilnīgi aizmirsis ēdienu. Borghilde lika ēdienu galdā — kā jau dažu labu reizi agrāk. Arī saimnieks piesēdās un ēda — un runāja par vecajām, ikdienišķajām dzīves lietām. Dāgs atpūtās še, sēdēdams un redzēdams, ka viss rit ierastā gaitā. Ari Borghilde bija tāda pati kā arvien. Nupat izmazgātie mati gaiši plīvoja ap galvu, un acis no prieka bija maigas, lielas, lēnas un zilas.

Jā, še Utheimās pie vecā Gundera un Borghildes visām lietām bija jēga. Še nebija nekā, kas domas varētu samulsināt. Dāgam meža mājās viss bija pazīstams no seniem laikiem, tās atradās viņa paša valstībā. Še viņš bija virsaitis. Nekas viņam nevarēja atņemt varu un padarīt viņu mazu un nedrošu. Tomēr arī še viss vairs nebija ta kā agrāk. Arī še viņu visur pavadīja Barres jaunkundzes acis.

Bjorndālu zāle tiešām bija īsta zāle. Tā atradās mājā, kuru vēl aizvien mēdza dēvēt par jauno māju, kaut gan tā bija celta pirms vesela cilvēka mūža.

Adelheides jaunkundze laikam gan bija ļoti pārsteigta, ka viņu aizveda tur uz Ziemassvētku vakariņām, var arī būt, ka

viņai uzkrita, ka zāle ir ļoti liela. Varbūt viņas domas bija aizņemtas ar kaut ko eitu un viņa tikai noskatījās uz saimes ļaudīm. Viņa pārlaida acis lielajam ļaužu pulkam, kas paklusām sarunajas vai godbijīgi klusēja, bet beidzot viņa tomēr ieraudzīja to, kas viņu iepriecināja, jo pēkšņi viņas acis iemirdzējās spoži un kļuva lielas.

Vai tas bija jaunais Dāgs, kas tomēr bija pārnācis mājās šovakar?

Jā, viņš bija pārnācis. Viņš bija bijis tālu mežā, bet, kad diena sliecās uz vakaru, viņu bija pārņēmušas nevaldāmas ilgas pēc mājām, pēc svinīgā Ziemassvētku vakara — un pēc vienas, kuru viņš gribēja redzēt. Ceļu uz mājām viņš bija noskrējis ārkārtīgi atri, un vēl tagad zālē, pēc tam kad viņš bija sakopies un uzvilcis svētku drānas, viņam tvikums kvēloja sejā un mirdzums acīs pēc ātrā mājupskrējiena.

Viņi ar Adelheides jaunkundzi satikās, kad gāja pie galda. Visu garo dienu viņa sev bija solījusies cīnltics pret savu likteni. Ja viņš šovakar pārnāks, viņa ies viņam klāt, smaidīs gaiši un teiks daudz labu vārdu.

Ak, cik viegli tā bija apsolīties, bet turēt solījumu — nebūt nebija viegli, sevišķi cilvēkam, kurš bija audzināts iet caur dzīvi lepni un ar cieņu. Arī jaunais Dāgs stindzināja viņu kā salna ar savu nopietno seju un lielo, stalto augumu. Viņš bija pavisam citāds nekā visi citi. Kad viņi sastapās pie galda, viņš dedzīgi ielūkojās viņai acis, un viņa skatā kaut kas atgādināja veco Dāgu, arī viņš vakar bija uz viņu tāpat raudzījies. Acis it kā jautāja — bet, ko jautāja, to viņa nevarēja uzminēt.

Dāgam neklājās labāk. Varbūt viņš klusībā vēlējās, šovakar atgriežoties mājās, lai Adelheides jaunkundze sagaidītu viņu tā, ka viņš varētu atsvabināties no domām par viņu. Ja viņa būtu vismaz izturējusies nepieejami lepna, kāda laikam tiešām bija, un viņas acis bijušas dzedras, tad viņš vairs par viņu nedomātu. Bet tā nebija.

Viņa gan tuvojās stalti kā karaliene un auksta—jā, gandrīz augstprātīga viņa izskatījās, nākdama pār istabu, bet, kad viņi sastapās pie galda, tad viņas garie acu plaksti viegli nodrebēja — un tad uzlēca saule. Dievs kungs, cik skaistas bija viņas acis, un smaids vērtās tik savādi maigs, viņu ieraugot.

Bjerndālēs bija vecs paradums, ka Ziemassvētku vakara visai saimei vajadzēja sēdēt kopā pie viena galda.

Agrāk veca istaba bija bijusi pietiekoši liela, bet pamazām bija saradies tik daudz ļaužu, ka veca istaba bija izrādījusies par šauru, un nu jau divdesmit gadu Ziemassvētku galdu visiem klāja zālē. Tā bija celta toreiz, kad vēl dzīvs bija rokoko laiks, kas nesa prieku ziemeļu zemēm. Zāle bija čella svētkiem. Tai bija daudz lielu logu ar balliem aizkariem, tā bija gaiša un augsta, visvisur teli un gleznas pie sienām un daudz spoguļu.

Krēslu pietika visiem, un lielākā daļa bija smalki un grezni. Daži, kā zināms, bija atvesti no Holandes, daži no Anglijas, bet daži pagatavoti Norvēģijā, jā, daži pat Bjerndālēs: tos reiz bija uztaisījis Jērns Visvaris. Visi tie nebija vienādi, jo piederēja dažādiem laikmetiem. Tie smalkākie bija ar augstām atzveltnēm, ar zeltītu ādu pārvilkti, to bija astoņpadsmit.

Droši vien zālē agrākos laikos bija svinēti svētki ar dejām un mūziku, bet droši vien svinības bija notikušas ļoti sen, tā Adelheides jaunkundzei šķita, jo šovakar te viss izstaroja nopietnību.

Kroņlukturi pie griestiem nebija aizdedzināti, un uz sienām un logos it kā bija sabiezējusi tumsa — arī kaktos. Visa gaisma bija sagūlusi uz galda, svētā Ziemassvētku sveču gaisma. Tā mirdzēja taisnās ailēs sudraba, misiņa un dzelzs svečturos. Galda vidū pacēlās trejkungu svece smagā sudraba svečturī — un tai priekšā bībele — kā baznīcā — augstām vaska svecēm abās pusēs.

Adelheide gan daudz neko ieredzēja, bet brīža svinīgums aizkustināja arī viņu. Zālē, kur tik daudz cilvēku, bija ļoti kluss.

Visas glāzes bija piepildītas ar degvīnu un alu, un ēdienu pienesa un lika galdā.

Tad vecais Dāgs nolasīja Ziemassvētku evaņģēliju — kā agrākos gados. Rokas sakļāvās — un galvas noliecās klusumā. Majors, vecais karavīrs, uzlika kreiso roku uz labās, tad labo uz kreisās, bet tad arī viņš salika rokas. Adelheide paskatījās uz jauno Dāgu, kurš sēdēja viņai līdzās. Rokas viņš bija saņēmis cieši kā dzelzīs. Mazliet uzlīcis uz galda un galvu pieliecis, viņš it kā klausījās kaut ko ļoti tālu.

Vecā Dāga balss, kas skandēja svēto rakstu vārdus mierīgi un svinīgi, izskanēja telpā, un vienīgais, ko vēl varēja dzirdēt, bija sveču sprakšķēšana, liesmām plīvojot. Gaisu pildīja ēdiena, sveču, svinīguma un nupat kā saposušos cilvēku bieza smarža. Adelheide to visu sajuta. Turklāt viņa sēdēja līdzās tam, kuram gribēja sēdēt līdzās, un Ziemassvētku svinīguma un laimes izjūta piepildīja viņu kā vēl nekad agrāk. Zicmas-

svētku ainas — gani, zvaigznes, kūts, silīte un austrumzemju ķēniņi — kā dzīvas rādījās viņai — tāpat kā laimīgos bērnības laikos.

Visi tie. daudzie cilvēki ap galdu, kas bija nodzīvojuši Bjerndālēs dažu labu gadu, pārsteigti raudzījās uz veco Dāgu šovakar. Viņa balss bija tik neparasta — spēcīgāka un nopietnāka nekā jebkurus Ziemassvētkus. Tad vecais Dāgs svinīgi aiztaisīja bībeli un pateica āineh, un tad visapkārt galdam bija dzirdams, kā stumj krēslus un dvašo cilvēki, kas visi reizē saka ēst. Ēdiens bija tāds pats kā visus, visus Ziemassvētku vakarus. Visupirms nāca biezputra, ar ko ieturēties, tad gaJas ēdiens, cik kuram vēders ņēma pretim, un degvīns bija labs un alus stiprs — kā visus gadus. Laukos un pilsētās Ziemassvētki bija tukši šogad, jo grūti laiki bija piemeklējuši zemi, Bjerndālēs viss bija tāpat kā agrāk, jo vecais Dāgs par visu bija gādājis tā, ka laiki, kadi valdīja ārā pasaulē, tikai vēlu aizsniedza viņa valstību.

.la. Ziemassvētku vakars Bjerndālēs bija ievērojams vakars.

Kati visi jau mazliet bija iebaudījuši gaļas ēdienus, vecais Dags paņēma glāzi rokas un noraudzījās uz visiem.

—   Daudz ir ko atcerēties šai vakara,— viņš teica,— daudz laba, kas sakrajics pa gadu.

Katrs lai pateicas tam, kas visu valda, un pats viņš gribot pateikties par to, ka bijis vesels un varējis redzēt visus sev apkārt arī šogad, tad vēl viņš novēlot dieva mieru savam namam un visiem citiem. Ar to bija dota zīme, ka visi var ķerties pie degvīna glāzēm.

Ap galdu saka skanēt sarunas, sarunājās blakussēdētāji, gan klusi un piesardzīgi, bet visa lielā zāle atdzīvojās, ēnas uz sienām kustējās — un cilvēku un ēnu vidū pacēlās sveču mirdzošā aile uz galda. Dažas acis bija kļuvušas valgas, un, kur sievietes sēdēja, parādījās kabatlakatiņi, bet tie, kam lakatiņu nebija, pārvilka ar roku pār acīm un — varbūt — zem deguna.

Adelheide vērīgi raudzījās no garo skropstu apakšas, iegaumēdama daudz ko. Viņa nekad nebūtu iedomājusies, ka viņai būs jāsēd pie galda un jāēd kopā ar tik dažādiem cilvēkiem. Ja tas notiktu agrak un citā vietā, viņa lepni būtu pacēlusi galvu un savilkusi degunu, bet nu viņa bija iekļuvusi dzīvē, kas tik dažādi bija veidojusies ikvienam cilvēkbērnam.

Tuvāk pie durvīm sēdēja pa lielākai daļai ceļa gājēji, starp kuriem bija sirmi, no vecuma dreboši viri. Dažiem bija nedrošs skats un noliekta galva, daži viltīgām un kārām acīm noraudzījās uz ēdienu galdā un eda ta, it kā pēdējo reizi mūžā.

redzētu barību. Laikam jau dzīve viņiem būs bijusi grūta, Adelheide domāja, un viņi savā laikā būs redzējuši maz laba ēdiena,— pie visa viņa piedomāja ar vēlīgumu.

Jā, daudz dažādu ļaužu toreiz bija Bjerndālēs, un visi viņi bija nosēdināti še pie galda. Tur bija Neglītais Ansis un Lupatu Espe, un Kaušļa Pērs, un Garais Ula, un Mēmais Jenss, un Tarbas Anete. Jā, tur bija gan viņi, gan daudz citu, kuri nekam vairs nederēja un par kuriem neviens vairs negribēja zināt. Tad nāca tādi, kam rokas vēl šo to varēja pastrādāt, kā Jērns Visvaris, kas reiz bija bijis tik izveicīgs koktēlnieks. Nu acis viņam bija kļuvušas tumšas un rokas drebēja, bet viņam tomēr bija savs uzdevums, un tas, pēc viņa domām, bija salabot visu, kas vien salūzis. Viņam bija nodrošināta vieta Bjerndālēs līdz pat mūža galam. Viņš piederēja pie tiem, kam krita vecā Dāga apvalkātās drānas, un viņš bija glīti apģērbies — kā jau svētkos. Tad vēl tur bija Meistars. Viņam šķita, ka prot daudz dažādu darbu un ir ļoti noderīgs.

Tālāk galdam visapkārt sēdēja jaunie un stiprie. Tur bija Sīvers Aizmuguris un citi puiši, viņu vidū bija daudz jaunu trakuļu, bet pie šī galda viņi savaldījās. Arī mežinieki bija še. Pats Cirtēja Mārtiņš, nenogurstošākais cirvja vicinātājs mežā. Seju viņam bija spirdzinājis āra gaiss, veselība un spēks, un platie pleci cilājās rāmi un droši. Tad vēl tur bija kalējs un kūts meitas, un sievas, un vēl daudz citu.

Krēsli brīkšķēja un kurpes klaudzēja, visiem no galda aizejot. Visi pēc kārtas gāja vecajam Dāgam garām. Itoku sniegdami, viņi pateicās par ēdienu un novēlēja priecīgus Ziemassvētkus. Un šogad saimnieks katram atbildēja ar sevišķi ciešu rokas spiedienu. Pēc tam krēslus nolika atkal gar sienam vai iznesa ārā citās telpās, galdus aizvāca un visi izklīda pa mājām.

XXV

Majors un kapteinis, un vecais un jaunais Dāgs aizgāja uz veco istabu, un Adelheides jaunkundze aizgāja viņiem līdzi. Majors ar meitu tur vēl nebija bijuši, un varbūt viņi jutās mazliet pārsteigti, tur iegājuši. Visās vietās jau tā nebija parasts, ka cēla jaunas ēkas un vecās atstāja, lai tās stāv tā, ka stāvējušas visos laikos. Vecā istaba bija tāda, kāda tā bija bijusi vecos laikos, ar visiem soliem, galdu, krēsliem, skapi, sienas segām, nokūpējušu pavardu, tumšajiem lodziņiem,

ieročiem pie griestiem, alvas un māla krūzēm, koka traukiem un dzelzs lukturiem.

Kruses jaunkundze pati atnesa kafiju un cepumus uz sudraba paplātes. Viņi apsēdās ap galdu pavarda priekšā, un Kruses jaunkundze ielēja kafiju, bet kapteinis atnesa tabaku un pīpes. Kad kafija bija padzerta, Kruses jaunkundze ienāca atkal ar stipru punšu krūzē un vīnu Barres jaunkundzei. Majoram bija tāda sajūta, ka vecais Dāgs grib, lai svētajā Ziemassvētku vakarā viss notiktu ar mēru. Viņš tādēļ nerunāja skaļā balsī, bet vārdu viņam bija tik daudz, ka tie nebija apslāpējami. Viņš runāja par zāli un visiem, kas tur bija bijuši, par daudz un dažādām lietām, un vecais l)ags labprāt runāja un šo to pastāstīja par visu, par ko majors uzsāka valodas.

Jaunais Dāgs bija gājis Adelheides jaunkundzei līdzās no zāles līdz pat vecas istabas durvju slieksnim, bet vārdu viņš šovakar neatrada. Viņa mēģināja palīdzēt viņam iesākt, pateikdama dažos vārdos, kāds svinīgums bija valdījis zalē. Viņš gan atbildēja, bet pateica tikai, ka zālē tiešām esot bijis svinīgi, un viņa mazrumba sasaistīja arī Adelheidi.

Varbūt vecajam Dāgam bija uzkritis, ka jaunie klusēja, varbūt viņš domāja ko cilu. Neviens to nezina. Bet viņš griezās pie dēla, teikdams:

—    Būtu mātesmāsa Doroteja vēl dzīva, viņa mums nospēlētu kādas Ziemassvētku melodijas uz spineta.

Jaunais Dāgs pacēla galvu, mulsām acīm, it kā izrauls no kādām citām domām. Tēvs šovakar bija tik savāds.

—   Mātesmāsa Doroteja,— viņš teica, un viņa acis kļuva siltākās.— Jā, viņa gan spēlētu.

Vai Adelheides jaunkundze sakustējās? Nē, laikam gan ne. Viņa sēdēja nekustīgi kā tēls.

Kas notika ar kapteini? Viņš airi pameta acis uz Adelheidi un tad uz majoru — un atkal uz Adelheidi. Tad viņš griezās pie majora.

Vai meila neesot mantojusi kaut ko no mātes dāvanām mūzikā? Adelheide gan atvairīgi pacēla roku, bet majors jau bija sācis runāt. Jā, protams, tā neesot, ka Adelheide nebūlu vingrinājusies mūzikā.

Vecais Dāgs pagriezās pret viņu — acis raudzījās laipni un noteikti. Adelheides jaunkundze gan nosarka — un acīs viņai bija lūdzoša izteiksme, bet tad viņa piecēlās un izgāja priekšistabā.

Vecajā istabā bija kluss. Vējš dziedāja aiz sienas — un pavardā šad tad viegli uzliesmoja uguns. Vecais l)ags sēdēja.

it ka kaut ko gaidīdams, kad Adelheide pievilka krēslu klāt un attaisīja spineta vāku. Jaunais Dāgs bija noliecies un atspiedis elkoņus uz ceļiem un zodu rokā. Viņš raudzījās ugunī.

Dorotejas jaunkundzes spinets slēpa tik jaukas skaņas, un Adelheides jaunkundze parotaļājās ar pirkstiem, tās izvilinādama,— pirmajā mirklī. Tad skaņas pārvērtās melodijā un dziesmās — vecajās, jaukajās dziesmās, kas bija mirušas, Dorotejai nomirstot. Tās slīdēja caur kluso vakaru kā senredzētas ainas.

Vienam tās nozīmēja vairāk nekā ainas. Jaunajam Dāgam tās bija dārgākās atmiņas dzīvē — par eņģeli, kas reiz bija mitis zemes virsū,— un vecajam Dāgam lās šovakar droši vien bi ja tikpal dārgas, acis viņam izskatījās apmulsušas. Tik daudz atmiņu viņā bija atmodinājis šis vakars. Tādas skaņas šai istabā nebija dzirdētas — kopš bija mirusi Dorotejas jaunkundze, kopš bija mirusi Terēze. Viņas abas vēl bija dzīvas, kad spinets pēdējo reizi skanēja.

Jaunais Dāgs dziļi ievilka elpu, varbut viņš bija aizmirsis ievilkt elpu uz brīdi. Tad viņš pagriezās krēsla, un nu varēja redzēt Adelheides jaunkundzi — gan tikai no sāniem, bet cik viņa bija skaista … *

Kruses jaunkundze bija aizdedzinājusi abas sveces, kuras aizvien stāvēja uz spineta, un Adelheides seja mirdzēja lo gaismā. Mati bija kā tumšs zelts, un viņas rokas — skaistās, labās rokas — tik viegli glastīja kauliņus, no kuriem nāca skaņas.

Jaunā Dāga seja bija tumša kā nakts. Arī šīs spējas bija Adelheides jaunkundzei. Viņa varēja spēlēt dziesmas — ka mātesmāsa Doroteja — pat vel vairāk dziesmu. Aizvien augstāk un augslāk viņa pacēlās pār citiem cilvēkiem — viņa domās — aizvien lālāk un lālāk no tās pasaules, kurā mita viņš.

Te atskanēja majora balss — diezgan skaļi, kā komanda.

—   Adelheid! Tu tak drusku padziedāsi beigās?

Jaunā Dāga acis nevarēja atrauties no skata priekšistabā. Viņš redzēja, ka viņa it kā neziņā nolīkst no tēva vārdiem. Bet tad viņa atkal izslējās un atlieca galvu atpakaļ. Rokas izvilināja jaunas skaņas — un viņa dziedāja. Balss bija skaista un vijīga, ar tīru un maigu izrunu, un vārdos un skaņās trīsēja vieglas skumjas. Tikai vienu dziesmu Adelheides jaunkundze nodziedāja. Tad viņa aizvēra spinetu— un klusu atgriezās pie galda.

Vecais Dāgs piecēlās — ne vārda neteicis — un izgāja priekšnamā. Viņš gāja uz guļamistabas durvīm. Tur viņš

sameklēja atslēgas un atslēdza Terēzes lielo lādi. Viņš bridi meklējās pa slēptajām atvilktnēm. Tad, aiztaisījis un aizslēdzis lādi, viņš ienāca atpakaļ vecajā istabā. Viņš apsēdās krēslā, kurā pirms tam bija sēdējis, bet seju pagrieza pret Adelheides jaunkundzi. Jaunais Dāgs gan vienmēr bija ļoti cienījis tēvu, bet šovakar tēvs pacēlās viņa acīs apbrīnojamā augstumā. Pats viņš sēdēja un klusēja, gandrīz neuzdrošinādamies paskatīties uz to pusi, kur sēdēja Barres jaunkundze,— bet tēvs uzdrošinājās visu. Viņš ne tikai skatījās uz viņu — viņš runāja ar viņu kā ar kuru katru cilvēku, jā, it kā viņa būtu viņa bērns.

—    Es varētu tik daudz ko jums teikt, Barres jaunkundze,— viņš sacīja,— bet esmu jau vecs, tādēļ lai nu paliek. Esmu piedzīvojis tik daudz Ziemassvētku vakaru un zaudējis citu pakaļ citam tos, kas man bija mīļi. Kad jūs spēlējāt, redzēju tos visus ap sevi. Viņi bija atkal šajā istabā. Jūs esat tik jauna un stalta, jums ir daudz ievērojamu namu, kur jūs varējāt viesoties, un jūs esat tik apdāvināta — jūs varat iemantot pateicību un prieku, lai kur jūs ierastos,— un jūs tomēr esat še — Bjerndālēs. Jums še varbūt liekas garlaicīgi, bet jums jāzina, ka mums šis Ziemassvētku vakars paliks atmiņā,— tik skaisti jūs spēlējāt un dziedājāt. Lai dievs jūs par to svētī. Un tad — man še ir kāda lietiņa, ja jūs to nenoniecinātu,— atmiņai, ka jūs reiz esat bijusi Bjerndālēs jaunības gados.

Kaut kas zeltaini iemirdzējās, vispirms vecā Dāga cietajā dūrē, tad Adelheides baltajā rokā. Tā gan bija tikai piespraude, bet īpatnējas formas, turklāt no tīra, smaga zelta. Tā reiz bija pārvesta no Holandes, un vecais Dāgs savā jaunībā bija to iedāvinājis Terēzei Holderei. Pēc Terēzes nāves tā bija gulējusi lādē. Laikam gan vecais Dāgs bija to atcerējies, kad Adelheides jaunkundzes spēle atmodināja vecās, dzīvās atmiņas.

Adelheides jaunkundze čukstus nomurmināja dažus pateicības vārdus un ka kaut ko tādu viņa pretim ņemt nevarot, bet viņa pacēla acis un saslapa vecā Dāga skatu, un tur viņa izlasīja, ka dāvana jāņem pretim.

Kas tad notika? Kādēļ viņa kļuva tik bāla, un kādēļ viņa piecēlās no krēsla un, izgājusi no istabām, uzkāpa pa kāpnēm kambari?

Adelheide bija stipra bēdās, nelaimē un ciešanās. Tad viņai nebija asaru. Bet labie vārdi . .. Balles kavalieru muļķīgajiem glaimiem viņa nepiegrieza vērību, bet īstus, sirsnīgus vārdus . . . kad gan viņai tādi bija teikti? Un nu šai svinīgajā vakarā, kad viņas noskaņojums bija tik vārs, vecais Dāgs

teica viņai tik daudz labu vārdu. Tad kaut kas viņā sadrupa drumslās un jaunkundzes gultā viņa apraudāja visas tās dienas, kuras bija nodzīvojusi bez prieka un labiem vārdiem. Pirmo reizi viņai kāds teica mīļus vārdus, kamēr viņa bija pieaugusi,— un to darīja cilvēks ar cietāko seju, kādu viņa jebkad bija redzējusi.

Savāda bija pasaule — un cilvēki.

Viss bija noticis tikai tādēļ, ka viņa bija nospēlējusi dažas melodijas, kā jau daudzas reizes agrāk, un nodziedājusi vienu vienīgu mazu dziesmiņu. Viņa nenojauta, ka viņas apgarotība bija piešķīrusi spēlei tik aizkustinošu varu un dziedāšanai tik siltu kvēli, ne arī to, kā bija skanējušas melodijas zem vecās istabas zemajiem griestiem.

Jums ir daudz ievērojamu namu, kur jūs varējāt viesoties, viņš bija teicis. Ievērojami nami, jā, kur čukstēja ļaunu par viņu. Ievērojami nami. Vai viņš domāja, ka viņa nezina, kādā mājā patlaban viesojas? Laiki pēdējos gados stipri vien bija mainījušies. Tik daudzi, kas agrāk bija bijuši lieli, tagad bija tapuši mazi. Bagātība bija pārvērtusies nabadzibā pilsētās un uz laukiem. Ievērojami nami. Ak, cik daudz viņa zināja tādu, kas bija pārticīgi tikai no ārpuses, bet kurus trūkums sagrauza no iekšpuses un kuriem bija lemts īsā laikā sakrist drupās. Jā, viņa bija dzirdējusi, ka ļaudis bieži sačukstas.

Še, kur viņa bija patlaban, gan lielums nevienam nebrēca pretim, bet ar katru aizejošu dienu un stundu viss izauga acu priekšā — aizvien lielāks un lielāks. BUtu viņa agrak zinājusi, ko tagad zināja, viņa nekad nebūtu uzdrošinājusies domāt tas domas, kādas bija domājusi rudenī, šurp braukdama. Šovakar viņa to bija redzējusi — zālē ar lielo pulku visdažādāko cilvēku un lielajās, bagātajās istabas. Še viss bija liels, lielu cilvēku dzīvei ritot.

Rokā viņa bija sažņaugusi dārgo piespraudi, kura atgādinās, ka reiz jaunības gados viņa bijusi Bjerndālēs, tā vecais vīrs bija teicis. Jā, ta laikam būs. Adata kļūs par dārgu piemiņu, atgādinās viņai tās dienas, kad viņas sirds kļuva auksta.

Vecaja istabā neviens neko nebija ievērojis. Jā, vai tiešām tā bija? Adelheidei aizejot, jaunais Dāgs pārsteigts paskatījās uz augšu. Viņa acis sastapās ar tēva acīm — un viņš saprata, ka nekam še nebija jānotiek. Vecā kapteiņa acis raudzījās uz to pašu pusi, un viņš ievēroja to pašu.

Bjerndālēs bija viens kungs. Kad nolika kaul kas neparasts, kas mulsināja prātus, visi griezās uz viņa pusi, lai redzētu, kā viņš to uzņem. Un, ja vecais Dāgs mierīgi sēdēja, raudzīdamies uz priekšu, it kā nekas nebūtu noticis,— tad nekas ievērojams nebija nolicis. Majors gan mazliet paskatījās uz pārējiem — un klusībā droši vien sodījās par visām sieviešu savādībām, bet ari viņš saprata, ka jāklusē.

Neviens nepamanīja, ka Adelheides jaunkundze ienāca iekšā — stalta un klusa. Piegājusi pie vecā Dāga, viņa izstiepa roku.

— Ka lai es pateicos par tādu dārgu dāvanu?— viņa vaicāja.

Viņš saņēma viņas roku un paskatījās uz viņu, bet vecā Daga acīs daudz kas bija lasāms, acu izteiksme bija bagātīga, un Adelheide juta, ka viņš novēl viņai ne vien rotu, bet arī daudz ko citu … Ir labi nezināt visu. Ja Adelheidei būtu kāda nojausma par to, ka sieviete, kura vecajam Dāgam bija visdārgākā, četrdesmit gadu bija valkājusi piespraudi kā krāšņāko rotu, varbūt viņa saņemtajai dāvanai būtu piešķīrusi pārāk lielu nozīmi.

Pēc lietus aizvien spīd saule, un Adelheides jaunkundzei nu atspīdēja saule vecās istabas puskrēslā. Viegliem soļiem viņa piegāja pie tēva un parādīja viņam rotu, ko bija piespraudusi. Majors sarāva uzacis uz augšu, un acis viņam iepletās un kļuva domīgas, viņš droši vien saprata, ka tā bija daudz dālderu vērta. Kapteinis laikam redzēja, kas tā bija par piespraudi, jo sejā viņam bija lasāms pārsteigums. Vecais Dāgs pārtrauca klusumu, teikdams, ka viņi laikam visi gribēšot rīt agri braukt uz baznīcu. Majors gan nebija nekāds baznīcā gājējs, bet viņš bija vecās skolas karavīrs un turēja godā trīs lietas: dievu, karali un tēvzemi. Arī kapteinis droši vien bija devis viņam mājienu, ka viņa vienīgais pienākums bija Ziemassvētku rītā braukt uz baznīcu. Un tādēļ majors atbildēja, ka pie tāda laba, veca paraduma jāturoties.

Vecais Dāgs tad teica, ka viņš gribot paturēt sev to godu vest majoru pirmajās kamanās. Un, paskatījies uz Adelheidi un jauno Dāgu, viņš sacīja, lai jaunie braucot kopā, bet Slvers Aizmuguris aizvizināšot kapteini un Kruses jaunkundzi trešajās kamanās. Adelheidei it kā sārtums ielija vaigos, un, aizvērusi acis, viņa atslējās krēslā. Arī to vecais saimnieks bija izdomājis.

Tad vecais Dāgs piecēlās. Ja viņi gribēja rīt laikus būt mājās, tad vajadzēja iet gulēt, tādas bija viņa domas. Un tā viņi atsacīja ar labu nakti un izdzēsa sveces.

Vecais Dāgs pēdējais aizgāja pie miera. Viņš, kā paradis, izgāja ārā priekšnamā, lai rūpīgi noslēgtu ārdurvis. Soļi bija pieklusuši, un nakts klusums valdīja mājā. Te viņš pēkšņi satrūkās. Vai viņš bija pārklausījies? Vai savādās skaņas atnesa vētra, jeb vai viņš tiešām dzirdēja zvārguļus? Jā, tur šķindēja zvārguļi — aizvien tuvāk un tuvāk — un nu šķindēja jau pagalmā — un apklusa pie durvīm.

Dievs esi žēlīgs, kas gan Ziemassvētku naktī varēja iebraukt sētā? Ar sniegu apķepuši zābaki noklaudzēja uz kāpnēm un palievenī — un ārdurvis brakšķēdamas atvērās.

Vecais Dāgs nekustējās ne no vietas — baiļu viņš nekad nebija pazinis —, viņš tikai cieši raudzījās uz vaļējām durvīm, pa kurām vējš un sniegs brāzās iekšā, bet neviens neienāca. Tad viņš piegāja pie durvīm un paskatījās arā. Mēness reizēm paspīdēja caur skrejošiem mākoņiem, tā ka viņš varēja visu pārredzēt. Nebija ne zirga, ne kamanu — ne arī zirga vai cilvēka pēdu sniegā.

Dāgs iegāja palievenī un klausījās. Vētra šņākdama brāzās pār mežiem. It kā dīvaina dziedāšana pārskanēja tuvākos laukus. Šonakt viņi ir atsvabināti, viņš nodomāja, visi mirušie un neatpestītie,— ta Hamarbēju Ane domāja. Bet Ane zināja tik daudz dažādu ticējumu par Ziemassvētku nakti. Tad runāja lopi kūlī un rūķi saimniekoja pa šķūni un stalli, un visas neatpestītās dvēseles plosījās virs un apakš zemes.

Iegājis atpakaļ priekšnamā, viņš aiztaisīja un aizbultēja durvis, bet tad piepeši apstājās. Pagājušajos Ziemassvētkos bija noticis tas pats, ta bija stāstījusi Kruses jaunkundze. Toreiz viņš tam nebija piegriezis vērību, bet tagad viņa domas bija mainījušās.

Viņam bija dēls, kurš gulēja zem klints Jomfrūdāles aizā,— viņš nebija aprakts svētītā zemē. Vai viņš tādā kārtā apciemoja savas vecās mājas? Varbūt viņam bija kāda vēlēšanās?

Dāgs ilgi stāvēja un klausījās — bet ārā trakoja vienīgi vētra. Viņš domāja, pieri dziļās grumbās savilcis. Tad viņš izslējās. Jā, tas viņam bija jādara. Viņš liks kalējam nokalt dzelzs krustu, to aizvedīs pie mācītāja, lai viņš nolūdz par to dievu un iesvētī baznīcā, un tad viņš pats aizbrauks uz aizu, jo neviens cits neuzdrošināsies to darīt, iecirtīs cauriunu klintī un iestiprinās tur krustu. Varbūt tad dēlam būs miers.

Vecais Dāgs sarausa ogles pavardā un, nodzēsis sveces uz spinela, gāja uz guļamkambari. Vai viņš apstājās tumsā? Vai domāja vēl par kaut ko? Vai viņš devās pie miera jeb vai gāja uz veco istabu? Ko viņš domāja par Adelheides jaunkundzes melodiju modinātām atmiņām . .. vai atcerējās Dorotejas

jaunkundzi un Terēzi? Domāja par viņu silto cilvēcību? Par visu, ko viņas bija devušas savai apkārtnei — un viņam, un par lo, cik maz viņš bija devis pretim — un cik maz viņš bija viņām nozīmējis. Vai viņš domaja par savām neskaitāmajām vientuļajām dienām — mūža labākajā cēlienā? Par visām vērtībām, kādas viņš bija zaudējis,— par visiem tiem gadiem, kurus bija padarījis aukstus sev un savējiem,— par cieto naudas ceļu?

Labi cilvēki ir stipri. Viņi var pēc nāves atkal parādīties tik daudz dažādās atmiņās, arī spineta skaņās.

Kopš tās Ziemassvētku nakts Bjerndālēs sāka spokoties.

Dažs cauru nakti bija dzirdējis klusus soļus vecajā istabā un priekšnamā, un kāda sieva, kas bija gājusi caur palieveni uz jauno māju, zvērēja, ka mēness gaismā aiz priekšnama rūtīm redzējusi baltu, izmisušu seju, tukšām acīm, bet tā esot bijusi Hamarbēju Anes seja. Citi bija dzirdējuši mežonīgu kliedzienu ap pusnakti, un sieva, kas bija redzējusi seju, liedzās, ka viņa esot kliegusi. Vismaz viņa to neatceroties.

Tā vecajās mājās spokojās. Tur dzirdēja klusus soļus istabās, tur rādījās bālas sejas aiz rūtīm, tur atskanēja mežonīgs kliedziens pusnaktī . . .

XXVI

Rīts sakās ar glāzīti degvīna dūšas iestiprināšanai un uzēšanu un iedzeršanu uz gultas malas, un tacī visi saģērbās un sasēdās kamanās — vēl tumsā.

Ļoti var būt, ka baznīcā no Borglandes sola tika raidīti savadi skati, kad majors un Adelheide ienāca kopā ar Rjerndālu ļaudīm, un Kruses jaunkundzes modrigām acīm bija licies, ka ļaunajai Elizabetei seja kļuvusi balta kā palags, ieraugot Adelheidi jaunajam Dāgam līdzās. Ko gan tas varēja nozīmēt?

Aizbraucot no baznīcas, majoram un Adelheides jaunkundzei vajadzēja sasveicināties ar saviem vecajiem draugiem no Borglandes un pārmīt dažus vārdus ar viņiem, bet tik dzedri, kā pret viņiem izturējās, nekad Borglandes ļaudis nebija izturējušies. Adelheide ievēroja arī, ka Borglandes un Bjerndālu ļaudis izliekas viens otru neredzam.

Kad viņi pārbrauca no baznīcas, galds priekšistabā bija bagātīgi saklāts tāpat kā pirmajā vakarā.

Ziemassvētku svinīgākie brīži bija Ziemassvētku vakars un dievkalpojums svētku rītā. Pēc tam sākās Ziemassvētku prieki, bet tie sākās pie galda priekšistabā pēc atgriešanās no baznīcas. Arā vēl bija krēsla, bet uz galda dega daudz sveču. Tik priecīgas rīta stundas pat majors nebija piedzīvojis visā savā mūžā, viņš priecājās, cik daudz viņam būs, ko stāstīt, kad atgriezīsies pilsētā. Tur tie iedomājās, ka saprot kaut ko no ēdieniem un dzērieniem un ka degvīna dzeršanas māka viņiem nav sveša, bet viņš bija atbraucis uz Bjerndālēm, un viņam visas šīs lietas bija vajadzējis mācīties no gala. Te viņam pasniedza glāzīti dūšas iestiprināšanai, pirms vel viņš bija atvēris acis, un uzkodai salītu gaļu un alu, pirms vel viņš bija izrausies no pēļiem. Pēc tam nāca straujš brauciens garā rindā, lāpām degot un zvārguļiem skanot, un svētbrīdis baznīcā, un citi ļaudis vēl nebija paguvuši izberzt miegu no acīm, kad jau viņi bija iestiprinājušies un uzjautrinājuši pratu ar sātīgu ēdienu un stipriem dzērieniem. Tāda dzīve bija majoram pa prātam, un savas domas viņš izteica skaļi. Daudz dažādu cilvēku viņš bija saticis Norvēģijā un svešās zemēs, bet tādu, tik spēcīgu vīru visās lietās, kāds bija vecais Dāgs, nekad nebija sastapis, tādēļ viņš nedeva ne pieci graši par to, ko domāja viņa dižciltīgais draugs Borglandē ar savu dzedro sveicienu.

Dažādos ciemos majors bija ņēmis dalību gan ar ieročiem, gan ar biķeri rokās, bet šī ciemošanās priekšistabā gandrīz jau kļuva par grūtu arī viņam. Viņš tā bija ēdis, ka viņam vajadzēja atpogāt dažas pogas, un vecais Dāgs bija saskandinājis ar viņu bez mitas un neatlaizdamies, lā ka bija jau par smagu turēt viņam līdzi. Bet taisni tad vecais Dāgs piecēlās un teica, ka gribot mazliet nosnausties, un lai citi darot to pašu, ja viņiem esot patikšana. Kruses jaunkundze pamodināšot, kad atkal būs jāēd, viņš teica.

Boku rokā majors ar kapteini uzkāpa pa kāpnēm. Mazliet ļodzīga gan bija viņu gaiļa. Vecais Dāgs iegāja guļamkambarī. Viņa soļi nu bija droši un mugura taisna, bet oma pie galda bija bijusi tomēr nemierīga, un aiziedams viņš izskatījās ārkārtīgi noguris. Viņš varbūt nebija lāgā gulējis nakti. Jaunais Dāgs bija dzēris ar mēru, bet Adelheidei bija pilnīgi pieticis ar pirmo glāzi, bet arī viņi aizgāja. Nekā, ko sacīt, viņiem nebija, un varbūt viņi bija mazliet noguruši no agrā baznīcas brauciena.

Laiks aizgāja jautrībā un omulībā, un Adelheide ar smagu sirdi skaitīja aizejošās dienas. Jaunais Dāgs turpretim tagad, tapat kā agrāk, ņēma slēpes un devas uz. mežu, kad viņu pārāk nomāca domas. Plaisa, kas viņu šķīra no Adelheides jaunkundzes, kļuva lielāka ar katru dienu. Nu bija pierādījies, ka viņa māk arī spēlēt uz stīgām un šūt pat vēl smalkākas vīles nekā Dorotejas jaunkundze, un kapteinis bija arī ieminējies, ka viņai nav svešas valodas, kādās runā Vācija un Francijā.

Jā, Adelheides jaunkundze skuma par katru aizejošu dienu. Viņa laikam domāja par savu likteni, ko nebija varējusi saņemt savās rokās. Bet pasaulē varbūt bija citi cilvēki, kas gribēja vadīt Adelheides Barres likteni?

Tad notika kaut kas nedzirdēts.

Uz Bjerndālēm atbrauca viens vīrs. Viņš esot no Borglandes, tā viņš teica, un viņam esot vecajam Dāgam kaut kas sakāms. Kruses jaunkundze iegāja iekšā un pačukstēja, lai vecais Dāgs drusku iznākot priekšnamā. Vīram bija uzdots ielūgt viesus uz Ziemassvētku balli Borglandē, un Bjcrndālu (audis tur būšot gaidīti ciemiņi. Ja citiem nebūtu iespējams aizbraukt, tad Barres jaunkundze un jaunais Bjerndāls tikšot gaidīti, jo būšot galvenam kārtām jaunie. Kruses jaunkundze, kura bija ienākusi ar degvīnu un cepumiem, gandrīz izmeta paplāti. Pēc tādas ziņas pasaules gals vairs nevarēja būt tālu.

Arī vecais Dāgs iepleta acis un aiz pārsteiguma iztaujāja vēlreiz. Nē, Dāgs bija kļuvis vecs un bija vērojis dažadus likteņus. Viņš nelika Borglandes vēstnesim aiznest ziņu, ka bijis pārsteigts. Viņš tikai uz mirkli pagriezās pret uguni un, kad viņš atkal pagriezās atpakaļ, uzdeva vīram pateikt, ka viņi rīt aizsūtīs ziņu, vai kāds no viņiem brauks, pagaidām viņi liek pateikties par ielūgumu.

Vīrs un Kruses jaunkundze bija aizgajuši, un vecais Dāgs apsēdās pie pavarda. Jaunībā viņam nebūtu vajadzējis veselu diennakti, lai varētu apdomāt atbildi. Toreiz viņš uz vietas būtu pateicis nē, bet kopš tā laika pasaulē daudz kas bija grozījies. Turklāt viņiem mājā tagad bija viesi, un tie bija jāievēro visupirms. Majoram un viņa meitai bija tiesība braukt uz balli, un, ja viņi vēlētos, lai viņus kāds pavada, būtu nepieklājīgi atteikties. Taču citas domas uzmācās vecajam Dāgam daudz neatlaidīgāk. Sen pagājušu laiku atmiņas cēlās augšā.

Viņš bija kļuvis vecs, jā, un zināja varbūt vairāk, nekā citi varēja iedomāties. Viņam bija advokāts pilsētā, kurš sastādīja dokumentus un rīkojās ar naudu un ķīlām — viņa un

citu laužu uzdevumā. Varbūt no viņa Dāgs šo to bija dzirdējis, ka grūtie laiki bija aizsnieguši arī Borglandi. Viņi bija aizņēmušies naudu lauku mājās, kas viņiem piederēja. Varbūt Dāgs pats netieši bija nopircis tiesības uz dažu labu zemes gabalu, kas agrāk bija piederējis Borglandei.

Viņš domāja un domāja, pieri grumbās savilcis, un acis viņam it kā satuvinājās, kļūdamas sevišķi vērīgas. Vai kaut kas viņam bija atgādinājis dienu mežā, jaunības gados, lapsas vai lūša medības? Viņa acis likās uzglūnam viltīgiem un lokaniem zvēriem. Daudzi bija nākuši pie viņa pēdējos gados — cilvēki, kurus viņš kādreiz bija pazinis, un cilvēki, kurus viņš nekad nebija redzējis. Viņi nāca ar visdažādākajām vajadzībām, bet beidzot aizvien nauda bija tā, kā viņiem vajadzēja.

Šodien bija attecējis zirgs no Borglandes — ar ziņu par Ziemassvētku balli . . .

Viņš piecēlās un sāka staigāt šurp un turp. Zeķes cieši apņēma lielus, muskuļi, stipri kā dzīvniekam, drebēja, un kurpju sprādzes spīdēja, kā spīd vecs sudrabs. Svārki gludi piegūla platajiem pleciem un mugurai. Uz krūtīm un piedurkņu galos mirdzēja balts, sakrokots linu audekls pret tumšo, raupjo ādu, un baltie mati nepakļāvīgās cirtās vijās ap galvu. Viņš izslējās un apstājās. Muguru gan bija padarījuši stīvu daudzie gadi, bet viņš to tagad spēcīgi atlieca, un jauneklīgs spars bija jūtams viņa plecos.

Mainīgs ir cilvēku prāts — grūti valdāms kā meža zvērs.

Dāgs bija centies pārmākt atriebības domas trīsdesmit garus gadus, un pēdējā gadā viņš bija sācis kopt sevī dažus veselīgus dīgļus, tā ka tie bija sākuši dzīt jaunus asnus, bet pa Ziemassvētku dienām viņš sev acu priekšā bija redzējis sievieti, kas viņam atgādināja kā Dorotejas jaunkundzes kluso labdarību, tā Terēzes spēcīgo raksturu. Viņa ar savu spēli bija uzbūrusi senās atmiņas, un viņš sirsnīgā nožēlā skaidri bija redzējis, kāds bija viņa kauns un parāds aizgājējiem. Jā, viņš tiešām bija atradis īsto ceļu.

Te atbrauca vēstnesis, skaļi skanēja Borglandes vārds . .. un vecā Daga dzedrais prāts nogriezās no iesāktā ceļa — pilnīgi pārgrozījās. Jau brīnumainā kārtā savaldīts un miera ceļu radis, tas atkal atdzīvojās, nodrebēdams savās visdziļākajās paslēptuvēs, un ledains aukstums stindzināja jaunos asnus. Kas gan ir trīsdesmit gadu ilga savaldīšanās un viens atgriešanās gads — dažas maigas Ziemassvētku domas — vecas dzimtas varenajā ceļā?

Nebeidzama rinda stipru mednieku ieslīdēja priekšnamā, apņemdami veco Dāgu un piespiezdami no jauna ieraudzīt to pašu ccļu, kuru bija skatījuši simtiem gadu. Un Dāga gara dzīlēs modās vecās teiksmas un atmiņas par grūtajiem laikiem, kādus dzimta bija pārdzīvojusi sīvajā cīņā par eksistenci un pret lielā tīrumu novada ļaunprātību, kas viņiem uzglūnēja uz visiem ceļiem. Borglande bija bijusi kā cietoksnis ienaidnieka zemē. Viņš atcerējās vienīgo reizi, kad bija tur apturējis zirgu. . . obersta ledaino nicinājumu. ..

Vecais Dāgs stingru, ciešu skatienu raudzījās uz to pašu ainu — tāpat kā viņa tēvi. Atriebību par visu netaisnību — sitienu pret sitienu. . . Beidzot!

Viņš cieši saspieda rokas uz muguras un turpināja staigāt. No Borglandes šodien bija attecējis zirgs. . .

Vai majora un viņa meitas dēļ? Nezin vis. . . Vismaz Baries jaunkundze un jaunais Bjerndāls lai brauc, vīrs bija teicis. Hm, viņa acis redzēja visu. Tās bija redzējušas nobālam kādu seju baznīcā. Tā bija ļaunās Elizabetes jaunkundzes sejā. Un šodien bija pienākusi ziņa, ka jaunos lūdz uz balli. ..

Vecā Dāga acis draudoši satuvinājās, un ledains zilganums iemirdzējās tanīs. Vai viņš atkal bija ieraudzījis lūsi — viltīgo, asinskārīgo zvēru? Reiz tas bija atņēmis dzīvību kādam, kam dzīslās ritēja viņa paša asinis. Vai nu tas atkal gatavojās uzbrukt? Un vai šoreiz apdraudēta bija dzīvība vai nauda? Viņš bija saskāries ar dažiem dižciltīgajiem arī naudas lietās. Viņi iedomājās, ka varēs viņam tuvoties ar pazemību un skaistiem vārdiem. Tādās reizēs labs atbalsts viņam bija bijušas Hamarbēju Anes teiksmas. Viņam nevajadzēja nekādu pazemību, nē, viņam bija dziļākas saknes Norvēģijas zemē nekā dažam labam. Viņu dižciltība bija daudz, daudz jaunāka nekā teiksmas, ar kurām varēja lepoties viņa ļaudis. Viņš piegāja pie pavarda uguns, galva noliecās, un platie pleci kļuva pārpārēm plati. Ja tagad nāks lūsis, tas sastaps lielo alni ar platiem ragu žuburiem. ..

Viņš pacēla galvu un mazliet palocīja to.

Un obersts nebija pretojies, ka uz Bjerndālēm sūta ziņu! Viņš pārdeva zemes gabalus, kas viņiem bija piederējuši visus, visus gadus. To obersts darīja tagadējos laikos, jā, jau vairākus gadus tas bija noticis. Dāgs mierīgi izslējās un iegāja istabās. Acu kaktiņos pavīdēja gaišs, bet bīstams mirdzums.

Vecajā istabā pie alus kausiem sēdēja majors un kapteinis. Pie rietumu loga sēdēja Adelheides jaunkundze un lasīja

grāmatu. Vecais Dāgs atlaidās krēslā un iedzēra malku alus. Tad viņš paskatījās turp, kur sēdēja Adelheides jaunkundze.

—   Vai jums, Barres jaunkundze, būtu patikšana uz kādu deju pa Ziemassvētkiem?

Adelheide ātri pagriezās un raudzījās uz viņu lielām acīm. Ko viņš domāja? Vai viņiem būs Ziemassvētku balle še mājās? Viņai bija līdzi kleita, kurā viņa labprāt būtu gribējusi parādīties — kādam. Kleita gan nebija vairs jauna, bet skaista, ar greznām vīlēm, kuras viņa pati bija darinājusi, un tā viņai tik labi piestāvēja. Par to viņa domāja, kad teica, ka labprāt gribētu dejot.

—   Jā, še bija atsūtīts kāds vīrs,— viņš teica, griezdamies pie majora.— Pats es esmu jau par vecu un vislabāk jūtos mājās, bet jūs, karavīri?

Majors izgāza vēderu un izstiepa apakšlūpu. Viņš tā bija priecājies, ka varēs mierīgi pavadīt Ziemassvētkus, un nu lai viņš dauzās apkārt un spēlē kavalieri — un dzer plāno karstvīnu, to saldo žurgu, nevis īstu degvīnu, un deldē mēli ar sieviešiem un citiem mājiniekiem par grūtajiem laikiem, kad viņš varēja sēdēt še pārticībā pie bagāta galda, dzert vīra dzērienu un aizmirst visas dzīves likstas!

•— Padevīgi ziņoju, ka gribu palikt jūsu sabiedrībā,— majors teica,— un ka no šejienes ar labu projām neiešu.— Un viņš pamanīja prieku vecā Dāga acīs. Kapteinis domāja, ka nevienam nevarēja būt nekāda prieka no viņa ģikts savilktajām kājām ballē, viņš tādēļ piebalsoja majoram.

—   Jums tomēr būs jāsamierinās ar Dāgu kavaliera lomā,— vecais Dāgs teica, pašķielēdams pār plecu uz Adelheides jaunkundzi.

—   Kur tā balle būs?— viņa jautāja, seju pret logu pagriezusi.

—   Borglandē,— vecais Dāgs sausi atteica.

XXVII

Diena — un vakars bija pienācis.

Sīvers Aizmuguris, sviedriem plūstot, pūlējās noturēt Lāci, kamēr Adelheides jaunkundze un Dāgs būs iesēdušies kamanās. Jaunais Dāgs retu reizi kaut kur brauca, un tad viņam vajadzēja strauju zirgu. Vecais Dāgs pats un Kruses jaunkundze bija iznākuši ārā ar kaju maisiem, kažokiem un ādas segām kā nezin kādam tālam ceļam. Jaunie bija iedzēruši pa krietnai glāzei franču degvīna pret aukstumu, lai būtu labā

omā, braucot uz balli, kā vecais Dāgs bija ieteicis. Viņam laikam bija bijis savs nolūks.

Adcllieidei mētelis uz krūtīm bija vaļā un zīda šalle ap balto kaklu, un smaidoša mute, un lielas, labsirdīgas acis. Jaunais Dāgs bija skatījies uz viņu, tad novērsis acis un tad atkal no jauna skatījies — mazliet spītīgām un no degvīna mulsām acīm. Un ārā kamanās un aukstumā ugunīgais dzēriens bija ievirmojis viņa stiprajās asinīs, lai Adelheides jaunkundze labāk piesargās. Lai viņa tā neuzsmaida viņam — un nerāda tik labsirdīgas acis. Arī viņš bija tikai cilvēks, viņš varēja pievilkt viņu klat un piespiest sev — ceļa.

Bet tāda laime Barres jaunkundzei nebija novēlēta.

Viņa uzmeta viņam acis, kad viņš izstiepa rokas un saņēma grožus. Viņa sejā bija valdonīgs spēks. Tad Lācis rāvās uz priekšu — un pagalms, koki un vārtu stabi pazibēja garām, un sniegs vēlās kā jūra. Adeihekle alkal paskatījās sānis. Tādu viņa nekad agrāk nebija viņu redzējusi, bet tikai tā — rīcībā — cilvēka raksturs vislabāk atklājas. Ādas cepure bija atstumta no pieres, kažoka apkakle vaļā, seja asi iezīmējās — ciela un starojoša spēka pilna. Kādas šaubas uzmācās Adcllieidei — vai viņš pievilka viņu jeb vai viņu vairāk vilināja viss lielais, kas bija viņam apkārt. Tas bija viņš — visupirms viņš. Viss cits bija tikai varenas šalkas.

Dāgu mocīja tās pašas domas kā katru dienu. Ledaina atturība un sāpīga kvēle bija pārņēmusi viņu, kad viņš bija viņu ieraudzījis priekšnamā. Kā viņš varēja iedomāties, neiedomāties,— tads muļķis viņš gan nebija bijis, ka viņa paliks — ilgi, ilgi. Bet nu viņš to zināja. Viņa bija tikai parādība — kaut kas tāds, kas pazudīs no viņa pasaules. Tās jau nebija acis — nē, par to nemaz nevarēja domāt, un vaigi un kakls, un zods, un mute — visu viņš tikai tagad bija ieraudzījis. Lūpas nebija cieši sakļautas, un tādam tām nevajadzēja būt, bet liegām, drebošām — un smaidam — nē, priekam — ap tām.

Kur viņš bija, ko viņš domāja? Vai viņš domāja? Nē, viņš brauca, viņš turēja grožus. Viņi brauca caur ieleju. Viss, kas notika, neskāra viņu.

Borglandes pagalmā stāvēja daudz kamanu rindā.

Visur spīdēja sveces, un lukturi šūpojās staļļu puišu rokās. Rokas sniedzās pretim, zirgus un kamanas lika pie vietas ātri un ierasti, un kažokos ģērbušies cilvēki devās uz lielajām durvīm. Dāmas uzvadīja augšā, un kungi priekšnamā novilka ceļa drānas. Ļaudis nāca un gāja Dāgam garām, viņš stāvēja un gaidīja, kad Barres jaunkundze nonāks alkal lejā. Virs

nieki formas tērpos un dāmas vieglās kleitās steidzās garām, bet viņam tie šķita vienīgi kā slīdošas ēnas, viņš atradās ārpus īstenības — pasaulē, pie kuras nepiederēja.

Viņš, Dāgs Bjerndāls, slavēja še, lielo Borglandes māju priekšnamā. Kas viņam še bija darāms? Visā, kas viņa dzimtai visos laikos bija stāvējis pretim, Borglande bija bijusi tā vieta, no kuras bija nācis vislielākais nicinājums. Arī viņš, jaunais Dāgs, bija dzirdējis nostāstus par to. Nu viņš stāvēja še un bija viesis — goda kārtā, kuru pilsētas drēbnieks bija pašuvis pagājušajā rudeni. Tā piekļāvās tik cieši, ka viņš tikko varēja pakustēties, un apkaklīte un sasodītā kaklasaite, kas tur piederējās klāt, žņaudza kaklu kā cilpa, tā viņam likās. Rīt viņš dosies garākā gājienā pa mežu, lai labi izkustētos savās ērtajās meža drānās. Sai smalkajā uzvalkā viņš jutās stīvs kā koks.

Nē, šovakar viss likās neīsts, vieta, kur viņš atradās, apģērbs un viņa, kuru Dāgs gaidīja. Ko viņš iesāks ar viņu? Viņas vieta bija še, pie visiem šiem virsniekiem un gaisīgajām dāmām, kurām nemaz nevarēja tuvoties — ne ar tādām rokām kā viņam.

Visi, kas gāja garām, ilgi noskatījās uz viņu. Sievietes pagriezās un atskatījās, un arī vīrieši noraudzījās uz viņu šad tad. Viņi sačukstējās aiz ziņkāres, kas šis staltais vīrietis varētu būt. Bet starp viesiem bija arī daži no tīrumu novada, un tie pazina viņu un čukstus stāstīja, ka viņš ir no ziemeļiem un lielas bagātības mantinieks. Neka no visa tā, kas ap viņu notika, jaunais Dāgs neatskārta. Ieročus, gleznas, smalkos svečturus pie sienām un visu greznumu viņa acis gan skatīja, bet tas neiespiedās viņa apziņā. Tā bija pilnīgi noslēgusies no visa apkārtējā. Ko viņš gan meklēja šai mājā?

Te priekšnamā kaut kas notika. No istabām iznāca kāda dāma — stalta un cēla —, viņa sveicināja viesus. Tā bija balles rīkotāja Elizabete fon Galia. Viņa gan retu reizi bija redzējusi Dāgu baznīcā un arī nupat Ziemassvētkos. Bet aizvien notālēm, un viņu cieši bija aizsegušas virsdrānas, turklāt Elizabetes jaunkundze bija mazliet īsredzīga. Nu viņa smaidīdama tuvojās viņam un pirmo reizi ieraudzīja tuvumā. ..

Kādēļ viņas acis tā iepletās šausmās, un kādēļ viņas soja nobāla un kļuva pelnu pelēka kā mironim? Un kādēļ viņa sagrīļojās kā koks vētrā, līdz pieķērās pie krēsla atzveltnes? Un vai viņai uz lūpām neparādījās asinis? Beidzot viņa dziļi ievilka elpu, un seja atguva atkal krāsu, bet, pirms viņai izdevās atkal saņemties, dažs labs mirklis bija aizritējis mūžībā.

Elizabetes jaunkundze bija ieraudzījusi rēgu no veļu pasaules. Cilvēks, kuru reiz viņa bija iedzinusi nāvē, bija atgriezies atpakaļ, lielāka auguma un skaistāks nekā toreiz. Pamazām viņa bija skaidri atskārtusi, ka vienīgais, kas viņā bija iededzinājis kvēlu mīlestību, bija Jomfrūdāles aizā nozudušais jauneklis. Un nu viņš bija atgriezies atpakaļ un valdonīgi noraudzījās uz viņu no augšas.

Ledains aukstums bija pārņēmis visu viņas miesu, kad viņa gāja tālāk un sniedza Dāgam roku, viņu apsveikdama.

— Jums taču ir Adelheide līdzi,— viņa teica, un balss bija klusa un nedzīva. Jā, Barres jaunkundze ir augšā,— Dāgs teica.

Vai viņš bija redzējis to, kas bija noticis viņa acu priekšā? To gan viņš nebija redzējis, bet viņš bija redzējis Elizabeti nākam. Viņš zināja, ka viņu mēdza saukt par ļauno un ka viņai bija bijis kāds sakars ar viņa brāli tovakar, kad viņš pazuda, un viņa acis tādēļ varbūt bija modras un vērīgas, sastopoties ar Elizabetes jaunkundzes acīm.

Kāds viegliem soļiem nāca pa kāpnēm lejā, un Adelheide, plānu zīda šalli uz kailajām rokām un pleciem, pilnīgi saistīja Daga skatus. Elizabete gan laipni sasveicinājās ar draudzeni, bet viņas sveicienā nebija siltuma. Tad viņi kopā ar citiem iegāja istabās, Dāgs bija pilnīgi apmulsis. Viņš bija redzējis Adelheidi Barri svētku drānās, un visiem likās, ka viņa ir dzimusi svētkiem. Skaista viņa gan bija ikdienā, bet svētkos neviens viņai nevarēja līdzināties. Acis uzvaroši mirdzēja, vaigi bija pietvīkuši un mute kā skūpsts. Bet visu šo valšķīgo pievilcību'sargāja cēls lepnums, kas visus atturēja. Kaklu, krūtis, plecus, rokas — un kleitu, kas spoži un zīdaini kļāvās viņai klāt,— visu Dāgs bija redzējis un apžilbis.

Nekad vairs viņa nedrīkstēja braukt no Bjerndālēm projām.

Kā ēnas no citas pasaules spožās ainas slīdēja viņam garam. Sveču vainagi pie griestiem, lukturi pie sienām, un visi greznie svētku viesi it kā kaut kur tālumā kustējās viņam garām. Bet viņi uzdūrās ciliem cilvēkiem, kas pazina Adelheidi no pilsētas laikiem vai no agrākām ciemošanās reizēm Borglandē. Atskanēja sveicieni, rokas sadevās, tika pārmīti vārdi, un Dāgam vajadzēja ieiet lai pasaulē, pa kuru staigāja viņas kājas. Viņam vajadzēja atbildēt uz sveicieniem un jautājumiem tapat kā visiem citiem cilvēkiem. Ta viņi sastapa vecu kungu spīdošā formas tērpā. Tas bija pats obersts, Borglandes varenais kungs. Viņš ļoti sirsnīgi apsveica Adelheides jaunkundzi un veltīja sevišķi laipnus vārdus arī Dāgam. Jā, kad saka apnēsāt punšu, ar ko

apsveica viesus, viņš ar Adelheides jaunkundzi un Dāgu apsēdās pie viena no daudzajiem galdiem.

Viņš apjautājās par majoru Barri, kā viņam klājoties, un runāja ļoti laipni — visupirms ar Adelheides jaunkundzi. Pēc tam viņš atrada, ko runāt arī ar Dāgu.

—   Jūs tur, ziemeļos, laikam gan nekā nemanāt no grūtajiem laikiem?— viņš jautāja.

—   Grūtajiem laikiem?— Dāgs atkārtoja, it kā juzdamies pārsteigts.— Nē,— viņš teica,— vai laiki ir grūti?

Obersts pacēla galvu un piemiedza acis. Vai jaunais cilvēks par viņu zobojās? Bet Dāga sejā bija tik dziļa nopietnība, ka diezin vai tā bija. Obersts izvilka kabatlakatiņu un ar drebošu roku noslaucīja pieri un kaklu zem zoda. Ap kaklu viss tik nepatīkami žņaudza šodien. Viņš pagriezās atkal pret Dāgu.

—   Vai jūsu tēvs ir pie labas veselības — un pats valda pār visu?

Dāgs pārsteigts noraudzījās uz oberstu. Tādas domas viņam nekad nebija iekritušas prātā, ka tēvs varētu zaudēt veselību un nespētu vairs visu valdīt.

—   Jā-ā,— viņš atbildēja,— tēvs ir pie labas veselības.

Obersts viegli palocīja galvu — un vēlreiz draudzīgi saskandināja ar viņiem. Tad viņš aizbildinājās ar pienākumiem — un viņam bija jāiet tālāk.

Adelheides jaunkundzei bija liels brīnums. Viņa bija domājusi, ka starp abiem lielajiem lauku īpašumiem pastāv kāds ienaids un ka tādēļ Borglandes kungi tik auksti bija sveicinājuši viņu un viņas tēvu pie baznīcas, bet nu nāca pats obersts un apsveica Dāgu, turklāt vienu no pirmajiem. To bija grūti saprast. Dāgs saskandināja ar viņu un pārlaida skatu pār viņas apaļajiem pleciem, lūpām ar smailo izliekumu un — acīm.

Adelheides Barres acis! Iezilganiem baltumiem — kā caurspīdīgs porcelāns — un noslēpumainām ēnām zem garajām skropstām, un zem ēnām — visas debesu zvaigznes.

Dāgs samiedza acis kā no saules gaismas.

Nekad viņa nedrīkstēja atstāt Bjerndāles.

Atskanēja mūzika — kaut kur tālumā. Sāka plaukšķināt rokas — par zīmi, ka nu ir jādejo. Un tad Dāgs slidoja atkal kopā ar cilvēku straumi caur istabām uz priekšnamu un pa kāpnēm augšā. Viņa roka un mute apsveica ļaudis, ko Adelheide pazina, un atbildēja viņiem. Viņš dzirdēja viņam svešu ļaužu troksni. Tika nosaukti vārdi, bet viņam nepalika atmiņā neviens vienīgs no tiem. Mūzika visus aicināja uz lielo zāli.

I

Borglandes zāle bija plaši pazīstama kā greznākā zāle visā apkaimē.

Pie vienas sienas bija milzīgs kamīns ar akmenī cirstām figūrām, virs tā bija spogulis, bet abās pusēs atradās bruņinieku tērpi, kurus, kā stāstīja, bija valkājuši dzimtas vīri reiz, izsenis. Sienas rotāja daudzi spoguļi, ieroči un ģerboņi, Gailu pašu un citu radniecīgu dzimtu cilts zīmes — no Dānijas un no Vācijas. Ari dzimtas portreti tur bija, agrākais obersts un ļaunā kundze — un vesela rinda priekšteču no seniem laikiem.

Mūzika spēlēja, un tika dejots, bet Adelheide un Dāgs burzmā noklīda viens no otra — un tā Adelheide dejoja ar kādu virsnieku, kad Dāgs viņu atkal ieraudzīja. Noticis bija tā, kā viņš jau bija paredzējis. Viņš gan nebija domājis, ka ar viņu dejos, tomēr bija tik savādi redzēt viņu dejojam — ar citu.

No zāles durvis veda uz vairākām istabām, kur vecāki cilvēki sēdēja, iebaudīdami dzērienus, un arī jaunie nāca še garām kaut ko iedzert deju starpbrīžos. Dāgs bija atradis sev vietu kādā no attālākajām istabām, un arī viņam pasniedza glāzi ar saldu punšu, tāpat kā visiem citiem. Cilvēki, kam nebija cila neviena, ar ko saskandināt, saskandināja ar viņu, citādi viņš nekā ne redzēja, ne dzirdēja, vienīgi neskaidras mūzikas skaņas no zāles.

Vēlāk vakarā bija svētku galdi apakšējās istabās, un Dāgs slīdēja citu viesu straumei līdzi un arī uzlika sev kaut ko ēdamu, bet ēst viņš nevarēja. Visu laiku viņš Adelheidi neredzēja. Viņa laikam bija vidusistabās, bet viņš bija ienācis kopā ar pēdējiem viesiem un sēdēja priekšistabā kopā ar ļaudīm, kas laikam vairāk bija lūgti pieklājības pēc un tāpēc, ka bija kaimiņi. Viņš arī agri aizgāja no galda un atgriezās atpakaļ kambari. Kā tālas šalkas viņš dzirdēja daudzās balsis un soļus uz kāpnēm, viesiem atgriežoties zālē, un tad atskanēja mūzika un zālē no jauna sākās deja.

Viņš stāvēja ar muguru pret durvīm, no jauna piepildīdams sev glāzi, kad kāda roka piedūrās viņa elkonim. Pagriezis galvu, viņš ieraudzīja Elizabetes fon Gailas daiļo seju. Elizabetes jaunkundze uzsmaidīja viņam. Tad viņa teica tos pašus vārdus, kurus tā reiz bija teikusi viņa brālim:

—   Jūs tak dejosiet vienu deju ar mani?

Viņš jutās tā, ka viņam bija vienalga, lai notiktu kas notikdams. Viņa domas bija gurdas, viss bija tikai maldi. Tādēļ bija vienalga, ar ko viņš dejoja, un kopā ar Elizabetes jaunkundzi viņš iegāja zālē.

Elizabetei bija bijušas grūtas dienas — sākot no Ziemassvētku rīta baznīcā, un viņa ienīda savu agrāko draudzeni Adelheidi līdz sirds dziļumiem. Kas viss nenotika pasaulē — kā Adelheide varēja atbraukt uz Bjerndālēm un dzīvot tur caurus Ziemassvētkus? Ziemassvētki tur bija gari — bīstami gari —, un Adelheide ik dienas bija jaunajam puisim acu priekšā. Lai notiktu kas notikdams, bet tikai ne tas. Nekad nedrīkstēja nolikt, ka Adelheide Barre kļūst par valdnieci Bjerndālēs.

Viss, kas vēl mazliet nošķīra Bjerndālcs,— pusaizmirstie nostāsti un pagātnes atlikas. Ja dāma no augstākās kārtas ar pazīstamu vārdu, kā Adelheide Barre, kļūs tur par saimnieci, ar viņas iejūtību un gudrību, ar viņas sakariem sabiedrībā, kas uzņems viņu atplestām rokām tai dienā, kad Adelheide uzskatīs par pareizu atgriezties šais aprindās — un to viņa gan darīs, tad nabadzību, kas viņu tagad savalgoja, uz visiem laikiem būs aprakusi Bjerndālu bagātība. Kā tad būs ar to, kas vēl nošķīra Bjerndāles? Tas viss pārvērtīsies putekļos Adelheides smalkajās rokās — Bjerndālu lielā vara izplatīsies pa tīrumu novadiem — un, jā, varbūt viņas pašas Borglande paliks ēnā. Un tādas lietas lai notiek viņas mūžā? Vai tas būs sods par viņas augstprātību un ļaunumu, ko viņa bija sējusi?

Nekad tas nedrīkstēja notikt, bet kā to lai aizkavē?

Tad Elizabetes jaunkundze bija izteikusi tēvam domu, ka majora Barres un Adelheides dēļ vajadzētu Bjerndālu ļaudis ielūgt uz balli. Sākumā obersts bija bijis ļoti pārsteigts, bet pēc tam redzami piekāpīgs. Elizabetes jaunkundze gan pati lāgā nezināja, ko grib panākt ar savu nodomu, bet nāks laiks, nāks padoms.

Nu bija pienācis gaidītais vakars, bet viss bija iznācis citādi, nekā Elizabetes jaunkundze bija domājusi. Visupirms viņu gandrīz nāvīgi satrieca, ka jaunais Bjcrndāls tik ļoti līdzinājās savam brālim, jā, daudzējādā ziņā bija pilnīgi tāds pats, tikai vēl skaistāks un tik varenu augumu, un tik cēlu gailu, turklāt viņā bija augstprātīga nopietnība, kāda brālim nebija bijusi. Viņas acis klusībā bija pavadījušas viņu ik reizi — un galu galā viņš bija jutis tās pašas sāpes, kādas viņa bija jutusi par brāli. Viņa vairs nevaldīja pār sevi šovakar. Viņa aizmirsa savus pienākumus, un tie, kas ar viņu runāja, saņēma visai dīvainas atbildes. Viņas domas roslt rosījās cauru vakaru.

Viņa redzēja, ka viņš nedejo, bet tāds bija bijis arī brālis lielāko daļu vakara,— varbūt viņi ar Adelheidi negribēja

r

pārāk bieži rādīties kopā. Viņi abi viens otrā bija iemīlējušies, par to viņa bija pārliecināta. Tā viņai radās drosme uzmeklēt viņu. Viņa tak bija vakara rīkotāja — un viņai bija tiesības uz vienu deju, gan jau tad redzēs.

Bet Adelheides jaunkundze šodien bija rotājusies ar tādu rūpību kā vēl nekad, lai svētkos būtu ne vien Adelheide Barre, kura piesaistīja visu skatus lielajās viesībās, kādas viņa bija apmeklējusi,— bet vēl kas vairāk viņa šovakar būtu vēlējusies būt — tikai vienam. Viņa bija apskatījusi sevi — uzposušos dāmu — še tualetes istabas spogulī, un pirmo reizi visos šais Ziemassvētkos viņa bija jutusi veco varu sevī — varu, kas, ka viņa zināja, viņai bija, bet ko nekad nebija gribējusi izmantot, tādēļ ka viņai nekad nebija bijis neviena, kam to parādīt. Bet tad viņa bija saslapusi Dāgu priekšnamā, arī svēlku drānās,— un drosme viņai bija zudusi — kā arvien, kad viņa atradās viņam tuvumā,— un svētku līksme pamazām bija viņā it kā izplēnējusi. Viņa bija priecājusies, ka piesaista viņa skatus vismaz vienu vakaru, bet patiesībā viņš bija tas, kas saistīja viņas skatus — vēl stiprāk nekā agrāk.

Adelheides jaunkundzei pirmā deja bija bijusi gatavā mocība — un cik tālu no dejām un smaidiem bija viņas prāts. Kur bija palicis Dāgs? Nekur viņš nebija ieraugāms. Ak nē, par tādām lietām kā par dejošanu viņš laikam nedomāja. Beizi pēc reizes viņa nostājās uz dejas grīdas, vecie un jaunie paziņas — visi gribēja dejot ar viņu.

Vakars ritēja, Dāga vēl aizvien nebija — un viņas sirds kļuva smagāka un smagāka. Tātad tas bija tikai sapnis — viņa bija iedomājusies, ka ieraudzīs viņa silto skatu — vienu vienīgu reizi. Nekas viņa nebija viņam.

Pēc vakariņām, kad dejas sākās no jauna, Adelhcidi Barri bija pārņēmis it kā reibums. Viņa jutās līdz nāvei izmisusi šai jautrajā sabiedrībā. Tās bija it kā atvadu svinības, atvadas no prieka, no dzīves, no visa,— viņas pēdējā balle. Nekad viņa ar prieku vairs nerotāsies uz svētkiem, šī bija pati pēdējā reize. Tādēļ viņa pēkšņi iedegās. Ja viņai vajadzēja teikt ardievas, lai notiek — viņa darīs to ar smaidu uz lūpām, neviens neredzēs viņu ar noliektu galvu. Un viņa lidoja apkārt, smaidu un skatu pavadīta,— balles karaliene — vēl pēdējo reizi.

Adelheide dejoja, bet viņas domām nebija mērķa, jo prieka pasaulē vairs nebija. Te viņu savirmināja brāzmainas šalkas, un viņa atkal varēja redzēt un domāt. Viņas acis saistīja kāds skats …

Dāgs dejoja — ar Elizabeti — ar bīstamu kvēli acīs. Viņa augums bija kā radīts dejai, kājas vieglas pats lokans kā meža zvērs. Adelheides domas dega — ļaunāk vairs nevarēja būt. Izgaisis bija viņas pēdējais žēlais mierinājums — ka viņš nedejoja ne ar vienu.

Viņa dzirdēja, ka visi sačukstas, un redzēja galvas pagriežamies. Visi čukstēja par viņu, un visi viņi skatījās uz viņu.

Viņš tātad bija tikai gaidījis to, kura viņam bija mīļa,— Elizabeti,— un viņa pati bija bijusi kā akla. Kādēļ viņai tas agrāk nebija ienācis prātā? Viņi tak visu mūžu bija še nodzīvojuši viens otram līdzās, un tādēļ Elizabete bija sveicinājusi tik dzedri, ieraudzījusi viņu.

Iestājās pārtraukums — ar saldu punšu, kūkām un visu citu. Adelheidi aizveda līdz krēslu rindām, un kavalieri pienesa viņai visu, ko viņa vēlējās. Viņa atpūtās, atlaidusies pret krēsla atzveltni, un atpūta un siltums, kas ieplūda viņā, kad viņa bija izdzērusi glāzi, bija viņas slimajam prātam ka dzīvības eliksīrs. Nepārtraukti viņā dzima dažādas domas. Viņai nebija trūcis drosmes atbrauki uz Bjerndālēm — viņa bija gribējusi cīnīties. Lepna viņa būs pret visiem citiem — tikai ne pret viņu. Viņa skatus viņa bija gribējusi vērst uz sevi, būdama sievišķīgi padevīga un laba. Viņa bija apņēmusies likt lielā visus ieročus. Nn jau gandrīz bija pagājis šis vakars un šī nakts, bet viņa ne reizi nebija uzdrošinājusies izjust sava likteņa mirkli.

Mūzika plinkšķēja un dūca, un sāka skanēt no jauna. Adclheide dejoja un dejoja — nevienu deju kavalieri viņai neļava izlaist —, un viņas acīm vajadzēja redzēt, kā Dāgs dejoja — deju pēc dejas ar Elizabetes jaunkundzi. Viņa redzēja Elizabeti smaidām savu visbīstamāko smaidu — tieši viņam sejā, bez mitas — un redzēja viņas lūpas čukstam glaimus un skaistus vārdus. Viņa redzēja ari, kā Dāgs, baltus zobus mirdzinādams, smaida pretim — kā reibonī.

Sākās zobenu deja.

Visi virsnieki, sākot ar veco oberslu līdz visjaunākajiem, izvilka zobenus un sastājās rindā — cits pret citu, ar kailiem, uz augšu paceltiem zobeniem.

Gaisma no lukturu vainagiem auksti dzirkstīja uz tērauda zobeniem un mirdzēja uz dāmu zīda tērpiem. Pirmā, kas bus pirmā no daiļavām? Kas bija balles karaliene? Tika nosaukti vārdi — viens, divi, vairāki — starp citu, arī Elizabetes jaunkundze, bet aizvien lielāks un lielāks skaits — un beidzot visi sauca — Adclheide Barre!

Balta ka sniegs viņa izgaja priekšā un staltā gaitā devās, vispirms caur zobenu velvi, visiem pa priekšu vēl pēdējo reizi.

Tad visi sastājās aplī un, griezdamies-apkārt, dziedāja' veco dziesmu Borglandes lielajā zālē!

Mūzika bija apklususi pēdējo reizi — pirms pēdējās dejas. Tā plinkšķēja. mēģinot instrumentus,— pēdējo reizi.

Adelheidei piere kļuva te auksta, te karsta, un domas bija melnas ka bēdas. Leitnants viņai pie sāniem bija iesilis un mazliet iereibis. Viņš čukstēja tos pašus dedzīgos vārdus, ko visi kavalieri. Viņš tik daudz reižu bija dejojis ar balles karalieni šovakar viņš bija pārliecināts par sevi. Pēdējo deju viņš pat nemaz nebija lūdzis. Viņa piederēja viņam šovakar.

Kambara kaktā sēdēja Dāgs Bjerndāls, tāpat kā pirms tam. Tā bija visdrūmākā diena viņa mūžā, bet viņš bija mazliet sakarsis dejodams un dzēris vairāk nekā jebkad — un nu viņam bija radusies drosme.

Viņa bija dejojusi viņam garām — dejojusi ik deju. Kavalieri cits pēc cita bija likuši roku viņai ap vidu — un dejojuši ar viņu. To viņš jau zināja, ne vienu vienīgu reizi viņa nebija parādījusies viņam tuvumā. Tikai ar virsniekiem — visu laiku. Elizabete fon Galla bija bijusi laipna pret viņu, jā,bija teikusi viņam tik savādus vārdus. Ko viņš par tiem lai domā?

Lai viņa iet uz Bluķa kalnu — ar visiem saviem glaimiem. Pie velna ar visiem virsniekiem — šovakar jādejo! Dāgs bija piecēlies un devās uz zāli.

Pēdējā deja skanēja viņam pretim, kad viņš iegāja. Ātri kā zvērs mežā viņš pamanīja savu laupījumu un devās turp —■ zāles gaismā.

Leitnants, stāvēdams līdzās Adelheidei, mazliet saraustīja jostu un pagriezās pret savu dāmu. Adelheides jaunkundze klusu nopūtās un, kāju uz priekšu paspērusi, gribēja piecelties. Atskanēja mūzikas pirmās taktis. Te pēkšņi viņa izdzirda pavēlīgu balsi:

Barres jaunkundze!

Viņa satrūkās un pagriezās.

Vai varu lūgt uz vienu vienīgu deju — pēdējo?

Tas bija Dāgs.

Adelheides jaunkundze par leitnantu vairs nedomāja. Kā savādā sapni viņa piecēlās. Krūtis cilājās, uztraukti elpojot,—

kvēlas, zeltainas šalkas izvirmoja viņai cauri. Vārīgi kā dūnu Dags saņēma Adelheidcs roku. un viņa otra roka uzmanīgi, bet droši, kā nesalaužama dzelzs, apskāva viņas vidukli.

Ak, kā mūzika gavilēja šai pēdējā dejā! Un kā sveces liesmoja šai vispēdējā dejā . . .

Lācis skrēja savu visstaltāko soli, kamanas dziedāja. Lielais tīrumu novads bija viņiem jau aiz muguras — viņi brauca caur mežu.

Adelheide platām acīm vērās apkārt. Egles mežā slīdēja garām, zvaigznes skrēja pāri, bet viņa vēl aizvien dejoja — sapnī — vienīgo deju, varbūt pēdējo.

Te pēkšņi viņai no jauna uzmācās visi šī vakara pārdzīvojumi — mokas un bailes — un vispēdīgi deja. Un, kad, mežam klajākam kļūstot, viņi pabrauca garām žogam un viņa ieraudzīja gaismu Bjerndālu istabās — un savā kambari, kamanām pa nokalni lejā slīdot, viņa neizturēja. Pleci viņai nošļuka, galva piespiedās pie Dāga asā vilkādas kažoka, un asaras plūda aumaļām.

Mierīgi, it kā nekas nebūtu noticis, Dāgs pārlika grožus kreisajā rokā — tā vēl aizvien bija pietiekami stipra —, un tad viņš aplika labo roku Adelheidei ap pleciem. Viņš gan mazliet pārsteigts pašķielēja uz viņu — tādas lietas viņš nesaprata. Viņš tikai ar labo roku savilka ādas segu ap viņu. Cils vīrietis gan būtu jautājis, kas viņai kaiš, bet Dāgs tāds nebija. Tādās sāpēs nedrīkstēja jautāt. Kad viņam pašam bija kādas bēdas, sāpes bija tik lielas un dziļas, ka vārdos tas nemaz nebija izsakāms, lai cik daudz to būtu,— un kādēļ jautāt, ja atbildēt nebija iespējams. Viņš tikai parādīja viņai mazliet līdzjūtības, aplika viņai roku un savilka ādas segu, tad viņa sapratīs, ka viņš vēlē viņai tik daudz laba, cik vien bija iespējams.

Kamanām uz priekšu slīdot, asaras izsīka, bet viņa vēl aizvien cieši spiedās viņam klāt, it kā viņai saltu. Lepna Adelheidcs jaunkundze, kas nekad neraudāja par dzīves bēdām, nu raudāja jau otro reizi šais Ziemassvētkos.

Kad viņi atradās ielejā, viņas acis gan vēl bija valgas, bet tajās vairs nebija sāpju asaru — nē, tas bija pasakains brauciens — viņa sēdēja viņam blakus, cieši līdzās, bet kamanu dziesma skanēja pār ceļiem, un zvaigžņu gaisma lija pār mežiem. Kad zem Lāča kājām nodunēja tilts, kur sākās aleja uz mājam, viņa steidzīgi izslējās, bet visupirms viņa uzmanīgi uzspieda skūpstu asajai vilkādai. To tā vai tā neviens nezinās.

Kad pagājušajā reizē kads jauneklis aizgāja uz balli— no Bjcrndālēm, viņš vairs neatgriezās. Varbūt tādēļ vecais Dāgs sēdēja augšā un gaidīja pie sveču gaismas — lai redzētu jaunos sveikus pārnākam mājās, pirms viņš aizgāja pie miera. Varbūt arī viņš bija nomodā cila iemesla dēļ, līdz izdzirdēs kaut ko. Majors un kapteinis jau arī nejutās pamesti, tādēļ ka nebija braukuši uz Borglandes balli, bet bija palikuši mājās,— un tā Kruses jaunkundze bija sarīkojusi īstu kungu vakaru — ar visizmckletākiem edieniem un vīnu, piedevām degvīnam un alum. Viņi bija atvairījuši miegu ar kāršu spēli un stipriem dzērieniem. Viņiem esot bijis īsts vecu karavīru vakars, majors teica.

Viņi izgāja priekšnamā, izdzirduši jaunos nākam, un pārmija dažus vārdus par balli un paziņām, kurus Adelheides jaunkundze bija satikusi. Tad sveces istabās izdzēsa — un iestājās naktsmiers.

Bet tālu, lielaja Borglandē, kāda lepna jaunkundze raudāja — sūras, rūgtas asaras . . .

Ziemassvētku laiks tuvojās beigām, bija jau atnākusi divdesmita diena, un vakarā majors pie galda pacēla glāzi un aizkustināts pateicās par visu — par visu šo jauko laiku. Bet nu viņam esot jābrauc atpakaļ uz pilsētu.

Vecais Dāgs teica parastos vārdus, ka Ziemassvētki velkoties tik ilgi, kamēr nepietrūkstot pavalga, un ka tik steidzīga jau tā lieta neesot. Bet majors palika pie sava, ka rit viņiem jābraucot.

Galdā lika atvadu vīnu, un šķiršanās izvērtās par vienu no skaistākajiem vakariem. Visi trīs vecie vīri svinēja atvadas, jokojās, smējās un dzēra, bet jaunajiem vakars bija ļoti smags.

Pašā vakara viņi sēdēja vecajā istabā pie pavarda. Adelheides jaunkundzes skatieni klida tālu visapkārt, bet jaunais Dāgs sēdēja ka sastindzis, ne vārda neteikdams. Nekā viņa nebija ievērojusi pa visām šim dienām — nekā, kas liecinātu, ka viņš mīlētu viņu. Viņš gan cienīja viņu — jā, varbūt viņa pat patika viņam, viņa smagajai, dzedrajai dabai piemērotā veidā,— bet mīlestība, nē, tā viņam bija tāla un sveša. Vai varbūt — jā, varbūt viņš bija iecerējis Elizabeti? Un nu Adelheidei bija jābrauc uz pilsētu, kur aizritēs viņas skumjās, pelēkās dienas, un tad varbūt viņi abi ar Elizabeti sastapsies.

Aizvērusi acis sāpēs, viņa cīnījās ar asarām. Cietai viņai vajadzēja kļūt visām nākamajām dienām, nesabrukt un

nerādi (savu sāpošo sirdi. Tas bija viņas noslēpums, lo viņa sargās ka svētumu, un jaukās atmiņas, ko paņems līdzi uz pilsētu. Viņas liktenis bija piepildījies viņas, tāpat ka daudzu cilu sieviešu liktenis. Lepna pret visu pasauli viņa nesīs savas bēdas — tāpat kā visas citas sievietes pirms viņas.

Pār jauno Dāgu bija nolaidusies liela tumsa. Tas bija noticis pēc majora vārdiem, ko viņš sacīja pie galda. Domāt viņš neko nevarēja — un mēle viņam bija stīva, viņš neko neredzošām acīm vērās tukšumā. Viņa nedrīkstēja aizbraukt. Jā, tā viņš bija domājis, bet pēc balles Borglandē, kad viņš bija redzējis viņas spožo pasauli — redzējis viņas cēlo gājienu caur zobenu velvi, viņš skaidri bija apjautis tai pašā brīdī, ka viņas pasaule nebija viņa pasaule un ka viņa nekad nepaliks Bjcrndālēs. Vēlāk viņš gan savas domas bija pakļāvis savai stiprajai gribai: viņai vajag palikt, un viņa paliks, bet tad aizvien mieru nedeva jautājums: kādēļ gan lai viņa paliktu? Tālāk viņš nebija ticis arī šovakar, pie pavarda sēdēdams.— un tālāk viņš laikam netiks nekad.

Gluži pret savu paradumu jaunais Dāgs sniedza roku majoram un Adelheidci, atsacīdams ar labu nakti,— bet viņas priekšā viņš stāvēja kā puika, neveiklu roku un noliektu galvu. Nākošajā naktī divi negulēja. Domas aizdzina miegu no Adelheides jaunkundzes pagalvja, un Dāgs sēdēja pie pavarda cauru nakti, un uz rīta pusi. uzvilcis meža drānas, viņš devās prom ar slēpēm.

Kad majors un Adelheides jaunkundze nākošajā rītā aizbrauca, viņš vēl nebija atgriezies mājās.

XXVIII

Ziema Bjcrndālēs novadā pagāja kā aizvien — ar klusām, gaišām saules dienām un sniegputeņiem, un asiem vējiem.

Zirgi vilka vezumus kā uz pilsētu, ta no pilsētas. Tie pārveda vēstules un papīrus — par naudu un citām lietām — tāpat kā agrākos laikos. Vecais Dags reizēm aizbrauca uz pilsētu un pavadīja tur vairākas dienas. Arī uz tīrumu novadiem viņš dažkārt aizbrauca, pēc tam atkal uz pilsētu un palika tur ilgi.

Jaunais Dāgs reti bija mājās. Viņš dzīvoja pa mežu, tālu projām — pašos ziemeļos, l'jellu piekājē. Veselas kaudzes ādu — vilka, caunas, lapsas un dažādu cilu zvēru adas pārveda uz mājām baļķu vedēji. Dāgs tās esot atnesis, viņi teica. Tikai retu reizi viņš pārnāca mājās un tad gandrīz

aizvien bija asinīm aptraipīts, vilka nagu saplosīts vai kritis ar slēpēm no stāvajām kalnu nokarēm. Tik liels mednieks nezin vai pat viņa tēvs bija bijis. Bet laikam stipro ķermeni kaut kas mocīja, viņš gribēja nomākt kādas atmiņas.

Nekad viņu vairs neredzēja Utheimās …

Borglandē bija drūmas dienas. Elizabetes jaunkundze izturējās vēl ļaunāk nekā agrāk pret cilvēkiem un kustoņiem — un lūpa viņai bieži asiņoja toziem. Stundām viņa nosēdēja pie loga un raudzījās uz mežu valni ziemeļos. Un ikreiz, kad uz ceļa parādījās melnais zirgs no ziemeļiem, viņa gandrīz izskatīja acis, cenzdamās sazīmēt, kas kamanās sēdēja.

Arī obcrstam bija ļaunas dienas. Bez miera viņš klīda apkārt pa istabām un pa ceļiem, un naktis viņa kambarī uguns spīdēja līdz rītam.

Kādā dienā obcrsts uzvilka ceļa kažoku. Vedējs gaidīja pie durvīm.

—   Kur tu gribi braukt?— Elizabete jautāja asā balsī.

—   Mazliet uz ziemeļiem,— obcrsts atbildēja sausi un mierīgi.

—   Uz ziemeļiem … uz Bjerndālēin?

—   Jā,— obersts atteica.

—    Dieva dēļ, ko tu gribi tur darīt?— viņa aiz bailēm gandrīz nevarēja parunāt.

—   Domāju, ka tu sapratīsi,— viņš īsi atteica.

—   Nē, es nesaprotu. Tu taču negribēsi . . . negribēsi . ..

—   Saki vien droši, jo tieši to es gribu. Gribu pamēģināt, vai ir vēl tāda vieta, kur var aizņemties dažus dālderus . .,

—   Bet, tēt, vai tu esi gluži bez prāta?

—    Jā, var būt, ka tā ir. Es varbūt arī gribu gulēt kādu nakti — jau sen vairs neesmu gulējis. Teikšu tev, kā ir, mazā jaunkundze. Galveno hipotēku, ko Ulriks lon Vents uzlicis Borglandei, viņš jau sen ir uzteicis. Viņš ir pazaudējis gandrīz visu savu mantu — un viņam ir vajadzīga nauda, vai tu saproti? Viņš ir rakstījis vēstuli pakaļ vēstulei — pedejo reizi veselu mēnesi pirms Ziemassvētkiem, un toreiz viņš rakstīja: ja es vienas nedēļas laika nesagādāšot naudu, viņam hipotēka esot jāpārdod, lai cik žēl viņam manis dēļ to būtu darīt. Kuru katru dienu še var ierasties sveši ļaudis un izlikt mūs aiz durvīm — kā mani, tā tevi.

Tas viss satrieca reiz tik lepno Elizabetes jaunkundzi. Tas nebija saprotams. Bāla un drebēdama viņa turējās pie galda

malas priekšnamā, kur viņi patlaban stāvēja. Viņa gan bija zinājusi, ka stāvoklis bija ļauns, bet, ka tas bija tik ļauns to viņa nekad nebija varējusi iedomāties.

Obersts aizpogāja kažoku un griezās uz durvīm. Kā kaķene viņa metās viņam klāt.

Nekad tu nedrīksti braukt uz turieni,— viņa kliedza.

—   Kas par niekiem,— viņš teica, pastumdams viņu pie malas.

—   Es nomiršu no kauna,— viņa izgrūda, padarīšu sev galu uz vietas.

Tad viņa pacietība bija galā. Viņš ātri paskatījās uz visām pusēm, bet neviens nebija redzams, kas varētu dzirdēt viņa vārdus.

—   Ak tā, tev ir kauns no tiem tur ziemeļos, tev jau sen būtu vajadzējis nomirt no kauna — vai dzirdi?

Viņa vecā, grumbainā seja bija gluži bāla — un balss griezīgi asa. Daudzu gadu, jā, visa mūža niknums nebeidzamo nakšu mokas lauzās uz āru.

—   Tu esi tāda pati kā tava māte, Elizabct. Viņu dēvēja par ļauno, un tu esi iemantojusi to pašu vārdu. Nekad nevienu priecīgu dienu jūs man neesat novēlējušas. Tava māte, atnākusi šurp, sauca mani par iebūvieti, tādēļ ka še viss nebija tik lieliski kā viņas tēva mājās. Vēlāk, tad gan es biju kungs, kad man ar saviem parakstiem vajadzēja glābt viņas dzimtu no nabadzības. Tur cēlās mani pirmie lielie zaudējumi, bet pēc tam nāca daudz citu, un tu un tava māte jus abas tērējāt ar dāsnu roku. Nekad nekas nebija diezgan labs. nekad še nebija diezgan viesu un svētku — un es, muļķis, padevos-jums visās lietās. Tad nāca neražas gadi un grūtie laiki. Tie, kas man ir naudu parādā, nevar sagādāt nevienu dālderi, un visi tic, kas še ir viesojušies pārticīgajos laikos, tie nogriežas un paši tikko tiek galā ar sevi. Esmu cīnījies un domājis naktīm un dienām, bet es zinu tikai vienu cilvēku, pie kura es vispēdīgi varu iet,— pie vecā Bjcrndāla. Tas ir pēdējais ceļš, ko es varu iedomāties. Bet viņš ir vienīgais, kuram varētu būt pietiekoši daudz dālderu, viņš pazīst arī Borglandi, un var būt, ka viņš tomēr aizdod naudu šais nedrošajos laikos. Es tam gan neticu — pēc tā, kas bijis starp mums,— bet cita ceļa vairs nav, un tādēļ man jāmēģina.

Elizabetes jaunkundze bija aizlikusi rokas sejai priekšā un šūpojās kā niedre. Tik smags varēja būt sods .. . Viņa tagad varbūt atcerējās tik daudz ko, un savās ciešanās viņa varbūt pirmo reizi atskārta, cik ļoti viņas ļaunums bija kaitējis citiem. Visvarenais bija nolēmis, ka tas, kuru viņas velnišķīgā

ļaunprātība bija ievainojusi visdziļāk, vienīgais varēja glābt viņu no vislielākā pazemojuma. Kā miglā viņa redzēja tēvu izejam ārā un aizveram durvis. Ausīs viņai šņāca, un viņa juta, ka uzmācas nespēks. Bet tik sīksta griba un lepnums viņai bija, ka viņa vēl jaudāja ieiet savā istabā un aiztaisīt durvis, pirms sabruka.

Neviens nedrīkstēja redzēt viņas vājumu. Tās bija viņas pēdējās domas.

Kā ikreiz, Kruses jaunkundze bija tā, kas sagaidīja viesus Bjerndālu palievenī. Viņa pazina oberstu, jo bija redzējusi viņu baznīcā un vēl citur. Bet kopš Ziemassvētku balles viņa vairs nebrīnījās par cilvēku rīcību. Viss varēja notikt, nekas vairs nebija neiespējams.

Vecā Dāga neesot mājās, viņa teica, bet viņš izgājis tepat netālu un droši vien drīz pārnākšot, varbūt obersts gribot tikmēr ienākt iekšā.

Priekšnamā viņš novilka kažoku un ceļa zābakus un apsēdās istabā pie pavarda. Kruses jaunkundze uzlika sveci uz pavarda malas un pēc tam ienesa kādu stiprāku dzērienu, kā aizvien, kad bija viesi. Obersts gan atteicās, bet, kad Kruses jaunkundze bija izgājusi, viņš uzmanīgi paņēma pudeli, drusku ielēja glāzē un pagaršoja.

Tad viņš atlaidās krēslā un apskatīja istabu. Viņš bija domājis, ka ieradīsies še kā lielās pasaules cilvēks, tad viegli un izveicīgi nogriezīs valodas uz savu īsto nāciena nolūku. Viņš bija sevi mierinājis ar izmeklētiem vārdiem, ar kādiem domāja griezties pie vīra, kurš ar visu savu pārticību bija tikai nemācīts zemnieks. Kad viņa vecās acis bija pieradušas pie krēslas un uztvērušas visus iespaidus, viņam sāka uzmākties tāds kā nemiers. Viņš raudzījās uz smago galdu un uz krēsliem, bet visvairāk uz durvīm. Griezumi uz durvju aplodām un smagie, smalkie dzelzs kalumu gredzeni piederēja pavisam citiem laikiem. Šķita, ka laiks še būtu apstājies vairākus gadu simteņus. Sens, lepns drošums še auksti un mierīgi noraudzījās uz viņu, jā, it kā no augšas.

Obersta mākslotā drosme pamazām izzuda. Nicinājums, .kādu viņš kopš seniem laikiem bija jutis pret visu, kas nāca no ziemeļiem, viņā pilnīgi izgaisa. Tā nebija pašapmierinātība, kas ar ietirgotu naudu bija atnākusi no pilsētas un še bija manāma. Nē, tas bija vecs, sens, še iesakņojies drošums — dzīves cīņas, darba, krietnuma nemainīgais īstums.

Šī vieta tātad nebija tāda, kur varēja nākt ar melīgiem vārdiem vai smalkiem izteicieniem. Viņu pārņēma nedrošums,

kads pārņem cilvēkus, kas sastopas ar nežēlīgo dzīvi lās senās, nesatricināmās formās. Viņam še tomēr nāksies runāt atklātu valodu, ja viņš gribēja, lai viņu saprot.

Viņam patlaban par to domājot, atskanēja soļi palievenī un atvērās durvis. Obersls piecēlās, sniedza roku un saņēma vecā Dāga smago dūri pretim. Ari kapteinis bija ienācis līdzi. Viņš pazina oberstu kopš tās reizes kad sen atpakaļ bija viesojies Borglandē jaunības gados.

Obersts mēģināja mazliet pajokot, sak, ja viņi neesot nākuši pie viņa uz balli, tad viņš esot atbraucis šurp apsveikt viņus. Vecais Dāgs līdzēja viņam, teikdams, ka tās esol gudras domas, ka dienas tagad esol vienmuļas un tādēļ patīkami saņemt ciemiņus.

Es atļāvos mazliet nogaršot šo te, obersls teica, norādīdams uz pudeli, un tas bija rets baudījums.

—   Jā-ā,— Dāgs teica,— šis franču degvīns ir labs.

Bija ēdienlaiks, un Kruses jaunkundze, kā parasti, ienāca ar ziņu, ka ēdiens ir galdā. Obersts gan negribēja ēst, bet tomēr piesēdās pie galda — varbūt Kruses jaunkundzes galdā atradīsies ēdiens ari viņa izsmalcinātajai garšai un vīns un degvīns mazliet palīdzēs pārvarēt drūmo omu un liks kadu brīdi aizmirst nepatīkamo uzdevumu, kas viņu bija atvedis šurp.

Pēc maltītes kapteinis lūdza viņu atvainot un uzgāja augšā atpūsties. Klinge nejutās īsli vesels pēdējā laikā. Pēc latu vecais Dāgs Bjerndais un obersts fon (ialls aizgāja uz veco istabu, un (ā bija trešā viņu sastapšanās.

Pavardā dega uguns, un aiz tumšajiem logiem valdīja patīkama krēsla. Obersts vispirms runaja par grūtajiem laikiem un spaidīgajiem apstākļiem, kādos cilvēki dzīvoja. Pēc tam viņš ieminējās, ka viņi laiku laikiem esol nodzīvojuši šai novadā — un nu esot kļuvuši veci. Dāgs neteica nevienu vārdu, viņš tikai rāmi pīpēja, un ari oberstam bija iedota gara kaļķa pīpe, un viņš dažreiz ievilka pa dūmam.

Obersta rokas bija sākušas drebēt, un viņa zilgani sārtajā sejā viegli raustījās grumbainā ada, bet acis bija valdonīgas kā arvien, un ap muti parastais, noteiktais vaibsts. Viņš nenāca kā lūdzējs. Viņš vēl arvien bija Borglandes kungs.

Dāgs, kurš plati sēdēja krēslā, šad tad pašķielēdams uz oberstu, droši vien domāja savas domas. Viņa seja bija atkal kaut kas no tā greizuma, kas parādījās pirms Terēzes nāves. Viena acs bija vaļā un raudzījās uz oberstu, bet otra bija glūnīgi samiegta.

Tiku tikām izrunājies riņķī un apkārt, obersts beidzot pateica, kāds bija viņa īstais nolūks. Laiki bija tik slikti, ka nebija iespējams dabūt aizņēmumu, pat pret visdrošākajām vērtībām ne, un viņš bija iedomājies, ka Dāgs, kurš dzīvoja Borglandei tik tuvu un visu zināja, varbūt būs ar mieru izsniegt viņam aizdevumu, kamēr grūtākie laiki būs pāri.

Dāgs atteica, ka viņam neesot visai daudz brīvas naudas un ka šinīs laikos neesot iespējams pārdot ķīlas un pajas, bet, ja viņam būšot zināma summa, tad viņš apdomāšot.

Obersts bija sagatavojies dzirdēt pavisam citu valodu, un viņam kļuva le auksti, te karsti no prieka, kad viņš izdzirda, cik mierīgi Dāgs to uzņēma. Gandrīz vai izklausījās pēc solījuma. Vai tiešām tas bija iespējams, ka cilvēks, kurš te sēdēja savā istabā ar zemajiem griestiem, varēs un gribēs šinīs trakajos laikos aizdot viņam to, kā viņam vajadzēja? Nē, tik daudz viņš neiedrošinājās cerēt. Viņš bija piedzīvojis pārāk daudz vilšanos pēdējā gadā. Arī dēls jau bija izturējies tik savādi, kad viņš ballē bija mēģinājis viņu drusku izjautāt. Šie le droši vien bija pavisam citas dabas cilvēki, viņus nevarēja saprast ta ka citus cilvēkus. Varbūt viņš tikai aiz ziņkārības vēlējās dzirdēt summu. Bet nu vairs nebija laika izlocīties — viņam vajadzēja minēt aizdevuma summu. Obcrsts mazliet pagriezās pret Dāgu un nosauca skaitli. Tā bija liela summa, un viņš ātri pacēla acis, lai redzētu, kāds iespaids ir bijis viņa vārdiem.

Dāgs sēdēja nekustēdamies. Ne vaibsts nemainījās viņa sejā un nepauda viņa domas.

—   Redzēsim,— viņš noteica.

Tad viņš piecelās un izgāja ārā no istabas — stalts, spēcīgu muguru. Obersts ilgi noraudzījās viņam pakaļ.

Kādēļ viņš bija aizgājis? Vai viņam šinīs laikos, kad citi tik tikko dabūja naudu paturēt rokā, mājās bija tik daudz dālderu? Un sejā nebija bijis ne mazākās dzīvības, kad viņš izdzirdēja lielo summu. Oberstam bija bijušas darīšanas ar visādiem cilvēkiem, bet šis vīrs bija mīkla.

Vecais Dāgs nesteidzās, viņš nogāja pagrabā un, uzmeklējis kādu vietu, pacēla akmeņus klonā. Tur viņam glabājās daži papīri dzelzs lādītē, kastē dziļi zemē — ja nu izceļas ugunsgrēks. Kad viņš pēc laba laika atgriezās atpakaļ vecajā istabā, viņam rokā bija dokuments.

Tad jau laikam būs jāparaksta, obersts domāja, kaut gan lāgā negribējās ticēt, ka tik viegli visu varēs nokārtot.

Dāgs mierīgi atlaidās krēslā un atlocīja dokumentu. Ne vaibstu sejā nesavilcis, viņš pasniedza dokumentu oberstam.

Varbūt tas jūs dara nemierīgu.' viņš jautāja.

Oberslain tā drebēja roka, ka papīrs čaukstēja. Tumšs sārtums iesitās viņam sejā. Še sēdēja šis Bjerndālu zemnieks, un Ulrika fon Venta hipotēka glabājās viņa paslēptuvē, viņš zināja datumu un dienu, kad tā bija izdota, un zināja, ka Borglandes varenība jau sen bija vairs tikai ārēja. Obersts lon Galls kļuva vecs un maziņš. Bet viņam bija smalkmaņu asinis, un viņš bija kļuvis sīksts, pārvarēdams neveiksmes. Viņš atkal pamazām izslējās un pārvilka ar roku pār plānajiem matiem, it kā atsvabinādamies no ļaunajām nojautām.

—   Jā, viņš svinīgi teica, tas ir tas dokuments.

Viņš paskatījās uz Dāgu.

—   Ko jūs domājat ar to darīt?

Ak, tam tak ir naudas vērtiba, — Dāgs noteica.

—   Jā, es to gan reiz izpirkšu,— obersts teica, bet balss bija tik savādi mīksta.

Vecais Dāgs bija noliecis galvu. Viņam no jauna bija iešāvušās prātā domas par plēsīgam lūsim līdzīgo cilvēku, šīs domas viņš kādreiz jau bija domājis, un galva viņam noliecās kā lielam alnim, kad tas izstiepj ragus, lai dotu nāvīgu triecienu pretiniekam.

—   Jūs to neizpirksiet, kamēr jūsu meita būs dzīva,— Dāgs teica, un viņa balss bija nāvīgi auksta.

Obersts bija skatījies uz viņu un nu paskatījās vēlreiz. Viņam nevajadzēja to darīt, jo Dāga zilgani dzirkstošās acis asi raudzījās tieši uz viņu, un obersts juta, ka Bjerndālu saimnieks lasa viņa sejā kā grāmatā. Nu viņš bija parādījis, ka saprot Dāga domas par meitu,— jā, ka viņš zina, ka Elizabete varbūt pa daļai ir vainīga Tores Bjerndāla nāvē. Un, ja Dāgs tā domāja, tad gan viņu dienas Borglandē bija skaitītas. Obersts sajuta ledainu aukstumu uz pieres, bet ķermeni durstīja it ka nokveldētas baiļu adatas. Viņš aizgriezās un raudzījās lejup trulu, nedzīvu skatu.

Dāga uzacis saraucās draudīgi asas. Sejas āda cieši apkļāva kaulus, bet izteiksme atgādināja kādu citu seju dzimtā, simtiem gadu atpakaļ. Tā bija kā vīram, kurš paceļ ieroci, taisīdamies notriekt zemē ienaidnieku.

Ziemassvētku ielūgumu Dāgs bija uzņēmis ka brīdinājumu, ka no Borglandes ir gaidāms kaut kas līdzīgs šim apmeklējumam. Un drīz pēc Ziemassvētkiem viņš no advokāta bija saņēmis ziņu par hipotēku. Summa bija daudz_ lielāka, nekā viņš jebkad bija iedrošinājies ieguldīt vienā vietā, bet advokāts bija solījis pats uz savu roku un nopircis hipotēku par

ļoti pieņemamu maksu. Un Dāgs pats bija noteikti «izstājies pie Holdera un nesaudzīgi rīkojies arī citur, līdz bija beidzot sadzinis naudu. Jā, viņš pat nebija vilcinājies aiztiki dālderus lādē, kas bija dziļi noslēpta pagrabā, lai iegūtu šo papīru.

Tai dienā, kad viņš bija braucis uz mājām ar hipotēku kabatā, viņš asām acīm bija apvērojis lielo tīrumu novadu, uzmezdams žēlīgas acis baznīcai. Tur iekšā bija kāds krēsls, kas kopš neatminamiem laikiem bija piederējis Borglandei. Tas bija bijis goda tronis šejienes ļaužu acīs, bet nu tam būs cits kungs. Braukdams Borglandei garām, viņš bija uz to noraudzījies ar īpašnieka acīm, pie tam iedomājies nicīgo obersla ģīmi un ļauni iedomīgo jaunkundzes seju. Viņš drīz sveicinās viņus abus un pateiks paldies par pagājušo reizi, tā viņš bija nodomājis.

Mājās viņš bija apsēdies un pamatīgi izpētijis dokumentu. Ilgi viņa acis bija kavējušās pie Borglaiules un fon Galla vārdiem. Tie bija tie varenākie, ko viņš zināja pat kopš agras bērnības. Bet tagad viņš gluži vienkārši varēja šo dokumentu ar viņu vārdu nolikt sev priekšā un uzlikt dūri virsū, jo viņi neglābjami bija saistīti pie šī papīra. Atriebības domas, no kurām viņš domājās atsvabināties, atkal dunēja viņā tik stipri kā vētra. Atriebība kopš neatminamiem senlaikiem par visu un par Tori, viņa dēlu, almaksa Borglandes kungiem un zemei un līdz ar to visiem lielo tīrumu ļaudīm. Naudas kārība, kas bija sākusi norimt pēdējā laikā, viņā atkal iedegās pilnās liesmās. Jo, kad nāks atkal labi gadi pār Borglandes bezgalīgi plašajiem laukiem un viņš būs pacēlis turienes saimniecību, tie bagātīgi atdos atpakaļ to, ko hipotēka tagad bija maksājusi. Varas kāre, kuru viņš pats nebija pamanījis, bet kura bagātajos gados bija viņā augusi, nu bija sasniegusi savu augstāko pacēlumu. Viņa varai nebija vairs robežu …

Dieva tiesa un zīmes, par ko viņš tik daudz bija domājis jaunības gados un pie ka no jauna atgriezās domās arī pēdējā laika, tagad nobālēja lielā panakuina priekšā. Jā, viņā radās it ka spītība — tāda sajūta, it kā viņam būtu pāri darīts. Ja bagātība bija atrāvusi viņam citas dzīves vērtības, tad viņš par spīti atlīdzinās ar bagātību tās visas līdz pat nāves brīdim. Viņš bija izdomājis un izprātojis, kā advokāts vai kapteinis Klinge rakstīs lepnus izteicienus un paziņos viņa prasības un gribu Borglandei. Jā, viņš tā bija iedzīvojies visā šai lietā, ka bija sēdējis, vingrinādamies sava paraksta izveidošanā ar sevišķi lieliem burtiem un vijumiem, kā tas pienācās tādā vēstulē.

Un nu obersts bija atbraucis pats, pirms viņš bija paguvis nosūtīt vēstuli. Dāgs domāja, ka oberstam būs nācis ausīs, kas bija noticis ar papīru, un ka viņš bija atbraucis aizrunāt par sevi, kā to bija darījuši jau ļoti daudzi, un Dāgs bija apņēmies noraidīt viņu ar aukstiem vārdiem, kādus viņš tādos gadījumos mēdza teikt.

Obersts bija zaudējis visu savu iznesību. Mūžīgās neveiksmes, gadiem ilgās mokas dienām un naktīm bija izsūkušas viņa spēkus. Viņš gan bija saņēmies lāgu lāgiem. Bet šis pēdējais zibens spēriens bija satriecis viņu. Viņš sēdēja kā pārakmeņojies.

Vecais Dāgs plati un smagi sēdēja krēslā. Sejas panti mazliet bija izlīdzinājušies, bet platā, stūrainā piere spīdēja cieta kā akmens, un mati cirtojās virs tās. Ada uz deguna bija stingra, un degunkauls skaidri iezīmējās. Nāsis draudīgi drebēja, un mute bija cieši sakniebta. Strupais, platais zods bija pacelts uz augšu, un zilās acis auksti lūkojās uz priekšu. Hainarbēju Anes ērgja vaibsti tagad skaidri bija saskatāmi — vecās dzimtas vaibsti.

Vecajā istabā valdīja pilnīgs klusums. Pavardā klusu dega pagājušā gada bērza malka. Liesmas kā elpa kustējās līdzi gaisam, kas cēlās skurstenī.

Dāgs sēdēja kā sastindzis, bet laikam viņš kaut ko domāja, jo viņa seja pamazām atdzīvojās. Viņam bija iekritis prātā, ka obersts nebija nācis hipotēkas dēļ. Viņš bija braucis lūgt aizņēmumu, pilns paļāvības braucis no lielās Borglandes pa ziemeļu ceļiem uz Bjerndālēm. Hm, Dāgs domāja tālāk, var tomēr būt, ka tu zināji, ka papīrs ir še, un tad tu izdomāji nākt un izlikties, it kā tu būtu atklāts cilvēks un pilns paļāvības. Viņa aizdomībai nebija robežu.

Bet — stingrā āda uz deguna kļuva ļauganāka un mute pamazām mīkstāka. Ielūgums uz balli nāca daudz agrāk nekā ziņa par hipotēku. Obersts gan jau toreiz tā pamazām bija sācis domāt, ka runās ar viņu,— it kā bija sācis gatavoties. Tātad paļāvības pilnie vārdi, ar kādiem viņš bija atbraucis, tomēr bija zināmā mērā patiesi.

Tā nebija nekāda nieka lieta, ka obersts tā bija ieradies. Borglandes kungi bija tas augstākais Dāga un viņa dzimtas pasaulē, un nu obersts bija atbraucis pie viņa — labprātīgi, meklēdams palīdzību pret briesmām, kas viņam draudēja no ārpasaules. Un viņš, obersts, bija domājis viņu, Dāgu, varenu diezgan, ka viņš varēs sagādāt tik lielu naudu,— kā arī augstsirdīgu diezgan, ka viņš arī gribēs palīdzēt, neņemot vērā bijušo.

Mantkārība un varaskāre bieži iet kopsolī, tā ka grūti tās atšķirt vienu no otras,— un varaskāre pamazām kļūst lielāka. Pie Dāga nevarēja iet un klaji glaimot par viņa varu, viņš bija par gudru, lai ļautos apmulsināties ar vārdiem. Bet še bija lietas, kas iekustināja viņa varas apziņu. Te nāca viņi visi, arī obersts, lai meklētu palīdzību pie kāda, kas bija varenāks pret briesmām, kuras nāca no ārienes. Vai tas necēla uz augšu — visu viņa dzimtu? Viņš aplaida apmulsušās acis istabai apkārt, bet pēkšņi kaut kas saistīja viņa skalus. Tas bija gan tikai baļķī iecirsts cirvis, bet domas pēkšņi sāka ātri joņot.

Ja, viņš reiz bija devis dievam solījumu atstāt atriebību viņa ziņā. nm, lielas lietas kopš tā laika bija notikušas pasaulē. Un viņš par to bija domājis. Francijā bija nonāvējuši karali un daudzus cilvēkus un atmetuši dievu, un to viņi sauca par revolūciju. Arī šai zemē starp lielmaņiem bija ieviesies paradums dzīvot bez dieva. Ar tautu tas gan vēl tā nebija, bet Dāgs nebija cilvēks no vienkāršās tautas. Bagātība bija vedinājusi viņu saskarsmē ar dažādiem ļaudīm, un viņam bija ass prāts.

Ļaudis dzīvoja bez dieva, jā, bet pie viņa tie nāca ar dieva vārdu, kad gribēja dabūt lētu renti vai pagarinājumus, bet tie paši cilvēki smējās par dievu citkārt, kā viņš bija dzirdējis.

Tas viss gan nebija varējis padarīt Dāgu bezdievīgu, bet tomēr bija atstājis iespaidu uz viņu — atņēmis viņa dievticībai spožumu labākajos gados un padarījis dievu par svētdienas elku, ko nevajadzēja iejaukt ikdienas domās. Tā viņš bija varējis būt nežēlīgs bagātnieks darbdienās un nepārtraukt sakaru ar dievu. Jo savas sirds dziļumos viņš juta cieņu pret dievu un visu citu, ko cieņā un godā bija turējuši viņa tēvi.

Un viņā tagad modās tik daudz kas, atmiņas no tās reizes, kad viņš bija iecirtis cirvi baļķī, domas par sodu un drūmiem laikiem. Bet viņš atlieca atkal galvu un sāka domāt ko citu, lūkodamies pavarda ugunī cietu seju.

Atmaksa par visu, kas viņa dzimtai bija stāvējis pretim, bagalības vairošana un neaprobežota vara. Tas viss bija viena pusē, bet otrā pusē tikai apsmietais dievs un daži vecu laiku dieva vārdi.

Bet tā bija kā burvība. Viņa acis atkal atgriezās pie cirvja. Šaurā cirvja mugura, auksta un melna, rēgojās pretim, un no cirvja pieres, vairāk nekā trīsdesmit gadu ilgā laikā, līdz ar mitrumu bija notecējusi gara rūsas un kvēpu svītra gar ieplaisājušo ozola baļķi, melna, kā senizlietas, sarecējušas asinis.

Viņš domāja par pirmo notikumu ar cirvi, kā viņš toreiz bija skatījies uz dievu, būdams pilnīgi pārliecināts par viņa visspēcību. Tagad, izcīnot sava mūža sīvāko cīņu, viņam bija tā, it kā viņš pēkšņi atrastos dieva tā kunga priekšā. It kā viņiem abiem būtu nokārtojama kāda veca lieta, turklāt nokārtojama tūliņ — šai pašā acumirklī. Dāgs aizvēra acis un ieskatījās pats sevī — pārlaizdams skatu visiem, visiem aizgājušajiem gadiem. Smagi dievs viņu bija sodījis ar brāļa nāvi, bet arī atriebību viņš bija paturējis sev. Viņš mēģināja vēlreiz mazliet apšaubīt savu ticību dievam, mēģināja paslēpties aiz visa tā apsmiekla un šaubām, ko viņš bija dzirdējis, bet nekas neiznāca.

Viņš ar visiem saviem prātiem tik dziļi bija nogrimis sevī, ka gandrīz pats bija pārsteigts, ieraudzījis oberstu un hipotēkas zīmi. Vai obersts vēl bija še? Dāgam likās, ka gadi jau bija pagājuši kopš tā laika, kamēr viņš bija redzējis oberstu savā priekšā, un oberstā tagad bija kaut kas pilnīgi svešs. Agrāk Dāgs uz viņu bija skatījies ar naidu acīs un tādēļ redzējis savā priekšā tikai iedomīgu un lepnu radījumu, kuru viņš gribēja satriekt pīšļos. Nu viņš skatījās citādām acīm un redzēja oberstu tādu, kāds viņš bija,—• satriektu, vecu, līdz nāvei izmisušu seju. Dāgs pēdējā laikā bija drusku staigājis pa mežu un citām vietām, meklēdams jauku miera zemi. Viņam viss bija rādījies gandrīz tā kā vecajās, labajās dienās, un šai pasaulē arī Borglandei bija sava vieta.

Tagad domas, kādas viņš bija domājis pēdējās dienās, viņam likās gluži neiespējamas. Vai tiešām viņš bija domājis piesavināties Borglandi un turēt tur tukšas ēkas? Vai viņš bija gribējis atņemt spožumu pats savai jaunībai un visai savai dzimtai? Un vai viņš bija domājis stāties dieva priekšā nolaupītā baznīcas krēslā?

Dāgs noraudzījās oberstā — ilgi, un kāds vārds, ko bija teikusi Dorotejas jaunkundze, viens no spēcīgākajiem vārdiem cilvēku valodā, skanēja viņa atmiņā. Žēlsirdība! Viņš nekad agrāk īsti nebija varējis izprast šo vārdu, bet nu viņš atskārta visu tā lielo varu. Viņam likās, ka Doroteja pēkšņi būtu viņam tik tuva, it kā šis vārds piederētu viņai vienai un nevienam citam, un viņš juta savādu siltu prieku, ka bija kļuvis viņai tuvāks nekā jebkad agrāk. Hm, viņš tak tikpat labi hipotēkas naudu varēja uzskatīt par Dorotejas naudu, tad it kā piepildītos viņas griba.

Te viņam kaut kas savāds iešāvās prātā. Viņš drusku bija dzirdējis no Terēzes, bet vēl vairāk no kapteiņa Klinges, ka

kāds virsnieks no Borglandes esot izpostījis Dorotejas dzīvi. Dāga seja no jauna kļuva cietāka, un no viņa pirmatnējiem dziļumiem no jauna atskanēja sauciens pēc atriebības nenovēršamības. Tāds cilvēks kā Dčrotcja nevarēja palikt neatriebts …

Nebūtu vecajā istabā vienā no baļķiem atradies cirvis, varbūt tagad būtu noticis kaut kas savāds: Dāgu ceļā uz atgriešanos — ar visu viņa labprātību — būtu pārvarējusi gadu tūkstošiem vecā vara, kas prasīja atriebību. Jo Dorotejas piemiņa viņam bija gandrīz tikpat dārga kā tēva piemiņa. Jā, Dāga domas bija jau tik tālu novirzījušās pa šo ceļu, ka tikai gadījuma pēc viņš no jauna uzmeta acis cirvim, kas viņam atgādināja, ka atriebība pieder tam kungam. Viņš nodūra galvu un domāja ilgi.

Bet arī šoreiz viņa seja noskaidrojās, jā, viņa cietajos vaibstos iegūla it kā skumjš maigums. Viņš pacēla galvu un pārlaida acis obersta augumam. Dievs kungs bija lielisks atriebējs — viņam droši varēja uzticēt atriebību. Še dievs kungs bija izdarījis tā, ka nonicinātās Dorotejas dālderi izglābj tās dzimtas namu, kas sevi bija iedomājusies labāku par viņu, un ļaunajai Elizabetei vajadzēja ņemt par labu žēlastības maizi no tā cilvēka tēva rokas, kuru viņa bija ievedusi nelaimē.

Bet vecā Dāga seja nebija augstprātīga, tā bija savādi skumja. Viņš nu jau bija nonācis pie dieva vārdiem, ka ļauns ir jāatmaksā ar labu, jo tā tagad bija iznācis ar Borglandi. Viņa domas ritēja tālāk pa to pašu ceļu un nonāca pie vārdiem, ka ir jāmīl savi ienaidnieki. Līdz šim viņam tic bija bijuši visnesaprotamākie dieva vārdi grāmatās. Jā, bet vai tad viņš pats nesēdēja še un nenožēloja savu ļaunāko ienaidnieku oberslu, jā, vai viņš viņu pat mazliet nemīlēja?

Lai pēc tam citi domāja ko gribēdami par dievu kungu, bet Dāga domas nekas vairs nevarēja grozīt. Dieva vārdiem bija tik dziļa sakarība, ka tos vajadzēja ņemt vērā.

Vecā Dāga krēsls asi nobrīkšķēja, kad viņš pagriezās. Pēc ilgā klusuma skaņa kā pliķis ķēra obersta ausis, viņš satrūkās un, izbaiļu pārņemts, noraudzījās uz Dāgu. Tādu pārmaiņu, kāda bija notikusi Dāga sejā, obersts vēl nekad nevienā nebija redzējis. Nupat vēl tā pārāk skaidri bija atgādinājusi sejas, kādas viņš bija redzējis savā priekšā, cīnoties uz dzīvību un nāvi, kaujās, kurās viņš bija piedalījies jaunības gados. Skats, kādu Dāgs viņam uzmeta, bija tāds kā labam draugam.

Un Dāgs tagad teica, ka obersts visas savas mūža dienas mierīgi varol nodzīvot Borglandē. Tik brīnišķīgu pārmaiņu oberstain grūti nācās saprast, un viņš ilgi sēdēja, nekā neteikdams. Tad viņš salocīja hipotēkas zīmi un piestūma to Dāgam.

—   Es nezinu, vai esmu pareizi sapratis,— viņš teica,— bet, ja jūs gribat teikt, ka esat ar mieru paturēt hipotēkas zīmi un neprasīt neko citu kā tikai procentus, tad esmu daudz pateicības parādā, vairāk, nekā es, tagad varu izsacīt.

-     Arī ar procentiem steiga nav tik liela,— vecais Dāgs teica.

Obersts pirmais izgāja priekšistabā. Dāgs lūdza viņu drusku uzgaidīt, lai iedzertu glāzīti dūšas stiprināšanai, bet oberstain likās, ka viņam jau no visa kā ir ticis vairāk, nekā vajag, un viņš gatavojās tūliņ aizbraukt. Pirms aiziešanas viņš saņēma Dāga roku un vēlreiz pateicās, bet acis viņš uz augšu nepacēla.

Jā, atmaksa ir grūti panesama.

XXIX

Nakts Bjerndāles mežos, nakts pirms rīta ausmas — ar tūkstoš zaglīgiem zvēriem, no kuriem daži dodas uz ganībām, cili — uzglūnēt laupījumam. Nakts pirms rīta ausmas mežos un vecajās mājās.

Priekšistabas pavardā liesmoja sveķaina malka, tur tā bija degusi cauru nakti. Pie galda sēdēja divi vīri un dzēra. Kruses jaunkundze cauru nakti bija nesusi stipru punšu un arī šo to ēdamu un alu. Kamēr vīri vēl bija augšā, viņai bija jāveic savs pienākums, tāds jau mājas mātes liktenis bija tais dienās, bet tādas lielas kā šonakt vēl nekad nebija atgadījušās. Priekšistabā sēdēja vecais Dāgs un kapteinis, un las bija naktī pēc obersta apciemojuma.

Kapteinis Klinge bija dzīve cietis neveiksmi.

Viņš nekad nebija atteicies no glāzītes, un tā bija viņa nelaime, kā teica daži, kas iedomājās visu zinām. Bet viena nelaime reti kad salauž cilvēku, un Klinges dzīvē droši vien bija bijušas arī citas nelaimes. Viņš bija bijis tik sirsnīgs draugs saviem draugiem jaunības gados, bet pateicību viņš nebija saņēmis, tieši otrādi — viņam ar villu bija atņemta nauda un līgava. To bija izdarījuši viņa draugi, kuriem viņš

bija palīdzējis. Tā viņam bija zudusi ticība cilvēkiem, un viņš bija sācis meklēt mierinājumu glāzītē. Tāds bija majora Barres stāsts.

Kapteinis bija atvaļināts no dienesta, un tādas lietas atstāj pēdas cilvēkā. Klinge bija galīgi iznīcināts. Toreiz, kad Dāgs paņēma viņu līdzi uz Bjerndālēm, viņš jau ilgus gadus bija izstumts no dzīves. Un varētu domāt, ka viņš jutās apmierināts ar dzīvi, pēc tam kad bija apmeties Bjerndālēs un lika atkal cienīts kā derīgs cilvēks. Bet cilvēki reti kad ir apmierināti. Kapteiņa Klinges dzimta bija viena no tām vecajām privileģētajām virsnieku dzimtām, kas bija devušas daudz ievērojamu karotāju karaļa pulkiem, un, ņemot vērā viņa prāta spējas un dzimtu, viņš droši vien bija lolojis daudzas cerības. Tādam vīram nebija nekāds gods darīt rakstveža darbu nomaļās lauku mājās.

Kad viņš bija atvaļināts, viņš meklēja glābiņu domās un prātojumos, lai aizvadītu pelēkās dienas. Tā viņš bija kļuvis par mazu filozofu, par sevī nogrimušu, sarūgtinātu prātotāju. Visvairak viņš bija domājis par nabadzību par savu un citu nabadzību, un, kamēr viņš bija dzīvojis Bjerndālēs, viņš daudz ko bija pārdomājis, sacerēdams bargas vēstules un ierakstīdams lielus skaitļus rēķinu grāmatās.

Viss pasaulē notiek tā, kā tam ir jānotiek. Daži dēvē to par dieva gribu.

Vecais Dāgs gribēja pārmīt dažus vārdus ar kādu — pēc visa tā, kas šodien pār viņu bija nācis,— viņam nebija citas izvēles kā kapteinis. Jā, varbūt Dāgs arī vēlējās runāt tieši ar Klingi. Jā, varbūt viņš ar savu aso prātu bija nojautis, ka, vienmēr piekrizdams, kapteinis izrādīja savam labdarim vēlību, kas ne arvien bija gluži īsta. Kad Dāgs vakarā lūdza kapteini vēl drusku pasēdēt pēc parastā gulēt ejamā laika, Klinge bija gluži pārsteigts, bet, kad Kruses jaunkundzei tika dols rīkojums sataisīt viņiem ko dzeramu kannā, Klinge gandrīz izbijās, jo tādas lietas darbdienās parasti nemēdza notikt. Viņš domāja par oberslu, kurš tik savādā kārtā bija atbraucis uz šejieni un kuru viņš pēc tam bija redzējis gluži satriektu aizbraucam. Laikam jau tad bija notikušas lielas lietas un Dāgs gribēja, lai viņš tās vēl šovakar pieraksta.

Bet stundas aizgāja, sarunājoties par laiku un vēju, viņi jau bija iesākuši trešo kannu, un tikai tad Dāgs pamazām sāka novirzīt sarunu uz to, ko gribēja. Klinge skatījās lielām acīm, kad Dāgs pieminēja dievu un pienākumus, kādi cilvēkam esot dzīvē, un sāka sarunu par tādām lietām. Klinge pēc iespējas lūkoja izvairīties no atbildēm, jo viņš nespēja izteikt

iebildumus cilvēkam, kura maizi viņš ēda un kurš turklāt vēl šai ziemas vakarā bija gādājis par omulību, kas bija atrodama viņam tik mīļās glāzītes dibenā. Kapteinis Klinge bija pārāk draudzīgs pēc dabas, lai uzdrošinātos sabojāt labsajūtu ar nesaskaņām. Bet Dāga nolūks laikam bija izzināt Klinges domas šovakar, jo viņš beidzot gluži atklāti noprasīja, lai kapteinis saka, kads nolūks dievam ir pie cilvēkiem še virs zemes. Klinge atcerējās senu sakāmvārdu, ka pat lieli grēcinieki iestājoties klosterī, veci kļuvuši, un visupirms nodomāja, ka vecums un sirdsapziņa nospiež veco Dāgu. Bet. kad viņš redzēja, cik pilns spēka un dzīvības Dāgs bija taisni tagad viņš šīs domas atmeta. Dāgs jau patiesībā vienmēr bija bijis nopietns cilvēks, kurš domāja arī par debesu lietām, tā ka par vecuma nemieru, kā citiem cilvēkiem, to nevarēja uzskatīt, ja Dāgam tagad kaut kas ļoti nospieda sirdi.

Atbildi nesaņēmis, Dāgs teica, ka viņš daudz par to esot domājis, bet viņu urdot tik daudz dažādu šaubu un nesaprotamu lietu, ka liekoties neiespējami atrast drošu ceļu, viņš teica.

Klingcm bija bijis daudz laika pārdomām, un arī par to viņš tūkstošiem reižu bija domājis. Pie kādas noteiktas pārliecības arī viņš, tāpat kā citi cilvēki, gan nebija nonācis, bet viņš bija labi ievingrinājies domās vienmēr atrast izeju no visām grūtībām. Viņš tādēļ atbildēja — tā varbūt nemaz neesot domāts, ka mums vajadzētu cietu pamatu zem kājām tādās dieva lietās … Varbūt dzīves jēga pastāvot taisni iekš tā, ka mēs pacietīgi izlaužamies cauri visām šaubām un visam, kas ir nesaprotams, un nekad nemitējamies. Tā mēs ikviens varbūt sasniedzam to briedumu, kādu spējam sasniegt, un šī brieduma pakāpe ir augstākais sasniegums dzīvē ikvienam no mums. Dažs nekur tālu netiek, dažs tiek tālu, bet jautājums ir, vai esam devuši to labāko, ko spējam dot. Cilvēks tak ir radīts pēc dieva līdzības, mēs tātad esam iemantojuši mazliet brīvības veidot pašiem sevi. Varbūt tādēļ mums nav lemts iet tik sīki nospraustu ceļu. Dievs kungs gan zina, ko viņš darījis. Jā, tā vecais Klinge runāja. Viņš izteica domas, par kādām nekad nevienam cilvēkam nebija ieminējies, un tas notika, kad viņi dzēra trešo kannu.

Dāgs ilgi par to domāja. Viņam atbilde likās ļoti piemērota, un pie šīs pārliecības jau ari varēja turēties, ja labāku neatrada, bet viņam pa prātam tā nebija. Viņam vajadzēja kaut ko noteiktu, vislabāk pārliecību — nesatricināmu kā klinti —, nonākt pie kā galīga, to prasīja viņa daba.

Viņš tieši nogrēkoja pret baušļiem un likumiem, kā viņam likās, bet gribēja atrast cietu pamatu grūtākajos, neskaidrāka jos jautājumos, un viņš taustījās uz priekšu, pārmīdams klusus vārdus ar kapteini, nakts stundām aizritot. Viņi mazliet ēda un daudz dzēra abi divi, neļaudami ugunij pavardā izdzist un aizmirsdami laiku un dienu.

Klinge saprata, ka Dāgam drīz vairs nebūs vārdu, ar ko pārmākt to, kas viņa visstiprāk lauzās uz āru, bet ko nosaukt vārdos viņiem abiem likās neiespējami, lai gan to šonakt visādā ziņa vajadzēja darīt. Naudas atbildība.

Viņi abi runāja riņķī un apkārt — ilgi klusēdami paslar pām, un pār mežu un ieleju un ap ēkām pamazām sāka gari šalkot jaunās dienas vējš. Tad Dāgs novērsās no uguns un, cietu seju kapteinī raudzīdamies, jautāja savādā, zemā balsī

—   Kāds ir naudas pienākums? Vai ir jārīkojas pēc likuma un taisnības . .. jeb vai kaut kā citādi?

Klinge vairs nebija tik stiprs kā agrāk. Mazliet drebelīgu viņu bija padarījis arī aukstais laiks. Daudzās stiprā dzēriena glāzes pa visu garo nakti bija iespaidojušas viņu, viņš bija gluži apreibis un prātu zaudējis — vai viņam varbūt bija tāda sajūta, ka Dāgs grib viņu piedabūt, lai viņš atklāti izsaka savas domas? Tik daudz gadu savā mūžā viņam bija vajadzējis izteikt citu domas ar savu muti — savas nabadzi bas dēļ —, un galva viņam pamazām bija noliekusies un skats kļuvis padevīgs. Nu viņš lēnām pacēla galvu uz augšu — brīvi un pašapzinīgi skatījās Dāgam garām, ugunī. Dāgs viņam bija jautājis to, ko viņam dzīvē vislabāk vajadzēja zināt, jo viņš to līdz pamatiem bija izdomājis.

Balss viņam skanēja kā tajos laikos, kad viņš bija īsts kapteinis, un viņš teica:

—   Pasaulē būtu daudz mazāk posta un bēdu, ja tic, kam ir naudas vara, visā sava likumībā un taisnība ieliktu mazliet sirds. '

Abi viņi ilgi klusēja, bet tad Dāgs no jauna sāka runāt tai paša klusajā balsī.

—   Reti gadās dzirdēt atklātu vārdu,— viņš teica.

Klinge sarauca pieri, dzedra lepnuma pārņemts.

—   Nav viegli būt atklātam tam, kas ir nabags,— viņš teica, un viņa balsī bija rūgtums.— Par naudu var nopirkt visu, cilvēkus, dvēseles, jā, pat vecu kapteini,— viņš klusu piebilda,— bet atklātu vārdu nopirkt nevar. Atklātība bēg no naudas.

Nu bija Dāga reize pacelt galvu. Viņš vērīgi noraudzījās kapteinī.

Tātad tev še nav paticis, Klinge?— viņš vaicāja.

Jā kapteinis teica mazliet izvairīgi,— bezrūpīgāku dienu neviens sev nevaretu vēlēties, bet, ja tu jautā, tad man jāsaka ka šis tas man nav paticis. Hm, varbūt es esmu par daudz atklāts — rīt man varbūt būs jānožēlo …

Tev nebūs jānožēlo,— Dāgs ātri pārtrauca,— saki man labāk, kas tev nav palicis. Vai tev liekas, ka esmu bijis . .. pārāk ciets?

Hin, Klinge teica,— nauda paliek nauda. Manas domas ir panīkušas, lās tur neiederas.

—   To es pats redzēšu,— Dāgs cieši noteica,— vai lās iederas, tagad es tikai gribu dzirdēt tavas domas.

—   Nu, tad tu tās dzirdēsi,— Klinge teica.— Taisnību sakot, man liekas, ka tu esi bijis pārāk ciets — daudzreiz …

liet vai tas nav cilvēka pienākums, Dāgs jautāja,

-     sargāt to, kas viņam pēc likuma un taisnības pieder? Vai tad labāk ir izšķiest vai atdot savu mantu kuram katram nelgām?

Klinge ilgi domāja. Dāgs tik pēkšņi sāka runāt par skarbo dzīves īstenību, ka cilvēkam, kas bija dzīvojis sadzejotā neīstenībā, bija grūti viņam sekot. Un ar kapteini notika tas pats, kas ar daudziem citiem. Viņš redzēja, ka vieglāk bija pateikt kā tam nevajag būt, nekā, kā tam vajag būt. Bet viņš jau lik daudz bija domājis par šīm lielām, ja vien viņš atcerēsies visas savas domas, tad . . .

Viņš mēģināja sakārtot savas domas — skaļi . ..

—    Nē, dodot nelgām, tikpat kā nomet visu zemē, un citus pārak viegls guvums var pamudināt uz laiskumu … Ir jārīkojas ar prātu, jā,— jāpalīdz drusku, ja izrādās, ka tas var nakt par labu, jālūko saprast…

Dāgs bija atliecis galvu pret sienu un visupirms vērīgi lūkojas uz viņu, bet viņa seja kļuva dzedra, gandrīz viltīga, kad kapteinis savās domās nekur netika.

—   Tur jau vajadzētu būt tik gudram kā pašam dievam, lai varētu pareizi rīkoties šais lietās,— viņš teica, un viņa balsī bija jūtams izsmiekls.

Kapteiņa sejā it kā iegūla kauns. Nē, nebija viegli atrast īsto atbildi dzīves lielajos jautājumos.

Laikam daudzās iztukšotās glāzes palīdzēja Klingem saņemties un domāt un runāt tālāk. Viņš ilgi klusēja, bet laikam viņa domas no jauna bija sākušas rosīties, jo viņš izteica tās skaļi, tā, kā tās radās. Tikai viņš laikam nebija īsti drošs par tām, jo runāja stostīdamies.

—   Jā, tur tiešām vajadzētu būt gudram kā dievam, jā … Bet mums ir jāiztiek ar savu saprašanu, cik tālu tā sniedzas … Un tam, kam ir spējas … un saprašana .. . kas pietiekoši labi pazīst cilvēkus, lai kļūtu bagāts un sapelnītos lielu naudu … to glabātu … un vairotu … ir jāliek lietā tās pašas īpašības, lai ar naudu rīkotos taisni … palīdzētu, kad tas, pēc viņa domām, var atnest kādu labumu … ir jārīkojas ar prātu … Ir jārīkojas cik iespējams labi. Ja iziet greizi … kaut kur .. . tur nekā nevar darīt. Ir jāparāda laba griba … jārīkojas, cik vien labi iespējams … Jā, jo tās pašas spējas, kādas vajadzīgas naudas krāšanai, ir vajadzīgas tās saprātīgai izdošanai. Cilvēkam vajag būt stipram, ja viņš domā, ka tā ir pareizi, un labam, ja viņš domā, ka no tā var celties kāds labums,— parādīt, ka viņam ir laba griba, nevis aizbildināties ar to, ka tas ir grūti.

Kapteinis lāgā netika no vietas, aizrunājās nezin kur, kā tas ar iereibušiem cilvēkiem mēdz notikt, jo skaidrā prātā vecais Klinge nu vairs nebija.

Dāgs bija tikpat modrs kā arvien. Ar savādu, gandrīz skumju smaidu uz lūpām viņš uzklausīja kapteiņa domas un sēdēja vēl ilgi pēc tam, kad bija izteikts pēdējais vārds. Viņam ienāca prātā kāds garš, grūti izrunājams vārds, par kuru viņš bija domājis, jā, saskaņā ar kuru viņš bija rīkojies obersta lietā, bet tas bija pārāk svinīgs un garš vārds, lai to skaļi izrunātu vīru starpā, pat tādā stundā kā šī. Viņš atrada piemērotāku vārdu un teica:

—   Tu runā kā no bībeles, Klinge, un es no tavām domām varēju saprast vienīgi to, ka cilvēkam ir jārikojas tā, kā liek sirds.

Pirms viņi aizgāja pie miera, kapteinis bija uzzinājis, kas nolicis ar oberstu, un no tā, ka arī no sarunas naktī viņam radās citāds ieskats par Dāgu, ja, viņam bija kauns, ka viņš tik vīzdegunīgi bija pārvērtējis pats savas labās domas. Dāgs ar visu savu bagātību bija domājis to pašu, jā, bija to jau īstenojis, ar lieliem izdevumiem, pirms vēl domās viss bija skaidrs. Un tā Dāgs bija rīkojies ar oberstu, kaut gan viņam varēja būt daudz dažādu iemeslu darīt gluži pretēji, kapteinis domāja.

Ari Dāgam pret Klingi bija radusies lielāka cieņa. Kaut ko varēja mācīties no ikviena cilvēka, viņos mita daudz kas tāds, ko parasti nemēdz izrādīt. Guļamkambarī Dāgs ērti nogūlās lielās gultas pašā vidū. Lai aizsegtu pirmo austošās dienas gaismu, viņš pret paradumu savilka aizkaru ap gultu. Viņš

nevarēja atcerēties, cik sen atpakaļ bija apgūlies ar lādu mieru kā šoreiz — pēc šīs garās diennakts. Saruna ar pulkvedi bija bijis smags pārbaudījums, bet viņš nenožēloja savu rīcību. Tā tomēr bija pareiza.

Saullēktā vēja pūsma nesa garas šalkas no mežiem pār mājām, un ļaudis sāka kustēties, gatavodamies jaunai dienai. Bet kambarī gulēja savāds cilvēks, kurš valdīja pār mežiem, kas šalca, un pār cilvēkiem, kas kustējās. Viņš raudzījās gultas tumsā, cenzdamies sakopol dažas domas un izveidot no tām dzīves uzskatu, kurš palīdzētu viņam valdīt pašam pār sevi. Tik viegli, kā Dāgs bija domājis, tomēr nebija atrast Klinges domas tieši tās noderīgākās.

Jā, nu viņš tās bija atradis. Viņam tās bija ienākušas prātā toreiz, kad Klinge ieminējās, ka nabagam nav viegli būt atklātam. Dāgs vienu otru reizi arī agrāk bija to sajutis, bet kapteiņa dzīvais piemērs viņam tagad to tik skaidri parādīja, un Dāgam, kuram nekad nebija ienācis prātā, ka viņš varētu atklāti neizteikt savu brīvo pārliecību vienalga kam, kapteinis kļuva par paraugu baigai ainai, kā nabadzība nomāc cilvēka dzīvi. Tā ne vien padarīja viņus nebrīvus laicīgā dzīvē — tā padarīja viņus nebrīvus arī citās lielās lietās. Dāgs iedomājās visus tos parādu nomāktos, nebrīvos cilvēkus, ar kuriem viņš bija saskaries naudas lietas un kurus viņš tik bargi bija nosodījis, tādēļ ka viņi mēģināja ar meliem izkļūt no savām grūtībām. Turpmāk viņš vairs nespriedīs par viņiem tik bargi. Bet visas šīs domas spoži apmirdzēja viņa tēva pirmais bauslis: vīram ir jābūt patstāvīgam, tēvs bija teicis, un visu mūžu viņš par to bija cīnījies. Patstāvīgs cilvēks bija brīvs ne vien no parādiem, to Dāgs tagad zināja. Tēva domas varēja izteikt tā, ka vīra pienākums ir būt brīvam. Un tur bija meklējama Dāga paša kļūda. Viņš verdziski bija padevies naudai, kļūdams nebrīvs pašos labākajos mūža gados. Viņam bija dota brīvība paklausīt savai sirdij, brīvība sagādāt mazliet prieka visiem tiem labajiem cilvēkiem, kurus dievs kungs bija devis viņa mājām, un viņš to nebija izmantojis. Tā viņš arī bija kļuvis vientuļš dzīvē, un but vientuļam bija grūti.

Darba diena ritēja pilnā sparā, kad Dāgs beidzot iemiga. Tad viņam arī bija radusies sava noteikta pārliecība. Un tā bija: kļūt brīvam vīram, vislabāk tik neatkarīgam, lai pilnā mērā varētu paklausīt savai sirdij satiksmē ar citiem un palīdzēt arī viņiem kļūt brīviem cilvēkiem, ja viņi spēj tādi būt.

Pēdējā doma, ko Dāgs domāja iemigdams, bija tā, ka tomēr bija daudz cilvēku, kas dzīvoja nebrīvībā, daži tādēļ,

ka spēcīgākajos jaunības gados nedomāja par to, kā kļūt patstāvīgiem, un daži tādēļ, ka pārspīlēja savas patstāvības tieksmes — kā, piemēram, viņš pats.

Tas nebija noslēpums, ka Dags Bjerndāls bija pastiepis savu roku pēc Borglandes, tā ar ledainām izbailēm čukstēja visos novados. Jā, valodas aizsniedza arī pilsētu un nāca majoram Barrcm un viņa meitai ausīs.

Bet ziema un pavasaris pagāja — un pa lauku novadiem sāka klīst arī citādas valodas. Dāgs bija sācis izrādīt apbrīnojamu labsirdību. V'iņš gan cilvēkiem piekodināja, lai viņi tur muti par tādām lietām, bet cilvēki nespēj klusēt. Šfs baumas un grūtie laiki aizveda daudzus uz Bjerndālēm. un Dāgs, kurš agrak bija tikai īsi un strupi atbildējis, ļāva tagad cilvēkiem izteikt, kas viņiem bija uz sirds,— un vecā istaba Bjerndālēs dzirdēja par daudziem brīnišķīgu cilvēku likteņiem.

Dāgs pacietīgi uzklausīja visus, un viņš sāka pazīt cilvēkus ar katru dienu labak. Kur bija iespējams, viņš palīdzēja, un daudzi, pret kuriem liktenis bija bijis netaisns, aizgāja no viņa apmierināti.

—   Lūko, ka tu topi brīvs vīrs,— viņš mēdza teikt,— un tāds tu nekļūsi, ja rīkosies tā, kā līdz šim esi rīkojies. Es varētu samaksāt tavu parādu, bet tad tu ietaisīsi jaunu. Es tev tagad kādu drusku aizdošu un palīdzēšu likt uz ceļa. bet es tad arī aizbraukšu apskatīties, vai tu nepalaidies.

Cilvēkiem, kurus bija satriekusi nabadzība un neveiksmes, viņš palīdzēja tikt atkal uz kājām ar naudu, labiem padomiem un zināmu stingrību. Bet cilvēkiem, kas domāja ar skaistiem vārdiem noslēpt savu laiskumu un nederību, vajadzēja atgriezties mājās neka nepanākušiem. Dāgs tūliņ redzēja, kas cilvēkā slēpjas. Varbūt tādēļ par viņu izplatījās valodas, ka viņš spēj cilvēkiem cauri redzēt.

Nu vējš no ziemeļu mežu novada neatnesa vairs tikai aukstas šausmas un melnie zirgi neiedvesa visiem bailes, lai kur tie parādītos. Aizvien vairak radās tādu. kas vecā Dāga vārdu pieminēja ar sirsnīgu pateicību, bet daži izrunāja to pat ar patiesu godbijību. Lielajā tīrumu novadā vel aizkaktos bija dzīvas vecās, baigās teiksmas par mežiniekiem, jo veca nicināšana tik ātri neizzūd, bet veco Dagu neviens vairs nepieminēja īsti ar ļaunu. Viņš visiem likās tik apbrīnojami liels.

Tā nebija Dāga sirds, kas viņu vērta lielu ļaužu acīs. Tur pasaule lielumu nemeklē. Bet tas, ka viņš gluži citādi nekā citi naudinieki rīkojās, kā viņš pats atrada par labu, vērta viņu noslēpumainu, un, ko ļaudis nesaprot, tas viņu acīs kļūst

liels. Tie, kas ievēroja Dāga labsirdību, teica, ka tā esot zīme, ka viņš kļuvis vecs, un ka stiprā dzimta pamazām sakot zaudēt savu varenību. Tādas ir pasaules domas. Jaunības gados viņš bija sāpīgi belzis ar savām smagajām dūrēm, un vēlāk viņš bija bijis nežēlīgs naudas lietās. To cilvēki saprot, un tas bija modinājis pirmām kārtām to cieņu, ko viņa labie darbi tagad celināja.

Dāgs maz vērības piegrieza tam, ko pasaulē runāja. Viņam pietika ar to, ko viņš pats domaja. Nu viņš vairs nedzinās pēc naudas un bija gājis cilu ceļu, un viņa stiprais prāts gāja .šo ceļu, visgrūtāko ceļu pasaulē, daudz nebēdājot par cilvēkiem.

Jā, laiki mainās. Kad vecais Dāgs Bjerndāls tagad brauca savā agrākaja straujajā gaitā, tad daudzi sveicināja godbijīgi, jā, beidzot sveicināja visi — un stāvēja ilgi, noraudzīdamies viņam pakaļ, kā viņš aizbrauc.

XXX

Bjcrndālē jau lapoja koki aizvēja vietās un tauriņi lidinājās pļavās, bet Vecbjerndālēs kāds gulēja zem rudens zīmes. Tas bija vecais kapteinis Klinge. Ārstu atveda no pašas pilsētas, un tika izmēģināti pulveri un pilieni, bet aizbraukdams ārsts teica vecajam Dāģam:

—   Še drīz būs bēres.

Bet pilsētā dzīvoja sieviete, kas nesa Adelheides Barres vārdu. Tāpat kā visi, viņa gāja tos pašus ceļus, pa tām pašām ielām un vielām — vasaras spožajā gaismā. Viņa smaidīdama maja ar galvu paziņām, kurus viņa saslapa,— tāpat kā arvien. Jā, varbūt viņa smaidīja vēl vairāk nekā agrāk — jo tadi ir lepnie gari.

Viņas mājā — majora namā — viesojās aptieķnieks. Viņš tagad nāca tur bieži, un nākt viņš nāca, lai satiktu viņu,— nekas vēl nebija grozījies. Viņš bija jau labi pavecs un smaidīja valgām lūpām.

Pa Ziemassvētkiem Adclheide bija bijusi kādās mājās, ko sauca par Bjcrndālēm. Viņa bija aizbraukusi uz turieni laikam tādēļ, lai liktenis varētu izspēlēt ar viņu savu spēli. Pat ne atvadu sveicienu viņa nebija saņēmusi no tā, kuru mīlēja. Tā viņas liktenis bija piepildījies — tāpat kā viņas mātei un visām citām sievietēm. Nu arī viņa bija dzīvē

sastapusi to, kam bija pieķērusies viņas sirds,— un tas bija viss.

Aptieķniekam, kurš nāca viņas mājā, bija nauda, un viņa bija nabaga tēva meita. Tādēļ arī viņa neteica viņam, lai viņš nenāk. Sava tēva dēļ un pali sava mūža vakara dēļ viņa ļāva, lai viņš nāk un nāk, un nāk, un viņš nāca, padarīdams dienas garas. Laupījums viņam bija tikpat kā rokā — viņam pārāk nebija jāsleidzas. Viņš bija apmierināts ar savām vecpuiša dienām — un vilka tās garumā.

Adelheides sirds gan reizēm bija lumši ieskanējusies, bet tad pamazām bija pieklususi. Un viņa bija sakusi uzsmaidīt cilvēkiem — skala dēļ. Bet viņai aiz muguras ļaudis smējās.

Viņas tēvs bija jau vecs un nabags, bet jautrs biedru pulkā. Viņš grozījās pilsētas labākajā sabiedrībā un stāstīja tur visu, kas notika. Tādēļ ļaudis zināja, kur viņš un viņa meita pa Ziemassvētkiem bija viesojušies,— viņi zinaja pat vel vairak, jo majors mīlēja šo to pielikt klāt. Un viņa vārdi auga, klīzdami no mājas uz māju.

Majora stāstā sievietes lipa jaunajam vīrietim klāt — ar saviem viltīgajiem sieviešu nolūkiem. Tad tādēļ Adelheides jaunkundze bija bijusi tik izklaidīga svinībās ziemu un atbildējusi pavisam ko citu, nekā viņai bija jautāts. Ģeķīgā Adelheides jaunkundze gan bija tēmējusi ļoti augstu, tikai diemžēl nebija trāpījusi mērķī. Vecas, bagātas lauku dzimtas dēli nemēdza precēt nabadzīgas pilsētas jaunkundzes. Tādas valodas gāja no mājas uz māju, sēdamas ļaunu prieku visu prātos. Jo tādi ir cilvēki — gandrīz arvien.

Adelheides jaunkundze bija bijusi savā parastajā pastaigā un nopirkusi lētu ēdamo. Pilsētā bija vakars — vasara pašā plaukumā dārzos un kokos, un putni laidelējās zilajā debesu zilgmē. Viņa gāja, atcerēdamās agrākos laikus, kad vasara viņai atnesa prieku un laimīgas dienas, jā, viņa ar klusām skumjām atcerējās skaistos jaunības gadus.

Viņa gāja uz mājām — pa akmens bruģi. Spraugās starp akmeņiem vietu vietumis zaļoja sūnas un zāle, un kaimiņu dārzā ziedēja puķes. Viņas acis gan skatīja to visu, bet prātā nekas neiespiedās. Viņai aiz muguras nāca vecs valsts ierēdnis līkām kājām ar somas siksnu pār muguru. Rokās viņam bija vēstule, viņš bija karaļa pastnieks. Pie durvīm viņa pagrieza galvu atpakaļ, lai redzētu, kas tur tik smagi nak apkaltiem papēžiem.

Vēstule tēvam.

Istabā viņa ilgi stāvēja pie loga, turēdama vēstuli rokā. Viņa pameta acis caur aizkariem un ieraudzīja, ka debesis ir zilas un ka kaimiņu dārzā zied daudz puķu. Vēstule . . . Ta nebija parasta — ar iestādes zīmogu vai tamlīdzīgi. Viņa atcerējās vēstuli, kas reiz bija pienākusi pa Ziemassvētkiem, kopš tā laika viņa bija pārdzīvojusi tik daudz prieka un bēdu — kā veselā cilvēka mūžā. Pagājis bija tikko pusgads, bet šis pusgads bija licies ārkārtīgi garš. Vēstule toreiz bija no kāda kapteiņa Klinges, un adresi uz aploksnes bija rakstījusi ievingrināta roka. Bet vēstulei, kuru viņa nupat bija saņēmusi, adrese bija izzīmēta gandrīz vai ar drukātiem burtiem — ar lieliem, smalkiem vijumiem —, un to acīmredzot bija rakstījis kāds, kam reti nācās to darīt. Tātad to bija sūtījis cilvēks, ko viņa nepazina. Kādēļ viņai bija ienākusi prātā Klinges vēstule?

Viņa no jauna paskatījās caur aizkariem un ievēroja, ka saule tik spoži apspīd kaimiņu dārzu un māju. Bet viņai bija vēl kas jāpadara, pirms tēvs nāks mājās.

Daudzas reizes viņa bija apgrozījusi un apskatījusi balto aploksni, līdz majors beidzot pārnāca mājās. Bet kādēļ viņa vispirms uzklāja galdu un tikai tad ieminējās par vēstuli ? Vai viņas mirušajā sirdī vēl kaut kur gailēja ķāda dzirksts, maza dzirksts, kuru tā baidījās izdzēst? Bet reiz tam bija jānotiek, un viņa pasniedza tēvam vēstuli.

Viņš apgrozīja to no visām pusēm nokrekšķinādamies varbūt viņš domāja, ka aploksnē varēja būt atgādinājums par kādu nelielu parādu un ka viņam ar atvēršanu nebija ko steigties. Adelheides jaunkundze bakstīja ēdienu uz šķīvja, bet nelika ne kumosu pie mutes. Beidzot majors paņēma nazi no galda un atgrieza vēstuli. Viņš bija drusku tālredzīgs un turēja vēstuli attālāk, lai varētu salasīt. Viņš nopietni nokrekšķinājās un iepleta acis.

—   Mums ir jābrauc,— viņš teica,— vccais Klingc guļ uz miršanu.

Adelheides seja noliecās zemu pār šķīvi — aizvien zemāk un zemāk. Vai asaras noritēja uz galda?

—   Zirgs gaidīs tai pašā vietā, kur pagājušo reizi,— viņa dzirdēja tēvu sakām kaut kur tālu projām. Viņa turējās pie galda malas, tā ka pirkstu kauliņi kļuva balti. Viss viņas sirds aukstums ieplūda asinīs. Viņa sakoda zobus, lai tie neklabētu. Viņai sala — sala līdz pat kaulam. Vēl vienu reizi viņa skatīs mīļo zemi. Tad kapteinis nomirs, un pēc tam — visi ceļi būs slēgti.

Viņi iebrauca Bjerndālēs pret vakaru. Saule bija nozudusi aiz mežiem rietumos, un smaržoja pēc vakara, ziediem un vasaras.

Sastapšanās ar majoru tā uztrauca kapteini, ka viņš nomira vēl tai pašā vakarā. Nāves ēna bija nolaidusies pār ēkām, un cilvēki staigāja klusi un mēmi. Jaunais Dāgs bija bijis mājās pirmajā vakarā — pēc tam viņš nozuda līdz tai dienai, kad kapteini apbedīja.

Daži attāli Klinges radinieki bija ieradušies, un lielajā zālē notika sēru mielasts — ar mācītāju. Krēsli ap lielo galdu stāvēja pa lielu gabalu cits no cita. Vecais Dāgs, majors un mācītājs atcerējās kapteini ar atzinīgiem vārdiem. Vecajam Dāgam balss drebēja, un majors stostīdamies runāja dobjā un aizkustinošā balsī.

Visi Bjerndalu zirgi veda bēriniekus uz kapsētu — citi pievienojās no Hamarbējām un ielejas, un garš bēru gājiens virzījās pa ceļiem — par godu vecajam kapteinim. Otrā dienā majors teica, ka viņiem esot jābrauc — meitai un viņam — kopā ar Klinges radiem.

—   Palieciet, kamēr pirmā vientulība būs pāri,— vecais Dāgs teica,— es to neaizmirsīšu, major.

Majors nodomāja, ka neko labāku par šo priekšlikumu viņš nebūtu varējis sagaidīt. Tā viņi ar Adelheidi arī šovasar nodzīvos dažas dienas uz laukiem — un viņam aiztaupīsies trūcīgie karaļa dālderi, kas bija jāizdod par ēdienu. Viņš izlikās mazliet pārdomājam, bet tad ar pateicību pieņēma priekšlikumu — viņš lūkošot iekārtoties tā, lai varētu palikt. Viņš aizrakstīja vēstules uz pilsētu un nokārtoja darīšanas, kādas viņam vēl bija, tā ka kāds virsnieks no viņa draugu pulciņa tikmēr uzņēmās izdarīt visu.

Tad majors izstiepa savas stiprās rokas un kājas, tā ka visi kauli nokrakšķēja, un dzīvoja omulīgas dienas Bjerndālēs. Viņš apstaigāja ar veco Dāgu ceļus un pļavas, un tīrumus. Viņi staigāja arī pa ganībām un drusku pa mežu, un visur daudz bija ko redzēt un pārrunāt kā par cilvēkiem, tā par dzīvniekiem un darbu. Darbdienās ēdiens bija labs un alus auksts — kā no pagraba, un sestdienas vakaros viņš bija viegli, bet manāmi iesilis. Tas majoram bija brīnišķīgs laiks.

Meita dzīvoja kā pa sapņiem, Viņa gan nesa galvu augstu paceltu tapāt kā vienmēr un uzsmaidīja visiem savu smaidu, skaista, bet klusa un bāla. Kad jaunais Dāgs atgriezās no meža un ēda vakariņas priekšistabā, Adelheidi pārņēma auksti drebuļi, kad juta pārlaižam acis viņai pāri.

Viņai bija dažas pastaigu vietas, kas viņai likās tas skaistākās. Tās bija rožu dārzā un gar zilajiem linu laukiem, kā arī ganībās. Jā, tur kāda vieta bija kā vasaras templis,.tur zaļi bērzu zari nokarājās pār baltiem, zīdainiem stumbriem — tur kalniņā auga mīksta, zaļa zāle — un ziedēja visdažādākās puķes.

Tur viņa mēdza sēdēt un raudzīties tālu pāri ielejai — viena pati, stundām ilgi — un sapņot par to, kas viņai bija tā lielākā laime pasaulē: ka viņa visas savas mūža dienas pavadīs pie tā, ko mīlēja,— drošā bagātībā pēc visas savas nabadzības, un būs kundze veselā pasaulē, varas spožuma pavadīta, lai kur viņa ietu, mājās un citur, arī pilsētas sabiedrībā. «Zemnieks,» viņi gan čukstēs, kad ieraudzīs jauno Dāgu, bet, kad viņš izsliesies un noraudzīsies uz viņiem no sava lielā augstuma ar savām asajām, valdonīgajām acīm, tad apklusīs visi ļaunie par Adelhcidi Darri čukstētie vārdi. Tad viņi redzēs, ka viņa nav pārdevusies par bagātību,— ka tas noticis aiz mīlestības, ka tas ir bijis aiz mīlestības, jo viņa acīm nevienai sievietei nebija iespējams pretoties. Un viņa sapņoja par to, cik bezgalīgi laba viņa tad būs un ka viņa nebūs augstprātīga ne pret vienu . ..

Arī tāda Adelheide bija, ar visu savu aso domāšanu. Viņa tiecās pēc visa, kas varēja piesaistīt viņas augstprātību, un iedomājās, ka ir pazemīga. Bet, kad viņa piecēlās no savas vietas, visi viņas sapņi izgaisa. Bezgalīgi ilgajā laikā, sākot no Ziemassvētkiem, viņa bija atteikusies no dzīves. Viņa zināja, ka dievs viņu bija aizvedis uz Bjerndāli tikai tāpēc, lai parādītu viņas augstprātības ilgu zemi, lai pēc tam viņu pazemotu līdz pēdējam. Kā aptieķnieka sieva — nopirkta un ar naudu samaksāta — viņa būs kritusi visu acīs. Dievs kungs viņu sodīja kā par viņas pašas, tā par mātes un par visu citu augstprātību.

Vasarai aizejot, viņa pazemīgi padevās savam liktenim, lai izpirktu savus un savas dzimtas sieviešu grēkus. Viņa dzīvos no atmiņām, tā aizies mūžs, un reiz jau visam tā vai tā būs beigas.

Jaunais Dāgs dzīvoja vienīgi pa mežu un tikai reti uzdrošinājās parādīties mājās. Kopš Ziemassvētkiem viņš bija nesis Adelheides tēlu sevī, lai kur viņš atradās. Arī dzīve mežā nebija viņam devusi mieru. Kamēr notika medības un pakaļdzīšanās, viņš gan aizmirsas, bet, kad noguris un nomocījies vakarā devās uz kādu būdu vai alu zem klinšu nokares un uzkūra uguni, tad viņas tēls parādījās liesmās, tad viņa lepni soļoja zem zobenu velves vai smaidīja savu burvīgo smaidu.

Un, kad viņš apgūlās uz skujām un aizmiga, tad viņa nāca pie viņa sapņos — stalta un cēla, ar smaidu liegajās lūpās, gudrām acīm un lepni paceltu galvu.

Nekad viņš neprecēsies, jo neviena nebija tāda kā viņa, bet viņu apņemt par sievu nevarēja — neviens pasaulē.

Retu reizi viņš ar mokām aizmaldījās līdz mājām, lai vēlreiz paskatītos, vai viņa tiešām ir tik daiļa, bet katru reizi pēc tam kļuva vēl (aunāk. Un Adelheides jaunkundze cēla galvu aizvien lepnāk un lepnāk, lai pasaulei nerādītu, cik pazemīga viņa bija savā sirdī. Bet jaunais Dāgs domāja, ka viņas gars ir tāds pats kā āriene.

XXXI

Vasara pagāja, un sākās rudens.

Vienu dienu majors teica, ka nu viņiem jāsakot paldies par visu šo brīnišķo vasaru un jābraucot rīt projām. Tas bija kādā trešdienā, kad viņš par to ieminējās, bet vecais Dāgs domāja, ka viņi varot palikt vēl līdz svētdienai un braukt tikai pirmdien, un tā arī palika.

Adelheidei tēva vārdi bija kā zvanu skaņas — pēdējai vasarai viņas mūžā. Viņa domāja par garo braucienu uz pilsētu un par aptieķnieka valgo smaidu, un nākošajā naktī viņa negulēja gandrīz nemaz. Viss, kas viņā bija jauns un dzīvs, izcīnīja vēl savu pēdējo cīņu.

Agri otrā rītā viņa nogāja pa kāpnēm lejā. Viņai bija vēl jāizmanto katra atlikusī stunda. Miegs viņai nenāca. Kad viņa uzmanīgi vēra āra durvis, bija dzirdami soļi, un nāca vecais Dāgs.

—   Tik agri kājās, Barrcs jaunkundze,— viņš noteica.

—   Vai esat nodomājusi iet pastaigāties?

Jā, viņa gribot izmantot laiku .. dienas, kas … vēl esot atlikušas …

Vai Dāgs viņas balsī sadzirdēja kaut ko neparastu? Viņa acis kļuva tik vērīgas, gandrīz vai glūnīgas. Jaunībā ausis viņam bija tik dzirdīgas, ka viņš varēja sadzirdēt zvērus mežā jau labu laiku, pirms tos ieraudzīja. Vēlāk viņš bija klausījies cilvēku balsīs un pētījis izteiksmi sejās — naudas dēļ. Pēdējā pusgadā viņš bija ņēmis palīgā visas savas vecās mednieka spējas, lai pētītu cilvēkus — pats sevis dēļ. Nekas, kas notika

cilvēkos viņa tuvumā, nekas, ko varēja uztvert acs vai auss,— nepamanīts nepagāja viņam garām.

Tagad viņš bija sadzirdējis vieglas trīsas Adelheides balsī. Glūnīgā izteiksme acīs palika tikai vienu acumirkli, tā ka neviens nevarēja atskārst, ka viņš bija pati vērība.

—   Ja esat mierā ar mani, vecu vīru, es labprāt jūs pavadītu,— viņš teica, un tā viņi aizgāja — rīta saulē — pār kluso pagalmu un cejiem, kas veda uz meža ganībām.

Vecais Dāgs kaut ko runāja par laiku — par vasaru, kas bija aizgājusi, par kokiem, mazliet par puķēm un gājputniem, kas bija aizlaidušies. Neviens cilvēks Adelheides acīs nebija tik liels kā vecais Dāgs. Viņa bija centusies viņu mazliet iepazīt pa garo vasaru. Ap viņu it kā bija liela vara, gan valdonīga, tomēr patiesībā bez (aunestības. Ja viņai būtu bijis tāds tēvs, cilvēks, kas redz un saprot arī visu citu sev apkārt — ne tikai pats savu es. Viņa necēla galvu tik augstu, vecajam Dāgam ejot līdzās, un drīz vien viņa gāja, galvu noliekusi, klausīdamās visā, ko viņš teica.

Viņi nonāca tur, kur šūpojās bērzu zari, kas nu bija kļuvuši rudenīgi zeltaini, un viņa pastāstīja, ka esot še sēdējusi daudz, daudz reižu, klausīdamās, kā vējš šalc lapās, un — raudzīdamās tālumā…

Viņas balsij no jauna bija tā pati pieskaņa, balss gan tikai viegli drebēja, bet Dāga auss uztvēra to. Kā jaunības laikā viņa acis pievilka pirmā spārnu švīkstoņa, mednim gaisā paceļoties, tā tagad tās vērās Adelheides sejā. Varbūt viņš acu mirdzumā un sejas vaibstos saskatīja apstiprinājumu tam, ko viņš domāja esam dzirdējis.

Viņi brīdi bija apstājušies pie bērziem.

—   Jūs laikam esat bijusi arī dziļāk iekšā?— Dāgs jautāja.

Nē, tur viņa nebija bijusi. Un viņi devās tālāk — nokāpa

lejā pie upes — pārgāja pāri tiltam un uzkāpa augšā pa nokalni, kur pamazām sākās mežs. Viņi gāja klusēdami, jo kāpiens pa nokarēm bija grūts. Akmeņi vēlās no kāju apakšas un ripoja lejā pa nokari, putni vīvināja savas rīta dziesmas, ūdenskritums šalca zem viņiem, un mežs žūžoja un čukstēja. Nekad vēl Adelheide nebija tā jutusies kā šobrīd, kad viņa sveicināja mūžamežu pirmo reizi. Viņai bija tā, it kā viņa ieietu jaunā, brīnišķīgā pasaulē.

Vecais Dāgs ievēlējās nokari, kas veda Lielajā kalnā, un nerimās, kamēr viņi nebija aizsnieguši virsotni un neiegriezās klajumā, kur auga koki, dienvidu pusē. Še viņi apsēdās uz klints bluķa, un Adelheide pārsteigta raudzījās tālumā. Tik augstu pāri pasaulei viņa vēl nekad nebija atradusies — jā,

arī ielejas austrumu daļu, kur upe meta līkumu, viņi varēja redzēt no šejienes — un zilos, mežainos paugurus austrumos, bet visas viņas iedomas pārspēja meži rietumos un ziemeļos — Bjerndāles lielie meži — cik tālu vien acs sniedzās, paugurs pēc paugura.

Dāgs sēdēja un atpūtās — ļaudams laikam ritēt, lai Adelheide labi var visu apskatīt. Varbūt viņš gaidīja kādu vārdu no viņas par to, kā viņai še patīk? Nē, viņam vārdu nevajadzēja: viņš spēji bija paskatījies uz viņu, kad tāles pirmo reizi atklājās viņas acīm. Ar vārdiem to droši vien tā nevarēja izteikt, kā tas atspoguļojās viņas lielajās, pārsteiguma pilnajās acīs, kad viņa tās pacēla uz augšu. Pēc brīža Dāgs norādīja uz mežiem rietumos.

—   Tur uzturas Dāgs,— viņš teica, turklāt mazliet pašķielēdams uz viņu.

Pagāja brīdis, pirms Adelheide varēja dabūt vārdus pār lūpām, un tad viņa noteica:

—   Ak tur viņš uzturas.

Vecais Dāgs pamāja gandrīz nemanāmi — un, galvu pagriezis, domīgi noraudzījās pār mežiem. Adelheide ar visu savu gribu kā prazdama bija slēpusi savas jūtas. Viņa bija no tiem, kas neparko negrib rādīt cilvēkiem, ko jūt. Bet šorīt viņas balsij bija bijusi pieskaņa, ko cilvēki nevarēja saklausīt un no kā viņas instinkts viņu tādēļ nepasargāja. Viņa nevarēja zināt, ka vecajam Dāgam ausis nebija tādas kā cilvēkiem.

Viņi piecēlās un gāja atpakaļ pa nogāzēm.

—   No tāda rīta gājiena cilvēkam rodas ēstgriba,— vecais Dāgs teica, un tas bija viss, ko viņi runāja mājupceļā.

Dienas aizgāja — cita pēc citas, un pienāca svētdiena. Rīt viņiem bija jābrauc. Valgām acīm viņa bija salikusi visu, kas bija vedams uz māju. Pēdējo reizi viņai vajadzēja atsacīt ardievas savai istabai Bjerndālēs. Jau tuvojās vakars, un Adelheide stāvēja ārā uz lieveņa pie sava kambara un lūkojās pār ieleju — pār zeltainajiem laukiem un liesmainajiem lapu koku puduriem. Rudens valdīja pasaulē — un arī viņas dvēselē. . .

. Iegājusi atpakaļ kambarī, viņa apsēdās lielajā krēslā starp gultu un vaļējām stikla durvīm. Āra gaiss saplūda kopā ar istabas gaisu, un ainas no visiem ceļiem, pa kuriem viņa bija staigājusi, saplūda ar atmiņām par jaukajām kambari pavadī

tajām stundām, bet tas bija par daudz. Viņa sabruka elsodama, tik karsti un sāpīgi, it kā sirds teju, teju lūztu.

Pie durvīm uzmanīgi pieklauvēja, un Kruses jaunkundze ziņoja, ka vakariņu galds uzklāts. Aiz gultas aizkara aizslēpusies, Adelheide likko jaudāja pateikt paldies. Tad viņa steidzās nomazgāt asaras no sejas un pacelt galvu — stalli kā arvien.

Nu viņa nogāja lejā uz pēdējām vakariņām šais mīļajās lauku mājās — cēla un slalta ari pēdējā sāpju brīdī. Viņa pabrīnījās mazliet, ka galds priekšistabā bija tukšs, bet durvis uz veco istabu bija vaļā, un tur šovakar bija saklāts galds. Nekad viņi nebija ēduši tur Adclheides laikā, un viņa prātoja, ko tas varētu nozīmēt. Viņas tēvs un vecais Dags stāvēja pie pavarda un sarunājās. Vēl bija siltas dienas, pavarda tādēļ nekurējās uguns, bet tur bija saliktas rudens lapas — skaistumam. Vecajā istabā, kā aizvien, bija patumšs, bet uz galda dega sveces.

Lielā zāle — nebija nevienas tādas lielas zāles, kas varētu līdzināties vecajai istabai, kad tā bija uzposta uz svētkiem. Te viņi bija sēdējuši ap pavardu — daudzi, kas bija jau miruši, un uz soliem pie garā galda — daudzi, kuru atmiņa jau bija izgaisusi.

Kaut kas Adelheidē apstājās, kad viņa paskatījās uz galdu. Tas nebija saklāts kā parasti. Tas bija klāts svinīgam mielastam — ar vissmagāko sudrabu — un vissmalkākajiem galdautiem. Ikviena svece stāvēja sudraba svečturi, un pudelēs dzirkstīja zeltains vīns. Tas laikam bija pēdējais piemiņas mielasts par godu kapteinim — un viņas tēvam, un viņai, viņiem pēdējo reizi aizbraucot. . .

Kāda ēna sakustējās pie rietumsienas, kur pie loga stāvēja galds. Viņa salika, jo tas bija jaunais Dāgs. Tātad viņš bija atgriezies no meža šovakar — lai atsacītu ar labu nakti kā Ziemassvētkos — vispēdējo labu nakti.

Viņi bija gaidījuši tikai viņu un tūliņ sēdās pie galda. Vecajam Dāgain bija lielais krēsls no priekšistabas, viņš sēdēja ar muguru pret dienvidu logu pie galda garās malas. Tieši viņam pretim sēdēja majors, un galda galos sēdēja jaunais Dāgs un Adelheide. Viņa sēdēja ar muguru pret priekšistabas durvīm. Viņi sēdēja svinīgā attālumā viens no otra, bet tā laikam tam vajadzēja būt. Tā bija, kā Adelheide bija domājusi. Kad viņi brīdi bija ēduši un iebaudījuši vīnu, atskanēja vecā Dāga balss. Viņš atcerējās kapteini un visas kopā pavadītās dienas un pateicās Barres jaunkundzei un majoram, kas viņam bija palīdzējuši kliedēt vientulību pe-

dējā laikā. Kad viņi saskandināja, arī Adelheide gan pacēla glāzi un nobaudīja vīnu, bcl viņai likās, it kā viņa dzertu pati savas asinis.

Majors dzēra bieži un tukšu glāzi, jo to, kā viņš zināja, varēja darīt, kad šajās mājās bija svētki. Neparastāk bija, ka arī vecais Dāgs savas glāzes iztukšoja līdz dibenam un viņa acis tomēr bija tik savādi nopietnas. Kādēļ viņš bija sarīkojis šīs svinības vecajā istabā? Vai viņš atcerējās dažus še pārdzīvotos spilgtos brīžus?

Vai viņš domāja par to, ka kapteinis tik pēkšņi bija nomiris, atstādams viņu vienu taisni tad, kad viņi bija kļuvuši viens otram tik tuvi? Pēc garās nakts toreiz viņi bija sapratušies daudz labāk un kopa pavadījuši dažu labu vakaru, līdz kapteinis sasirga. Pēdējā laika, kad Klinge gulēja slims, Dāgs uzticīgi bija sēdējis pie viņa gultas caurām dienām, kā arī pavadījis tur daudz garu nakšu. Visas savas domas par dzīvību un nāvi viņi bija viens otram uzticējuši. Par to Dāgs tagad domāja. Viņš domāja arī par citiem, kas bija aizgājuši no viņa.

Viņa domas nebija gluži tādas kā agrāk. Viņš neskatījās vairs uz navi tikai ka uz sodību, kas viņam tika uzlikta, viņš atcerējās visu, ko domājis ikreiz, kad nāve viņam bija pienākusi tik tuvu. Neviens no viņā mīļajiem nebija veltīgi dzīvojis un veltīgi miris. Viņš juta, ka visi viņi. kā dzīvodami, tā nomirdami, bija devuši viņam kaut ko, kas viņā vēlāk bija attīstījies. Viņš juta sevī visus viņus. Tie gaja viņam līdzi tai darbā, kādu viņš tagad bija uzņēmies: vairāk rīipēties par cilvēkiem nekā par naudu. Labi cilvēki tomēr nedzīvo velti, viņš domāja. Pat Doroteja ar visu savu nemanāmību bija atstājusi piemēru darbos un vārdos. Un vecais kapteinis, kurš kā ēna bija staigājis apkārt,— viņa vientuļās dienas un smagais liktenis bija modinājis domas, kas tagad dažam palīdzēs. Dāgam tas likās ka pienākums — gādāt par to. lai citu dzīve un nāve nebūtu bijusi veltīga.

Viņš sēdēja pie svētku galda, jā, bet bija brīži, kad viņš ne redzēja, ne dzirdēja, kas notika viņam apkārt, tik dziļi viņš bija nogrimis savās domās. Tik daudz dažādu atmiņu uzmācās viņam šovakar. Liela vara viņam bija pār cilvēku dzīvēm — mājās, ielejā, mežos un tīrumu novados bezgalīgi tālu uz dienvidiem — , kā ķēniņš viņš bija daudziem cilvēkiem. Un tomēr, kad viņš paskatījās uz pārējiem trim, kas sēdēja noliekušies pār galdu, pacēla galvu un aplaida skatu visapkārt. viņa acīs bija tā pati vientulība kā Dorotejas laikā. Tam, kurš reiz tapis vientuļš, grūti izrauties no tās arī vēlāk.

Tie pārējie trīs, jā,— tie visbiežāk nolieca galvu. Adelheide un jaunais Dāgs laikam negribēja izrādīt, kas viņos notika šai smagajā vakarā. Abi vienlīdz kautri un lepni. Tā viņi izlikās nepārtraukti ēdam un skatījās savos šķīvjos. Majors tik ēda un dzēra pie šī pēdējā svētku galda. Otru tādu reizi viņš savā mūžā laikam gan vairs nepiedzīvos.

Galdā lika daudz edienu. Zupu un zivis, putnus un sālītu gaļu, teļa, brieža un cūkas cepeti — un rudens sakņu un augļu ražu. Viņi noskaloja visu to ar vīnu, degvīnu un stipru alu. Pie šī galda sēdēdams, neviens nevarēja teikt, ka bija grūti laiki. Vecais Dāgs piederēja pie modrīgajicm. Viņš jau agri bija nojautis laiku maiņu — arī no tā, ko bija dzirdējis pilsētā,— un viņam bija liela vara. Daudz, daudz vezumu ar labību un citām lietām bija pārvesti mājās. Un kopš veciem laikiem ļaudis ielejā prata piejaukt mizas maizei, bet jaunu apšu pa nokalitēm netrūka, un sūnu, un dažadu lapu, un purva zāļu, un ašķu lopiem, ja laikus ņēma vērā visu. Dāgs bija domājis par visu un devis savu stingro rīkojumu kā mājās, tā apkaimē un ļaudīm tīrumu novados, par kuriem viņam mazliet bija jārūpējas. Turklāt arī rudens salnas nebija tik sīvas še aizsargatajā ielejā ar mežiem visapkārt un lapu koku birztalām šur tur — kā lielajā tīrumu novadā, kur vējam bija brīva vaļa. Vecais Dāgs un viņa ļaudis daudz bija mācījušies no grūtajiem laikiem, kādus viņiem bija nācies pārlaist, un Dāgs ļoti labi atcerējās dzirdētos nostāstus. Tas viss tagad daudzējādā ziņā bija noderējis. Posts droši vien bija vilcies ilgi, bet nebija nopietni sajūtams tur, kur viņš valdīja.

Vai par to viņš domāja, tik nopietni lūkodamies pār galdu, ēdienu un visiem citiem? Nē, viņa domas atkal bija kavējušās pie labajiem cilvēkiem, kādi bija bijuši viņam apkārt,— un ka viņam bija prieks nest viņu gribu tālāk. Un vecais Dāgs bija savads cilvēks. Viņam bija tikai viens veids, ka saglabat dzīvu viņu piemiņu. Viņa dzīve bija darbība. Domas viņam pastāvēja tikai, lai sagatavotos tam, kas bija darāms.

Viņš bija izdarījis dažus labus darbus pēdējā laikā, izpalīdzēdams ļaudīm kā tīrumu novadā, tā tuvā apkaimē, mežos un mājās. Par šo niecīgo palīdzību neviens neko nedrīkstēja zināt. Bet vai viņam nebija arī citi tuvāki cilvēki, kuru labā viņš kaut ko varēja darīt?

Tur bija viņa dēls. Hm, viņš visu mantos pēc viņa, naudu un visu citu. Par viņu bija gādāts. Dāga acis pārslīdēja pār Adelheidi un majoru, un tad viņš dažas reizes pārmaiņus noraudzījās uz savu dēlu un Adelheidi. Jā, jaunais Dāgs —

vai viņu ncurdīja dīvains nemiers, kopš Barrcs jaunkundze še bija bijusi pa Ziemassvētkiem?

Abi viņi staigāja apkart, sargādami noslēpumu, kas, pēc viņu domām, piederēja tikai katram no viņiem, un te sēdēja vecais Dāgs, sakopodams viņu noslēpumus kā skaitļus rēķinu grāmatā.

Pielējis savu lielo degvīna glāzi pilnu, viņš saskandināja ar majoru, un, kad viņš to atkal nolika, glāze bija tukša. Vecais Dāgs domāja dziļas domas. Dažādas lietas viņam bija nācies kārtot savā dzīvē, bet ar mīlestību viņam vēl nebija bijusi darīšana. Pašos acu kaktiņos viņam atplaiksnījās it kā smaids. Viņš nu gan nebija īstais līgavas bildinātājs, jo nebija bildinājis pat ne pats savu līgavu. . .

Viņš pašķielēja uz jaunā Dāga noliekto dzelzs cieto seju. Tur vajadzēja drosmes, lai iejauktos viņa noslēpumos. ĪJn Barres jaunkundze, viņš pameta acis ari uz viņas sastingušo seju,— arī viņa nelikās visai padevīga. Vecais Dāgs no jauna piepildīja glāzi un izdzēra to tukšu.

Bildinot pa pusei vajadzēja jautāt, pa pusei lūgt kaut ko. Viņš nebija radis ne jautāt, ne lūgt. Ja viņš ko teica, tad tam tā vajadzēja būt. Bildināšana nebija viņa darbs, nē. Viņš no jauna piepildīja glāzi, bet nepieskārās tai.

Ilgi Dāgs sēdēja, domādams par dažādam lietām, bet tad viņš lēnām noslīga uz priekšu un raudzījās uz galdu. Sirmie mati cirtojās ap deniņiem, lielais, asais deguns bija paliecies uz priekšu — acis bija paslēpušās zem uzacīm. Viņš vienu vai divas reizes palocīja galvu pats savā nodabā. Tad viņš lēnām pacēla seju aizvien augstak un augstāk, un tajā iegūla izteiksme kā visos svinīgos brīžos. Sejas āda cieši savilkās ap kauliem, kā ejot pa asu vēju. Viņš saslējās krēslā smags kā alnis un varens, un ēna viņam aiz muguras izpletās pār sienu un pār griestiem kā briesmeklis, kad viņš noliecās pret svecēm.

Viņš mazliet atkāsējās un paskatījās uz Barri.

—    Ko jūs, major, par to sakāt,— viņš teica,— ka mūsu jaunie mums, abiem večiem, nav teikuši ne vārda par to, ka viņi tikmēr te staigājuši, kamēr viens otrā iemīlējušies?

Trīs pāri plati ieplestu acu noraudzījās uz veco Dāgu — visas reizē un visas vienlīdz mulsas. Pirmā, kas saņēmās, bija Adelhcides jaunkundze. Viņa nodūra acis un nolieca seju, kurā te iedegās, te nodzisa sārtums. Nākošais, kas saņēmās, bija jaunais Dāgs. Arī viņš nolieca seju, kamēr smacējoša kvēle ieplūda viņa vēja appūstajos vaigos. Nekad viņš nebūtu iedomājies, ka tēvs tā varēja runāt. Kur viņš ņēma tādas

domas? Nu Barres jaunkundze piecelsies lepni kā karaliene un celi izies no istabas ara un majors piecelsies un sekos viņai. Viss sabruks. Bet nekas nenotika. Tikai majors apjucis raudzījās uz veco Dāgu, uz meitu un uz jauno Dāgu.

—   Ko es dzirdu?— viņš beidzot vaicaja.— Vai tas ir iespējams, Adelheid? Vai tas ir tiesa?

Mēle viņam bija stīva no daudzajām glāzītēm — un no tā, ko viņš nupat bija dzirdējis, tā bija pilnīgi sastingusi.

Adelheide palika viņam atbildi paradā. Vecā Dāga acis bija klusas un tumšas, bet acu kaktiņos pavīdēja prieks. Vai viņš nebija kā liktenis daudziem cilvēkiem talu apkārtējos novados? Vai tad viņš nevarēja mazliet tēlot likteni tiem, kas viņam bija vistuvākie? Vai tad viņš neatcerējās tos laikus, kad viņš bija dela vecumā,— cik tad pats bija bijis kautrs un savāds. Vai lai viņš ļauj viņiem abiem vienam otru pazaudēt, ja viņi mīl viens otru? Nē, tad viņš nebūtu vecais Dāgs Bjerndals, ja viņš ļautu tādām lietām notikt, neņemot visu savā aizgadībā.

Adelheides Baries liktenis, viņas dzimtas liktenis? Kas tiem bija Bjerndālēs ko meklēt? Vai vecais Dāgs te nebija liktenis visam un visiem, kas še-dzīvoja?

Majors skatījās no viena uz otru un droši vien domāja par to, kāds liels nolikums tas bija meitai — un viņam pašam. Bet viņš nevarēja un nevarēja visu to aptvert. Viņa dzīvē nekad nekas nebija ņēmis labu galu.

Vecais Dāgs pacēla glāzi.

—   Vai nesadzersim uz jauno laimi?— viņš uzaicināja.

Tā viņi izdzēra pēdējo glāzi, un visi pieceļas. Nu būtu

vajadzējis apmainīties rokas spiedieniem un laimes vēlējumiem. bet viss bija tik savādi, ka neviens neatģidās to darīt. Adelheide gan pateicās par vakariņām, bet nesniedza roku — tikai steidzīgi izgāja pa priekšistabas durvīm. Viņa gan bija domājusi doties augšā uz kambari, bet priekšnamā viņa palika stāvot, domas nogrimusi — atspiedusies pret margām.

Kas tad bija noticis? Vai visas viņas mokas bija beigušās, pateicoties nedaudzajiem vārdiem, ko pateica vecais Dāgs? Vai tādas lietas varēja notikt? I n kas tā bija par burvību, ka viņš visu bija nojautis par viņu? Pēc viņas domām, neviens cilvēks to neatskarta. Bet vai tā arī bija patiesība? Vai jaunais Dāgs viņu mīlēja? Asinis šalkoja viņā, un viņa bija kā apreibusi.

Priekšistabā atskanēja soļi, spēcīgi soļi. Nācējs bija jaunais Dāgs.

Viņš bija nogaidījis tik ilgi, līdz bija drošs, ka viņa būs uzgājusi kambarī, lai viņš varētu iziet ārā. Kā pienaglots viņš palika stāvam, ieraudzījis viņu uz kāpnēm. Viņa lēnām pagriezās atpakaļ un skatījās. Tas bija viņš, bet seja viņam bija drūma kā apmācies mākonis. Tātad tā tomēr nebija patiesība.

Dāgs beidzot saņēmās.

—   Nedusmojieties uz mani,— viņš teica.— Tā nebija mana vaina. To tēvs izdomājis.

Adelheides acis iepletās kā nāves bailēs.

—   Tad ta nebija patiesība?—viņa izdvesa.

—    Kas nebija patiesība?— viņš jautāja.

—   Ka. . . ka jūs mani mīlat.— Balss pieklusa, Adelheide it kā aizturēja asaras.

—   Ja-ā, tā bija patiesība.— Dāgs atbildēja, apjucis kā zēns.

Adelheidei bija zudis viss staltums, pie kāpnēm stāvot, bet,

Dāga pēdējiem vārdiem atskanot, viņa atkal cēli izslējās, kā arvien, un galva pacēlās tik lepni, it ka viņa raudzītos visai pasaulei pāri. Ilgi viņa tā stāvēja. Varbūt viņa ko gaidīja, bet nekas nenotika.

Vai veca I)aga spēks bija pārgājis uz viņu? Vai viņš bija mācījis viņai pašai lemt savu likteni? Nocēlusi kaju no pakāpiena, viņa pagriezās pret Dāgu. Vientuļā svece uz pavarda malas apspīdēja to, kas tagad notika.

Stalta un cēla viņa gāja uz priekšu, tieši viņam klāt, un lepnāk kā jebkad agrāk viņa atlieca galvu atpakaļ. Sveces gaisma krita viņai taisni virsū, mezdama zeltainu atspīdumu sejā. Dāgs juta it kā saldu vasaras ziedu smaržu. Tā bija lavanda, bet to viņš nezināja. Viņš stāvēja kā sastindzis un skatījās, it kā gaidīdams, ka parādība izgaisīs. Te viņas lūpas mazliet pakustējās, kā labu vārdu čukstot, un Dāga seja noliecās. Viņš noskūpstīja Adclheidi Barri, apgriezās — un iegāja atkal atpakaļ istabā. Viņš nebija viņai pieskāries — ar rokām ne. Adelheide kā tēls palika stāvam — tai pašā vietā un tai pašā pozā. Vai tiešam tas bija noticis?

Ilgi viņa stāvēja nekustēdamās, bet tad viņa lēnām pacēla galvu. Jā, tā bija patiesība. Ar vārdiem viņš bija viņai teicis, ka tā ir patiesība, un ar skūpstu viņš bija viņai devis ķīlu, šai pašā vietā, kur viņa pirmo reizi bija viņu redzējusi.. .

Visas bēdas, nabadzība un likteņa ēnas izgaisa kā rasa saulē — izgaisa pēc vecā Dāga vārdiem. Vai tā varēja mainīties cilvēka dzīve? Acis viņai pildījās karstām asarām, un viņa apgriezās un devās uz kāpnēm. Nē! Nē, kādēļ lai viņa iet augšā kambarī un raud tādā vakarā? Nē, stipra viņa

gribēja būt … un laba … pret vienu … pret visiem. Ak, būtu viņa pratusi dot … tikai mazliet … no savas pilnas sirds. Ak, ja viņa varētu … Jā, varbūt! Viņa lēnām apgriezās un klusu iegāja priekšistabā.

Vecais Dāgs bija teicis, ka viņiem abiem, vecajiem, vajagot pīpi pēc ēšanas un labi dziļas glāzes, un majors viņam nemaz pretim nerunāja. Un tā viņi omulīgi sēdēja pie pavarda, raudzīdamies uz rudens lapām, kas liesmoja tikpat kā uguns.

Vecā Dāga sejā bija notikusi savāda parmaiņa. Vientuļā ērgļa vaibsts viņa sejā acīm redzami bija kļuvis maigāks. Un šai pārmaiņai bija zināms cēlonis. Viņš bija izcīnījis sīvu ciņu sevī. Tā bija norisinājusies tik dziļi viņa zemapziņā, ka viņš vel tikai nule pie galda bija to atskārtis. Cīņa bija notikusi starp stipro mīlestību, kādu viņš juta pret dēlu, un nevēlēšanos redzēt līdztiesīgu saimnieku sev blakām. Tikai sēdēdams pie galda un domādams, kā savest kopa abus jaunos, viņš to pirmo reizi bija skaidri sapratis. Viņš bija jutis, ka viņā mostas nepatika — viņš negribēja redzēt dēlu apprecētu mājās, līdz šim viņš uzturējās kaut kur no acīm nost, mežā. Tad jau dēls kārtos naudas darīšanas un visu, ko tēvs pats līdz šim bija noteicis. Viņš skaidri bija jutis, cik stipra viņā bija valdīšanas griba.

Cīņa bija īsa. Kad viņš skaidri redzēja visu, viņu pārņēma it kā kauns. Vai dēls la kā tā rpiz nepārņems visu? Un vai tad nebija laiks viņam to visu iemācīties? Vai viņa neturpināsies dzimta? Vecais Dāgs pie tam vērīgi ieskatījās pats sevi. Viss, ar ko cilvēkam bija jācīnās, atradās viņā tik dziļi, tādā tumsā, ka taisni brīnums.

Cīņa bija īsa, jā. Viņš gribēja, lai dcls tagad dzīvo mājās — pie viņa, lai viņam tuvumā ir dzimta kā vecos laikos. Un viņš gribēja redzēt še staigājam Adclheidi Barri. Ar viņu, kā likās, varēja runāt — par visu, turklāt viņa bija tik skaista, ka, uz viņu skatoties vien, bija jāsmaida. Jau skatoties viņai acīs, šķila, it kā atrodies baznīcā. Viņš gribēja, lai viņa dzīvo še, lai viņš varētu ar viņu runāt. Nu vientulībai būs gals.

Kad viņš ar šīm domām bija galā, viņš lepni izslējās un teica drošos vārdus.

Jaunākos gados viņš daudzreiz bija domājis, ko gan varēja nozīmēt Hamarbēju Anes vārdi, kurus viņa aizvien atkārtoja, ka viņa dzimta pacelsies tik augstu, cik vien augstu cilvēki var pacelties. Ka nav daudz tādu cilvēku, kas izcīna tādas uzvaras paši pār sevi, kā tas ar viņu bija noticis pēdējā gadā, to viņš neapzinājās.

Cilvēka cieņa bija cēlusies — no pirmā asinsatriebēja Bjerntlālēs līdz vecajam Dāgain —, un tā nebija nekāda mazā. Varbūt Hamarbēju Anes vardi bija gandrīz piepildījušies, ja arī tas notika citādā veidā, nekā vecie ļaudis bija domājuši.

*

Vecais Dāgs un majors sēdēja pie pavarda. Jaunais Dāgs brīdi bija izgājis blakusistabās, un Barres jaunkundze bija izgājusi pirms viņa. Vecais Dāgs mazliet bija palocījis galvu pats savā nodabā. Vēlāk jaunais Dāgs bija atnācis atpakaļ un sēdēja pie galda, tumsā. Ārā bija sācis līt. Tur ārā rudens tumsa šalkoja tik smagi, un bija tik patīkami mājās, drošā vietā.

Viegli soļi atskanēja priekšistabā, un klusu lika atvērts spinets. Adelheide spēlēja. Tumšas un gaišas skaņas, stipras, dziļas dzīvības dziesmas un skaņas, siltas kā asinis. Tad viņa ienāca istabā, laikam atsacīt ar labu nakti, liela un cēla savā daiļumā.

Vecais Dāgs bija sēdējis un klausījies katrā skaņā, ko viņa bija izvilinājusi,— un lielu, kas šalca ārā, un atmiņas, kas viņam bija mīļas, bija paslīdējušas gar viņa gara acīm. Viņš piecēlās, kad viņa ienāca, un, ko jaunais Dāgs nebija uzdrošinājies, to izdarīja vecais. Viņš izpleta rokas un pievilka Adelheidi sev klāt, pie savām platajām krūtīm. Ar savu cieto roku viņš viegli pārvilka viņai pār muguru un iečukstēja viņai ausī:

—   Mana meita . .

II. PŪŠ NĀVES KALNA VĒJI

..

Pirmā nodaļa

1

Majors Barre nu jau daudzus gadus vairs nebija majors, bet viņā tomēr bija kaul kas uzkrītoši militārs, kad viņš tā sparīgi un stalti gāja pa ielu, vicinādams spieķi ar metāla tverekli.

Laiks bija rudenīgi pelēks un joti dubļains, bet Barrcm zābaki bija līdz ceļiem, un viņš gāja spēcīgiem, drošiem soļiem. Jā, viņš pat lāgā neievēroja, ka iela ir dubļaina, jo reti pameta acis uz leju. Viņa gludi noskūtais, stingrais zods atdusējās starp apkaklītes smailajiem stūriem virs krekla mirdzoši baltā kruzuļojuma, un viņš platām acīm dzīvi raudzījās uz priekšu, bet acis meta īsus, vērīgus mirkļus uz abām pusēm, uz logiem, kur dzīvoja pazīstami ļaudis vai kur viņš agrāk bija redzējis ziņkārīgu sievietes seju aiz aizkariem.

Ar visām savām neveiksmēm un nabadzību dzīve nebūt nebija nomākusi majoru Barri. Sešdesmit gadu nebija vēl nekāds vecums tādam vīrietim ka viņš. Viņa drošās, dzīvespriecīgās acis vēl dedzīgi mirdzēja, kad viņš redzēja «kaut ko skaistu», un viņam bija burvīgs humors, kur vien viņš gāja.

Gar stūri pie tirgus pretim nāca tieslietu padomnieks Gabe, uzmanīgi tipinādams no akmens uz akmeni pa lielajiem dubļiem. Kājās viņam kā allaž bija kurpes ar sprādzēm, zeķes bija stingri savilktas ap polsterētajiem lieliem, un ap piegulošās frakas piedurkņu atlokiem vīdēja mežģīņu maliņa.

Barre, liekas, nomurmināja «vecais nerrs», bet sveicināja ar plašu mājienu no tālienes, kad tieslietu padomnieks nejauši pacēla acis.

Gabc patlaban taisījās iet pāri ielai, bet, ieraudzījis majoru, apdomajās un apstājās. Acs stikliņu pacēlis, viņš uzmanīgi vēroja viņu. Mirkli pārlicis, viņš mainīja virzienu un devās Bariem pretim. Viņi apstājās, un tieslietu padomnieks tuvumā no jauna vērīgi aplūkoja majoru caur stikliņu.

Ļaudis runā par jūsu meitas jaunkundzi, daiļo Adellieidi,— tieslietu padomnieks svepstēja.

Barres omulīgajā sejā iegūla pārsteigums un zināma nopietnība, acis kļuva bargas. Valodas viņam nozīmēja «nepatīkamas jaunas ziņas».

Ieraudzījis pārmaiņu viņa sejā, tieslietu padomnieks ātri piebilda:

—   .la, Adelhcides vājība jau aizvien ir bijis Ruso.— Tālāk viņš netika. Majors pārtrauca viņu savā skaļajā balsī:

—    Ko, Roso viņas vājība? Kas tas par Roso?

Tieslietu padomniekam ap zilganajām lūpām atplauka

viegls, saudzīgs smaids, un viņš savilka uzacis, tā ka pietūkušie acu plaksti kļuva nesamērīgi gari.

—   Nu, nu, major,— viņš it kā mierinādams piebilda,— jūs tak būsiet ko dzirdējuši par dumpīgo šveicieti.

—    No, velns lai mani parauj, j;i esmu ko dzirdējis par kādu šveicieti,— Barre rūca kā pērkons.

Tieslietu padomnieks nervozi raudzījās apkārt. Šis majors Barre tomēr pārāk ātri uztraucās, bet meita jau viņam arī tiešām bija rūgts piliens dzīvē, ja tā bija taisnība, un tieslietu padomnieks par visu vari gribēja uzzināt patiesību. Viņam izdevās Barrem ieskaidrot, kas Ruso tāds bijis un ka viņa grāmata «La nouvelle Heloise» bija Adelheides mīļākā lasāmviela, un majoram nācās atzīties, ka šis Ruso nebija viņam gluži nepazīstams.

Lai viņam ar kurpēm nebūtu jāstāv dubļos, tieslietu padomnieks uzaicināja Barri uz glāzi portvīna. Ceļā uz klubu viņš no majora izdabūja, ka viņa meita tiešām bija saderināla — uz laukiem. Aiz smalkjūtības tieslietu padomnieks neminēja vārdu «zemnieks». Tieslietu padomniecei, kas bija tāla radiniece majora mirušajai sievai, bija uznācis viegls ģībonis, kad viņa bija izdzirdējusi baumas par Adelheides saderināšanos. Vārdu zemnieks viņa bija atkārtojusi ar aizvien lielākām šausmām un runājusi, ka Adelheides māte un sevišķi mātesmāte, bīskapa Ramcra kundze, abas gan apgrieztos kapa otrādi. Adelheide ar saviem turpat divdesmit septiņiem gadiem bija jau diezgan nobriedusi sieviete, bet nebija nekāds noslēpums, ka viņa bija devusi aptiekāram Boram savu «jā» vārdu, un tas tak bija ir labi pārticis, ir

izglītots cilvēks — kaut arī vīrs gados. Bet viņa tomēr bija noniecinājusi aptiekāru zemnieka dēļ. Mājās pie tieslietu padomniekiem bija bijis iespējams tikai viens izskaidrojums: Adeiheide ir pārlasījusies Ruso.

Pie galda klubā tieslietu padomnieks nožēloja, ka, padodamies savai ziņkārībai, bija piesolījis Barrem glāzi vīna. Apstiprinājumu par nevalodām viņš jau bija saņēmis, un tā bija tikai velta laika izšķiešana — sēdēt še ar majoru Barri, kas viņu nekad nebija interesējis un kas pēc notikuma ar meitu laikam tak vairs nebija skaitāms pie labukajām aprindām. Arī skaļās sarunas un grūdieni, un šķindēšana biljarda istabā uztrauca viņu.

Viņš izņēma savu zelta šņaucamtabakas dozi ar piedauzīgu grebumu ziloņkaula vākā un, viegli piesitis pie tā, iešņauca vienu šņaucienu. Majors tūdaļ arī sameklēja savu kaļķa pīpi, uzlika iemuti un ietina viņus abus riebīgos lētas, sīvas tabakas dūmos.

Tieslietu padomnieks jutās, it kā aiz pārskatīšanās būtu iekļuvis jūrnieku krodziņā, viņš nolēma ātrāk darīt mokām galu. Izvilcis zelta pulksteni ar resno ķēdi un šķindošajiem pakariem, viņš ilgi Jāva greznumam mirdzēt visu acu priekšā.

—    Nu jau ir laiks iet,— viņš teica, visai garām acīm noraudzīdamies uz Barri, kura sejā bija lasāms kaut kas vairāk nekā parastā, brašā bezrūpība. Acīs viņam mirdzēja prieks, ko tieslietu padomnieks bija ievērojis, jau viņiem sastopoties. Viņš izņēma atkal acu stikliņu un vērīgi noraudzījās uz Barri, it kā ieskaities un mazliet nedrošs.

—   Jums, kā liekas, ne visai rūp jūsu meitas liktenis.— Balsī skaidri bija dzirdams pārmetums.

Majors Barre izņēma pīpi no mutes un izslējās drusku taisnāks, un acis dzīvi mirdzēja.— Nē, par viņu man nav ne mazāko rūpju.

Tieslietu padomnieka acs ar stikliņu lūkojās liela un izbrīnījusies, bet otra mirkšķēja nedroši. Pēc ilgāka klusuma viņš nolaida acis un nobaudīja vīnu. Tad viņš pēkšņi pacēla atkal galvu un jautāja:— Kā sauc … (viņš gandrīz būtu izteicis vārdu «zemnieks», bet laikus apķērās) kā sauc .. vielu, uz kurieni Adeiheide aizies?

• — Par Bjerndālēm,— majors atteica, un acis viņam spīdēja tik spoži kā vēl nekad.

Tieslietu padomnieka grumbainajā sejā jaudās savāds nemiers, un zilganās lūpas nošmakstēja, kā mēdz būt ar ļoti veciem cilvēkiem.

—   Bjerndāles,— viņš atkārtoja klusu, izklaidīgi raudzīdamies uz priekšu.— Man reiz bija darīšana ar cilvēku, kuram bija Dāgs Bjerndāls vārdā. Vai Adelheides nākamais vīrs ir no tās pašas ģimenes?

—   Jā,— majors atbildēja,— viņš ir vecā Dāga Bjerndāla dēls.

Tieslietu padomnieka mute nopaukšēja kā prapis, ko velk ārā no pudeles, un acu stikliņš nokrita uz galda. Acu vāki, kurus viņš parasti visai izteiksmīgi prata kustināt un pār kuriem viņš tik labi mācēja valdīt, tagad cilājās un drebēja, piešķirdami viņa sejai pussajukušu izskatu.

Majors, kas bija atlaidies krēslā, skatījās uz viņu no sāniem un spēcīgi sūca pīpi, lai apslēptu smaidu.

Beidzot tieslietu padomnieks sasparojās un paņēma acs stikliņu. —Vai tur ir… daudz… bērnu?—viņš jautāja nedroši.

—    Nē, Adelheides nākamais vīrs ir vienīgais dēls,— majors Barre teica mierīgi un droši, un viņš stipri sūca pīpi, lai novaldītos, jo tieslietu padomnieks tagad tiešām izskatījās muļķīgs ar savu apjukušo seju, un majors turējās, lai pilnā kaklā neiesmietos.

—    Dāga Bjerndāla vienīgais dēls,— tieslietu padomnieks beidzot teica,— tur nu man gan ir kaut kas jāsaka.— Viņš domīgi noraudzījās pār galdu un, pamanījis, ka glāzes ir tukšas, pasūtīja vēl vīnu. Viņš droši vien bija aizmirsis, ka pirms brīža viņam vairs ilgāk nebija bijis laika sēdēt kopā ar Barri. Viņš nu laipni saskandināja ar majoru un, izvilcis šņaucamtabakas dozi, noņēmās ap to labu brīdi — droši vien, lai sakopotu domas.

—   Vai tur jūs bijāt vasaru?— viņš jautāja.

—   Jā, un nupat pa Ziemassvētkiem arī,— Barre atteica.

’— Viņam, tam vecajam, esot neizmērojamas bagātības

daudz lauku māju, mežu un naudas,— tieslietu padomnieks teica klusu, it kā pats ar sevi runādams,— tikai viņš esot ļoti gudrs — naudas lietās .„.

—   Var jau gan būt,— majors iebilda.

—   Bet,— tieslietu padomnieks teica, pēkšņi paceldams acis,— viņa mājās viss esot tik veclaicīgs un stings — un pats viņš esot, hm, ciets — ļoti ciets vīrs.

—   Ak,— Barre teica,— Bjerndālēs netrūkst ne vecā, ne jaunā, bet man tur ne par ko nav bijis iemesla sūdzēties. Arī es biju dzirdējis, ka ar Dāgu Bjerndālu esot bīstami nākt sakarā, bet, kopš esmu viņu iepazinis, es zinu, ka labāka drauga par viņu nevienam nevar būt. Un, lai cik ciets viņš

savā laikā būtu bijis, neticu, ka jel kāds varētu teikt, ka viņš ir kādam nodarījis netaisnību.— Barre bija iekarsis runādams, un balss viņam bija noteikta, un tieslietu padomnieks pasteidzās atzīties, ka arī viņš cilu neko nebija dzirdējis kā tikai to, ka viss bijis noticis pareizi, bet to, ko viņš bija teicis par veclaicigumu un stingumu, viņš izpušķoja un izlīdzināja, beidzot piebilzdams:

—   Bet tad jau Adelheides nākamais vīrs ir muižnieks.— Un tieslietu padomnieks izskatījās atvieglots un apmierināts.

Pie šiem vārdiem majors Barre vairs ilgāk nevarēja savaldīties. Viņš sāka smieties pilnā kaklā saviem skaļajiem, dārdošajiem smiekliem, tā ka istabā visi satrūkušies noraudzījās uz viņu. Tieslietu padomnieks bija gluži apjucis. Viņu jau tā mocīja sirdsapziņas pārmetumi paša izturēšanās dēļ — un nu viņš turklāt deva iemeslu smiekliem, kas bija modinājuši vispārēju uzmanību. Viņš jutās neomulīgi ne vienā vien ziņā, klusītiņām svīzdams aukstus sviedrus zem parūkas, ko matu trūkuma dēļ vēl aizvien nēsāja. Viņš gan izlikās, it kā nēsātu to vienīgi aiz cieņas pret veco, cienīgo paradumu.

Beidzot majors norima.— Jums, tieslietu padomniek, man jāpiedod, ka nevarēju vairs apvaldīt smieklus, bet, kad man ir jādomā par neīsto titulu «muižnieks», par manu nākamo meitas dzimtu, tad man top nelabi. Viņi gluži vienkārši ir zemnieki un mežinieki — mednieki, karotāji, īsti vīri — viss, ko gribat, tikai ne muižnieki.

Glāzes atkal bija iztukšotas, un tieslietu padomniekam bija jāsteidzas uz mājām pastāstīt tieslietu padomniecei, ka viņa var būt mierīga Adelheides dēļ,— un, kaut gan majors Barre smējās par vārdu «muižnieks», vismaz savās mājās padomnieks tomēr centās to cītīgi lietot. Sis vārds un Dāga Bjerndāla lielā bagātība daudz ko izlīdzinās, turklāt nākamais Adelheides vīrs jau bija radinieks turīgajam tirgotājam Holderam, jo vecais Dāgs Bjerndāls bija apprecējis Holdera māsīcu, Terēzi Holderi. To zināja arī tieslietu padomnieks. Ir tiešām savādi, cik daudz cilvēks zina, ja vien viņš grib zināt,— jaunajai bagātībai jālūko pietikt pēc iespējas tuvāk.

Tieslietu padomniekam bija jāsteidzas uz māju pastāstīt, ko bija dzirdējis, tā ka viņš aizmirsa cieņas pilno mieru, kādu bija piesavinājies, kļūdams par augstu vīru. Ļaudis pa ceļam griezās atpakaļ, noraudzīdamies viņā un brīnīdamies, kas gan ir noticis.

Tieslietu padomniece, kura savam vīram bija iemācījusi, kas pieklājas cilvēkam viņa stāvoklī, un kurai bija ļoti smalki ieskati, tomēr nebija apmierināma ar to, ko viņš stāstīja, viņa steidzīgi centās apgalvot gan franciski, gan norvēģiski, cik mīļa Adelheide Barre viņai aizvien esot bijusi. Viņa pat sāka runāt par Adelheides daudzajiem tikumiem — par viņas valodu zināšanām, viņas apbrīnojamo franču izrunu, viņas muzikālajām dāvanām, viņas spējām saimniecības lietās, lielo grāmatu skaitu, ko viņa bija izlasījusi, viņas cēlo daiļumu, viņas kārtai piemērotu audzināšanu pie vecmāmuļas, bīskapa kundzes, kas viņai bija devusi iespēju nepadoties vieglprātīgajam laikam un neaptraipītai iet savu ceļu. Un visu to vajadzēja aizmest prom viena zemnieka dēļ, kurš dzīvoja kaut kur uz laukiem. Tieslietu padomniece raudāja gaužas asaras, šņaukdama degunu savā sasmaržotajā kabatlakatiņā.

Tieslietu padomnieks ar jo lielāku pārsteigumu noklausījās sievas vārdu plūdos. Agrāk viņš no šīs pašas puses bieži bija dzirdējis par Adelheides iedomību, izlikšanos un nedabisko lepnību, un viņā neviļus modās aizdomas, ka viņa stāstā tomēr būs bijis kaut kas tāds, kas kundzi vedināja pārvērst Adelheidi par tikumisku sievieti.

II

Majors Barre apdzīvoja divas mazas istabiņas un virtuvi nelielā koka namiņā pilsētas nomalē. Ielas, labāk sakot, ceļi tur bija ārkārtīgi līkumaini, un dārzi pie dažām mājām bija panākušies tik tālu uz priekšu, ka garām veda tikai šauri kājceliņi. Jā, dažās vietās žogi tik stipri bija izvirzījušies uz priekšu, ka nācās iet atpakaļ un meklēt apkārtceļu.

Vecajai Eleonorai Ramera jaunkundzei galu galā bija jālūdz kādam netīram zēnam, lai parāda viņai ceļu uz majora Barres dzīvokli.

Vārtos viņa ilgi stāvēja, kārtodama ap pieri matu sprogas zem cepures un gludinādama kleitu zem mēteļa, viņa rūpīgi saglauda arī garos, melnos cimdus pār elkoņiem un pārlika mazo saulessardziņu no vienas rokas otrā. Pat tagad, vēlā rudenī, viņai vajadzēja saulessarga. Viņa ilgi kavējās un tikai tad pieklauvēja. V'iņa gribēja apciemot māsasmeitu Adelheidi, kuru nebija redzējusi septiņus gadus. Baumas, kas viņai bija nākušas ausis, bija spiedušas viņu grozīt savu veco lēmumu nekad vairs neredzēt majoru Barri. Viņas māsa bija šķīrušies

no Barres pirms septiņpadsmit gadiem — viņa dēku un izšķērdības dēj, un kopš tā laika Ratnera jaunkundze majoru nebija redzējusi. Desmit gadus pēc šķiršanās Barres kundze bija mirusi, un meitai bija vajadzējis pāriet dzīvot pie tēva. Kamēr Ramera jaunkundze bija pārcēlusies uz pilsētu, viņa gan daudzreiz bija velējusies apmeklēt māsasmeitu, bet majoru nekāda ziņā negribēja redzēt, un Adelheide laikam negaidīja, ka stingrā mātesmāsa gribēs viņu laipni saņemt pēc tam, kad viņa bija pārgājusi dzīvot pie tēva, un tādēļ nebija apmeklējusi viņu, lai gan dažu labu reizi bija ilgojusies parunāties. Reiz viņas abas bija bijušas tik labas draudzenes.

Ramera jaunkundze vairākas reizes bija pārlikusi saulessargu no vienas rokas otrā, kad beidzot saņēmās un pieklauvēja. Durvis atvēra Adelheide, un, kad Ramera jaunkundze dzirdēja, ka majora neesot mājās, viņa visai apmierināta iegāja iekšā. Adelheide gan laikam neko labu negaidīja no šī apciemojuma, bet viņa smaidīja, cik vien laipni spēdama, un, pacēlusi krēslu, iegāja virtuvē uzlikt ūdeni tējai, bet varbūt arī lai mazliet apdomātos, pirms nāks tas, kam bija jānāk. Ramera jaunkundze pamatīgi apskatīja glīti sakoptās, bet trūcīgi mēbelētās istabas un ātri pārvilka ar roku pār acīm, lai neizrādītu savu aizkustinājumu, kad dzirdēja Adelheidi nākam. Diez ko lielīties nevarēja arī viņa pati, bet viņai tomēr bija viņas vecas, skaistas mēbeles un lietas, kamēr še vienīgi vecais pulkstenis un daži sīkumi liecināja, ka še dzīvo labāki ļaudis.

Kamēr ūdens uzvārījās, Adelheide staigāja šurp un turp, un tikai tad, kad viņas bija nogaršojušas tēju un nobaudījušas sausos cepumus ar ievārījumu, Ramera jaunkundzei izdevās iesākt sarunu. Par viņu mēdza teikt, ka viņa līdzinoties savai mātei, bīskapa kundzei, un bija zināms, ka viņa mīlēja runāt tieši par visām lietām.

—   Jā, mīļā Adelheid, tu droši vien sapratīsi, ka visai svarīgs iemesls spiež mani pārkāpt tava tēva slieksni. Esmu kaut ko dzirdējusi par tevi — tas zīmējas uz tavām precībām. Varu iedomāties, ka tavs tēvs būs tevi piedabūjis pie tā, un tādēļ uzskatu par savu pienākumu izrunāties ar tevi. Tu zini, ka ar manām mūzikas stundām un nelielajiem līdzekļiem, kadi man vēl ir bez tam, mana iztika ir visai trūcīga, bet es tomēr ļoti labprāt dalīšos ar tevi, lai tevi paglabtu. Savas spējas un zināšanas tu arī vari izlietot, tā ka iztikt mēs iztiksim.— Viņa pievienoja pāris teikumu franču valodā par to, ka bagātība jau daudzus ir ievīlusi izmisumā.

Adelheide sēdēja, galvu noliekusi, pūlēdamās apslēpt smaidu. — Bet, mīļā krustināt,— viņa teica, kādēļ tu tā domā?

—    Domāju,— Ramera jaunkundze asi atkārtoja.— Vai esi aizmirsusi sarunas, kādas mums bijušas? Vai neesmu tev stāstījusi, kā noticis ar mūsu dzimtas sievietēm? Vai neesmu minējusi dzīvus piemērus? Cik nelaimīgas viņas ir kļuvušas? Vai neatceries savas mātes likteni? Vai neesmu tev teikusi, ka neviena sieviete no mūsu dzimtas nedabū savu iemīļoto, bet tās, kuras iziet pie cita, ir nelaimīgas? Tevi ir apžilbinājusi bagātība, Adelheid, un, kad es redzu, cik šauros apstākļos tu te dzīvo, tad es saprotu tavu soli, bet apdomā, ko tu dari, kamēr vēl nav par vēlu.

—   Bet mīļā kruslmat,— Adelheide ierunājās.

—   Nē, nē,— Rainera jaunkundze turpināja, sparīgi nolikdama tējas tasi.— Tu nezini, kas tevi gaida. Ja tas vēl būtu cilvēks no labākajām aprindām, izglītots vīrs, kas prastu saudzēt tavu raksturu, kā aptiekārs Bors, bet .. . Tad viņa pārsteigta pacēla acis uz augšu.

Adelheide bija piecēlusies, un krustmāte nesaprašanā nolūkojās uz viņu uz viņas stalto, glīto augumu un lepni pacelto galvu —, bet tad piecēlās arī bīskapa meita. Viņa bija tikpat gara kā Adelheide, viņā skaidri bija redzamas agrakā skaistuma un staltuma pēdas.

—   Ceru no visas sirds, ka bagātības mānīgais spožums tevi vēl nav padarījis tik aklu, ka tu vairs nevari paciest, ka krustmāte izsaka savas domas.— Franciski viņa ātri piebilda: — Vai tu arī esi padomājusi, ka cietīs ne tikai tava izglītība, bet ka tev būs jāatdod arī sava miesa?

—   Nerunā,— Adelheide uzsauca viņai, aizsegdama ar rokām seju,— es mīlu viņu, krustmāt, nesaki vairāk nekā.

Ramera jaunkundze palika stāvam kā ķerta. Lūpas kustējās, bet neviena skaņa nebija dzirdama, acis apmulsušas raudzījās uz Adclheidi.— Mīli viņu,— viņa nočukstēja pēc laba laika. Tik klusu, ka tikko bija dzirdams, viņa atkartoja:— Mīli . . .

Viņas abas apsēdās uz krēsliem, bet tasēm vairs nepieskārās.

Ramera jaunkundze jutās gluži apmulsusi. Viņa bija cerejusi atrast lepno Adelheidi noraudājušos un izmisušu par savu pazemojumu un bija domājusi izgāzt savas dusmas pār nelietīgo majoru, kurš nu bija pārdevis savu meitu. Visupēdīgi viņa bija cerējusi cēlā augstsirdībā pārvest Adelheidi uz savām mājam. Viņa gan bija arī izdomājusi, ka, paņemot

Adelheidi pie sevis, viņai nevajadzēs vairs kalpones un gandrīz vai varēs ietaupīt naudu. Un nu izjuka visi viņas plāni.

Ramera jaunkundze, ilgi klusēdama, sēdēja pie tējas tases. Ir rūgti nākt kā glābējam, kad nekāda glābšana nav vajadzīga. Domās viņa visu laiku meklēja, no kā varētu glābt Adelheidi, un beidzot viņa to bija atradusi.

—    Nekad tev neesmu teikusi, Adelheid,— viņa sacīja,— ka tu ļoti līdzinies savai mātesmātei. Es tagad tā sēdu, uz tevi raudzīdamās, kad neesmu daudzus gadus tevi redzējusi, un mani lielā mērā pārsteidz, cik līdzīga tu esi manai mātei. Un tu zini, ko par viņu teica. Viņai bija divi trūkumi. Viņa bija mazliet par garu, un deguns viņai bija mazliet par lielu, bet citādi viņa bija bez vainas. Tev ir gluži tie paši trūkumi, taču citādi tu esi — ja, tu esi skaista, Adelheid. To tu gan zini arī pati.

Adelheide stipri nosarka un mēģināja celt iebildumus, bet Ramera jaunkundze nu reiz bija tikusi uz ceļa un neļāva novirzīt no tā.

—    Māte arī bija ļoti laimīga, ka pēdējos desmit mūža gadus tevi varēja paturēt pie sevis. Viņa gan to tev pašai nekad netika teikusi, bet viņa sacīja, ka tu esot gluži neticami apdāvināta. Viņa stāstīja, ka esot tev pilnīgi iemācījusi l'ranču valodu un ka tu labi varot saprast vācu un latīņu valodu, kā arī zinot šo to no grieķu valodas, viņa slavēja tavas muzikālās dāvanas un bija ļoti apmierināta ar tavu darbu saimniecībā. Tu pati zini, ka māte nekad ne ar vienu nebija mierā, un, ja viņa slavēja tevi, tad tas ir ļoti svarīgi, Adelheid. Māte bija arī ļoti priecīga, ka ar vecmāmiņu tevi tik labi nosargājušas, un tev vēl nebija bijis nekādu sirdslietu, lai gan tev bija gandrīz divdesmit gadu, kad viņa jau gulēja slima uz miršanu un man to stāstīja. Mana māte ļoti nožēloja visas tās jaunās meitenes, kam jau trīspadsmit četrpadsmit gadu vecumā ar šo to nākas iepazīties un kas vēl nav ne lāgā iesvētītas, kad jau tiek atdotas kādam uzdzīvotājam. Viņa gribēja, lai tu būtu pieaugusi, pirms kādu izvēlēsies, un (še Ramera jaunkundze sāka raudāt) pēdējais, ko viņa man piesacīja.— lai es piekodinu tev gaidīt, kamēr nāks īstais, jo Adelheide ir piemērota plašai dzīvei, tā māte teica.— Ramera jaunkundze elsoja skaļi, un arī Adelheide ātri pārvilka sev pār acīm ar kabatdrāniņu — un stipri aizkustināta skatījās uz zemi. Viņa nebija zinājusi, ka viņas dzedrā vecmāmuļa lik ļoti par viņu bija domājusi.

Ramera jaunkundze ilgi sēdēja un klusiņām raudāja, savās domās nogrimusi, bet tad viņa atkal saslējās.

—   Mīļā Adelheid. viņa teica,— tev gan ir divdesmit septiņi gadi, bet daudzas (oli labi apprecas arī tādā vecumā, un esmu dzirdējusi, ka daudzi vēl tagad melot acis uz tevi. Ar visiem taviem tikumiem — tavu skaistumu, tavām zināšanam, tavām spējām un tavu smalko dabu,— vai tev pašai neliekas, ka ir neprātīgi tā aizmest sevi prom — tik tālu no cilvēkiem tikai šo tavu Ruso iedomu dēļ?

—   Ruso?— Adelheide strauji saslējās krēslā.

—        Jā,— Ramera jaunkundze bez uztraukuma turpināja,

—    ja tas nav mantas dēļ — un tu jau saki, ka viņu mīli, lai gan tavs tēvs pals ir teicis, ka viņš nav nekas vairāk kā prasts zemnieks — jā. mednieks un mežinieks,— tad var būt tikai viens izskaidrojums .. .

Adelheide bija piecēlusies visā savā augumā, un balss viņai bija dreboša un tumša, kad viņa jautāja:— Vai tēvs ir teicis, ka Dāgs ir prasts?

Ramera jaunkundze uzbudināta un satraukta noraudzījās māsasmeitas daiļajā, bet draudīgajā tēla.

—   Nē, varbūt gluži to ne. Bet to gan, ka viņš nav muižnieks, ka viņš strādā pats līdzi — ir mežinieks un (Ramera jaunkundzes balss drebēja) mednieks. To tavs tēvs teicis tieslietu padomniekam Gabem.

Tumsā Adelheides seja vērtās gaišā smaida. Viņa zināja ka tēvs uzskata tieslietu padomnieku par lielāko ģeķi pilsētā, un viņa saprata gluži labi. kādēļ tēvs viņam tā bija teicis. Viņa tādēļ apmierināta apsēdās.

Ramera jaunkundze redzēja Adelheides paļāvīgo smaidu — un, varbūt smaida saērcināta, viņa izšava pēdējo šāvienu, kuram vajadzēja visu izšķirt.

—   Esmu arī dzirdējusi, ka šie Bjerndālu ļaudis esot nevērīgi un cieti, un, mīļā Adelheid, (še viņa pārgāja uz i'ranču valodu) vai tu esi apdomājusi, ko nozīmē dalīt gultu ar? … — Tālāk viņa netika. Adelheide izbijusies iejaucās:

—   Bet krustmāt!— l’n tad piebilda klusākā balsī:— Paldies tev, ka gribēji … man palīdzēt, bet . . . viss ir pavisam citādi, nekā tu domā . . . pavisam citādi . . .

Kad mātesmāsa Eleonora piecēlās. lai aizietu, viņa bija tik apmulsusi, it kā būtu viesojusies pavisam svešā pasaulē, un ta tiešām arī bija, viņa bija bijusi pilnīgi jaunā un svešā pasaulē.

Pie ārdurvīm viņa teica: — Jā. es jau tos cilvēkus redzēšu kāzas.

Kad Ramera jaunkundze bija aizgājusi, Adelhcide gluži pret paradumu atstāja tējas traukus uz galda un domīgi apsēdās, vaigu uz rokas atspiedusi.

Apciemojums tik daudz ko viņā bija pamodinājis. Atmiņas par māti un vecmāmuļu — par to, ko viņas bija teikušas, ka visi vīrieši esot liekuļi. Bet viņa nejuta neuzticību pret savu izredzēto. Viņa bija pārliecinātā: ja māte un vecmāmuļa būtu pazinušas viņu, viņas nebūtu teikušas savus rūgtos vārdus. Ar visu savu nobriedumu un krietnajām zināšanām Adelheide kā katra sieviete ticēja savam izredzētajam.

Bet no mātesmāsas Eleonoras daudzajiem vārdiem izrietēja cilas domas. Arī tāda smalka un izglītota sieviete kā mātesmāsa savās domās mīdīja ar kājām un plēsa viņas miesu. Kādēļ cilvēki nelika cils citam mieru?

Un kāzas? Par tām Adelheide bija sargājusies domāt. Kāzas tak bija jārīko viņas tēvam, bet viņam nebija līdzekļu tādām lietām. Un viņa bija lūkojusi mierināt sevi, ka kāzas nebūs lūgtu viesu, būs tikai laulības. Mātesmāsa, kura bija tik gudra un gluži labi zināja, ka majoram Barrem nav ne līdzekļu, ne mājas, kur rīkot kāzas, tomēr ar tik drošu pārliecību runāja par tām. Arī citi bija izteikuši tādus pašus aizrādījumus. Ko gan viņi domāja?

Pēkšņi viņā it kā atausa atziņa. Ļaudis un arī mātesmāsa cerēja uz kāzām Bjerndālēs, īstām triju dienu zemnieku kāzām. Viņi runaja dzedri un nosodoši par prastajiem zemniekiem, bet viņus neatvairāmi [»ievilka bagātība — un piedzīvojumi — un dzīve.

Ainas slīdēja Adelheidei gar acīm — pilsētas odnāsīgie, dvēselē tukšie, cieši kopā sablīvētie cilvēki un lielais, četrstūrainais pagalms Bjerndālēs ar ēkām taisnās rindās visapkārt, kur visiem pielika telpas, kur atvilkt elpu.

Visai šai miglai cauri krēslojās kā šķietamība, kā varbūtība, ka vecais Dags rīkos lielas kāzas Bjerndālēs. Tērps pirmais viņai ienāca prātā. Kur viņi lai to ņem? Viņa atvairīja visas smagās domas un redzēja sevi līgavas tērpā — un, kā visām sievietēm, domas par lielajām svinībām sagādāja viņai baudu. Te pēkšņi mātesmāsas Eleonoras vārdi iedzēla viņai — un pretēji lielākajai daļai sieviešu viņa redzēja to, kas bija nepievilcīgs kāzu izrādē. To, kā ļaudis barā saskrien kopā ap diviem cilvēkiem, kurus vajadzētu atstāt mierā vienus. Kā radi un draugi uzmācas diviem cilvēkiem — ceļā uz kāzu nakti —, kāri uzsūkdami visu, kas varēja atgādināt pašu pārdzīvojumus, vai — kas zīmējās uz neprecētajiem — lai izjustu kaislības trīsas, gluži tvanīgas, turpat sev tuvuma.

Ilgi Adelheide Barre sēdēja, raudzīdamās tukšumā. Viņas acis, kuras mainīja krāsu no viszilākās līdz pelēkajai — atkarībā no apgaismojuma un omas —, tagad bija pelēkas kā akmens, un viņā pašā visa skaistā sapņu krāsainība it kā bija nogrimusi pelēkā, biezā miglā, kurā cilvēki pusakli taustījās. Jā, tādu cilvēki padarīja dzīvi cits citam.

Pēkšņi viņa pacēla galvu no paguruma, un acis viņai kļuva dzīvas un zilas. Viņai bija kāds cilvēks pasaulē, kam viņa varēja uzticēties,— varens atbalsts. Viņa nedomāja par savu līgavaini — šai gadījumā ne —, bet par viņa tēvu. Viņa varēja pateikt vecajam Dāgam Bjerndālam, ka nevēlas nekādas kāzas,— un viņai nevajadzētu paskaidrot viņam visu to, ko nebija iespējams pateikt nevienam cilvēkam. Viņa zināja, ka pietiks ar to, ja viņa palūgs, lai tās nerīkotu. Viņš vērīgi paskatīsies uz viņu, bet sapratīs, ka viņai ir savi iemesli, un neko nejautās.

Viņai bija jāpasmaida pašai par sevi. Tā bija, kā tēvs bija teicis. Vecais Dāgs nebija muižnieks, viņš bija «tikai zemnieks» … Viņš visu aplēsa īpatā kārtā. Viņai vajadzētu tūkstoš vārdu, lai citiem izskaidrotu, kādēļ viņa negrib kāzu, tomēr viņi nespētu atsacīties no savas vēlmes piedalīties kāzās — un viņu pašu vēlmes kavētu saprast kaut ko citu.

Veco Dāgu nesaistīja vēlmes. Viņš bija nācis no cilvēkiem, kam bija griba un kas tādēļ saprata, ka arī citi varēja kaut ko gribēt. Ja viņa teiks viņam, ka negrib kāzu, viņš vērīgi paskatīsies uz viņu. Bet, tā kā viņš nekad viņā nebija manījis tukšas iedomas, tad sapratīs, ka viņai ir svarīgs iemesls, ja viņa nāk ar tik savādu vēlēšanos. Un, ja viņa nekādu tuvāku izskaidrojumu nedotu, viņš saprastu, ka tas bija kaut kas, ko viņa vārdos izteikt nevarēja. Viņš uz līgavu skatītos kā uz diezgan ievērojamu personu kāzās un nedarītu neko tādu, kas būtu nepieņemams tiem, kam tās rīkotas.

Viņa līdz galam izdomāja visas domas, jo tās viņai skaidri atsauca atmiņā visas citas ainas, kam bija kāds sakars ar «nevērīgo, cieto» Bjerndālu veci, kas nu drīz kļūs viņas otrais tēvs.

Viņas otrais tēvs, jā. Tad viņa pēkšņi kaut ko nolēma. Viņa tomēr neteiks nevienu vārdu par kāzām. Ja vecais Dāgs gribēs taisīt kāzas, tad viņai nāksies paciest, kā jau daudzi citi to bija pacietuši, ja arī tas mestu neglītas ēnas pār lielo brīdi, kurā izšķirsies visa viņas dzīve.

Ill

Tieslietu padomniekam nekad nebūtu ienācis prātā, ka viņš vecumdienās uzņemsies garu un grūtu ceļojumu pa sliktiem ceļiem rudens šķidonī, kur nu vēl uz zemnieku kāzām. Bet, ja kādam ir sieva ar tik stipru gribu kā tieslietu padomniecei, tad tam jābūt gatavam piedzīvot ari neiespējamo.

Tā arī notika, ka šis smalkais laulātais pāris devās izklaidenajā braucienā, kad kāzu viesi kādā vēlā 1809. gada novembra dienā kratījās pa lauku ceļiem uz ziemeļiem.

Korsvollā, pēdējā ārnovada zirgu maiņas vietā, bija sabraukuši Bjerndāles zirgi, lai aizvizinātu viesus uz. ziemeļiem caur lielo novadu, pār mežainajiem kalnu pauguriem un ieleju līdz Bjerndālēm. Tieslietu padomnieks viens no pirmajiem iebrauca Korsvollā, viņš jutās ļoti pārsteigts, ieraudzījis visus daudzos pajūgus, kas tur gaidīja. Bjerndalu bagātība viņam gan bija zināma, bet katrai varai ir savas robežas. Lielākā daļa pajūgu, protams, bija salasīti no malu malām, lai atstatu iespaidu uz viesiem! Tieslietu padomnieks un amata persona viņš vēl nebija diez cik ilgi, tā ka viņā vēl nebija zudusi vienkārša mirstīgā ziņkārība, un tā viņš lūkoja izdibināt no braucēja, no kurienes nāca visi šie pajūgi. Viņu pārsteidza, cik daudzi tomēr bija no Bjerndālēm, bet viņš priecājās, ka pareizs izrādījies viņa minējums — daudzi bija arī no citām mājām. Viņa prieks tomēr bija īss, jo braucējs, kurš pats bija no Bjerndālēm, pēc tam sausi piebilda, ka arī visas šīs mājas jau piederot vecajam Dāgam, tā ka tie patiesībā visi esot viņa pajūgi.

Tieslietu padomnieks jutās mazliet neomulīgi. Braucējs acīmredzot bija bijis gudrs diezgan, lai nojaustu, kādēļ padomnieks jautājis. Še viņam pirmo reizi tika atgādināts tas, ko viņš jau agrāk bija dzirdējis, ka ne ikkatrs zemnieks jau tūliņ ir vientiesis.

Viņš nekad nebija bijis tālu ārpus pilsētas robežām. Un tādēļ ar tumšām nojautām bija devies šai ceļā, kurš, pēc viņa pārliecības, nebija gluži bez briesmām. Un ceļa spējākos līkumos un uzkalnos bija gājis līdzās pajūgam, lai «saudzētu zirgu», kā viņš bija teicis. Tur, kur viņi bija braukuši cauri mežiem, viņš nedroši bija lūkojies apkārt, un nu vakara krēslā, caur lielo novadu uz ziemeļiem braucot, kur dvesmoja pretim Bjerndāles lielo mežu smarža un vēsma, viņš jutās pavisam nomākts. Šaurais ceļš, kurš stīdzēja pār pauguriem uz Bjerndāles novadu, ar ķerainām milzu eglēm, kas stiepa pretim savus zarus, tieslietu padomniekam šķita kā rīkstēm

šaustīts, pilns šņācošiem rēgiem, un, kā daudz citu svešinieku visos laikos, viņš atviegloti nopūtās, kad mežs kļuva klajaks un viņš varēja pārredzēt Bjerndāles novadu ar visām tā būdiņām un mājām.

Un, ka visus ritus, viņu aizkustināja Bjerndāles mājas, kad tālumā tās kļuva redzamas,— tumšas un varenas, vesels ēku puduris iepretim mežam, augstu pār novadu ziemeļos. Kādēļ, to viņš pats nezināja, bet laikam gan nojauta, ka labi ļaudis nolīduši zemi lielām mājām še mežu vidū un droši un pamatīgi uzcēluši ēkas tādā vietā, no kuras atklājās tāds skats kā no vecajām mājām tur augšā.

No vedēja vārdiem viesi saprata, ka viss, ko viņi tagad redzēja,— novads ar būdiņām, mājām un saimniecībām, un mežiem visapkart — piederēja pie Bjerndālu vecās zemes, un visam tam tieslietu padomnieks vēl klusībā pievienoja, ko bija dzirdējis par to, ka vecajam Dāgam esot liela noteikšana par daudzām lauku mājām arī dienvidos — pa visu lielo novadu — jā, pat pār Borglandcs muižu, kas pati bija kā vesela zeme apvidū, kuram visupēdīgi bija braukuši cauri.

Cik vien krēsla ļāva, viņš lūkojās apkārt, no pakalniem lejā braucot. Viņi izlaida cauri Hamarbēju pagalmam — garām senlaicīgajām, tumšajām ēkām ar mazajiem lodziņiem, dziļajiem palieveņiem un smagajiem velēnu jumtiem. Šīs pirmās drūmas mājas novadā, kas jau gulēja dziļa krēsla zem klints raga, kurš pacēlās debesīs zili melns un varens,— šīs mājas viņiem, tāpat kā daudziem pirms tam, palika neizdzēšama atmiņā.

Viņi brauca tālāk uz leju, kur bija jau tumšs. Nevienu koku ar lapu vainagiem vairs neredzēja, un ziedu kuplums gar ceļa malām jau sen bija sakritis, atgriezdamies atpakaļ pife zemes. Viss, kas vasaras dienās pakalnus pie Hamarbējām vērta tik skaistus, tagad bija melni pīšļi; bija tikai stāvs ceļš uz leju, stipri līkumains, nosēts akmeņiem. Kaut kur ritēja ūdens, bija tumšs, un gaiss bija pilns rudens vakara baiguma.

Nobraukuši no pakalniem lejā, viņi devās cauri novada tumšajām sētām — gar mazajām, pusapslēptajām iebūviešu mājiņām —, kādās pāris vietās aiz rūtīm kvēloja liesmojoša uguns. Citādi visur bija tikai tumsa un nedzīvs rudens. Abi pilsētas viesi domāja par Adelheidi, kas ar visu savu smalko daiļumu un reti sastopamajiem tikumiem būs spiesta nodzīvot visas savas mūža dienas šai vietā. Aukstums sagraba viņus abus, un kundze, izvilkusi kabatdrāniņu, pielika to pie acīm.

Viņi uztrūkās no zirgu pakavu smagās dunoņas uz baļķu tiltiņa pie nolaidenā uzkalna, kas veda augšā uz mājām. Modrām acīm viņi apvēroja plato aleju ar smagajiem, nosūnojušajiem akmeņu vaļņiem un varenajiem koku stumbriem, kas slīdēja garām. Dienvidu pusē pamazām atklājās novads, viņiem uz augšu braucot, un zeme tur lejā aizvien vairāk pārvērtās noslēpumainā ēnu pasaulē, kurai viņi pacēlās pāri aizvien augstāk un augstāk. Likās arī, ka gaiss kļūtu dzidrāks un elpot būtu vieglāk, jo augstak viņi uzbrauca, un pēkšņi tālu gatvē viņi ieraudzīja savādu gaismas spīdumu, tālu un brīnumainu. Gatves gala viņi ieraudzīja divus milzīgus vārtu stabus ar velēnu jumtu pāri. Bija dzirdamas suņu rejas un ķēžu žvadzēšana — un tad viņi iebrauca pagalmā. Viņi bija redzējuši gaismu no logiem un lākturiem, kas bija izlikti ārā,— un nu vareno, veco māju burvība apņēma viņus no visām pusēm. Viņi noraudzījās pār plašo pagalmu, kas tikko bija glīti noslaucīts un kur tumsā tālu, bet droši varēja noģist neskaitāmas ēkas — nesatricināmas sienas noteiktā četrstūrī —, bet pagalma vidū vecā ozola trīs milzu žuburi pacēlās augšup — dažas lapas vēl šalca vējā — daudz augstak, nekā sniedzās gaismas spīdums.

Braucējs pieturēja pie jaunās mājas platajām kāpnēm. Jauno māju reiz, pirms vesela cilvēka mūža, bija cēlis kapteinis Klinge, bet to vēl aizvien dēvēja par jauno, un tajā vēl nemaz nebija īsti sākts dzīvot. Bjerndālēs bija daudz labu vecu ēku, kas bija celtas no resnākajiem baļķiem pēc senām paražām; tur mājas ļaudis jutās vislabāk — un bieži vien tā bija arī ar viesiem. Tur no garā palieveņa durvis veda uz veco priekšistabu ar lielo pavardu, un tur dažādos laikos bija uzņemti visādi ļaudis. Jaunā māja bija celta Terēzes Holderes, vecā Dāga nelaiķes sievas un Jaunā Dāga mātes, dēļ. Viņa bija no pilsētas — lieltirgotājā Holdera meita. Viņa un viņas māsa, Dorotejas jaunkundze, bija atvedušas daudz smalku mēbeļu un greznumlietu sev līdzi, un tā bija uzcelta jaunā māja — galvenokārt mēbeļu dēļ. Tā bija liela ēka ar daudzām istabām — gan apakšā, gan augšā — ar lieliem logiem. Lielo virtuvi vēlāk lietoja visu laiku, un lielajā zālē svinēja visus Ziemassvētku vakarus. Arī citkārt tur bija svinēti svētki un dejots, un viesi bija dzīvojuši gan dzeltenajā, gan zilajā, gan sarkanajā ua zaļajā istabā, gan citās telpās. Bet parasti gan māja bija kā izmirusi. Pēdējos gados pēc Dorotejas un Terēzes nāves tikai Ziemassvētku vakara mielastam, kā arī bēru mielastam par godu abām aizgājējām un arī

kapteinim Klingem, kādreizējam mājas rakstvedim, galds bija klāts jaunās mājas lielajā zālē.

Nu tieslietu padomnieku Gabi ar kundzi vedējs pieveda pie jaunās mājas, un viņus, tāpat kā visus citus Bjerndālēs, saņēma Kruses jaunkundze, bundzinieka Kruses meita no lielā novada, kas reiz bija nākusi no šauras dzīvītes. Guvusi labu apmācību, viņa mūža lielāko daļu bija nodzīvojusi Bjerndālēs un nu bija noteicēja par visiem sieviešu mājas darbiem.

Kruses jaunkundze laipni un ar cieņu saņēma viesus un, uzvedusi augšā zilajā istabā, izstāstīja, kurā laikā viņus gaidīs vakariņu galds.

Tieslietu padomnieks un kundze aplaida acis istabai, un abi saskatījās, pēc tam kundze atsita aizkaru sānis — un novembra vakarā noraudzījās uz dienvidiem tālu pār novadu. Un še, no augšas, viņiem neskaidri atklājās skats līdz pat Hamarbējām un klinšu virsotnēm uz rietumiem no turienes, kā arī mežainais kalnājs, kuram viņi bija braukuši pāri, un viss novads tālu lejup.

Debesis bija svina krāsā, bet tanīs bija manāms gaišais dienas atspīdums, kāds ir rudens debesīm, un ainavas aprises vēl izcēlās visā savā varenībā pret satumsušajām debesīm.

Tieslietu padomnieks un kundze saskatījās, un kundze atkal viegli pielika kabatdrāniņu pie acīm — bet šoreiz tas diez vai notika aiz līdzcietības pret Adelheidi Barri.

Pilsētas viesi piebrauca cits pēc cita, daži pēc lieliem starplaikiem, atkarībā no tā, cik labi zirgi un braucēji viņiem ceļā bija gadījušies. Pēdējiem braucējiem bija notikusi nelaime ar vieniem ratiem, un tie ieradās vēlu. Vienīgā, kas tovakar neatbrauca, bija — Adelheide.

Jaunais mācītājs lauku draudzē bija attāls radinieks Adelheides mātes ģimenei un bīskapam Rameram. Viņš nebija tāds mācītājs kā visi. Viņš ciešāk turējās pie bībeles un veciem, labiem ļaužu paradumiem. Ja Adelheide gribēja, lai viņš laulā viņu savā baznīcā, viņai nakti pirms kāzām vajadzēja pavadīt pie viņa mājās, tā viņš bija teicis. Majors Barre atstāja meitu mācītāja mājās un pats brauca tūliņ tālāk uz Bjerndālēm. Nākošajā dienā viņam laikus vajadzēja aizvest viņu uz baznīcu. Vecais Dāgs bija viņu lūdzis atbraukt šovakar jau agrāk un saņemt pilsētas viesus, kas tak Dāgam bija sveši — pa lielākajai daļai. Un majors nebūt nenoskuma, ka viņam bija jāatstāj savs bargais «radu mācītājs», kā viņš sauca viņu, un jāpavada šis vakars Bjerndālēs.

Majors sagaidīja pilsētas viesus un bija ļoti lepns, ka viņus la pārsteidza glītās istabas un mēbeles, un viņa smiekli skanēja pie vakariņu galda un vēlāk istabas.

IV

Kamēr majors svinēja svētkus, Adelheide klusu sēdēja pie vakariņu galda mācītāja mājās un, klātesot mācītāja sievai, kura nopietni māja ar galvu, saņēma mācītāja pamācības kā rītdienas svinībām, tā turpmākajai dzīvei Bjcrndālēs. Sākumā Adclhcidei bija tāda sajūta, ka mācītājs skaudri un nepienācīgi rakņājas pa viņas jūtām, kuras piederēja tikai viņai un ar kurām tā gribēja but viena, bet mācītājs ne viena vien iemesla pec bija vēlējies redzēt viņu šovakar savās mājās, un Adelheide. kurai nebija mātes, bet tēvs bija tāds, ar kuru par savām domām un nopietnām lietām nevarēja runāt, pamazām nodziļinājās mācītāja klusajos* nopietnajos vārdos un apjauta, ka rūpīgāka gādība viņai mūžā nebija lemta.

Mācītājs Nilss Ditlevs Ramers bija nopietns veco laiku mācītājs, jā, bet ar blēņām viņš nenodarbojās. Iebūvieši kaul kur no tālienes bija gājuši pie viņa zeķēs, kā to prasīja sens paradums. Tad viņš bija licis viņiem apvilkt atkal kurpes kājās.— Baznīcā tu zeķēs nenāc,— viņš bija teicis,— un mācītāja mājas nav labākas par dievnamu — vismaz tik ilgi, kamēr es te dzīvošu.— Visas tadas gudrības bija izgājušas ļaudis, un ļaudis bija pārsteigti, cik daudz patiesības bija mācītāja vārdos. Sprediķos viņš bieži minēja bībeles vārdus, kurus ļaudis paši bija lasījuši, un turējās pie jēdzieniem un līdzībām, kuras viņi saprata. Un, kad cilvekiem bija kāda vajadzība pie viņa, viņš nesprediķoja tikai svešus vārdus viņiem priekšā, bet lūkoja izdibināt, ko viņi paši domāja, un, no viņa aizejot, viņiem bija tā, it kā viņš tiem būtu mācījis saprast viņu pašu domas un pats tikpat kā neko nebūtu teicis. Jaunajā mācītājā bija kaut kas drošs un silts.

Mācītājs Ramers nešaubījās savā ticībā — un tādēļ viņam nebija nekādas vajadzības augstu virs draudzes locekļu galvām nesaprotami sprediķot ar aizgūtiem filozofiskiem izteicieniem. Droši viņš aizvien vairāk un vairāk tuvojās ļaudīm, un viņam šķita, ka pa tiem mēnešiem, kurus še bija pavadījis, viņš jau labi ticis uz [»riekšu. Bet uz ziemeļiem no lielā novada bija kāds stūris, kura ļaudis reti kad nāca uz baznīcu. Viņš bija apdomājis visu, ko bija dzirdējis par ļaudīm tur; ziemeļos, bet vārdi bija pretrunīgi. Daži liecināja par spītību pret baznīcu un visām lietām — ja, par mežonīgu

patvaļību un pārmērīgu cietsirdību naudas un īpašuma lietās. Citu vārdi vēstīja par lielu cilvēcību—jā, par augstsirdību, ko ziemeļnieki izrādīja trūkuma un nelaimju piemeklētajiem, un no dažiem mācītājs ari bija dzirdējis, ka lur, ziemeļos, cieši turoties pie vecām paražām, un daudz kas norādīja, ka viņiem ir savs kristīgums; bet kaut ko pavisam noteiktu par ziemeļniekiem viņam nebija izdevies izdibināt. Viņi turējās savrup no visiem — tātad arī no viņa. Un taisni ziemeļos atradās kāda vara, kas bija jūtama kā šajā, tā citos novados. No šīs noslēpumainās varas bija atkarīga cilvēku labklājība — jā, viņu prāts un domu pasaule. Vara, kuru juta pat viņS. Bagātības vara — un spēcīgu, veselu cilvēku neizprotamā mistiskā vara pār parastajiem, nepastāvīgajiem un nedrošajiem. Tas viss mācītāju darīja ziņkārīgu.

Kas bija šīs varas kodols? Kas šos cilvēkus vērta lik pašpaļāvīgus, ka viņi visiem iedvesa bailes — un spokojās visos prātos? Tā nevarēja būt tikai bagātība. Tam vajadzēja būl gluži nejūtīgam egoismam vai sevišķai pašapzinīgai dievticībai — vai abiem kopā. Jo egoismu ar dievticību dažā labā ziņā gluži labi varēja savienot. Taisni tas mācītāja darbu padarīja par mūžīgu cīņu. Cilvēka prāts gan ņēma pretim dieva vārdus, bet izmantoja tos, kā tam pašam tikās, neļaudams dieva vārdiem iznīdēt egoismu un ieņemt tā vietu, bet savienodams pat tādas pretišķības kā šīs.

Jā, par to mācītājs bija guvis pilnīgu skaidrību, par spīli visiem pretrunīgajiem vārdiem, kādus bija dzirdējis par Bjerndāīu ļaudīm. Un tās pāris reizes, kad viņš veco Dāgu bija redzējis baznīcā, viņš tik vērīgi bija raudzījies šī varenā vīra spēcīgajā sejā, ka gluži pret paradumu viņam mazliet bija aizmirsies sprediķis.

Tā mācītājs Ramers to visu bija sapratis, kad viņu uzaicināja salaulāt Adelheidi Barri ar jauno Dāgu BjerndālU. Neviens uzdevums viņam nebija tik negaidīts kā šis — pagāja laiks, pirms viņš varēja sakopot domas. Bet tad viņš arī skaidri zināja, kāds ir viņa pienākums. Viņš še bija staigājis, baidīdamies tuvoties dižvīriem ziemeļu novadā, tādēļ ka tos nesaprata, un nu nāca viņa paša radi un gribēja pārcelties uz dzīvi tur augšā — savienoties ar tiem. Viņu pārņēma trīsas — it kā brīnuma priekšā. Dievs stāvēja viņam klāt viņa darbā — par to viņš tagad bija pārliecināts. Tā viņš aizrakstīja majoram Barrem, nododams savu namu viņa un līgavas rīcībā, un ļoti svinīgi saņēma majoru un Adelheidi, kad viņi ieradās.

Mācītājs nekad agrāk viņus nebija redzējis, bel bija dzirdējis par majora mazliet izlaidīgo dzīvi, par meitas skaistumu un daudzajiem tikumiem — un ka viņu bija uzaudzinājusi pati bīskapa Rainera kundze; tas viss piešķīra viņai sevišķu spožumu. Mācītājam bija ļoti pa prātam, ka majors tūliņ devās tālāk. Meita bija tā, kuru viņš gribēja paturēt zem sava jumta — kā vecā, jaukā paraduma, tā citu svarīgu iemeslu pēc. Viņa pienākums bija mēģināt saistīt Adelheidi Barri un tā sagatavot sev ceļu uz savrupo zemi ziemeļos — un varbūt reiz uz turienes cilvēku sirdīm.

Kad majors bija aizbraucis un Adelheide pārģērbusies pēc ceļa un nonākusi lejā no savas istabas, mācītājs ilgi bija noraudzījies uz viņu. Mācītājam Rameram bija tik laipns un jauks smaids un tik mīļas un sirsnīgas acis, ka nepārprotamā apbrīna, kas tagad bija lasāma viņa acīs, un viņa ilgā klusēšana lika pietvīkt Adelheides sejai. Bet smaids mācītāja sejā izdzisa, un kaut kas skumjām līdzīgs parādījās vaibstos. Viņš domāja laikam par Adelheidi, kam ar tādu skaistumu un tik daudzpusīgām zināšanām bija lemts kļūt par saimnieci še meža mājās, un laikam arī viņš, tāpat kā daudzi citi, domāja — par bagātības žilbinošo varu.

Bet, kad viņš vēlāk vakarā pie galda teica sprediķi Adelheidei, viņš ne ar vārdu nepieminēja domas, kādas viņam — varbūt — bija bijušas par Mamona lielo nozīmi Adelheides liktenī. Viņš runāja tikai jauki un vienkārši par mīlestību — un kāda tā ir laime iegūt to, kuru mīli, bet reiz vēlāk viņš pateicās dievam, ka neapdomīgā līdzcietībā savu lepno radinieci nebija atgrūdis uz visiem laikiem. Pamazām un piesardzīgi mācītājs attēloja Adelheidei svinīgo notikumu, kāds cilvēka dzīvē ir došanās laulībā, un vēl saudzīgāk viņš pieminēja laulāto draugu pienākumus — būt ne vien uzticīgiem un sirsnīgiem vienam pret otru laicīgā dzīvē, bet būt tādiem arī garīgā ceļā uz mūžīgo dzīvošanu. Jā, viņš saudzīgos vārdos atgādināja, ka viņas pienākums ir būt par sava vīra tuvāko dvēseļu ganu — paņemt līdzi no vecmāmuļas, bīskapa kundzes, mājām visus labos iespaidus un aiznest tos kā dāvanu savam vīram, uz savām mājām, visiem apkārtējiem ļaudīm — un saviem bērniem, kad tie reiz nāks.

Adelheides prāti jau iepriekš bija ārkārtīgi saspīlēti, domājot par nākamību, un mācītāja klusie, sirsnīgie vārdi atstāja uz viņu tik lielu iespaidu, ka viņa ar savu stipro gribu nespēja savaldīties. Asaras lauzās uz āru, pierielinādamas acis, un viņai bija jāvelk ārā kabatdrāna.

Mācītājs, no sākuma mazliet izbijies, paskatījās uz viņu, bet tad piecēlās un, mierīgi apgājis viņas krēslam apkārt, nostājās viņai aiz muguras un viegli noglaudīja kuplos matus.

—    Dzīvē ir daudz dažādu rūpju,— viņš teica,— un es zinu, ka tev, Adclhcid, jau ir bijuši dažādi pārbaudījumi, bet priecājies un paļaujies uz to, kas tevi gaida, kam dievs tevi izredzējis. Viņš zina, ko dara, un neaizmirsti paļauties uz viņu, kad nāks bēdas. Neaizmirsti arī, ka esmu viņa kalps un ka, še, mācītāja mājās, sēdēdams, domāju par tevi — un gaidu tevi, ka tu nāksi pie manis ne vien bēdās, bet arī priekos, Adelheid,— cik vien bieži tu pati gribēsi.

V

Ilgi Adelheide tonakt gulēja nomodā. Jā, viņa piecēlās atkal no gultas un, pie loga piegājusi, raudzījās uz ziemeļiem. Visur bija tikai tumsa. Bet viņa it kā juta vēlēšanos redzēt naktij cauri — visiem pakalniem un augstienēm cauri, pāri mežiem novada ziemeļos — līdz Bjerndālēm. Vai tur varbūt vēl spīdēja gaisma logos? Un vai viņš tagad bija mājās — Dāgs? Jeb vai viņš varbūt klaiņoja pa mežu? Par ko viņš tagad domāja? Viņu pārņēma aukstums un baiļu drebuļi. Vai viņš priecājās, viņu iegūdams? Vai tiešām priecājās no visas sirds? Jeb vai — bija šaubīgs savās domās, kāds pret viņu bija — to viņa bija jutusi — tai vakarā, kad viņi pirmo reizi bija sastapušies priekšistabā Bjerndālēs. Tēvam līdzi viņa bija aizbraukusi visupirms uz Borglandi, tad apmeklēt teva draugu, veco kapteini Klingi, kurš savus pēdējos mūža gadus dzīvoja un veica rakstveža pienākumus Bjerndālēs.

Viņa raudzījās ārā tumsā un domāja, kā tas bijis, kad viņa jauno Dāgu bija redzējusi pirmo reizi,— drānas saplēstas, pa mežu dzīvojot, asiņaina saite ap crgļa ievainoto roku,— un cik viņš tomēr bija bijis skaists un valdonīgs. Viņa domāja par to, kāds viņš bija vēlāk pa Ziemassvētkiem, kad viņa bija pavadījusi jaunkundzes kambarītī daudz brīnišķīgu dienu. Cik nedrošs viņš bija, gandrīz iztika bez vārdiem, bet vērīgām, izbrīnās pilnām acīm lūkojās viņā. Viņa domāja par brīnišķīgo Ziemassvētku vakaru, par balli lielajā Borglandē, par sāpīgo mājās atgriešanos ar Dāgu — un par pēdējo vakaru, kad viņš, tikai labvakaru atteicis, devās uz mežu — un neatgriezās uz mājām ari tad, kad viņa ar tēvu nākošajā rītā brauca prom.

Viņa atcerējās visas savas bēdīgās domas un šaubas — pēc tam pilsēta, un viņu bija pārņēmis tik liels izmisums, ka viņa beidzot bija solījusies vecajam aptiekāram iziet par sievu.

Viņa domāja par pēdējo braucienu uz Bjerndālēm — uz kapteiņa Klinges apbedīšanu — un par savu un tēva dzivi tur cauru vasaru, par visām savām vientuļajām, skumjajām pastaigām pa rožu dārzu un pa citām jaukajām vietām apkārtnē, par kāpienu ar veco Dāgu vienā rītā līdz pašai kalna virsotnei ziemeļu pusē un par skatu no turienes, bezgalīgi tālu pār Bjerndāles lielajiem mežiem un novadu — tik bezgalīgu tālumu, kādu viņa vēl nekad savā mūža nebija redzējusi.

Viņa atcerējās arī pēdējās dienas, kad atsacījās no visas savas dzīves, padodamās dieva bargajam lēmumam: kļūt par aptiekāra kopēju, kad atgriezīsies pilsētā. Tad nāca pats pēdējais vakars — ar rūgtām asarām, jaunkundzes kambari savas mantas sakravājot, ar baiļu trīsām pie svinīgā atvadu galda vecajā istabā — un tad visupēdīgi pats lielais notikums. Kad viņa sēdēja, galigi satriekta, vecais Dāgs bija teicis nesaprotamus vārdus, ka viņa un jaunais Dāgs esot viens otrā iemīlējušies. Viņa atcerējās degošo apjukumu — un prieku pēc tam un bailes, ka tā tomēr nav taisnība, ka jaunais Dāgs mīl viņu. Un klusā bijībā viņa domāja par sastapšanos ar Dāgu lai pašā vakarā pustumšajā priekšnamā, kur viņa bija piegājusi viņam klāt un Dāgs bija noskūpstījis viņu — vienīgo reizi līdz šim—un teicis, ka tiešām viņu mīl.

Adelheidc drebinādamās apsēdās, elkoņus uz palodzes atspiedusi, un raudzījās tumsā. Viņas bailes izzuda tumsā — un atgriezās pārvarīgas un stindzinošas.

Vecais Dāgs ar viņas tēvu bija visu nokārtojuši vēlāk. Nevienu vēstuli viņi ar jauno Dāgu viens otram nebija nosūtījuši, nevienu vārdu. Vecais Dāgs gan ik reizes, kad bija ieradies, bija teicis, ka viņam esot jānodod sveicieni. Bet jaunais Dāgs droši vien viņu nebija lūdzis sveicināt. Jā, vecais Dāgs bija vedis viņai zeltu, smagas zelta ķēdes un gredzenus. Tās esot no jaunā Dāga — bet nezin vai viņš maz nojauta, ka vecais Dāgs veda viņai dāvanas? Laikam gan ne. Viņi gandrīz nekad viens ar otru nerunāja, vecais ar jauno. Vismaz viņa nebija dzirdējusi pa visām tām daudzajām dienām, kamēr bija bijusi Bjerndālēs. Viņi nebija ienaidnieki, gluži otrādi, viņi mīlēja viens otru, bet jaunais Dāgs bija tik kluss ar visiem — un vecais Dāgs it kā baidījās no dēla.

Tumsa nāca virsū, Adelheidei tā sēdbt. Tā nāca necaurredzama, bez sākuma un gala, bez veida un skaņām, tomēr dzīva,— baiļu un šaubu ņudzeklis.

Ja nu Dāga domas bija grozījušās? Ja viņš vairs nepriecājās, ka iegūs viņu? Ja viņš šonakl bija devies uz mežu, ka to bija izdarījis pēdējā Ziemassvētku vakarā — un daudz reižu vasarā, un ja viņš nepārnāks — rītu, tādēļ ka negribēja — viņu, vai ari ja viņam kaut kas noticis? Bjerndāles meži bija bīstami. Tur mita plēsīgi lāči un vilki un lielie aļņi. un tur bija klintis un aizas, un straujas upes. Un jaunais Dāgs arī tik neuzmanīgi apgājās ar savu bisi. Šāviens neviļus varēja iet vaļā.

Adelheide drebēdama piecēlās — un apgūlās aukstajos palagos. Lielajās mācītāja mājas istabās bija tik vess un mitrs — visās lielā novada mājās bija jātaupa malka, arī mācītājā mājās. Malka viņiem bija jataupa gandrīz lāpāt kā pilsētniekiem. Krāsns istabā gan šovakar bija kurināta, bet malka sen bija izdegusi. Adelheide atcerējās Bjerndālēs pavadītos Ziemassvētkus. Sals sprēgāja arā, bet istabās — uguns liesmoja pavardos un rūca krāsnīs, un meitas un puiši nesa malku agri no rīta un vēlu vakarā. Bet augšā jaunkundzes kambarī, kur viņa bija gulējusi visas naktis, bērza malka bija bijusi sakrauta augstu gar sienu. Lai dedzina, cik patīk.

Jā, jaunkundzes kambaris, jā. Adelheide tīstījās, gulēdama aukstajā gultā. Jaunkundzes kambarī bija liela, silta gulta. Tā bija nonākusi tirgotāja Holdera smalkajā namā no kādas vietas plašajā pasaulē un vēlāk bija pārvesta uz BjerndāIēm — kopā ar Holdera meitu Dorotejas jaunkundzi, jaunā Daga mātesmāsu, kas bija nodzīvojusi kambarī līdz savai nāvei. Tādēļ arī tas bija iesaukts par jaunkundzes kambari, un tādēļ ari tur viss bija tik smalks kā nevienā cita vietā — un daudz dažādu greznumlietu un sudraba izstrādājumu tur glabājās atvilktnēs un uz kumodes. Bet pie sienas karājās krucifikss — no ziloņkaula, sudraba un zelta.

Adelheide vienu vakaru bija redzējusi krucifiksu brīnišķīgā apgaismojumā. Tikai gaismas svēdra bija kritusi caur pavērtajiem aizkariem uz. krucifiksu, bet pēc tam viņa vairs nebija varējusi aizmirst, ka tas bija mirdzējis tumsā.

Lielā gulta Bjerndālēs bija silta un patīkama. Tā it kā bija vesels miteklis. Zem krucifiksa bija tik silta, mīksta un droša gulēšana, kad ārā plosījās negaiss. Tur viņa gulēs nākošajā naktī . . . Ja, vai tiešam ta būs? Viņai pēkšņi kļuva karsti cietajos palagos. Laikam gan nekad viņa novakarēs kambarī viena pati. Bīt viņa būs precējusies. Kur gan viņa ar Dāgu dzīvos?

Dāgs aizvien — jau kopš zēna gadiem — bija dzīvojis savrup vecajā dūmistabā ar saviem zvejas rīkiem, suņiem un

ieročiem. Tur bija pavards istabas vidu un nebija logu. Ta bija vecākā māja Bjerndalēs. Ta nebija piemērota jaunlaulatajiem. Vecajā, lielajā gu]amkambarl vecais Dāgs gulēja pats un viņš nekad negrozīja neko, ta ka tur droši vien gulēs viņš.

Laikam viņiem būs kada istaba jaunajā mājā — kaut kur…

Ikvienā domā par atgriešanos Bjērndālēs savu daļu prieka viņai bija sagādājis jaunkundzes kambaris ar visām jaukajām un smalkajām, mazajām un lielajām lietām. Lielā gulta ar smalkajiem kokgriezumiem un smagajiem aizkariem, un kabinetskapis, un kumode, un lādes, un lielie, d/iļie krēsli — un lievenis ārpusē, kur viņa bija sēdējusi tik daudzus rītus un vakarus, noraudzīdamās augstu pāri ielejai līdz pat Hamarbējām. Tikai tagad viņa sāka saprast, ka kambaris vairs nebūs viņas. Bet vai viņi tomēr nevarētu tur dzīvot, Dāgs un viņa? Nē, DSga spēcīgais augums, šķiet, tur neiederas — starp visiem šiem pušķiem, mežģīnēm un greznumlietiņām, ko Dorotejas jaunkundze bija atstājusi, netīriem suņiem nevarēja ļaut bradāt pa grīdas segām un pa luša adu gultas priekšā — un bisēm mētāties pa kaktiem un cirvim starp smaržūdeņa trauciņiem un citām sudraba greznumlietiņām uz izrakstītās kumodes segas. To negribēs Dāgs un arī viņa ne.

Starpība starp viņu un visu to smalko, ko viņa mīlēja, un visu to dzedro, kas viņam nāca līdzi, pirmo reizi skaidri notēlojās viņai. Kaut cik viņu nomierināja atmiņas par to, kāds viņš bija bijis Ziemassvētku ballē Borglandē — smalks, glīti ģērbies, mirdzoši ballu kruzuļojumu uz krūtīm un ap piedurkņu galiem, kārtīgos viļņos saglaustiem matiem un cienīgu mieru spēcīgajā augumā. Bet ikdienā — tad viņš bija tāds kā pirmajā vakarā, kad, kā parasti, bija ienācis priekšistaba saplēstās meža drānās — un ar meža smaržu. Un tādu viņa mīlēja viņu — jā, tādu — un arī šo viņa izskatu. Bet viņš nevarēja justies labi tur, kur viņai vislabāk paliktu dzīvot,— un kā lai viņa piemērojas viņa dzīvei?

Viņas pasaku valstība bija jaunkundzes kambaris, tāds, kādu to Dorotejas jaunkundze ar savu jūtīgo dabu bija iekārtojusi,— bet viņu mājīgā pasaule bija dūmistabas krēsla ar mežinieka asajiem rīkiem un suņiem, kas staigāja apkārt ošņādami.

Tikai tagad, pašā pēdējā naktī, viņa sāka domāl par pašu tuvāko īstenību. Viņa bija vairījusies, nebija gribējusi domāt par šīm lietām, bet taisni tas jau veidoja dzīvi. Viņa nu bija

viena tumsā ar savām domām, ne uz kādām blakuslietām las nevarēja novērsties vienīgi n/ nākamību. Viņa lielajā gultā vairs negulēs — kā agrāk — viena. Agrāk viņas domās bija bijis vienīgi prieks — nu tur bija ne tikai prieks. Viņa, Adelheide Barre, visvairāk bija domājusi par vienu dzivē — pati par sevi, un tā viņa bija nodzīvojusi divdesmit septiņus gadus — un nu pēkšņi bija ierauta virpulī, kas viņu rāva pretim kaut kam jaunam, ko viņa gan bija gribējusi, bet ne tik pēkšņi. Viss virpuļoja tik ātri prom, ka viņa nejaudāja sekot ar savu pussastingušo dabu.

Viņa domāja par Dāgu, kuram viņu pielaulās rīt — pēc dažām stundām — uz visu mūžu. Cik neskaitāmi daudzas stundas viņa bija domājusi par viņu, tomēr viņas domas it kā bija pārmācis silts prieks. Tagad, īsi pirms izšķirošā notikuma, pēdējās nakts tumsā, domas, skaidras un asas, kā izlūki aizsargāja viņu — un atgriezās pie viņas, teikdamas, ka viņa bija pārmijusi tikko desmit teikumus ar to, kurš turpmāk noteiks par viņu, viņas vīrs,— un ka viņa nepazīst viņu, ka viņai nav ne jausmas par to, kādas ir viņa domas par dzīvību un nāvi. Ne jausmas viņai arī nebija par to, kā viņi abi dzīvos kopā. Neko viņa nezināja.

Ilgi viņa gulēja, it kā baiļu nomākta, bet pēkšņi apjauta, t ik daudzu sieviešu liktenis šais laikos bija tāds pats. Piecpadsmit sešpadsmit gadu vecumā lielākā daļa no viņām apprecējās — vismaz pilsētās —, maz pazīdamas dzīvi, bet vismazāk savu viru. Viņas vecumā daudzām no viņam bija bērnu pulciņš — pa seši. astoņi, jā, desmit —, un viņas jau bija izbaudījušas dzīves nopietnību, vēl nemaz lāgā neiesākušas dzīvot.

Viņa tak bija redzējusi un lasījusi tik daudz un zināja, uz ko iet,— un cilvēkus varēja mācīties pazīt ne tikai no vārdiem, viņas vecumā cilvēks daudz ko varēja redzēt pats savām acīm tm daudz ko nojēgt. Viņa bija redzējusi Dāgu — ļoti labi un ļoti daudzas reizes —, un viņa labi pazina viņa tēvu, veco Dāgu. Arī nezinādama — viņa tomēr zināja, uz ko iet.

Kāda vientuļā reizē — pēc pirmās īsās sastapšanās — viņa bija lūgusi dievu, lai ļauj viņai būt Dāga sievai — labas un ļaunās dienās, aizvien,— un soda viņu, ja viņa neturēs solījumu, un nu. kad tuvojās piepildīšanās, viņa gulēja še, ļaudama šaubām izaugt tik lielam. Gulta pa tam bija sasilusi, un Adelheide Barre, izstiepusies visā garumā, nolika galvu ērti uz spilvena, acis aizvērusi, viņa ļāva siltam priekam nomākt domas .. .

VI

Viss bija garām. Majors Barre bija atbraucis meitai ракаļ ar prickškalpu Sīveru Aizmuguri un lielo ērzeli ratiem priekšā. Baznīca bija bijusi svinīgi pārpildīta. Mācītājs bija runājis spēcīgi un gudri, likdams viņiem visiem iegaumēt neparasti nozīmīgus vārdus, un pēc tam viņš bija veicis savu pienākumu tādā skaidrā un stipra balsī un ar tādu noteiktību, kādu vecais Dāgs bija vēlējies, kad viņam būs jāredz, kā draudzes baznīcā salatila viņa vienīgo dēlu daudzu vērīgu cilvēku, gan pilsētnieku, gan laucinieku, priekšā.

Braucēju rinda no baznīcas uz Bjerndālēm, kā pienākas, bija bijusi bezgalīgi gara, un visi labi bija nokļuvuši mājā un vispirms pacienāti ar uzkodām — līdz ar krietnu iedzeršanu pēc vecām paražām, visi omulīgi pēc tam bija devušies pie kāzu galda lielajā zālē, kur dziedāja, teica runas un sadzēra pēc pilsētas paradumiem. Visi varēja nākt klaja ar to, kas bija uz sirds,— kā par līgavu un līgavaini, tā par brāļu valstīm un karali un par saimnieku un brīvi dzimušo Norvēģijas zemnieku. Un galdā bija bijusi tā pati lielā ēdienu dažādība kā visos lielos svētkos Bjerndālēs jau kopš seniem laikiem, neparasti smalki bija bijuši vīni, degvīns, alus un sudraba galda piederumi. Kartība bija bijusi apbrīnojami laba, viss noticis bez aizķeršanas, glīti ģērbušās jaunas meitenes bija visu pienesušas un aiznesušas, piegādādamas viesiem visu, ka viņiem vajadzēja.

Tie, kas bija atbraukuši no pilsētas, tūliņ bija sākuši lieliski dziedāt dziesmas un teikt runas. Viņi laikam jau iepriekš bija nodomājuši parādīt lauciniekiem, kā jāriko svētki, bet, mielastam viegli, ātri un nebeidzami turpinoties, bija kļuvuši inanami klusāki. Tieslietu padomnieks Gabe bija pacēlis acu stikliņu un, uzacis augstu savilcis, raudzījās uz savu sievu — un arī cili bija apmainījušies izteiksmīgiem acu skatieniem.

Kāda sieva astoņdesmit gadus ilgi lāgu lāgiem bija nākusi uz Bjerndālēm. Nopietni un svinīgi viņa līdz pat savām pēdējām dienām bija nesusi sev līdzi visu, ko jaunības gados iemācījusies no labiem tikumiem un paražām, bet sevišķi ēdienu pagatavošanā un pasniegšanā. Viņu sauca par Hamarbēju Ani, un viņa bija asinsradiniece Bjerndālu ļaudīm. Kamēr Ane vēl bija dzīva, Terēze Holdere ieradās no bagātas ģimenes pilsētā un kļuva par saimnieci Bjerndālēs. Viņa bija uzņēmusies nest Anes tikumus tālāk — un pielikusi šo to klāt no saviem pilsētas tikumiem. Terēzei vēl dzīvai esot, visu bija

pārņēmusi Kruses jaunkundze, un viņa valdīja ari tagad, nopietni un noteikti, kā bija valdījusi Terēze — un kādreiz Hamarbēju Ane.

Tā viesiem atlika maz laika izradīt ārzemēs aizgūtās manieres. Viņi tikko varēja izsekot visam un nogaršot no visa, ko lika galda no mežiem, no kalniem, no ūdeņiem, kā ari no mājas kustoņiem un no šīgada lauku ražas.

Nu viss bija garām, jā. Balsu dūkoņa skanēja no visām istabām, kur dzēra punšu. Istabas vecie ļaudis spēlēja kārtis, bet zalē duca mūzika un līksmoja jaunība, un tie, kas vel nebija par veciem, dejoja.

Bet bija ari tādi, kas ne dejoja, ne spēlēja kārtis. Tie pa lielakajai daļai bija apsēdušies zalē, kur labi visu varēja j pārredzēt. Un tur viņi, galvas kopā sabāzuši, čukstēja par visu, kas nolika ac u priekšā, kā ari par to, kas pēdējās dienās bija noticis. Islabās ap zāli arī sēdēja daži viesi. Viņi sēdēja tik nomaļus, ka šķila neredzami, kaut paši varēja vērot dzīvi, ka ta plūda garām.

Tur sēdēja ari Adelheides stingrā mātesmāsa Eleonora. Viņai bija mugurā smaga zīda damasta kleita kuplām krokām — gauži neatbilstoša laika un modes prasībām. Jā, kā viņa pati, la kleita nāca no sen pagājušiem laikiem. Kleitai laikam gan reiz bija bijis dekollē, bet nu tā nevainojami aizsedza visu, un skaidri varēja redzēt, ka tā bija pārtaisīta vairākas reizes — atkarībā no modes, bet vēl jo vairāk no valkalājas vecuma. Mātesmāsa Eleonora piederēja laikam, kad pasaulē bija valdījusi vieglprātība, bet viņa bija bīskapa un bīskapa sievas meita, kas visai apkārtnei iedvesa bailes ar savu nepielūdzamo stingrību visās lietās, un Eleonoras dzīve šo iemeslu deļ bija ritējusi gluži pretēji sava laika dzīvei. Reiz viņa bija iemīlējusies, bet tad viņai bija nācis ausīs kaut kas par sava izredzētā agrāko dzīvi — un kopš tā laika viņa bija noslēgusies sevi. Varbūt viņa vēlāk to bija nožēlojusi? Pasaulei viņa neko neizrādīja, bet šodien viņas acis bija pavadījušas Adelheidi un Dagu ar apbrīnojamu interesi. Adelheide bija ievērojusi viņas acu izteiksmi, reiz viņai uz Dāgu noraugoties, un šo skatu vairs nevarēja aizmirst. Šķita, it ka mātesmāsa Eleonora būtu iedomājusies sevi par Dāga līgavu. Adelheide uz savu mātesmāsu aizvien bija raudzījusies ka uz cilvēku, kas atrodas pilnīgi viņpus dzīves plūduma, bet nu viņai likās, ka ar mātesmāsu bija tāpat kā ar viņu pašu. Aiz visnoslēgtākās ārienes dzīves siltums reizēm strāvo visstiprāk. Adelheidei mazliet bija žēl mātesmāsas Eleonoras, un

viņa sevī juta siltu pateicību, ka pašas liktenis nu izveidojās citādi, jā, viss viņas acīs pēkšņi it ka ieguva neizmērojami lielāku vērtību. Siltums domās un rīcībā, kuru viņa bija spējusi apvaldīt, meklēja tagad ceļu uz āru. Bija ta, it kā mātesmāsas Eleonoras smagais, mirdzošais, uz Dāgu vērstais skals Adclheidi būtu pamudinājis atmest stingro atturību un būt lai, kas viņa tak tiešām arī bija dieva un cilvēku priekšā: precētai sievai!

Mātesmāsa Eleonora, gara un slaida, viena pali sēdēja istaba krēslā ar augstu atzveltni, un zīda kleitas smagās krokas izplūda pa grīdu. Kur gaisma krita uz zīda, iedegās asinssārts mirdzums, bet krēslā tas satumsa, kļūdams gandrīz melns. Arī viņas acīs krāsas tāpat mainījās. Zem skropstām tās stipri satumsa, bet gaismas starā mirdzēja tik dzīvi zilas un it kā iedegās, kad viņa pamanīja Adclheidi vai Dāgu.

Viņa bija pēdēja Adelheides tuvākā radiniece no mātes puses un sev bija teikusi, ka viņas pienākums ir braukt šo garo ceļu, lai būtu Adelheidei par atbalstu, šo g-rūlo dzīves posmu uzsākot. Viņa bija braukusi, lai redzētu «šos cilvēkus» un apstākļus, kādos Adelheidei būs jādzīvo. Acis viņai vakar nebija bijušas laipnas, ceļot kāju pār Bjerndālu slieksni, un viņa bija jutusies ļoti sarūgtinata, uzzinājusi, ka Adelheide nakšņo mācītāja mājās un viņai nav pateikts, ka viņa nevarēs būt kopā ar Adclheidi. V'iņa bija noskatījusi veco Dāgu visai cieši, tomēr cits iespaids viņai neradās kā tikai tas, ka viņa izturēšanās ir cienīga un ka viss viņa apģērbs un uzvešanas ir pavisam citāda, nekā viņa bija iedomājusies. Un viņa bija jutusies tāpat ka daudzi citi, kas bija atbraukuši uz Bjerndāīēm. Viņa bija kļuvusi nedroša. Tas, kuru viņai visvairāk bulu gribējies redzēt, bija līgavainis, bet viņš nerādījās visu vakaru, un viņai šķita, ka ļaudis še rīkojas paši pēc saviem likumiem.

Viņa, Adelheides vienīgā tuvākā radiniece no mātes puses, bija atbraukusi, lai par viņu parūpētos, tā viņai šķita, bet nu, kāzu dienai ritot, viņa no šīm domām bija atsacījusies. Viņa bija redzējusi veco Dāgu un jauno svētku drānās ejam pie galda — uz savām spriešanas spējām viņa gan paļāvās — un sāka jau just zināmu lepnumu par savas māsasmeitas nākotni. Pēc tam galds, svētki un rosība zālē un istabās, bet visvairāk gan lielais miers, kāds nāca no visām lietām, bija viņu saistījis, un nu viņa sēdēja vienā no istabām, bet ļaudis nāca un gaja, un svētki virmoja visapkārt — un viņai likās, it kā viņa pārdzīvotu vienu no svarīgākajiem notikumiem savā mūžā.

Viņa bi ja gribējusi noskaidrot, kas ikviens no klātesošajiem bija, un bija apjautusi, ka pie ģimenes vistuvāk piederēja vecais Dags un līgavainis, un Adelheide, un majors Barre — un viņa pati. Viņas mātes dzimtas, kas reiz bija bijusi tik liela, vairs nebija. Un nu bija noticis tā, ka pēdējā atvase, Adelheide, bija aizgājusi un dāvājusi viņai jaunu ģimeni. Viņa bija radusi skatīties uz ģimeni kā uz kaut ko nākotnei piederīgu, un viņa tuliņ pec kāzu mielasta bija klausījusies citu kritiskajās domās par šejienes mājām. Bet tad viņa bija sapratusi, ka tagad, kad Adelheide apprecējusi jauno saimnieku, šīs mājas ļaudis bija viņas pašas dzīvā ģimene. Kopš acumirkļa, kad viņa to bija sapratusi, viņa skatījās uz visu ar gluži citādām acīm.

Un Eleonora Ramere sēdēja vidusistabā, raudzījās uz zāli un jutās kā saimniece, līgavas mātes tuvāka radiniece. Viņa bija noraudzījusies uz Adclheidi ar dziļu saprašanu un uz jauno Dāgu ar kvēli acīs, bet uz veco Dagu noraudzījās ar arvien lielāku cieņu, ievērojusi viņa laipno valdonību. Viņa bija pamanījusi smaidu viņa sakniebtajās lūpās, kad teica skaļo runu par Norvēģijas zemnieku, un viņa aukstos acu skatus, kad dižie ļaudis pārāk redzami izradīja, ka augstprātīgi vēro šīs kāzas. Viņa noraudzījās uz visu kā uz kaut ko viņai piederīgu, uz visu to, kas krita acīs, noraudzījās mājas labklājībā un varenībā un juta sevī izaugam siltu lepnumu par vecā Dāga un līgavaiņa staltajiem augumiem un nevainojamajiem apģērbiem. Viņai likās, ka tikai vēl nule, viņus abus redzot, būtu sapratusi Napoleona laika cieši piegulošo apģērbu skaistumu, kas izcēla viņu spēcīgos augumus iepretim visai nožēlojamajai vārgulībai. Un — tā tagad bija viņas ģimene. Viņa tikai par maz vēl bija viņus redzējusi — pēc tam kad bija to sapratusi, bet gan jau vēlāk radīsies izdevība. Ramera jaunkundze gribēja pamatīgi apskatīt visu to, kas viņai patika.

Nu viņa stalti sēdēja pienācīgi uzsvērtā atturībā uz smalka krēsla un vērīgām acīm sekoja visam, kas notika zālē un istabās, kas atradās tai abās pusēs, un saviem asajiem prātiem viņa uztvēra vārdus un acu skatus. Lai tie pilsētnieki, kurus viņa pazina, tagad sargās izrādīt necieņu vai zoboties. Var būt, ka par to viņiem kādreiz nāksies dārgi samaksāt. Viņai bija daudz sakaru un liela ietekme, un viņjis mēle tieši un skaidri runaja par cilvēkiem, kas viņai nepatika.

Majors Barre bija izteicies vecajam Dāgam, ka Ramera jaunkundze ir viena no pēdējām, kuru viņš būtu gribējis redzēt kāzās. Viņa esot bīstama sieviete, kas visus aprunājot,

lā viņš bija teicis. Bet viņai jau jābūt kāzas, viņš nopūzdamies bija piebildis.

Vecais Dāgs bija piegriezis maz vērības majora vārdiem, bet vairāk turējies pie tā, ka Ramera jaunkundze ir Adelheides miesīgās mātes māsa. un viņa domas bija tādas, ka viņa būs viņiem loti tuva radiniece, kad Adelheide ar Dagu būs apprecējušies.

Vakarā viņš garāmiedams pārmija dažus vārdus ar Adelheidi — un, uzzinājis, ka viņa ļoti mīl savu mātesmāsu, staigāja starp svēlku viesiem, līdz ieraudzīja Ramera jaunkundzi. Viņa neizskatījās visai draudzīga, kad viņš ieraudzīja viņu no blakusistabas,— viņa sēdēja viena pati stalta kā karaliene, un viņš gan laikam vilcinājās iet klat cilvēkam, kas — tā viņam bija teikts — bija tik bīstams. Jā, vecais Dāgs bija saticis daudzus cilvēkus savā mūžā, bet bail viņam ne no viena vēl nebija bijis. Viņa dēls apņēma sievu šodien. Viņain apkārt būs rosīga ģimene kā agrākos laikos. Kad dēls dzīvos pa mežu, viņain būs Adelheide, ar ko parunai, un majors še bieži viesosies, tā viņš bija domājis. Še būs patīkamāk vecumdienās. Un nāks bērni. Viņam mazliet sametās karsti, tā domājot. Nekad viņam dzīvē nebija bijis drošāka pamata kā tagad. Viņš ari bija iedzēris mazliet, tapat kā citi, un bija labā omā.

Ramera jaunkundze acīm dedzami sarāvās, kad vecais Dags parādījās visā savā augumā, un viņa neviļus apvēdināja seju, kad viņš paņēma krēslu un apsēdās tieši viņai līdzās. Ļāvusi vēdeklim noslīdēt, viņa rotaļājās ar savu plato zelta rokassprādzi, stumdīdama to šurp un turp pa dilbu. Nē, nedrošs vis nebija vecais Dāgs, bet tādi bieži vien kļuva cili, kur viņš ierādās,— arī uz Ramera jaunkundzi viņš alslāja tādu iespaidu. Viņa nu redzēja viņu gluži tuvu — pirmo reizi pec tam, kad bija sākusi apzināties, ka viņi no šīs dienas būs tuvi radinieki. Viņa drīz pārvarēja pirmo satraukumu, un viņas vērīgās acis uzmanīgi apvēroja viņu, tieši virsū neraudzīdamās. Nekad vēl viņa nebija redzējusi lik smalki darinātu un lik sniegbaltu krekla kruzuļojumu un pal zelta pakaru zem vestes malas, ir ta netrūka. Citi jau gan šķindināja vairākus, bet šim bagātajam vīram pietika ar vienu vien.

—   Tu sēdi un skaties, kā citi dejo,— vecais Dāgs teica.

Ramera jaunkundze mazliet apjuka, kad Dāgs viņu uzrunāja ar tu, bet no viņa mutes tas izklausījās patīkami, un ta jau arī tagad bija vienīgā pareizā uzruna.

—   Jā,— viņa atbildēja,— raugos dejā un jaunībā — un priecājos, domādama par Adelheidi, ka viņai klājas lik labi.— Nupat viņa gluži skaidri būtu pateikusi, ko domāja, las viņai padevās tik viegli, Ramera jaunkundzei.

Vecais Dāgs mazliet savilka uz augšu uzaci un uzmeta viņai ātru skatu. Viņš atcerējās majora vārdus un bija piesardzīgs. Vai viņa domāja to, ko teica, jeb vai aiz tā kaut kas slēpās? Bet viņš neredzēja ne mazāko divdomību Ramera jaunkundzes skaidrajās, patiesajās acīs. Gluži otrādi — viņš uzreiz ievēroja lielo līdzību ar Adelheidi, un viņam iešāvās prātā doma, ka apmēram tāda Adelheide reiz pēc daudz gadiem staigās še pa māju — vēl pēc tam, kad viņš pats gulēs kapā. Viņš brīdi klusi un skumji noraudzījās tukšumā, tad strauji pacēla galvu. Viņš neatrada par vajadzīgu teikt kaut ko tamlīdzīgu, ka vēl nemaz nav zināms, vai Adelheidei tik labi klājas, kā to cili cilvēki būtu teikuši, sagaidīdami, lai viņiem to atkārto un nezin cik reizes apgalvo. Viņš izlikās šos vārdus nedzirdējis un teica:

—   Varbūt Adelheidei būtu patīkami, ja tu paliktu te — līdz būs pagājuši Ziemassvētki . ..

Dažādus ielūgumus Ramera jaunkundze bija saņēmusi, bet divus mēnešus viesoties vēl neviens viņu nebija lūdzis. Viņa zināja ļoti labi, ka cilvēkiem bija bail no viņas un ka tie labprāt negribēja viņu redzēt ilgāku laiku, arī par Adelheidi viņa šai ziņā nebija visai droša. Mazliet vilcinādamās, viņa atbildēja, ka ir ļoti pateicīga par ielūgumu, bet viņai pilsētā esot savs dzīvoklis un kalpone. Adelheides dēļ viņa jau varēlu palikt vēl mazliet pēc kāzām — un pa Ziemassvētkiem. Te viņai prātā ienāca kaut kas reiz dzirdēts, ko majors pilsēta bija stāstījis par Ziemassvētkiem Bjerndālēs, un viņa pagrieza seju taisni pret veco Dāgu.

—   Jā, Ziemassvētki,— viņa teica.— Esnm gan dzirdējusi, kā Adelheidei un viņas tēvam te ir klājies pagājušos Ziemassvētkus, un, ja jūs tā domājat — tu tā domā, tad es ļoti labprāt atbraukšu pa Ziemassvētkiem.

Vecais Dāgs brīdi domāja, kā aizvien, un tad atbildēja, lai viņa dara, kā pati grib, bet, ja viņš kaut ko sakot, tad viņš tā arī domājot.

Ramera jaunkundze manīja, ka viņš nebija radis, ka cilvēki, pat sabiedrībā sarunādamies, izsaka šaubas par to, vai viņa vārdi ir nopietni domāti, un viņa tikko neaizmirsās un gandrīz būtu uzlikusi roku viņam uz dilba, bet ļāva tikai noslīdēt vēdeklim.

—   Zinu gan, ka jūs — tu la doma,— viņa teica.— Mēs tikai esam paraduši runāt, tā kā es runāju. Ja Adelheide grib. es labprāt palikšu dažas dienas un, ja es varu atbraukt pa Ziemassvētkiem, tad tā ir lieta, ko es vērtēju (oli augstu.

Vecais Dags atkal paskatījās uz viņu no sāniem. Viņš saprata tikai to, ka viņa ir taisna sieviete un ka tam, ko majors bija teicis, vajadzēja zīmēties uz viņa paša grēkiem. Jo vecais Dāgs gluži labi redzēja majora vājās puses.

Tā Kamera jaunkundze un vecais Dags abi sēdēja istabā, no sāniem viens otru aplūkodami, un daudz balsu un instrumentu dūca viņiem apkārt. Viņš noraudzījās uz viņas veclaicīgo kleitu un sajuta smaržas — tās viņam atgādināja tos laikus, kad viņš bija jaunāks, un paša stalto sievu un viņas cēlo māsu, Dorotejas jaunkundzi,— abas viņš atcerējas. Kad sāka skanēt mūzika — viena no vecajām dejam, ko viņš prata,— viņš strauji piecēlās un palocījās krustmātei Eleonorai. Par viņas nedrošajiem vārdiem, ka tas nu esot jau tik sen, viņš tikai pasmaidīja. Ļaudis no pilsētas un laukiem tikai acis vien iepleta, kad Kamera jaunkundze savā kuplajā zīda kleitā ieslīdēja zalē vecajam Dāgam pie rokas. Visās durvīs sanāca ļaudis, kas bija sēdējuši pie kāršu galdiem un sarunājušies pie punša glāzēm, un visi viņi noraudzījās neticamajā skatā, kad vecais Dāgs un Kamera jaunkundze dejoja.

Kad vecais Dāgs vēlāk, atklājis, ka tā lieta vēl iet, dejoja arī ar līgavu, bija gluži dabīgi, un vēl ilgi pēc tam tika runāts arī pilsētā, kas tas bijis par skaistu skatu, kad Adelheide sava kāzu vakarā dejojusi ar veco Dagu Bjerndālu.

Jo ari veco Dagu aizrāva svētki, glāzīte un mūzikas šalkas. Viņš izslējās: acis iekvēlojās, cirtainie mati mirdzēja, un viss vecā Dāga izskats pārvērtās tā, ka nenācās viegli to aizmirst.

VII

Vakars pagāja, un nāca jau nakts, bet viesus joprojām vēl cienāja.

Kaut kur virtuves tuvumā atradās telpa, kas visu vakaru bija aizslēgta, bet, iestājoties naktij, Krūses jaunkundze attaisīja durvis un teica — lūdzu. Istabā bija klāts garš galds, tāds, kādi mēdza būt Ziemassvētku galdi Bjerndālēs. Tas vai lūza no dažādiem ēdieniem, kādus vien varēja iedomāties, pie tam tādā laika, kad zemē valdīja karš un bads, un liela šaurība pat labākajos namos. Telpā un apkārtējās istabās modās dzīvība, jo pie garā galda katram bija jārūpējas pašam par sevi.

Kruses jaunkundze un kādas pāris vecākas kalpones gan stāvēja turpat pie galda, dodamas norādījumus, bet visas citas šī vakara palīdzes bija prom. Tām varbūt bija kāds cits uzdevums.

Ņemot ēdienus, radās jautrība un troksnis, un tie, kas līdz tam vēl bija bijuši stīvi un atturīgi, arī atkusa omulībā, un degvīna glāzītes un stiprais alus arī droši vien darīja savu. Tika teiktas runas lielākos un mazākos pulciņos ēdamistabā un mazākajās telpās, un mākleris Rāders pats bija teicis runu sev zilajā istabā, kā vēlāk tika stāstīts.

Muzikantus pacienāja virtuvē, kamēr istabās mielojās viesi, bet viņi drīz vien atkal bija savā vietā — un mūzika no jauna skanēja zālē, kamēr daži aizkavējušies viesi vēl dziedāja apsveikuma dziesmas pie ēdamgalda un citi dungoja tās pašas jau dzirdētās dziesmas — no jauna.

Dzeltenā istaba atgādināja greznu telpu Terēzes Holderes mājās. Raitās rokoko mēbeles zeltītām maliņām jau arī bija no turienes, un sienas bija pārvilktas ar dzeltenu zīda damastu. Še uzturējās visas ievērojamākās kundzes, ja neaplūkoja citas istabas, lai paturētu acīs savus vīrus vai atrastu kaut ko, ko varētu kritizēt, pēc tam kad atgriezīsies savā istabā. Viņas mazliet spēlēja lomberu — skata dēļ, bet pa lielākajai daļai tikai runāja — un gandrīz aizvien klusinātā balsī. Se vecā Dāga un līgavaiņa izturēšanos ņēma priekšā un Adelheidi pamatīgi aprunāja. Sevišķi rūpīgi novērtēja viņas tērpu. Tas bija izrādījies daudz par dārgu līgavai, kas nāca no tik šauriem apstākļiem, turklāt nebija ne īsti veclaicīgs, ne īsti pēc tagadējās modes — tas, protams, bija tikai tādēļ, ka Adelhcidci jau aizvien vajadzēja kaut ko sevišķu,— turklāt vēl nebija balts, bet zils. Ļaunākais tomēr bija tas, ka Adelheide nebija izmantojusi iespēju, kādu deva tagadējā mode, un nebija augstak aizsegusi krūtis. Parādīties līgavas tērpā viņas vecumā ar cik vien iespējams atsegtām krūtīm, turklāt veclaicīgā, cieši piegulošā joslā, kas cēla krūtis uz augšu, vienkārši bija izaicinoši. Ja sievietei ir tāds augums, kuram vīrieši noraugās pakaļ, tad tā gluži vienkārši ir bezgaumība — lūkot izcelt sevi tādā kārtā, bet darīt to savā kāzu dienā ir pārlieku izaicinoši. Viņai gan bija zīda šalle, kas noslīga pār pleciem, taču tā tik un tā neko nemainīja, jo plīvoja un slīdēja nost.

Mūzikai un priecīgai balsu murdoņai visās istabās skanot, viņas jutās drošas un runāja varbūt pārāk skaļi par Adelheides tērpu un par to, ka viņa dejo pārāk daudz ar citiem un ka viņas nebija pamanījušas ne mazākās pazīmes, kas liecinātu,

ka viņa mīl savu vīru, ja, ka viņa tikpat ka nebija bijusi viņa tuvumā pēc mielasta. Viņas aizgāja tik tālu, ka sāka nožēlot jauno Dāgu, ka viņš apprecējis Adelheidi Barri, un viņš jau arī bija izskatījies ļoti nopietns un domīgs cauru vakaru. Neviens viņu nebija redzējis smaidām, un tur vajadzēja būt savam iemeslam. Viņas tik dedzīgi tiesāja Adelheidi, ka nosprieda: viņš ir par labu priekš viņas. Viņas runāja par viņa izskatu, izturēšanos un nopietnību — un aizmirsa, ko pirms tam bija domājušas par viņu,— nu viņām šķila, ka viņš ir vēl skaistāks un staltāks nekā Adēlheide, un kur tad vēl bagātība. Tomēr Adelheide ta izturējās . . .

Plūstot varenai vardu straumei, viena no kundzēm pēkšņi iekāsējās. Visas pacēla acis, un iestājās nāves klusums — ilgāku laiku. Kamera jaunkundze bija ienākusi no blakustelpas un aizslīdēja lēnām caur istabu, galvu lepni pacēlusi, ar savādu smaidu lupās.

Dāmas ilgi noraudzījās viņai pakaļ — un cita uz citu, bet tad viena nočukstēja kādu teikumu franču valodā — un vārdi sāka atkal plusi. Tie grozījās ap Kamera jaunkundzes ubadzes lepnību, ap viņas smieklīgo tērpu — un ka viņa nu droši vien staigāja apkārt, juzdamas ka līdzīpašniece visai šai bagātībai. Teikumi bija smalki pastarpām skanēja arī franču valoda — un slideni ka zīda damasts uz sienām, un to saturs ļoti labi saskanēja ar dzeltenas istabas sienu krāsu.

Adelheides tērps bija šūdināts savādā kārtā un tādēļ bija iznācis tāds, kāds nu bija. Vecais Dāgs, kurš domāja par visu, bija domājis ari par tērpu, izdzirdis visu to smalko ļaužu vārdus, pie kuriem majors Barre ar Adelheidi bija viesojušies un kurus majors domāja lūgt kāzās. Dāgam majora nabadzība sen jau vairs nebija nekāds noslēpums, un viņš tādēļ bez aplinkiem bija teicis, ka viņš, būdams Adelheides otrais tēvs, gribot nopirkt viņai drānas, kuras var vilkt, ejot smalkos ļaudīs. Un viņš bija uzdevis majoram aiznest vienu no Adelheides kleitām pie drēbnieka un pašūt jaunu pēc tā paša mēra, viņai iepriekš par to nezinot, kā tikai tad, kad tērps būs gatavs, un ka tam jābūt no dārga zīda, ar izrotājumiem un greznām vīlēm, kādas drēbnieks uzskatītu par labām.

Talaika vieglās, vienkāršās kleitas tika šūtas mājās, ņemot palīgā šuvēju, ja tērpam vajadzēja būt sevišķi smalkam. Dāmu drēbnieki bija izmirusi suga — vēl sastopami bija daži veci spoki, kam vajadzēja pelnīt sev maizi ar citu darbu. To nezināja ne majors, ne vecais Dāgs, un majors aizgaja pie viena no vecajiem drēbniekiem, ko viņš pazina. Un ar irīs vecīgo vīriešu pūlēm, Adelheidei neko nezinot, iznāca dziļi izgriezta kleita no debeszila, pārāk bieza zīda, ar cieši piegulošu jostu uz stīvas oderes, ar platu tumšzila zīda apmalojumu ar krēma dzelteniem un zelta izšuvumiem, un plecu apmetnis no tā paša zīda ar slīpām malām galos, kādas kleitai bija gar apakšu. Kritums kleitai bija vienkāršs un brīvs, ka to aprakstīja tagadēja grieķu mode, bet josla bija pārāk augsta, izgriezums daudz par dziļu — un zīds daudz par smagu.

Adelheide raudāja rūgtas asaras, pirmo reizi to uzlaikodama, un apjukumā majors pateica, ka vecais Dāgs gribējis, lai viņai būtu tāda kleita. Adelheide daudz domāja par to, ka vecais Dāgs bija gribējis viņu redzēt tādā tērpā. Viņa apbrīnoja smalkos izšuvumus un kleitas piegriezumu. Tā stāvēja kā uzlieta, un, to dažas reizes uzlaikojusi, viņa samierinājās, ka viņai kleita bus jānēsā, un nodomāja, ka drēbnieks tak laikam zina labāk, kāda ir mode pasaulē, nekā šuvējas un kundzes pilsētā. Viņa ļoti labi zinaja, ka ar saviem tumšdzcltenajicm matiem un spoži zilajam acīm kleitā izskatījās skaista.

Kamera jaunkundze gan šo to bija dzirdējusi, ko dāmas dzeltenajā istabā runāja par Adelheidi, jo viņa domīgi palika stāvam durvīs. Bet, ieraugot Adelheidi, kas tikko sakarsusi un pietvīkusi bija beigusi kadu deju. Kamera jaunkundzes acīs iedegās zila liesma, un ar savādu smaidu lūpās viņa gaja Adelheidei pretim — un viņas abas kopā apsēdās uz dīvāna.

—   Tavs vīratēvs ir apbrīnojams cilvēks,— krustmāte Eleonora teica. Adelheide it ka jautādama paskatījās uz viņu.

—   Viņš uzmeklēja mani un ilgi ar mani sarunājās, un tu laikam redzēji, ka mēs abi dejojām?

—   Jā,— Adelheide teica,—žēl tikai, ka tu pati nevarēji redzēt, kā jūs abi izskatījāties.

—   Min,— Ramera jaunkundze īsi noteica, bet sejā viņai atplaiksnīja silts mirdzums, un viņa pacēla vēdekli.— Ar visiem saviem pienākumiem viņš atrada laiku, lai ar mani dejotu — un ari ar tevi — vienīgi ar mums divām. Tiešam neparasts cilvēks.— Un viņa izstāstīja Adelheidei par iolugumu un to, ka viņa bija solījusies palikt dažas dienas un atbrauki atkal pa Ziemassvētkiem.

Adelheide visupirms kļuva mazliet domīga, bet tad viņai ienāca prātā, cik jauki būs izvadāt krustmāti un izrādīt visu, ari vecās, omulīgās istabas vecajās ēkās, un ar patiesu prieku

viņa sirsnīgi apgalvoja, cik patīkami viņai būs, ja krustmāte te paliks — labi ilgi.

Ramera jaunkundze juta, ka Adelheides vārdi bija sirsnīgi domāti, un nu viņas prieks bija pilnīgs. Adelheidei nekas nebija pretim, ka viņa paliek, Adelheide bija viņai piedevusi lielo atturību pēdējos septiņos gados, un Ramera jaunkundze izjuta gaišu prieku, kāds mūs pārņem, kad atkal atgūstam vecu draugu. Vienu acumirkli viņa noraudzījās uz Adelheides tvīkstošo daiļumu — un zilā liesma no jauna iedegās viņai acīs, kā tikko salonam cauri ejot, un lūpās parādījās savādais smaids.

—   Vai tev salst, Adelheid?— viņa jautāja.

—    Ne, mīļa krustmāt.— Adelheide pārsteigta paskatījās uz viņu.

—   Ko tu mūžīgi staigā, šalli uzmetusi. Es gan to salocītu un nestu uz rokas — te tak ir tik silts.

Adelheide, seju noliekusi, lēni apvēdinājās.

—   Un, Adelheid, tu varētu vairāk turēties savam vīram tuvumā — šad un tad. Līgavai, gluži dabīgi, ir japarāda mazliet laipnības savam vīram. Turklāt — tādam vīram. Es saprotu ļoti labi, ka tu viņu mīli.

Adelheide nolieca galvu vēl zemāk un stiprāk apvēdinājās.

Ramera jaunkundze brīdi vērīgi noraudzījās viņā, bet tad viegli uzsita ar vēdekli viņai pa roku un pieceldamās pateica dažus vārdus franciski, kurus varētu iztulkot tā:— Lielie, laimīgie bērni.— Adelheide paskatījās uz augšu, kad piecēlās, un ieraudzīja, ka viņas dzedrajai krustmātei acīs mirdz asaras.

Adelheide brīdi sēdēja viena pati, dziļas domās iegrimusi. Tad viņa piecēlās — un lēnam, šalli kopā nesavilkdama, sāka iet cauri istabām, teikdama tiem, kas ar viņu gribēja dejot, ka ir mazliet nogurusi, līdz beidzot ieraudzīja Dāgu. Viņš sēdēja, sarunādamies ar virsleitnantu Baltu, vienu no tēva vecajiem draugiem, kurš, ka viņa zināja, bija dedzīgs mednieks. Virsleitnants bija brašs un vīrišķīgs cilvēks, kurš ar pilnu tiesību varēja būt lepns uz savām mednieka dēkām, bet nu viņš sēdēja ļoti omulīgs — kā līdzīgs ar līdzīgu sarunādamies ar jauno Dāgu. Adelheide daudzās viesībās bija bijusi kopā ar Baltu un redzējusi, kā viņš it kā no augšas noskatījās uz jaunakiem un mazāk titulētiem cilvēkiem nekā pats. Bet — viņi laikam tikko kā bija runājuši par medībām, un Dāgs ar visu savu mazrunibu bija mazliet pastāstījis par sevi — un ar to virsleitnantam laikam bija pielicis, lai uz viņu skatītos kā uz līdzvērtīgu mednieku.

Viņi abi piecēlās, kad viņa pienāca un smaidīdama lūdza viņus apsēsties un turpināt sarunu.

Es tikai esmu mazliet nogurusi no lielās dejošanas un gribēju mazliet atpūsties,— viņa teica, nepaņemdama krēslu, ko piedāvāja virsleitnants, bet apsēzdamās uz otra, kas stāvēja cieši līdzās Dāga krēslam. Dāgs izskatījās, it kā īsti nezinātu, vai viņam atkal apsēsties uz sava krēsla, bet Balts atkal apsēdās, un Dāgs sekoja viņa piemēram.

—   Varbūt tu gribētu kaut ko iedzert,— viņš pēkšņi teica Adelheidei, taisīdamies piecelties.

—   Sēdiet vien mierīgi,— virsleitnants teica,— Adelheide droši vien vismīļāk dzers no sava vīra glāzes.

Dāgs apjucis smaidīja, arī Adelheide smējās — un tad viņa izdzēra vīra glāzi līdz dibenam.

Balts neļāvās ilgāk traucēties, bet turpināja sarunu, iesaistīdams tanī Dāgu.

Adelheide sēdēja, ērti krēslā atlaidusies, cieši viņam līdzās — un pirmo reizi viņa dzirdēja Dāgu sarunājamies ar kādu. Viņa nesaprata, par ko viņi runāja,— viņa tikai sēdēja

un jutās laimīga,— ļaudis gāja viņiem garam, mūzika šalca, un daudz cilvēku runāja un smejas vai dungoja mūzikai līdzi.

—   Jā gan,— virsleitnants beidzot teica,— jūs laikam gribēsiet dejot.— Un viņi piecēlās visi trīs. Adelheide ļava šallei noslīdēt pār vienu plecu un saņēma to viena rokā — kā krustmāte Eleonora bija teikusi. Balts vērīgi paskatījās uz viņu, smaids pārlaidās pār skarbo seju, un viņš teica:

—   Esi gan tu, Adelheid, dabūjusi varenu medību biedru, bet tu jau arī gan pati esi stalta medniece.

Mazliet vēlāk, saticis majoru Barri, virsleitnants sparīgi uzsila viņam uz pleca un teica:

—   Tev, vecais draugs, būs kāds pienākums — paņemt mani kādreiz līdzi uz šejieni, lai es ar līgavaini varu pasirot pa mežiem.

Barre cilu neko nebija dzirdējis kā tikai to, ka visi gribēja iel Baltam ļidzi uz medībām. Viņš bija medību vadonis, bet nu viņš gribēja iet līdzi jaunajam Dāgam.

Adelheide ar Dāgu bija apmetuši likumu caur dzelteno istabu, iedami dejot. Adelheide, ieķērusies ar kreiso roku Dāgam elkonī, viegli apvēdināja sakarsušo seju. Labā roka svabadi nokarajās, un viens no šalles izšūtajiem galiem vilkās pa zemi, slaucīdams grīdu. Viņa laipni māja ar galvu dāmām. Lustru un dzelteno sienu mirdzums meta zeltainu atspīdiunu uz kleitas zilā zīda, un Adelheides krūtis un tērpa zeltotas vīles ieguva izsmalcināta, veca ziloņkaula nokrāsu. Tieslietu

padomnieks Gabe, kurš nupat kā īsu bridi bija ieradies istabā, pacēla acu stikliņu un pārsteigts noraudzījās viņai paka). Kad parādība bija nozudusi, viņš griezās pie savas sievas.

—   Vai esi kaut ko tādu redzējusi?— viņš jautāja patiesā apbrīnā.

—   Nē,— kundze asi atteica,— kaut ko tādu es neesmu redzēj usi.

—   Kleita, hm, ir gandrīz tikpat skaista kā tā, kas tev bija ap gadsimtu miju, — tieslietu padomnieks murmināja.

—    Ko?— Viņš it kā jautādams aplaida acis apkārt. Pēkšņi bija iestājies nāves klusums. Še viņas visu vakaru bija sēdējušas, ar baudu aprunādamas Adelheides tērpu, un nu viņām iemeta sejā atgādinājumu par viņu pašu vieglprātību nedaudz gadu iepriekš.

VIII

Kad Adelheide ar Dāgu atgriezās no dejas savā vietā, kur bija sēdējuši, viņi sastapa veco Dāgu. Viņš bija sadzēris ar visiem un bijis laipns pret visiem, kā to prasīja pienākums. Viņa sejā vēl jautās atspīdums no visa tā, kad viņš it kā nejauši sastapa jauno pāri.

—   Es vēlētos, ka mēs trīs izietu mazliet ārā,— viņš teica, pagriezdamies un viņiem pa priekšu iedams caur telpām uz ārdurvīm — un tad iziedams ārā uz kāpnēm. Adelheide ietinās šallē, vairīdamās no nakts dzestruma un nesaprazdama, ko tas viss nozīmē.

Pāris lukturu blāzmoja tumsā, un no logiem krita gaismas atspīdums. Pagalmā gan bija melna nakts, kurā varēja nojaust rēgiem līdzīgus ozola stumbrus kaut kur tumsā, ar vāju gaismas mirdzumu tālumā. Jaunajā māja šalca mūzika, un no gaismas atspīduma lielā tālumā aiz ozola arī skanēja it kā mūzikas taktis — vai kas tamlīdzīgs. Viņi nokāpa pa kāpnēm uz laipām, kas tagad rudens šķīdonī bija izliktas pār pagalmu. Vecais Dāgs gāja pa priekšu, un jaunais Dāgs klusu slīdēja pakaļ Adelheidei, kas gāja pa vidu, bet visi trīs gaja pa tumsu, ne vārda neteikdami.

Mūzika svētku namā pamazām noklusa, un kaut kur tālumā pagalma tumsā jaunas skaņas aizvien skaļāk un skaļak skanēja pretim, jo tuvāk viņi gāja. Adelheide klausījās uzmanīgi. Nekad viņa nevarēs pilnīgi aptvert visu, kas slēpās šais lielajās, pasakainajās mājās. Aizvien būs kaut kas jauns un negaidīts. Dobja dimdoņa — neatlaidīgi un droši — bija

dzirdama aizvien skaidrāk un skaidrāk, iegavilēšanās un iesaukšanās, un, šīm ritmiskajām taktīm skanot, virmoja kāds brīnišķīgs tonis, kādu Adelheide vēl nekad nebija dzirdējusi. Ar dažiem instrumentiem viņa pati prata rīkoties, un daudz dažādu melodiju viņa bija spēlējusi un dziedājusi kā svētkos, tā svinībās — viņai šķita, ka pazīst mūziku, bet šī bija sveša un jauna.

Tā bija viņas kāzu diena—jā, viņas kāzu nakts, un neizsakāmas bēdas — un zeltainu, neapjaušamu prieku viņa bija pārdzīvojusi līdz šim brīdim. Varbūt arī tādēļ jaunajām skaņām bija mulsinoša vara pār viņu. Vecais Dāgs bija viņai priekšā, jaunais Dāgs aiz muguras. Droši viņa gāja tumsā — pretim pasakainam piedzīvojumam. Smagi un neatlaidīgi dimdēja dobjās skaņas, nepārtraukti un ritmiski skanēja kliedzieni, ilgodamies un dedzīgi virmoja zeltainās skaņas. Tās bija vienmuļas un vienkāršas, bet tās tomēr dzīvoja, sīki iedrebēdamās un zeltaini dūkdamas. Tā varētu drebēt dzīvība, kas gribētu, bet nespētu izlauzties saulē. Tās bija kā tūkstoš neizteiktu vārdu, kā kaut kas neizsakāms — cilvēka prātā — visu cilvēku sirdīs. Aizvien, aizvien spēcīgāku skaņu apslāpētas. II kā tās nejaudātu izlauzties, it kā tām nevajadzētu izlauzties, jo tās bija pašas cilvēka gara ilgas pēc tā, kas nevienam nav sasniedzams.

Gaišums, kuram viņi gāja pretim, kļuva aizvien skaidrāks. Tas viegli kustējās un blāzmoja aiz mazām, dūmakainām logu rūtīm. Adelheide gaišums saplūda kopā ar dedzīgajām, zeltainajām skaņām. Saplūda ar tām, apvienoja viņas redzi un dzirdi viena divtik stiprā juteklī, kas visu uztvēra ar divkāršu spēku.

Vecais Dāgs parkāpa pār slieksni, durvju eņģes nočīkstēja, gaisma plūda viņiem pretim, un Adelheide un jaunais Dāgs iegāja it kā nereālā pasaulē, un durvis aizvērās aiz viņiem. Vecais Dags laikam bija lūdzis Kruses jaunkundzi iepriekš paziņot par šo nakts apciemojumu kalpu istabā, jo deja turpinājās vēl straujāk. Grīda dunēja no soļiem, meitu brunči nevaldāmi plīvoja, puiši pārgalvīgi spēra ar kaju pie grīdas iegavilēdamies un iesaukdamies — un kaut kur tālu tumsā no kādas gultas malas plūda zeltainais tonis — skanīgs, pilns burvības un satraukuma — klusāk par visu citu.

No pustumsas pie Dāga pienāca kāds vīrs. Viņi pārmija dažus vārdus, un vīrs atgriezās atpakaļ tur, kur saplūda gaisma ar tumsu, un pazuda. Pari griezās dejā, un vijole skanēja aizvien trakak un trakāk. Adelheide sekoja — ar visiem saviem prātiem, savu mūzikas izpratni, visu šīs savas

mūža dienas spēcīgo izjūtu. Deja un skaņas kļuva aizvien straujākas, pieauga aizvien trakāk, aizvien trakāk un trakāk — līdz vislielākajam neprātam — un tad aprima.

Dejotāji no istabas vidus izslīdēja tumsā un pazuda — vijole bija norimusi ar asiņainu vaidu. Pēkšņi viss bija apklusis, bet Adelheides ausīs deja turpinājās — un gaiss vēl bija pilns vijoles skaņu, tās dzīvoja pašas par sevi — bez instrumenta, muzikanta — dzīvoja un dziedāja — nemirstīgas.

No tumsas panācās uz priekšu jauna meitene — ar trim glāzēm uz paplātes. Trīs atnācēji paņēma katrs savu. Šķindēja glāzes un kausi visapkārt tumsā. Knikšķēja sveķainā malka, no jauna iemesta pavardā, uguns pieņēmās, uzliesmoja, un plīvā gaisma krita uz sejām tumsā — to bija daudz: vecas, nedzīvām acīm, un jaunas, ar dedzīgiem skatiem. Vecais un jaunais Dāgs atkāpās aiz Adelheides, un liesmas pavardā kapa uz augšu, tapdamas par dzīvu gaismu — Adelheide stāvēja gaismas vidū.

—   Un nu uzdzersim līgavai,— vecais Dāgs teica. Paklusām smakšķēja lūpas un guldzēja dzēriens. Neviena vārda. Meitene ar paplāti pienāca atkal un uz paplātes uzlika trīs glāzes. Adelheide tagad ievēroja, ka viņa viena slāv gaismā, un atkāpās atpakaļ. Jaunais Dāgs atvēra durvis, un vecais Dāgs sekoja, bet, pa pusei atpakaļ pagriezies, teica:— Ievērojiet nu mēru,— bet viņa balsī nebija nopietnības.

Tad viņi devas prom.

Viņi gāja tumsā pa čīkstošajām laipām, un, kalpu istabas skaņām attālinoties, viņi tuvojās jaunās majas troksnim un gaismai.

Vecais Dāgs nogriezās — pa garajam laipām, kas veda uz veco māju, līdz tumšajam palievenim. Adelheide ar Dagu izbrīnījušies sekoja viņam.

Šodien, pēc atgriešanas no baznīcas, Adelheide bija uzvesta augšā kādā no jaunās mājas lielajām istabam, un tur viņa bija sakārtojusies, un viņa bija iedomājusies, ka tur viņiem ar Dāgu laikam būs jādzīvo.

Nu viņa no jauna spēra kaju uz vecajam, mīļajām kāpnēm un palievenī, kur viņa bija staigājusi tik daudzas dienas bēdās un priekos pa pagājušajiem Ziemassvētkiem — un visu garo vasaru. Vecais Dāgs atvēra smagās durvis, eņģes nočīkstēja no durvju lielā svara,— un tad viņi atradās vecajā priekšistabā. Tur šovakar bija kūrusies uguns pavardā — ogles vēl kvēloja —, un viņiem, no tumsas ienākušiem, gaismas šķita pietiekoši daudz. Vecais Dāgs aizgāja līdz kāpnēm un sāka kāpt augšā, kāpieni čīkstēja zem viņa smagajiem soļiem.

Jaunie sekoja viņam, ne vārda neteikdami. Uzkāpis augšā viņš devās tieši uz jaunkundzes kambari un attaisīja durvis. Iekša bija tumšs. Viņš sameklēja šķiltavas un degli — laikam bija gatavojies uz šo brīdi. Viņš uzšķīla vienreiz. Neizdevās Bet dzirksteles gaismā Adelheidei neskaidri pazibēja istaba, un viss tur stāvēja, kā stāvējis. Vecais Dags šķila atkal, deglis iekvēlojās — un viņš aizdedzināja sveci uz kumodes. Mierīgi un nesteigdamies viņš aizgāja līdz krāsnij un atvēra durvis šķiltavas pamirdzēja atkal — un uguns sāka rūkt tāšu kaudzē starp bērza malkas pagalēm.

Piecēlies viņš norādīja starp krāsni uz gultu.

—    Mēs še ietaisījām durvis,— viņš teica, tas atvērdami. Viņš bija paķēris līdzi degošu tāss sloksni no krāsns un, izgājis pa durvīm, devās tumsa pa labi. Mirkli vēlāk uguns iedegās, un Adelheide un Dāgs taustīdamies devās uz durvīm. Bēniņu telpa bija pārveidota liela istaba. Jumts gaja mazliet slīpi uz dienvidiem, kā jaunkundzes kambarī, bet dienvidu sienā bija izcirsts zems logs. lekšejā stūrī, pie tā paša skursteņa, pie kura atradās jaunkundzes kambara krāsns, bija iemūrēts liels pavards, tāds pats kā apakšā priekšistabā,— un tur tagad liesmoja lielu celmu sveķainas pagales. Divi no vecajiem, labajiem krēsliem, ko reiz bija pagatavojis Jērns Visvaris, ar augstām atzveltnēm un roku balstiem, stāvēja pavarda priekšā, un turpat arī atradās nolaižams galds. Ārmalā, pašā dienvidu stūrī, zem jumta slīpuma, stāvēja gulta, pagatavota pēc veco parauga, pec tas, kāda jaunajam Dāgam atradās vecajā māja, tikai garāka un lielāka. Tai bija daži griezumi kokā, bet bez liela greznuma, tur mirdzēja labi izbalināti linu palagi un spilvendrānas. Attālākajā iekšstūri stāvēja liels, veclaicīgs skapis, un aiz gultas vēl bija liela lāde un kumode ar spoguli. Sienās no vienas vietas bija sadzīti vadži. Grīda bija balti izberzta, pie gultas paklata lupatu sega.

Vecais Dāgs paskatījās apkārt un ieelpoja. Pagriezis muguru abiem, viņš teica klusu, mazliet dreboša balsī:

—    Man gan būtu vajadzējis pārcelties no lielā guļamkambara lejā. Es par to gan arī domāju, bet nevarēju izdarīt. Es jau gan izvākšos — uz kapsētu — reiz, bet līdz tam es savas naktis gribu vadīt tur. Tev, Adelheid, kad tu esi kļuvusi par saimnieci mājās, ir jānolemj, vai tu gribi, lai jums būtu istaba jaunajā mājā, jeb vai tu būsi ar mieru palikt še. Tavs kambaris stav neskarts kopš tā laika, kad tu pēdējo reizi biji še, un še iekšā mēs sagatavojām vielu Dāgam. Zinu, ka viņš vislabāk jūtas vecajā mājā, bet nu jau mēs še mazliet

sakārtojām, tā ka viņš še var uzkārt bises un citas lietas pie sienām, ja viņam tīkas, un iekurt uguni, kad viņš atgriežas mājās.

Pagriezies drusku uz pavarda pusi, vecais Dāgs raudzījās turp, un viens no baļķiem ievaidējās, kā tas vecās ēkās notiek uz laika maiņu, un liesmas pavardā mazliet pieplaka no vēja pūsmas. Citādi viss bija klusu.

—   Jā, jūs mani, vecu vīru, netiesājiet bargi — un lai jums jaunība aizpilda to, kas varētu būt labāks.— Un še ecais Dāgs pagriezās pret viņiem, uz to pusi, kur viņi stāvēja — Adelheide turpat pie durvīm un Dāgs aiz durvīm. Galvu pacēlis, viņš nopietni noraudzījās uz viņiem.— Un turieties pie dieva visās lietās, kamēr es dzīvošu — un pēc tam. Tā ir visdrošāk.— No balss varēja dzirdēt, cik grūti viņam nācās runāt par tādām lietām, bet viņš droši vien jau kādu nakti vai dienu bija nolēmis viņiem to pateikt — un tā tas tika izdarīts.

Jaunais Dāgs klusu atkāpās atpakaļ kambarī — un ārā gaitenī, kad tēvs sāka nākt, bet Adelheide nejaudāja paspert ne soli, un, kad vecais Dāgs gāja viņai garām, zīda šalle kā čūska noslīdēja zemē uz grīdas, un, izstiepusi savas kailās rokas, viņa apkampa veco Dāgu, piespiezdamās pie viņa savām kailajām krūtīm,— un asaras plūda ar straumi — nevaldāmas. Tikko kā viņa savā istabā jaunajā mājā bija bēdājusies, ka viņai būs jādzīvo tur, viņa bija domājusi par to, cik neskanīgi un auksti tur plaisāja sienas un grīdas un cik sausi tur oda pēc vītuma un polstētām mēbelēm, tapetēm un krāsas. Viņa bija domājusi par vecajām ēkām, kurās viņa tik bieži bija staigājusi, cik tur dzīvi un dziļi dunēja baļķi un kā tur smaržoja — pēc pavarda dūmiem, dzīvas uguns un tīri noberztām koka mēbelēm — pēc simtiem gadu ilgas cilvēku dzīves. Viņa bija raudājusi par jaunkundzes kambara omulību un mīļo lietu dažādību, ka viņa vairs nekad tur nevakarēs. Un nu vecais Dāgs visu bija izdarījis — tā, kā viņa to būtu vislabāk vēlējusies, bet pats viņš stāvēja, atvainodamies, ka nebija iznācis labāk.

IX

Vecā Dāga krūšu kruzuļojums bija mazliet saslapis. Tas vairs nebija tik smalks, gluds un balts, kad viņš atkal gāja pa jaunās mājas istabām un zāli, bet krūtis viņam bija tikpat platas un — varbūt — mazu nieku izrieztas vairāk nekā pirms tam. Jaunais Dāgs nebija teicis nevienu vārdu par to,

ko domāja, un arī Adelheidc neko daudz nebija varējusi pateikt, bet viņa tik skaidri bija likusi viņam saprast, ka tā bija labi darīts. Būs tā, ka viņš bija vēlējies, lai jaunie atrastos zem viena jumta ar viņu, lai visi viņi dzīvotu cieši kopā.

Mūzika skanēja, un zālē dejoja. No kakliem, kur bija mazāk gaismas, skanēja čuksti un klusas valodas, bet istabās smējās, dungoja un dūca balsis, lāpāt ēdamistaba, kur daži bija sākuši visu no gala. Šķita, ka tas viss nekad nebeigsies.

Adelheidei diena bija bijusi kā daudzas, daudzas dienas — pilna pārdzīvojumu, saspīlējuma, svinības, izjūtu un — nemiera. Nu viņa ilgojās pēc klusuma kambarī. Vecais Dāgs nebija nodzēsis sveci tur augša, lā laikam vēl aizvien dega uz kumodes, krāsns kurējās — durvis stāvēja atvērtas uz Dāga kambari —, un droši vien lielais celms pavardā jau kvēloja. Dejodama viņa domāja pa lielākajai daļai tikai par to, beidzot viņa domāja vienīgi likai par to. Un tad viņa gāja un uzmeklēja veco Dāgu. Viņa pačukstēja, ka viņa nu gribot iet, un atsacīja ar labu nakti, pateikdamās par aizgājušo dienu. Vecais Dāgs mirkli padomāja, vai la būs labi, bet tad viņš palocīja galvu — un iebāza vestes kabatā roku. Izvilcis mazu atslēdziņu, viņš iedeva to Adelheidei.

—   Skapis un lādes augšā ir stāvējušas aizslēgtas kopš tā laika, kad tu biji še. Tagad viss, kas tur ir. pieder tev. Lādes atslēgas atrodas kaut kur skapi. Nē, tev nav man ko pateikties. Visu to tu manto no Dorotejas Holderes. Viņu tu vari mazliet pieminēt, ja vēlies. Viņa tev būs ļoti tuva, kad būsi iepazinusies ar viņas glabātavām. Kaut kur tur augšā tev ir arī kažoks — no ādām, kuras Dāgs ir pārnesis no meža. Viņš nebija zinājis, ka tev būs jāpaliek mācītāja mājās, tāpēc tu lo nedabūji, uz baznīcu braukdama, ka viņš to bija domājis.

Adelheides roka ieslīdēja vecā Dāga rokā, un viņš to saņēma mazliet ciešāk nekā jebkad agrāk. Tad viņa izgāja cauri zālei laikam gan pačukstēt ar labu nakti krustmātei Eleonorai — un varbūt savam tēvam, ja viņš nebūs pārāk aizņemts.

Vecais Dāgs palika stāvam, galvu noliecis, bet viņa acis pavadīja stalto sievieti, līdz viņa nozuda. Tad viņš mazliet pacēla galvu un viņa acis slīdēja no sejas uz seju pār visiem klātesošajiem, un tanīs pamirdzēja — uzvaras apziņa. No pašas agrās bērnības viņš ilgus gadus bija jutis lielā tīrumu novada nicināšanu, vērstu pret sevi un saviem ļaudīm — mežiniekiem —, un nekad viņš no šīs sajūtas īsti nebija ticis vaļā, par spīti visai bagatībai, ko bija sakrājis.

Arī šovakar viens otrs savās runās pie galda un nepārdomātos vārdos, kas bija teikti, bija licis manīt zināmu augstprātību, kas viņu neskāra. Hamarbēju Anes senseno teiksmu, ka pirmais no viņa senčiem, kas atnācis uz Bjerndāli, bijis karalim rada, viņš gan nebija uzskatījis par sevišķi drošu, bet, tā kā viņa senči bija cīnījušies ar mežu, līdz mājas un novads bija tadi kā tagad, tas viņam likās pietiekoši liels sasniegums, lai viņu un viņa piederīgos vērtētu tikpat augstu ka kuru katru. Un nu vēl Adelheide ienāca viņa ģimenē — no mātes puses viņa bija no dižākiem ļaudīm — dižāka neka jebkurš klātesošais —, un arī tēvs viņai bija no labas ģimenes, kā Dāgs bija dzirdējis.

Vecais Dāgs pilnīgi atlieca galvu — un gāja caur gaismu, plati un droši izriezis krūtis. Adelhcides asaras, no kurām bija samircis krekla kruzuļojums, viņam likās ka mirdzošs dārgakmens.

Adelheide bija klusi pateikusi ar labu nakti trim cilvēkiem. Tēvs bija sācis skaļi runāt un gandrīz atklājis, ka viņa grib iet pie miera, bet laikus vēl bija apķēries. Viņš bija pavadījis viņu līdz pat tai priekšistabai, kuru Jērns Visvaris reiz bija pārbūvējis no vecās virtuves,— jaunajai mājai tā bija vistuvāk. Tur majors Barre neveikli bija noglaudījis viņas vaigu pirmo reizi kopš ta laika, kad viņa bija desmit gadu veca meitene, nomurminādams dažus vārdus, ka viņai vajagot viņam daudz ko piedot: viņš taču esot karavīrs — tāds viņš reiz esot bijis un tāds esot arī vēl tagad.

Adelheidei bija savāda sajūta — vainīga bija buldurīgā, pašmīlīgā tēva nolūgšanās. Ar visām savām vājībām un kļūdām viņš tomēr bija viņas tēvs, un viņš bija atvedis viņu uz Bjerndalēm. Viņa tomēr aizmirsa šo epizodi, tumsā taustīdamās augšup pa kāpnēm no priekšnama uz kambari, viņa aizmirsa visu — tik ļoti viņa vēlējās redzēt atkal kambari vienatnē.

Aizvērusi durvis, viņa bijīgi palika stāvam. Durvis uz Daga istabu bija pievērtas — un viņa varēja tikai tik daudz nojaust, ka istabas tumsu apspīdēja pavarda uguns dzīvais atspulgs. Krāsni uguns vel drusku rūca — un, attaisījusi durtiņas, viņa pielika pāris jaunu bērza malkas pagaļu. Viņa ieelpoja bērza malkas smaržu — malka bija sakrauta gar sienu. Tam it kā slēpās viss siltums un omulība. Balts un smalks kā zīds bija bērzs, augdams meža, īsts vasaras bērns,— un silts, un stiprs,

un smaržīgs ziemu bija telpās. Viņa pārvilka ar roku pār vienu no zīdspožajām pagalēm — it kā glāstīdama.

Tad viņa piecēlās un gāja — gausiem, svinīgiem soļiem — pa kambari. Ja — viss bija la kā agrak. Lavandu smarža plūda no atvilktnēm — un tveicīgi saldā vītušo rožu smarža pludoja krūka uz kumodes. To Kruses jaunkundze droši vien bija sagatavojusi jau vasarā, kad Adelheide staigāja še savā neizsakāmajā izmisumā — pirms vecā Dāga runas — jā, pirms viņš bija izteicis visu par viņu un par Dāgu atsvabinādams viņus no mokām.

Adelheidē bija gandrīz tāda kā padevība visam, kad viņa it ka dejodama gāja pie kumodes — un, noņēmusi caurumoto vaku no krūkas, ilgi ostīja rozes, dziļi ievilkdama elpu. Tās bija ziedējušas vasarā — lejā rožu dārzā —, un tās vēl smaržoja pēc vasaras dienām un saules. Viņa uzlika vāku atkal virsū un ielūkojas spoguli virs kumodes — dziļi pali sev acīs.

Viņa šodien kaut ko bija jutusi sevī — pēc tam kad mācītājs viņu bija salaulājis, dieva vārdā devis svētību viņas mīlestībai un dzīvei —, viņa bija jutusi sevī it kā divas dabas. Tā viena gan bija mātes — piemērošanās, pašsavaldīšanās —, bet silts prieks il kā nomāca visu to, kas bijis agrāk. Vai viņā bija kaut kas no tēva dabas, vai arī Hkaul kas tamlīdzīgs bijis viņas vecmāmuļā — un mātē — un krustmātē Eleonorā, pirms viņas bija sastingušas?

Viņa izslējās un sāka raisīt vaļā zellilās lentes, kas bija saturējušas viņas matu grieķisko sakārtojumu, un biezas sprogas, izraisīdamās viļņos, krita uz kakla.

Viņai pēkšņi iešāvās prātā, ka viņas dranas bija palikušas jaunās mājas istabā. Ka lai viņa tagad tiek pie tām? Neviļus viņa atvilka kumodes augšējo atvilktni, tad otru — un vēl vienu. Tur bija drānas. Kruses jaunkundze par to bija padomājusi, kaut gan viņai bija tūkstoš citu lietu, par kurām bija jādomā tādā dienā kā šī. Pagriezusies viņa paskatījās uz kaktu, kur pie stikla durvīm stāvēja gulta. Jā, tur karājās arī ceļa drānas . . . un . . . tur uz lielā krēsla bija kažoks, pašūts «no adām, kuras no meža bija alnesis Dāgs». Tāpat kā dievkalpojumā, viņa pagāja pāris soļu — pavisam lēnām — un noliecās pār kažoku. Tā bija pirmā davana, kuru Dāgs bija devis pats. Citas dāvanas laikam gan bija no veca Dāga, bet šim kažokam ādas viņš bija sagādājis pals. Viņa vārīgi piedūrās kažokam — paņēma to, pacēla un aizgāja pie sveces. Jā, tās bija caunādas — kažoks bija no caunādām. Vai pasaulē maz bija tik daudz caunādu? Un, kaut gan viņai

nebija nekādas jēgas par medībām, viņa tomēr neskaidri nojauta, cik daudz pūļu un uzmanības Dāgam bija prasījušas visas šo mazo, vērīgo, zibenīgi ātro zvēriņu ādas. Viņa pielika kažoku pie vaiga, lai tā īsti izjustu mīksto ādu siltumu, — un grozīja uz visām pusēm un apskatīja. Iekšpusē bija bieza zīda odere.

Adelheidē bija iebāzusi atslēgu skapja durvīs, bet tad atkal izvilkusi to ārā un noglabājusi vienā no mazajiem nodalījumiem augšējā kumodes atvilktnē. Noslēpumi skapī un lādēs lai glabājas līdz kādai citai reizei, nākamajai. Viņa bija paraudzījusies, vai krucifikss karājas pie sienas, un gultas aizkarus sabīdījusi tā, lai gaisma iespīdētu tur tāpat kā pirmajā vakarā. Viņa bija ieskatījusies Dāga istabā, vai uguns pavardā bija tāda, kādai lai vajadzēja būt, viņa brīdi tur bija pasēdējusi vienā no krēsliem, noraudzīdamās uz vareno, līko celmu, kas dega tik karstām liesmām. Šonakt tas atdos visu siltumu, ko bija krājis ilgus jo ilgus gadus. Viņa bija ari apskatījusi Dāga istabu, tā bija vienkārša kā karavīra istaba.

Un tad Adelheide bija iegājusi savā kambarī un sakārtojusies naktsguļai, bet, kad viņa jau bija sakārtojusies un gribēja iet gultā, viņai ienāca prātā uzlaikot kažoku, un viņa uzvilka to mugurā. Viņai tas šķila savādi silts, cieši apkļava augumu, pavisam citāds nekā viss, ko viņa līdz šim bija uzvilkusi. Kājās uzāvusi čības, viņa piegāja un attaisīja stikla durvis, jā, izgāja uz mazā lievenlša, kas gluži kā ligzda karājās pie sienas iepretim novadam. Viņa it ka gribēja izmēģināt Dāga kažoku nakts dzestrumā. Gaiss bija smags un peleks, nebija ne zvaigžņu, ne gaismas. Tumsā tik varēja just, ka velk rudens un nakts — un meža vēsma, nakts bija skaņām pilna. Adelheide uzreiz nevarēja aptvert, kas tās bija par skaņām, — tik tālu viņas domas jau bija no kāzu svinībām. Nakts klusumā viņa dzirdēja mūziku un cilvēku balsis — no zāles jaunajā majā un no kalpu istabas kaut kur tālu prom, kad muzikanti zālē uz bridi pārtrauca spēlēt.

Cieši aizpogājusi kažoku un uzsilusi apkakli uz augšu, viņa apsēdās uz sola ārā. Cik savadi bija dzirdēt mūziku un balsu dūkoņu še augšā tumsā un vientulībā — viņas pašas kāzu dienas atbalsi. Šalkas no zāles pārvērtās ardievās — no visiem tur lejā, no pilsētas, no visa bijušā. Viņas līdzšinējās dzīves pēdējais akords. Un dejas dimdi ar virmojošām vijoles skaņām šķita kā jauna, vilinoša dzīve, kurā viņa tagad ieies.

X

Adelheidc bija nodzīvojusi desmit laimīgus gadus. Tie bija pirmie desmit bērnības gadi. Tēvs ilgus gadus bija bijis dragūnu kapteinis, un viņi bija dzīvojuši lielas lauku mājās, kur bija daudz lopu un varenu zirgu. Kad tēvs bija mājās, valdīja dzīvība un skanēja gaviles, notika izbraukumi un izjādes, un Adelhcide gluži kā dragūns bija jājusi uz zirga, pirms viņai bija desmit gadu, tā tēvs teica.

I’ad nāca neizsakāmi bēdīgais notikums — māte paņēma Adelheidi līdzi pie vecmāmuļas, un viņas pārcēlās uz viņas mājām. Tēvs nenāca vairs nekad, un mājieni, kādus viņa manīja, vedināja Adelheidi ienīst tēvu, par kuru viņai bija visgaišākās atmiņas. Tā viņa pirmo reizi zaudēja ticību dzīvei. Desmit gadi vecmāmuļas majā bija gan droši, bet pārāk nopietni un bez kāda prieka.

Un, kad māte un arī vecmāmuļa nomira, Adelheidei bija jāpāriet dzīvot pie ienīstā tēva. Pēdējie septiņi gadi līdz pat šim laikam viņa mājā — ar nabadzību un rūgtumu — bija atstājuši dziļas pēdas viņā. Patiesībā viņa gan šais gados bija sākusi apzināties savu skaistumu un ar tēvu bija dalījusies visos priekos. Adelheide Barre bija bijusi daudzu baļļu karaliene, bet . . .

Vecmāmuļas māju nopietnība bija viņu pavadījusi — un mācījusi saskatīt sāpes aiz svētku Smaidiem un tukšumu aiz visiem skaistajiem vārdiem. Svētku spožums ārpusē un nabadzība mājās bija mācījuši viņai, ka dzīve jāuztver ka negodīga spēle.

Tad bija nācis brauciens uz Bjerndālēm. Jau pirmajā acumirklī veco lauku māju varenība bija saplūdusi ar jaunā Dāga kautro nopietnību, kļūdama par patiesīguma un godīguma atspulgu, pilsonisko aprindu vieglprātības un neīstuma pretstatu pilsētā, kur vistrakāk tika dejots, kad kara nelaimes un ciešanas zemē bija vislielākās.

Un viņu, kura bija zaudējusi savu bērnības dienu māju un nekad nebija uzdrošinājusies ticēt nevienam no dedzīgajiem mīlestības apliecinājumiem, kas viņai bija čukstēti dedzīgā balsī, un kura neticēja vārdiem par padevību, — viņu pašu pilnīgi bija sastindzinājusi mīlestība uz cilvēku, kas nekad nebija teicis viņai ne vienu vienīgu labu vārdu.

Tā vienā vienīgā bezgalīgi garā gadā viņa bija pārdzīvojusi mīlestības priekus un bēdas — līdz pat izmisumam.

Vai Adclheide kļuva laimīga, kad mācītāja vārdi pilntiesīgi savienoja viņu ar to, kuru viņa bija gribējusi, dieva un cilvēku priekšā, kā arī ar mājām, kas viņai šķita patiesības citadele?

Jā, viņa bija laimīga tai dienā — un daudz, daudz dienu —, noreibusi no laimes par visu un visām lietām. Viņa bija raudājusi no prieka un cietusi savā skaistajā kambari, un viņa, kas bi ja nesusi galvu tik augstu un lepni visās nelaimēs, bija atmaigusi no siltas, vāras cilvēcības un juta vēlēšanos apskaut — jā, kaut vai savu — tēvu.

Bet cilvēks, kuru ir ievainojusi neticība visdārgākajam — vislaimīgākajā bērnības laikā — un kurš ir mācīts ienīst pats savu tēvu — un ir nobriedis, par visu šaubīdamies, — tads cilvēks top — kā Adelheide.

Pāris nedēļu pēc kāzām viņa vienā vakarā sēdēja kambarī. Vecais Dāgs bija saņēmis no pilsētas puslīdz drošu ziņu, ka karš ar Zviedriju drīz beigsies un ka varbūt radīsies izdevība braucieniem uz Angliju, un ka klusumam, kāds vienu laiku bi ja valdījis mežos, it ka būtu laiks beigties, un vecais Dāgs bija sācis rīkoties, citu nekādu apstiprinājumu vairs negaidīdams. Koki viņam bija pilsētā — lieli krājumi, kuri nebija izvesti ar kuģi un par kuriem viņam nebija samaksāts. Nu viņam bija ar mieru samaksāt — vecās, zemās cenas nevērtīgā papīra naudā. Bet nē! Ja viņi nebija norēķinājušies agrāk, lai tad viņi godīgi samaksā tagad, viņš domāja. Bet šī dedzība padarīja viņu uzmanīgu, jo viņam bija ļaudis un zirgi, kas ēda viņa maizi, nekā nepelnīdami. Viņš pateica savas domas dēlam, un jaunais Dāgs devās uz mežu uzsākt darbus, bet iespaids bija tāds, it ka viņš, jo ātrāk, jo labak, steigtos prom no mājas. Adelheidei sametās auksts, kad viņa izdzirdēja, ka vīrs dosies prom — tai pašā dienā, kad par to bija runāts.

Adelheide sēdēja kambarī. Dāgs nu jau vairākas dienas bija prom, viņa bija staigajusi pa mājām, izjuzdama satraukumu, bet vecā Dāga miers bija izklīdinājis viņas nemieru — un viņa pati — bija lūkojusi savaldīt savu neprātu.

Ta šovakar vientulībā viņa bija nākusi uz domām, ka viņa vēl nebija izmēģinājusi atslēgu, ko vecais Dāgs kāzu vakarā viņai bija iedevis. Krustmāte Eleonora bija še uzturējusies ilgi, vakaros bija iznācis vēlu palikt augšā, un nebija atlicis laika pasēdēt kambarī. Viņa bija saņēmusi savu mantu vezumu no pilsētas, starp citu, arī grāmatas, ko bija manto

jusi no vecmāmuļas un kas viņas tēva mājās bija glabājušās kastē. Vecais Dāgs tūliņ bija sameklējis amatnieku, kas uztaisa plauktus pēc viņas vēlēšanās, vienu kambarī — mīļākajām grāmatām — un divus vienai jaunās mājas istabai. Pēc mātesmāsas aizbraukšanas viņa bija pavadījusi kambarī dažu labu patīkamu stundu, no jauna pārlasīdama savas grāmatas, tās atgādināja viņai vecmāmuļu un pie viņas pavadīto laiku. Kaut pārpārēm stingrs, tas bija bijis labs laiks, un toreiz viņas labākie draugi bija bijušas bīskapa grāmatas.

Bet šovakar viņai bija ienācis prātā, ka skapi ar greznajām durvīm, kas aizvien bija stāvējis aizslēgts, vecais Dāgs atdevis viņai — ar visu, kas tanī bija iekšā. Tā bija parasta lieta arī cilās mājās, kur viņa viesojusies, ka viesistabā kāda mēbele stāvēja aizslēgta, — un viņa it kā lāgā nebija varējusi aprasl, ka nebija viešņa kambarī — nu vairs. Viņai šai laikā bija vajadzējis likt galā ar tik daudzām citām lietām, ka skapis un lādes stāvēja aizslēgtas, un viņai šķita, ka tā tam vajadzēja būt.

Bel šovakar . . . Viņa bija nemierīgi staigājusi, iziedama gan ārā uz lievenīša, gan atgriezdamās atpakaļ kambarī, — jā, iegriezdamas Daga istabā — un iekurinādama tur uguni pavardā, lai gaismas un ēnu rotaļa ienestu mazliet dzīvības drūmajā telpā. Un viņa bija domājusi par tiem vakariem, kad viņa bija sēdējusi še pavarda priekšā līdz vēlai naktij. Viņa bija izvilinājusi no viņa vārdus un domas — par mežiem un cilvēkiem — un kļuvusi viņam tuvāka, bet aizvien jutusi, ka vēl bija bezgalīgi tālu — no viņa. Par to domādama, viņa atkal bija iegājusi kambarī, un (ad pēkšņi viņai bija ienākusi prālā atslēga.

Nu viņa lo bija paņēmusi. Tā bija smalka atslēga — ar smalkiem vijumiem un daudziem zobiem, un viņa juta roku drebam, liekol atslogu Dorotejas Holdera jaunkundzes kabinetskapja durvīs.

Kas gan glabājās smalkas, bagātas jaunkundzes skapī? Lieltirgotāja meitas, kas turklāt bija tik liega kā eņģelis, viņa to bija sapratusi no vecā Dāga vārdiem un arī no visa, kas bija še kambarī. Atslēga apgriežas tik viegli, it ka vel vakar būtu lietota, un durvis lēnām vērās vaļā. Reiz kāds meistars tās bija izgatavojis tā, ka tās pašas no sevis lēnām vērās vaļā.

Savas mātes skapī Adelheide nekad nebija ieskatījusies. Vecmāmuļa bija iztukšojusi visas atvilktnes tūliņ pēc mātes nāves — un vecmāmuļas pašas skapis bija auksts un lukšs, kad viņa bija mirusi. Nekādu noslēpumu viņa nebija atstājusi.

Tāda viņa bija, un tā tas droši vien bija ari še. Dorotejas māsa Terēze, jaunā Dāga māte, tak bija dzīvojusi vēl pēc viņas — un atslēga bija glabājusies pie vecā Dāga. Viņi droši vien visu bija kārtojuši un dedzinājuši tāpat kā visi citi. Bet vecais Dāgs, dodams viņai atslēgu, tik savādi bija teicis, ka viss, kas atradās skapī un lādēs, pieder viņai. Viņa daba nebija ar svinīgiem vārdiem atdot prom kaut ko tukšu, kur nekā nebija.

Adelheide drebošām rokām saņēma augšējās kreisās atvilktnes rokturi — un pavilka. Tur atradās papīri — vēstules vai kas cits, gluži sadzeltējuši. Viņa izvilka nākošo atvilktni. Tur atradās liela grāmata, droši vien bībele. Viņa izvilka vēl vienu atvilktni — atkal viena grāmata. Drebošām rokām viņa izņēma to ārā — un atvēra. Datumi un gadaskaitļi — dienasgrāmata. Burti, glīti un smalki, lēkāja viņai acu priekša, un, grāmatu aizvērusi, viņa to nolika atpakaļ. Paies nedēļas un mēneši, pirms viņa uzdrošināsies to atkal atvērt, ieskatīties tās noslēpumos — par šejienes mājām, par cilvēkiem, par Dorotejas jaunkundzi pašu.

Adelheide izvilka atvilktni pēc atvilktnes. Likās, it kā to darītu tikai viņas rokas. Viņa bija pārāk gudra sieviete — labi un godīgi audzināta—, lai nesaprastu, kādu dāvanu vecais Dāgs še viņai bija iedevis. Bet viņai bija arī kāda cita īpašība, ko uzskata par sevišķi sievišķīgu, bet tā ir sievišķīga tikai tādēļ, ka ir cilvēciska, — viņa bija ziņkārīga, bet šķita, it kā ziņkārīgas būtu vienīgi viņas rokas. Tās vilka ārā atvilktnes citu pec citas, bet viņai pašai likās, ka viņa paliek cēla — ārpus visa. Atvilktnes ar mežģīnēm un nodzeltējušām apkaklītēm, smaržas — nē, ne bālo lavandu, bet citas, dzīvas, tveicīgas smaržas no grezno tērpu un augsto, smago frizūru laikiem, — stipras, reibinošas, talu dienvidzemju smaržas.

Viena atvilktne bija mazliet īsaka par citam. Adelheide zināja, ko tas nozīmēja, un viņas rokas izvilka atvilktni pavisam, tad viņa no jauna iebāza tas dziļi — un izvilka «slepeno» lādīti. Viņa nejutās pārsteigta. Tā jau notiek pasakās. Smagas zelta ķēdes un rokassprādzes — viena bija sevišķi plata —, un gredzeni ar mirdzošiem akmeņiem, un kaklarota, daudzām pērlēm, un zelta matu sprādze, un divi lieli zelta naudas gabali pašā dibenā.

Un tad viņai bija uznākušas baiļu trīsas, kādas pārņem nedrošus prātus, kad cerības piepildītas.

Viņa bija ilgojusies pēc laimes tāpat kā visi cili. Un viņas vēlēšanās bija piepildījušās — par kāzām, par kambari — un

par jauno Dāgu. Bet pasaka vilināja viņu tālāk, solīdama aizvien vairāk, un nu piepildījās arī tas: nekad tai nebūs gala.

Vēl viņa nebija ieskatījusies ne dzeltenajos papīros, ne aprakstītajās lapās bibelē, ne ari dienasgrāmatā un lādēs, un neko viņa ari nozināja par lielo, vislielāko brīnumu pasakā — par mežiem, kur dzīvoja Dāgs, un laikam viņa arī nekad neko neuzzinās par brīnumiem, kādi tur bija rodami.

Viss atgādināja veco l)āgu — jauno Dāgu. Starp viņu un abiem vīriešiem pastāvēja liels tālums. Viņa bija izlasījusi vairāk grāmatu nekā lielākā daļa cilvēku. Viņa bija sēdējusi pie bīskapa grāmatām, uzsūkdama sevī visu to vārdus, kurus viņš bija atzīmējis pats ar savu spalvu. Viņa zināja sprediķus un veselas nodaļas, rakstītas cilvēkiem un par. cilvēkiem, reiz viņa bija bijusi tik augstās domās par savām zināšanām. Ja, reiz viņa pat bija iedomājusies, ka pazīst cilvēkus. Kavalieri, visi pilsētnieki, viņai bija likušies smieklīgi vientiesīgi un visi vienādi. Bot par tiem, kas tagad bija viņas tuvinieki, pateicoties svarīgajiem dieva vārdiem no mācītāja mutes, un par visu vēlāk notikušo, — ko viņa zināja par to?

Šo jaunā Dāga māte gadiem bija staigājusi pēc māsas nāves, nepieskardamās viņas slēptuvēm, un arī vecais Dāgs nebija varējis aiztikt nevienu atvilktni Dorotejas jaunkundzes kabinetskapī. Visas lietas acīm redzami klāja veci putekļi, un gaiss bija sadusējics un pilns smagas noslēpumainības, kas naca no papīriem, greznuma apkaklītēm un lentēm, ka arī no agrāko laiku smaržām un ilgu gadu neaizskartības.

Un nu vecais Dāgs bija palīdzējis viņai atminēt visus Dorotejas jaunkundzes noslēpumus. Uzticēdamies bez mēra — nelaiķei un viņai pašai. Bez neviena vārda viņš bija pateicis viņai vairāk laba nekā visi citi cilvēki. Ikdienišķie cilvēki dzīvē ar savu neuzticēšanos paši sev un citiem to nekad neuzdrošinātos darīt. Grūti bija apjaust, ka kāds bija tik drošs.

Adelhcides mūžīgās šaubas par sevi un citiem neizgaisināja šie iespaidi, viņā modās baiļu trīsas. Kā gan lai viņa atmaksā visu to, ko bija saņēmusi, — kā lai viņa pierāda, ka pelnījusi vecā Dāga bezgalīgo uzticību? Viņa tik bieži bija sadūrusies ar izlaidīgu vieglprātību un to, ka nekas nebija svēts — vairs nebija svēts — tai pasaulē, no kuras viņa nāca. Viņa nevarēja nojaust, ka mācītāja vārdus laulību ceremonijā vecais Dāgs bija uztvēris ka paša dieva mūžīgos vārdus un ka tic viņa acīs bija padarījuši Adelheidi par dzimtas locekli. Viņa dzimtā nepazina šķiršanos un šaubas, ja cilvēki, kā nākas, baznīcā bija salaulāti.

Jaunības gados vecais Dāgs šo to bija nedroši slēpis no savas sievas un no viņas māsas. Bet pēc tam viņš bija redzējis tik daudz dzīves un nāves smaguma — un daudz kas no tā, kas viņu agrāk bija uztraucis, tagad bija kļuvis pārāk sīks. Viņš pals daudz ko bija mācījies no Dorotejas jaunkundzes smalkās dabas, kamēr viņa bija dzīva. Varbūt arī Adelheide kaut ko varēja mācīties no Dorotejas nedzīvajām slēptuvēm. Ja tur atrastos dažas piezīmes par Dāgu pašu kādā papīra lapā, kas ielikta grāmatā, tad tur neko nevarēja darīt. Viņa gods tagad bija arī Adelheides gods.

Bet Adelheide piederēja savai pasaulei, un viņai tas viss bija nesaprotams. Šķita, it kā visas dārgās lietas lādītē Initu metušas gaismu pār vecā Dāga dāvanu, padarīdamas to nesaprotamu — jā, gandrīz draudīgu. Viņa ļāva rotām ieslīdēt lādītē, nolika to atpakaļ un, aiztaisījusi atvilktnes, aizslēdza durvis.

Nemiera pārņemta, viņa piecēlās un iegāja Dāga istabā. Tur nebija nekādu noslēpumu, ne dārgu lietu. No visām savām lietām tikai vienu vienīgu bisi viņš bija uznesis še augšā. Tā karājās vientuļa un auksta uz pakaramā pie sienas. Pavardā uguns gandrīz jau bija izkurējusies. Tikai dažas liesmu mēlītes vēl šaudījās virs kvēlojošām oglēm.

Likās, it kā viss viņas pašas kambarī lēnām zaudētu spožumu, it kā viss iegrimtu tumsā — un mazā kvēlojošo ogļu kaudzīte vienīgā mestu atspīdumu. Dāgs pats bija kaut kur āra tumsā — tālu prom. Nedaudzie vārdi, kurus viņa šad un tad no viņa bija izdabūjusi, tik maz ko bija teikuši par viņa dvēseli. Viņa nepazina viņu, un visas greznās dāvanas un uzticība, un noslēpumi viņai šķita bez vērtības. Dāgs viņai bija vislielākais noslēpums, bet viņš bija tik neaizsniedzami tālu.

Nemiers, nākdams no visa, kas viņu tā bija pārsteidzis kambarī, pārņēma arī šīs jaunas domas un pārvērtās aukstās bailēs.

Vēlāk viņa vairs nezināja, kā tas bija gadījies, bet, pati nemaz neapzinādamās, viņa bija piecēlusies, izgājusi ārā gaitenī un nogājusi lejā pa kāpnēm. Tik klusu, cik vien iespējams, viņa atvēra šaurās ārdurvis, un kājas pašas nesa viņu tumsā caur palieveni uz to pusi, kur atradās jaunā Dāga noslēpumi, — uz veco, zemo, no smagiem baļķiem celto dumistabu, kuru tumsa tikko varēja samanīt.

Vai viņa bija ceļa uz turieni — un ko viņa tur gribēja? Vai viņa pati zināja, ko gribēja?

Viņa bija nokāpusi pa palieveņa kāpnēm uz laipām, kas veda pāri pagalmam. Nams rēgojās melnāks par tumsu, bez logu, pilns baigas noslēpumainības. Bet vai nevarēja samanīt gaismu uz jumla — laikam gan tur, kur atradās lūka? Un vai no iekšas nenāca kādas skaņas — suņa rejas vai kas cits?

Adelheide apstājās, no bailēm drebēdama, gribēja griezties atpakaļ un bēgt projām no vismazākā troksnīša, kaut bija dzirdamas tikai klusas nakts skaņas, baļķu krakšķēšana ēkas, viegla ūdens guldzēšana, un gaisā bija jūtama lēna vēsma, pilna tālas mežu un vecu ēku, kā arī dūmu smaržas no uguns, kas kaut kur dega.

Ilgi viņa stāvēja, juzdama nakts kluso plūsmu ap sevi — kā apskurbumu, bet tad laikam atjēdzas, jo lēnam izslējās, — un, pie nama durvīm piegājusi, uzmanīgi pieklauvēja. Klusa, gandrīz nedzirdama suņa ņurdēšana bija atskanējusi, bet atbildes nebija. Meitas, kas dūmistabā slaucīja grīdu un klāja gultu, darīja to jau laikus — dienā. Pēcpusdienās neviens pats. izņemot jauno Dāgu, nebija pieskaries durvīm jau daudz, daudz gadu.

Sataustījusi klabalu, Adelheide atvēra durvis. Iekša bija gaišs. Pavardā uguns liesmoja lielam mēlēm, un istabā griezās dūmi. Gausām strēlēm izlocīdamies gar baļķu sienām, tie kapa augšup jumtā, beidzot ātri pazuzdami dumu lūkā. Lai gan dega gaišas liesmas, telpā bija patumšs, un Adelheidei neskaidri parādījās Dāga augums, liels un draudīgs aiz pavarda uguns. Viņš šovakar bija pārnācis mājās no meža un noskuvies patlaban bāza sienas spraugā spoguļa skambu un bārdas nazi, kad izdzirda kādu nākam. Viņš vērīgi skatījās, seju uz durvīm pagriezis, kad notika kaut kas nedzirdēts un kāds uzlika roku uz klabatas un ienāca viņa ala tagad, naktī.

Dāgam vajadzēja brīdi, lai viņš atģistos, kas bija ienācējs, — un Adelheide bija tik satraukta, ka sarāvās, kad durvis aizcirtās.

Beidzot pār Dāga seju pārslīdēja nedrošs smaids, un Adelheide atvieglota atsmaidīja pretim. Paķēris svārkus un vesti no krēsla, viņš uzmeta tos uz vadža pie sienas un aizcēla krēslu pie pavarda uz viņas pusi. Viņš bija atrāvis vaļā kreklu uz krūtīm un uzlocījis piedurknes virs elkoņiem. Nu viņš aizpogāja kreklu un, nolocījis piedurknes, apsēdās uz trejkājaina ķeblīša pie uguns.

Adelheide apskatīja telpu — un sajūta viņai bija tāda, it kā viņa bez kādas tiesības būtu ielauzusies Dāga bērnu dienu mājās, kur viņš bija vienmēr dzīvojis, tās viņam vienam bija

piederējušas daudzus gadus, ilgi pirms tam, kad viņš bija viņu ieraudzījis.

liet viņa nevarēja atturēties, neapskatījusi istabu — gultu, kas stāvēja tur balta tumsa, sienas, kur karājās pulvera ragi, bises un siti — un tikli murskuļos uz vadžiem. Vienā vieta sienā bija iedurts liels nazis, citi karājās makstīs uz vadžiem. Cirvji stāvēja iecirsti sienas baļķos, un arī pie gultas viņa saskatīja cirvi, kas bija iecirsts baļķī. Arī vēl citi rīki bija salikti gar sienām, un siksnas, virvju gali un ķēdes gabals karājās zem apģērba uz vadžiem. Suns bija saritinājies pie gultas un, galvu uz ķepām uzlicis, acis mirkšķinādams, lūkojas uz viņu, un pie pavarda, kur sēdēja Dāgs, siltumā bija izstiepies otrs suns. Oda pēc deguma, dūmiem, vecas ēkas un suņiem, uguns šņākdama locījās ap sveķainajām pagalēm pavardā, dūmi stiepās apkārt, celdamies augšup, un baļķi viegli krakšķēja.

Adelheidei bija savāda sajūta, tā še sēdot kā viešņai sava vīra mājās, jo par to, ka tās bija viņa mājas, Adelheide nešaubījās.

Laikam gan arī Dāgam šis bija savāds brīdis. Ka sieviete, kas reiz bija saukusies par Adelheidi Barri, nakts laikā apmeklēs viņu dūmistabā, to viņš nekad nebūtu varējis iedomāties, bet viņš sēdēja, platos plecus noliecis, drošām acīm lūkodamies ugunī. Šis apmeklējums nebija pirmais mīlestības apliecinājums, kādui viņš bija saņēmis.

Kaut viņa bija lepna — vecmāmuļa bija biedinājusi viņu par to —, Adelheide bija sieviete un pa vakariem droši vien bija runājusi vairāk nekā Dāgs un, gribēdama būt laba, bija čukstējusi viņam labus vārdus.

Dāgs dzīve nekad nebija piedzīvojis neveiksmes. Viss bija noticis pēc viņa gribas. Reiz viņš gan dziļi bija sērojis pēc savas mātes, kad viņa bija nomirusi, bet nāve jau paņēma vecus ļaudis, tam tā vajadzēja būt. Vienīgais grūtais laiks viņa paša dzīvē bija, kad viņš bija staigājis gluži slims, noilgojies pēc Adelheides. Tēvs arī to bija nokārtojis.

XI

Bjerndālēs, tāpat kā visā zemē tanī laikā, tika taupīti graudi, bet netrūka ne gaļas, ne zivju, un nekur nederīgais, ūdeņainais nieks, tā dēvētais kartupelis, kuru vecais Dāgs bija licis iestādīt visos zemes stūrīšos, kādi vien bija atrodami viņu tīrumos ielejā un meža līdumos, kā arī Bjerndālēs, tagad

izrādījās ļoti noderīgs. Daudziem šķita, ka rīvēt kartupeļus mīklai klāt bija tas pats, kas atšķaidīt to ar ūdeni, bet pamazām viņi pārliecinājās, ka no miltiem iznāca vairāk maizes, ja tiem bija kartupeļi klāt, un ar speķi, gaļu un zivīm tie nemaz negaršoja slikti.

Ziemassvētki Bjerndālēs bija tādi paši kā citkārt. Ziemassvētku vakaru kopā ar visiem citiem mājas ļaudīm pie galda lielajā zālē Adelheide jau bija sagaidījusi pagājušajā gadā, tikai šoreiz svētki likās svinīgāki. Tas laikam lielā mērā bija tāpēc, ka viņa nu vairs nebija tikai viešņa, un tāpēc, ka viņas tēvs bija pastāstījis, kāds liels trūkums valdīja citur. Jo Bjerndālēs — tāpat kā daudzus gadus agrāk — netrūka ne biezputras un gaļas ēdienu, ne degvīna, ne alus — pat visnabadzīgākajam vīram. Agrāk gaļa bija bijusi labākais ēdiens, šogad biezputra šķita tā gardākā.

Un krustmāte Eleonora, kas nebija aizmirsusi ierasties uz Ziemassvētkiem, bija vēl vairāk pārsteigta nekā Adelheide pirmo reizi — kā par Ziemassvētku galdu zālē ar visiem ļaudīm, tā par bībeli galda vidū ar svecēm lai visapkārt un par pašapzinīgo mieru, ar kādu vecais Dāgs nolasīja Ziemassvētku evaņģēliju, kā ari par skaisto svētku laiku, kas stāvēja pāri visam un visiem.

Vēlāk viņa izteicās Adelhcidei, ka nekad neesot tik spēcīgi izjutusi, ka Ziemassvētku vakars ir brīnišķīgākais vakars gadā.

Majors Barre pec Ziemassvētku nosvinēšanas Bjerndales bija dažas dienas pilsētā, bet viņš steidzīgi atgriezās atkal atpakaļ, un viņam bija satraucošas lietas, ko stāstīt par labības trūkumu un par tās izdalīšanu rātsnamā, pie tam bija notikusi mežonīga cīņa un spiešanās, tā ka sargiem bija vajadzējis iejaukties ar ieročiem, lai savaldītu izbadējušos cilvēkus. Bet viņš zināja arī pastāstīt, kādas cerības ļaudis loloja par lielo peļņu, ko gūšot braucieni uz Angliju un tirdzniecība, kas līdz ar to sākšoties. Vecais Dāgs labprāt pildīja glāzes tovakar, šad tad iebilzdams pa vārdam un pamudinādams majoru izstāstīt visu, ko viņš dzirdējis no ievērojamiem cilvēkiem par šīm lietām un sevišķi par naudu, kas kļuva aizvien nevērtīgāka un nevērtīgāka.

Vecais Dāgs bija bijis bagāts vīrs ļoti ilgu laiku. Viņš veselu cilvēka mūžu bija nodzīvojis, cilu neko nedomādams kā tikai par naudu. Toreiz viņš bija mācījies neuzticēties cilvēkiem un visam citam. Bet tad viņš bija sapratis, ka ir zaudējis ļoti daudz citu prieku naudas dēļ. Pirmo reizi viņu bija pamodinājis Dorotejas jaunkundzes čukstus izteiktais

brīdinājums vakarā pirms viņas nāves. Kad nomira sieva, viņš atskārta, ka tikpat kā nebija atvēlējis sev laiku parunāt ar viņu pa tiem trīsdesmit gadiem, kamēr viņi bija precējušies. Pēc tam viņš bija palicis daudz mīkstāks dažā labā ziņā — nebija vairs tik cietsirdīgs naudas lietās kā pirms tam, juzdams sevī vēlēšanos piekļūt cilvēkiem tuvāk un apliecināt, ka labie cilvēki viņam apkārt nebija dzīvojuši veltīgi, bet viņu iespaidojuši, ta darīdami labu visiem, par kuriem viņam bija noteikšana mājas, ielejā, mežos un lauku draudzēs uz dienvidiem.

Tas viņam bija kā pienākums — pret savu sievu un pret Dorotejas jaunkundzi, un pret veco kapteini Klingi, kurš savus pēdējos trūcīgos gadus pavadījis še un devis viņam tik daudz labu padomu.

Pēdēja laikā viņš bija domājis tikai par to, kā būt labam kungam visiem tiem cilvēkiem, par kuriem viņam bija noteikšana, ja, kā pēc iespējas būt viņu draugam. Un tad viņš bija domājis par savu delu un Adclheidi — un ka dzimtai nāks jaunas atvases. Viņš daudz par to bija domājis, viņa domas un prātus bija it kā aizmiglojis prieks par lo, ka pasaulē varbūt nāks mazs zēna augumiņš, kas viņam līdzi steberēs pa vecajām istabām.

Bet nupat pēdējā laika viņā bija radies kaut kas jauns. Viņš bija jutis neuzticību pret cilvēkiem, ja, kad bija darīšana ar naudu, bet nu viņā bija pamodusies jauna neuzticība — un šoreiz pret naudu. Tās bija sakrājies par daudz. Brālēna Holdera rēķinu grāmatās bija tik lieli skaitļi, un dziļi pagrabā nauda plūda pāri lādes malai — bet tā bija tikai papīra nauda. Pilsētā viņam gulēja koki, kurus nevarēja iekraut kuģī toreiz, kad tie bija nosūtīti uz pilsētu. Viņš nebija dabūjis maksu par tiem, bet nu saņēma vēstuli pēc vēstules, kurās skaitļi pieauga aizvien lielāki. Koku bija daudz — un ļoti daudz nāks vēl klat pavasarī. Viņa mežos pie ciršanas patlaban strādāja daudz viru — arī Dāgs bija tur, un tad viņš varēja paļauties, ka darbs būs padarīts, kā nākas.

Koki no viņa meža bija vērtīgi, viņš negribēja saņemt tikai papīra strēmeles par tiem.

Keiz, kad Dāgs cieti bija pieprasījis naudu, brālēns Holders bija atbildējis, ka kredīta deļ viņam Hamburgā jāturot zināms daudzums sudraba un ka tādēļ viņš nevarot tik daudz izmaksāt. Vecais Dāgs pēdējā laikā par to bija mazliet padomājis. Viss jau bija labi ar Dāniju, Kopenhāgenu un karali tur lejā, bet laikam vērtību vietā tur bija atlicis vairs tikai papīrs. Tam, ko brālēns Holders bija teicis par llam-

burgu, laikam bija savs pamats. Tas bija tālu pasaulē, bet — viņš toreiz bija mazliet apjautājies un šo to bija dzirdējis ari vēlāk. Tur, Hamburgā, viņi rīkojās ar sudrabu, un tu bija tāda lieta, ko vecais Dāgs saprata. Ja nu viņš prasītu, lai viņam par kokiem Hamburgā samaksā sudrabā, vienalga, vai nu tie iet uz Londonu, vai uz Holandi?

Viņš tovakar majoram Barrcin devīgi pildīja glāzes, stāstīdams par sudrabu un Hamburgu un (audams viņam runāt, un ari majors ļoti daudz bija dzirdējis par tādam lietām un prata tās atstāstīt krāsaini un dzīvi.

Kad vecais Dāgs gāja gulēt, viņš zināja, ko gribēja, — un tā iznāca, ka viņš par saviem kokiem dabūja daudz mazākas summas nekā citi, bet tās bija drošas, nesatricināmas summas Hamburgas bankā.

Naudu, ko saņēma citā veidā, viņš ieguldīja īpašumos un precēs, kā arī iegādājās jaunus darbarīkus un daudz citu lietu mājas vajadzībām, tāpat arī aizdošanai ļaudīm turpat apkārtnē, iebūviešiem mežos un tām mājām tīrumu novados uz dienvidiem, par kurām viņam bija noteikšana. Bet, kad mežu darbi bija beigušies, viņš strādniekiem lika celt kūtis tais vietās, kur tadu vēl nebija, ka ari mazas govju un aitu kūtiņas. Dags pirka arī zirgus, govis, sivēnus, aitas un vistas un izdalīja tos saviem iebūviešiem. Kaut ari pēc neražas gada bija liels barības trūkums, viņam tomēr šķita, ka radīsies izeja, ja kustoņi tā būs izdalīti pa daudzām vietām.

Melnie zirgi no Bjerndalēm tecēja savus vecos ceļus uz dienvidiem, atgriezdamies atpakaļ ar smagiem vezumiem, un braucēji vakara tumsā izkrāva vezumus un sanesa visu ēkās, nebilzdami ne vārda par to, kur bijuši un ko pārdevuši. Vecajam Dāgam bija pienākumi pret daudziem, un viņš bija spējis pārvarēt grūtos laikus un trūkumu. Viņam bija vajadzējis daudziem gādāt sēklas labību, seklas kartupeļus un sēklas saknēm. Pēc tam viņam bija vajadzējis gādāt jaunu labību maizei, kā arī iztikai līdz jaunai ražai rudenī.

Majoram Barrem togad vairs neiznāca daudz laika viesoties Bje rndālēs, bet reizēm jau viņš atbrauca, un tad viņš stastīja par dzīvi pilsētā, par papīra naudas plūdiem, par cilvēkiem, kas vienā dienā pēkšņi bija kļuvuši bagāti, par šampanieša dzīrēm un neprātīgu izšķērdību. Bet viņš stāstīja arī par ierēdņiem, kam cita nekā nebija kā tikai viņu noteiktie ienākumi, un par mazajiem ļaudīm, kas ciešot diezgan lielu trūkumu.

Bjerndālēs vasaras dienas ritēja kā aizvien — vienādas un mierīgas, lietum ar sauli mainoties, un tīrumi un pļavas kupli

zēla saulei pretim. Tad atnāca rudens, saules gaismā šalkdams pār druvām. Vārpas kļuva aizvien pilnākas, nobrieda un smagi un daudzsološi šūpojās vējā.

Divus jaunus šķūņus vajadzēja celi, lai dabūtu zem jumta visu sienu, un visi apcirkņi bija pilni līdz malām, tā ka vajadzēja taisīt jaunus.

Vecais Dāgs ari strādāja no agra rīta līdz vēlam vakaram. Nekad darbs tā nebija sekmējies kā ar jaunajiem rīkiem topavasar, un nekad prieks par ražas novākšanu nebija bijis tik liels kā pēc bada gada.

Iebūvieši bija nākuši pa vakariem uz tīrumu malu braucīt vārpas jau labu laiku, pirms tās vēl bija gatavas. Kādam vīram, kurš bija pieķerts, vajadzēja stāties vecā Dāga priekšā un saņemt skarbus vārdus un pļauku pa ausi. Mazs zēns, kas vienā dienā bija atstiepts šurp par to pašu grēku, bija tā pārbijies, ka pieslapināja grīdu vecajā istabā turpat vecā Daga priekša. Zens tika cauri tikai ar bailēm. Viņam vajadzēja tikai apsolīties nezagt, bet labāk iet pie vecā Dāga un mazliet parunāties ar viņu, ja mājās viņa mātei kaut kā trūktu.

Pasaulē bija karš, un arī vecais Dāgs karoja un cīnījās par savu lietu — par visiem, kas bija viņam apkart. Bet šis iemesls nebija vienīgais, kas viņa radīja neparastu dzīvību. Tam par cēloni bija arī kaut kas viņa paša inajā. Viņš jau sen zināja visu, bet uz rudeni ap viņu saka valdīt tads klusums un noslēpumainība, ka viņam grūti nācās izlikties, it kā viņš neko nezinātu.

XII

Vecās ēkas dunēja un krakšķēja rudens nakts vējā.

Kad nāca vēja brāzma, likās, ka baļķi, jā, visa ēka celtos uz augšu. Viss čīkstēja un krakšķēja, smagi noklusdams, kad vējš norima.

Jaunkundzes kambarī Adelheide, nomodā gulēdama, klausījās. Uz kumodes dega svece. Durvis uz Dāga istabu stāvēja vaļā, viņa tagad tā gribēja. Tur iekšā Dāgs aizmidzis gulēja — dzirdēt to tumsā nevarēja, bet skaņas, kas nāca no istabas, bija spēcīgākās nekā kambarī, baļķi tur bija garāki.

Vējš šovakar bija spēcīgs, tas brāzās ar tādu sparu, ka māja viņai šķita ceļamies un grimstam kā vilnis jūrā,—jeb vai tikai viņai bija šīs reiboņa sajūtas? Viņas brīdis vairs

nebija tālu. Visu dienu daudzas zīmes viņu bija brīdinājušas. Tad viss atkal bija norimis, bet nu sākās no jauna. Viņa mēģināja piespiest sevi klausīties vējā, bet viņai neizdevās.

Pār lūpām viņai varbūt bija izlauzies kluss vaids, jo pēkšņi Dāgs stāvēja pie gultas. Viņš viegli noglaudīja viņai roku ar savu cieto plaukstu un vērīgi noraudzījās viņā.

Apslapinājusi sausās lūpas ar mēles galiņu, viņa čukstēja:— Vai tu nepalūgsi Kruses jaunkundzi, lai viņa atnak šurp?

Mirkli paturējis viņas roku, viņš to drusku pacēla un noliecies saudzīgi uzspieda tai lūpas. Kad viņš, seju pacēlis, aizgāja, acis viņam bija valgas.

Adelheide tik daudzas reizes bija vēlējusies, kaut Dāgs tā būtu darījis — kā daudzi citi bija darījuši — agrākus laikus. Viņa bija vēlējusies redzēt viņu noliecamies savā priekšā. Nu beidzot tas bija noticis. Viņai būtu gribējies noglaudīt viņam matus ar otru roku, bet viņai trūka spēka.

Kruses jaunkundze klusu ienāca iekšā un, kaut ko pačukstējusi, apsēdās netālu pie durvīm. Dāgs pats gribēja braukt pēc gūdrāka palīga. Viņas dzirdēja vienričus aizripojam kaut kur tālumā.

Adcllicide mēģināja klausīties vēja auros, lai nebūtu jādomā, bet sāpes uznāca aizvien biežāk. Pēkšņi domās viņai atplaiksnījās dažas ainas, par kurām viņa bija lasījusi Dorotejas jaunkundzes dienasgrāmatā un pēc tam izjautājusi Kruses jaunkundzi un veco Dāgu — par dzimtu un cilvēkiem, par dzimšanu un nāvi šajās mājās. Starp sāpēm viņai parādījās Dāga māte Terēze. Adelheide daudzas reizes ilgi bija raudzījusies viņas ģīmetnē zālē. Kādēļ viņa vairs nebija dzīva? Viņai parādījās ari vecā Ilamarbēju Ane, kādu viņa to bija iedomājusies un kas esot bijusi ārkārtīgi gara auguma un cietas dabas un esot līdzinājusies vecajam Dāgam, jo viņā esot ritējušas Bjerndālu asinis. Visi nostāsti par Hamarbēju Anes spējām un dabu bija gaiši izzīmējuši viņas tēlu, un tagad viņa domāja par Ani — par to, k^ Ane nekad neesot kļūdījusies ne pie vienas bērnu saņemšanas.

Viņu, kurai Dāgs bija aizbraucis pakaļ, Adelheide nekad nebija redzējusi, ne arī dzirdējusi par viņu, bet arī viņu daudzināja par labu pratēju, un gandrīz jau tas vien deva drošību, ka viņu sauca par Ilamarbēju Unu.

Viņa bija vecās Anes dēla meita, un pali Terēze bija aicinājusi viņu sev par palīdzi pie dzemdībām un slimību reizēs kopš tā laika, kad Terēze bija saslimusi un sēdēja savā krēslā ar riteņiem. Terēze laikam Unu kādas reizes bija paņēmusi sev līdzi un redzējusi, ka viņa bija izveicīga, un bija viņu mazliet pamācījusi, un kopš tā laika Una veica uzdevumu, kuru Ane un Terēze bija veikušas ar tādām sekmēm.

Una agri bija kļuvusi atraitne un atgriezusies Hamarbējās pēc vīra nāves, un ļaudis viņu bija sākuši saukt meitas vārda. Tagad viņai vajadzēja būt ap četrdesmit astoņi gadi vecai.

Adelheide gulēja sāpju murgos, redzēdama parādības. Viņa tā valdīja pār sevi, ka neviena skaņa nenaca pār lūpām, bet citu neko viņa neredzēja kā tikai parādības pati sevī — un neko viņa arī nedzirdēja. Viņa tādēļ nedzirdēja arī to, ko dzirdēja Kruses jaunkundze: vienriči čīkstēdami ieripoja pagalmā, un kāds nāca augšā pa kāpnēm.

Adelheide neko neatskārta, jo viņas acīm patlaban kā dzīvs parādījās iedomātais Hamarbēju Anes tēls, un, no šausmām gultā pussēdus piecēlusies, viņa mežonīgām acīm raudzījās tukšumā.

—   Tā ir Una, — viņa dzirdēja Kruses jaunkundzes balsi kaut kur tālumā.

Adelheide atslīdēja atpakaļ spilvenos un piespiedās, lai sakļautu lūpas smaidā, tad ar pūlēm pastiepa roku pretim. Una saņēma roku un, cieši un stipri to turēdama, apsēdās uz krēsla pie gultas.

Kruses jaunkundzei patlaban bija tiešām diezgan, ko darīt, un viņa tūliņ aizgaja, tiklīdz Una bija ieradusies, un Dāgam bija pateikts, ka labāk būs, ja viņš šonakt ies pie miera dūmistabā.

Tā Adelheide ar Unu palika vienas. Una palika sēdām, tāpat cieši turēdama Adelheides roku, un, savādā kārtā stipri uz priekšu noliekusies, viņa skatījās Adelheidē — un Adelheide skatījās viņā.

Adelheidei likās, ka viņa kā dzīvu redz visu to bagātīgo pagātni, par kuru bija lasījusi — un dzirdējusi stāstām — ar tik dedzīgu interesi. Viņai šķita, ka, raugoties Unas garaja augumā, spēcīgajos vaibstos un dedzīgajās acīs, viņa ielūkojas jaunā Dāga dzimtā un tagadēja dzīvē — sen pagājušā laikā.

Unai šis brīdis bija tikpat svinīgs. Līdz šim viņa Adelheidi nemaz nebija redzējusi — ne tanīs Ziemassvētkos, kad viņa bija še, ne vasara, ne ari pec tam, kad bija kļuvusi Daga sieva,

bet viņa bija dzirdējusi par viņu — (oli daudz. Jā, nostāsts par to, kā Adelheide bija apmeklējusi kalpu istabu kāzu vakarā, gluži kā pasaka bija izplatījies līdz pat iebūviešiem — cik ārkārtīgi skaista viņa esot un ka matos viņai esot bijusi zelta stīpiņa, pie kleitas piespraustas zelta rozes un ap rokām mirdzējis zelts.

Una pat nebija jutusi uztraukumu, viņa pat nemaz nebija iedomājusies, ka viņu varētu aicināt uz Bjerndālēm, kur viņas sencei bija bijis tik daudz goda-pilnu uzdevumu. Droši vien vecmāti vai ārstu — vai abus divus atvedīs no pilsētas, — tā viņa bija domājusi. Bet tad Dāgs pats bija atbraucis viņai pakaļ, un viņa sēdēja še un redzēja še Adelheidi savā priekšā — jā, turēja viņas roku.

Tā viņas ar Adelheidi raudzījās viena uz otru, abas aizgrabtas, ne viena, ne otra nenojauzdama, ko bija pārdzīvojušas.

Una līdzinājās savai sencei, jā, tikai starp viņu dzimšanas dienām bija trīs gadsimta ceturkšņu starpība — un vecās Anes bērnība un jaunība bija pagājusi grūtos laikos — un uz vecumu viņa bija kļuvusi cieta un nežēlīga. Arī Unas acis ikdienišķā dzīvē bija bargas, bet tās varēja būt arī dzelmīgas un sirsnīgas — un tādas tās bija tagad, bet tās bija arī dedzīgas, dedzīgākas, nekā viņa pati to apzinājās. Viņa nenolaida acis no Adelheides — palīdzēja viņai pārvarēt sāpes un iedvesa viņai drosmi, kad bija jāpārcieš pats ļaunākais.

Nāca jau uz rīta pusi. Jaunkundzes kambari Adelheide gulēja ar jaunpiedzimušo dzīvībiņu rokās. Viņas gulta bija no jauna saklāta un spodri balta. Vecās aijas, platas un smagas, stāvēja gultai līdzās, tajās bija smalku smalkie dūnu spilveni un palagi ar iešuvēm un smalki izšūtām vīlītēm virsū un apakšā, jā, palagi līdz pat grīdai. Adelheides acīm bija dzeltenīgs, dzīvs mirdzums. Pierē viņai skaidri bija saredzamas grumbas pēc visa pārciestā, matu cirtas zem mežģīņu micītes mitras lipa klāt pie deniņiem, un ap skaisto muti vēl nebija izlīdzinājušies sāpju vaibsti.

Dāga istabā varēja dzirdēt rūcam uguni, tur bija iekurināts, lai varētu saglabāt ūdeni siltu, — un krāsns kambarī arī bija iekurināta mazās, jaunās dzīvībiņas dēļ.

Dāgs tikko bija aizgājis, un Adelheide gulēja un gaidīja — veco Dāgu. Viņā vēl plūsmoja kvēls, mulss prieks, ka viss bija pārciests — un ka bērns bija skaists — un ka tas bija zēns.

Kāpnes čīkstēja ik pakāpienā, un grīdas dēļi krakšķēja ārā gaitenī, tā ka klauvēt nebija vajadzīgs, — viņa gluži labi zināja, ka nāk vecais Dāgs. Klusu aizvēris durvis, viņš lēnam un svinīgi piegāja un apsēdās pie gultas — un, noliecies uz priekšu, tik vārīgi, cik vien iespējams, noglāstīja ar plaukstu Adelheidei roku, noraudzīdamies arī uz bērnu.

—   Jā, Adelheid, — viņš teica, — bet tas jau arī ir dūšīgs zēns.

Adelheide nevarēja izteikt nevienu vārdu, acis viņai bija kļuvušas valgas un spožas, un viņa pūlējās norīt asaras, lai nebūtu jāsāk raudāt. Vecais Dāgs bija tik apmulsis un aizkustināts, ka daudz netrūka un viņa no prieka būtu sākusi balsī raudāt. Jā, ari vecajam Dāgam bija savādi ap sirdi. Viņš pēkšņi piecēlās, dziļi ievilka elpu un, seju mazliet aizgriezis, gribēja kaut ko teikt, bet nevarēja, tikai trešo reizi viņam tas izdevās. Tad nāca vecie vārdi, kas laikam bija teikti par visiem jaunpiedzimušajiem dzimtā jau kopš nezin kādiem laikiem.

—   Dievs lai svētī tavu atnākšanu pasaulē un pavada tevi katru dienu — un pieņem tevi, -kad mūžs būs galā.

Balss beigās vairs nemaz neskanēja, un Adelheide ieraudzīja, ka vecā Dāga acis bija pilnas asaru, kad jau viņš ar rokas pacelšanu atsveicinājās no viņas un, strauji pagriezies, aizgaja.

*

Nostāsts par Adelheidi aizvien izplatījās.

Nu Hamarbēju Una pati bija redzējusi kambari, tā bija taisnība, ko meitas bija čukstējušas par sudraba greznumlietām, daudzum daudzām mežģīnēm, mēbelēm ar smalkākiem griezumiem nekā baznīcā, Jēzu pie krusta, savādo gaismu tumsā šad un tad un smaržu, kas atgādināja ziedošus dārzus, — un Una labi bija apskatījusi Adelheidi, viņa bija tik skaista kā reti kura, bet laikam gan ārkārtīgi cieta, jo bija laidusi pasaulē lielu zēnu pat neievaidēdamās. Tas atstāja baigu iespaidu, un vakara valodās mājās un būdiņās, kur nostāsts par Adelheidi ieguva pārdabīgu spožumu, radās arī teicieni par viņas salto lepnumu — un ka viņa ir cieta, nejūtīga un neizprotama, un tāds Adelheides tēls klejoja pa apkārtni un mežu, cik vien tālu dzīvoja cilvēki.

Hamarbēju Una nemaz nebūtu varējusi iedomāties, ka vārdi, kurus viņa ar tādu saudzību un godbijību bija izteikusi, runādama ar saviem tuviniekiem, tā tiks iztulkoti.

Adelheide bija laimīga — bez mēra. Nekad visā savā mūžā viņa neaizmirsa laimi, kādu izjuta tajā rudenī un ziemā. Līdz ar citām mīļajām lietām kambarī viņai nu bija bērns skaistajā šūpulī, kam Dorotejas jaunkundze reiz bija sašuvusi smalkas drāniņas — jau ilgi pirms Dāga dzimšanas.

Visi mājas ļaudis tik godbijīgi sveicināja notālēm, un vecais Dāgs ik dienu un stundu apjautājās par mazo, līdz viņš turēja viņu savās lielajās plaukstās un pamatīgi apskatīja.

Ari jaunais Dāgs atlicināja laiku bērnam, kad bija mājās, bet vēl neparastāk bija tas, ka viņš sāka kārt sava istabā lietas, kas pirms tam bija stāvējušas dūmistabā. Pagāja laiks, līdz Adelheide to ievēroja, bet vienu vakaru vēlu, Dāgam mežā esot, viņa, negribēdama nevienu lejā traucēt, bija iekūrusi uguni viņa pavardā, lai uzsildītu drusku ūdens, un pati palikusi tur brīdi. Tā sēdēdama un apkārt raudzīdamās, viņa bija ievērojusi, ka pie sienām šis un tas nācis klat un ka tumšajā kaktā aiz gultas gala gulēja zābaki un soma ar ēdamo, un ka sienā bija iecirsts cirvis.

Tātad Dāgs pamazām bija pārcēlies tuvāk viņai.

XIII

Bjerndālēs svinēja lielus Ziemassvētkus pēc raženā gada. Atbrauca majors un krustmāte Eleonora, un citi viesi un svinēja svētkus, dejoja, teica dižas runas pie galda, dziedāja dziesmiņas un svētku korāļus.

Dažiem viesiem grūti nācās samierināties, ka Ziemassvētku vakarā viņiem bija jāsēd pie galda kopā ar visiem mājas ļaudīm un, svētku jūtu pārņemtiem, pie bībeles svecēm galda vidū jānoklausās, kā vecais Dāgs lasa Ziemassvētku evaņģēliju. Vēl nepatīkamāks bija mirklis, ka vecais Dāgs tik pārak agri devās pie miera, dodams nepārprotamu mājienu, ka viņus naktī modinās augšā un ka būs jābrauc uz rīta dievkalpojumu baznīcā. Kas tā bija par apiešanos ar viesiem no labākajām aprindām?

Nepalīdzēja arī, ka viņiem no rīta pienesa klāt degvīna glāzes un uzkodas. Viņiem bija bail no brauciena aukstajā naktī, un viņi īdzīgi pukojās. Bet zvārguļu skaņas un lāpu liesmas, kā ari dievkalpojums atstāja uz viņiem brīnišķīgu iespaidu tāpat kā agrak uz citiem. Naivais, pirmatnējais viņos lauzās uz āru caur modes valodu miglu, ko viņi bija uzskatījuši par savu iekšējo satvaru un dzīves uzskatu.

Mācītājs Ramcrs nekāpa kancelē, kā daudzi tālaika mācītāji, lai sacerētu atvainošanos, ka dievs, par nožēlošanu, tomēr laikam ir. Viņš bija tur, lai turētu dievkalpojumu, un viņš tā ticēja dievam, ka visa vecā baznīca atdzīvojās.

Brīnišķīgi skanēja zvārguļi — un brīnišķīgi liesmoja lāpas par sniega laukiem un starp koku stumbriem, uz mājām braucot. Vareni vārdi, kas derēja ne vien laimē un gaišās dienās, bet nezaudēja svaru arī neveiksmēs un nāvē, skanēja viņiem līdzi caur tumsu — zvārguļu skaņās — un liesmoja lapu gaisma — no svētrīta baznīcā līdz Bjerndālu pagalmam.

Ta ka viesu bija daudz, viņi līdz šim bija ēduši tikai jaunajā mājā, bet tagad, pārbraukuši no baznīcas, sēdās pie Ziemassvētku galda priekšistaba vecajā mājā — kā visus agrākos gadus —, kur viņus gaidīja neticams daudzums dažādu gaļas, zivju un citu ēdienu, ka tas bija pieņemts no veciem laikiem.

Vienam otram gan tāds galds likās nepierasts, bet drīz vien laicīga doma, kas šeit slepas, kļuva viņiem skaidra. Še visa kī bija diezgan, lai varētu ēst mierīgi, ar baudu un ilgi, un dažādība bija lik liela, ka katrs varēja atrast to, kas vislabāk garšoja vai ko vislabāk varēja panest.

Adelheidei bija jādomā par pirmajiem Ziemassvētkiem, kad viņa bija sēdējusi pie galda še vecajā istabā ar lielajiem krēsliem, un par svinīgo godbijību, kādu viņa toreiz bija sajutusi. Uu viņa pazagšus apskatījās apkārt, lai redzētu, ko gan tagad domāja tie, kas šai istaba atradās pirmo reizi.

Klusums bija tāds pats ka toreiz — visur un visos. Laikam gan arī viņi izjuta kaut ko no lā, ko viņa toreiz bija jutusi. Godbijību pret stipri jaušamo senlaicību, veco bagātību, īstumu un mieru, kāds piemita visam lietām, sākot no baļķiem sienās un sijām griestos līdz smalki darinātajiem krēsliem un sudrabam uz galda.

Un visi kā viens viņi sākumā pazagšus lūkojās uz veco Dāgu. Neviens lagā nezinaja, kāds viņš īsti bija. Adelheide saknieba lūpas, lai viņai nebūtu jāpasmaida. Pēc vakardienas un šī rīta vecais Dāgs bija ieguvis varu arī pār viņiem — viņi klusu sēdēja, juzdami cieņu. Un viņš šodien vilcinājās ilgi, pirms ķērās pie glāzes. Varbūt viņš bija jutis vakarvakara un šīrīta nemieru — vecajam I)āgam bija ļoti laba dzirde—,un nu viņš varbūt sēdēja, gaidīdams, lai svētku svinīgums iegulst viņos mazliet dziļāk.

Beidzot viņš pacēla glāzi un teica dažus vārdus, kā parasti mēdza darīt pie šī galda. Viņš pateicās, ka viņi atbraukuši tālo ceļu un ka nav pārkāpuši paražas, kādas viņiem bija še

lauku mājās. Viņš ieminējās kaut ko par to, ka viss, kas bija galdā, lai atgādina dieva kunga bagātīgās dāvanas, un, skumji pasmaidījis, uzdzēra viesiem — un nolika glāzi tukšu.

Tagadējiem viesiem klājas gluži tāpat kā tiem, kas še agrāk bija sēdējuši pie galda. Vecais Dāgs nu vairs nevienu netraucēja, un degvīns un stiprais alus darīja viņus jautrus, un mielasta laikā priekšistabā modās dzīvība un atskanēja smiekli, kā jau tik daudzas reizes agrāk.

Krustmāte Eleonora bija pamanījusi pie galda kaut ko no tā, ko bija pamanījusi Adelheide, un lūpas viņai izlocījās vieglā smaidā, kad viņa vecajam Dāgam pateicās par ēdienu un par — braucienu uz baznīcu.

Adelheide bija paturējusi prāta, ko vecais Dāgs bija teicis par dieva dāvanu pieminēšanu pie Ziemassvētku galda, kur dažādība bija tik liela.

Visam še bija sava sena nozīme.

XIV

Vecais Dāgs tomēr izjuta nemieru, kaut šī ziema atnesa daudz prieka. Pēc bagātā rudens, bet galvenokārt tādēļ, ka nauda bija zaudējusi katru vērtību, ļaudis apkārtējos tīrumu novados gribēja atgūt savas zaudētās mājas. Un maksāt viņi maksāja ar jsauju nevērtīgu papīra zīmju, jā, simt dālderu tagad nebija vairāk vērti kā daži šiliņi agrākos laikos.

Viņš domāja par to, ka savulaik bija maksājis ar vērtīgiem dālderiem, jā, sudraba dālderiem, kad pārņēma mājas tīrumu novados.

Viņš toreiz bija bijis ciets, un viņa sauklis bija bijis — visam jānotiek pēc likuma, lai kā parādnieks viņu lūgtu. Nu jau divas reizes bija noticis ta, ka ļaudis bija atnakuši un paņēmuši atpakaļ savas mājas no viņa, atstādami viņam žūksni draņķīgu papīru. Tas viss bija noticis pēc likuma. Skaitļi, kas ierakstīti papīra lapelēs, bija pareizi. Naudaszīmēm nebija nekādas vērtības, un tā nebija viņu vaina. Tādu gadījumu turpmāk varēja būt vēl vairāk, jo viņam visur bija daudz īpašumu, kas nebija piederējuši viņam pilnus piecpadsmit gadus. Visvairāk viņam bija jādomā par Borglandi, lielāko tīrumu īpašumu dienvidos, lielajā tīrumu novadā, kas viņam bija piederējis tikai divus gadus. Tur vēl aizvien dzīvoja agrākais īpašnieks, obersts fon Galls, un viņa ļaunā meita Elizabete, kas viņa vecāko dēlu Tori reiz bija iedzinusi nāvē Jomfrūdāles aizā. Dāgs bija ļāvies pierunāt sevi ieguldīt

lielu naudu pirmajā hipotēkā, pēc tam pārņemot īpašumu — lai sevi nodrošinātu», ka advokāts pilsētā viņam bija ieteicis.

Nu jau divus gadus viņš bija sūtījis uz turieni daudz zirgu, lielu skaitu strādnieku ar smagiem darbarīkiem ne tikai pavasara un rudens darbos, bet arī citā laikā, lai raktu grāvjus un savestu kārtībā visu, kas bija panīcis, un nu pēdējā rudenī viņš bija gauži noraizējies par ražu, kādu deva turienes plašie tīrumi un pļavas.

Un nu varbūt notiks tā, ka viņš vēl lāgā nebūs visu savedis kārtībā, kad jau viņam īpašums būs jāatdod — un jāzaudē viss, ko tur ieguldījis. Ta laikam būs bijusi pārgalvība — bez vajadzības jaukties tik lielās lietās. Jau Bjerndāles ar apkārtējo novadu un bezgalīgajiem mežiem bija pietiekoši lielas. Bet viņš gan bija domājis par to, ka Bjerndālēs kādreiz varēja būt vairāk mazdēlu. Vecākais būtu varējis mantot Bjerndāles — nedalītas, tā ka aizvien tas bija bijis, otrs tad dabūtu Borglandi. Un trešais un citi, ja tādi būtu, varētu mantot pārējos īpašumus, par kuriem viņam bija noteikšana tīrumu novados uz dienvidiem.

Ja, vecā Dāga domas bija lidojušas ērgļa spārniem.

Nu bija piedzimis pirmais dēladēls, bet vērtības nu gāja zudībā — un zeme slīdēja viņam no rokām laukā.

Tas bija sācies laika, kad pa apkārtējiem novadiem izplatījās valodas, ka vecais Dāgs ar lielām dālderu zīmēm aizdedzina pīpi — jā, viņš aiz piedurkņu atlokiem nēsājot satītus dālderus pīpes aizdedzināšanai.

Dažiem šķita, ka viņš to dara aiz lielas lepnības, citiem likās, ka viņš apsmej valdību un pastāvošo kārtību, sadedzinadams viltus naudu . . .

Neviens nezināja, ka viņš aizdedzināja savu pīpi ar veselām lauku mājām.

Pagāja ziema, un atnāca tūkstoš astoņi simti vienpadsmitā gada pavasaris. Kur pagājušajā vasarā Borglaņdē bija ziedējušas pļavas, tur ‘agad zēla ziemas rudzu asni, vecā Dāga rudzi. Likās, ka nokalnē jau manāms zaļš mirdzums, bet diez vai tā tas varēja būt tagad, otrajā aprīļa nedēļā. Šķūņos gulēja ecēšas ar garām dzelzs tapām un smagiem dzelzs apkalumiem, tur gulēja arī arkli ar lielākiem dzelžiem un asākiem tērauda lemešiem, kādi jebkad bija redzēti. Vecā Dāga jaunie darbarīki. Meža zirgi Bjerndālēs bija raduši vilkt visādus smagumus, lai kada bija zeme. Viņiem neļodzī-

jās ceļi Borglandes mīkstajā zemē, ja arī arkls un ecēšas bija sinagaki par parastajiem un dziļāk griezās zeme.

Nu tuvojās alkal laiks, kad vajadzēja nākt priekšpuisim no Bjerndalēm — ar zirgiem un ļaudīm — un rādīt, un izrīkot, un apstrādāt Gailu dzimtas vecās zemes, kamēr obersts, no vecuma drebēdams, pazagšus noraudzījās uz viņiem no kādas slēptuves dārzā, bet Elizabetes jaunkundze skatījās aiz aizkariem savā kambarī.

Obersts bija sabrucis pēc tam, kad pirms diviem gadiem bija braucis uz Bjerndālēm lūgt vecajam Dāgam, lai aizdod viņam naudu hipotēkas izpirkšanai, un atklājis, ka vecais Dāgs ķīlu zīmi jau nopircis. Obersts gan bija varējis mierīgi dzīvot Borglandē un bez norēķina saņemt no īpašuma visu, ko viņam un viņa ļaudīm vajadzēja, un vecais Dāgs nekad tur nebija spēris kāju, bet oberstu bija salauzušas agrākās neveiksmes, un viņš vairs nebija nekas. Elizabetes jaunkundze, ši reiz tik daiļā un lepnā dāma, vairs nekad nebija atstājusi māju.

Tas bija otrajā aprīļa nedēļā, un pār gaišzilajam, spulgajām debesīm stiepās caurspīdīgas mākoņu strēles — no zemes ārmalas debesu mūžībā. Bezgalīgos debesu augstumos skanēja cīruļu gaviles, kas izlauzās no neredzamu putnu krūtīm. Zeme čūlāja un rūga, un ūdens sūcās un tecēja pa visam vagām un vadziņām.

Borglandes staļļa puisis vilkšus aizvilka jaunkundzes stīvo, tumšbrūno jājamzirgu līdz galvenajām durvīm. Viņš zirgu tikko bija noskrāpējis, nosukājis un noberzis, bet, tā kā zirgs bija nīcis stallī veselus divus gadus bez izkustēšanās, tad cilvēka spēkos nebija padarīt viņu glītu, un likās arī, ka tas pat lāga nevarēja celt kaļas uz priekšu. Bet virtuvē viņam bija teikts, ka jaunkundze grib izjāt, — neviens nezināja, kas tas bija par izgudrojumu. Nu, kad visiem bija bijis miers no viņas veselus divus gadus, viņa arī tagad mierīgi būtu varējusi palikt mājās, kalps domāja un, zirgu turēdams, centās būt brašs tāpat kā agrāk.

Viņš šķielēja uz Elizabetes jaunkundzi, kad viņa nāca augstprātīga un nesveicinādama, taisni tapat kā agrāk, un uzsēdās zirgā. Kvēlošu svītru novilka pār kalpa ausi pātagas sitiens, un no augšas caur degunu skanēja Elizabetes jaunkundzes vārdi: — Vai tā tu sukā zirgus?

Pātaga noplīkšķēja no jauna — šoreiz pār zirga muguru, un pieši laikam iedūrās dziļi, jo zirgs notrīsēja un, žēlu skaņu izlaizdams, nožēlojamā kārtā mēģināja rikšot — vismaz kāto V!

jas tam izdevās iekustināt, viņš iztecēja ārā no pagalma, prom pa aleju.

Kalps, ausi berzēdams, noraudzījās viņai pakaļ, un tad viņš pateica apmēram to pašu, ko obersta trakais brālis, «brālis Lorencis», kas še staigaja apkārt kā rēgs, mēdza teikt par viņu:— Lai velns reiz parauj viņu dzīvu.

Alejas otrā galā Elizabetes jaunkundze sastapa meiteni nabadzīgās skrandās — bālu iebūvieša bērnu. Meitene laikam bija kaut ko dzirdējusi par jaunkundzi, jo nesveicinādama metās sānis, droši vien, lai ātrāk tiktu garām. Bet Elizabetes jaunkundze, zirgu pieturēdama, uzkliedza: — Stāvi!

Meitene apstājās, pātaga nošmīkstēja viņai gar abām ausīm, un ausis skaudri iesāpējās, it kā tās grieztu nost. Lielas švīkas stiepās pār abiem vaigiem un pakausi zem planajām bizītēin. Meitene brēca visā balsī, un Elizabetes jaunkundze lepni izslējās seglos:— Nākošajā reizē tu zināsi, ka tev ir jāsvcicina.

Un tad, likusi zirgam izjust uz savas ādas pātagu un [»iešūs, viņa aizjāja pa pavasara sauli stalta un vēl aizvien daiļa, kaut gan divus gadus bija pavadījusi četrās sienās.

Pagalmā puisis gāja uz stalli, roku uz auss uzlicis. Ko tas viss nozīmēja, kas pēdējā laikā notika? Muļķa Lorencis pēdējos divus gadus bija varējis še staigāt apkārt, kā viņam pašam tikās, un viņa tukšā pļāpāšana bija sagādājusi visiem jautrību kā stalli, tā ļaužu istabās un visur citur. Bet nu pēc Ziemassvētkiem viņš no jauna tika turēts savā istabā tāpat kā agrak, un savās parastajās pastaigās pa dārzu viņš varēja doties tikai no rīta, kamēr citi vēl nebija piecēlušies. Un obersts pats, kurš bija klīdis apkārt kā ēna, no jauna bija sācis rādīties visur. Viņš nāca apskatīt zirgus, tos, kuri vēl nebija pārdoti, protams, kā arī vecos darbarīkus un visu citu un runāja pār salabošanu tur, kur vairs nekas nebija līdzams.

Un nu bija nonākusi leja ari jaunkundze — un viņa ar visu savu veco velnišķību gribēja jāt.

Borglandes kungi pēdējos divos gados nebija satikušies ne ar vienu. Viņi bija ieslēgušies aiz kauna, ka visu zaudējuši, ka vairs nebija noteicēji pār Borglandi un ka dzīvoja no vecā l)āga žēlastības. Tādēļ viņi tik maz bija dzirdējuši par to, kas notika ārā, pasaulē, bet ziemu viņus pilnīgi negaidot bija apmeklējis kāds ierēdnis, kurš dzīvoja tālāk uz dienvidiem, un no viņa viņi bija uzzinājuši par daudzu dzimtīpašumu

atpirkšanu un ka ļoti viegli varēja aizņemties papīra naudu, kas šim nolūkam bija vajadzīga.

Obersts bija satriekts un neuzņēmīgs, un galu galā viņam varbūt patika, ka kāds stiprāks vīrs tagad valdīja pār plašo īpašumu. Viņš bija gudrs diezgan, lai redzētu, ka pat tad, ja aizdevums īpašuma atgūšanai bija nieka lieta, muižā tomēr trūka tik daudz kā cita. Ganāmpulks un zirgi nebija atjaunoti jau daudzus gadus, labākie lopi bija pārdoti, un ar darbarīkiem bija ļoli bēdīgi, ēkas krita kopa — kā tas notiek tur, kur nabadzība visu saēdusi gadiem ilgi. Lai varētu visu nepieciešamo salabot, ari nauda bija vajadzīga — tur nepietika ar nevērtīgajām papīra lapelēm, ar kādām varēja atgūt īpašumu. Tur vajadzēja lielu naudu — pēc tagadējās, tās īstās vērtības — par katru lietu.

Turklāt Bjerndalu vecais saimnieks bija izturējies kā krietns vīrs. Pirmajā gadā—drūmajā neražas gadā — viņš bija ļāvis viņiem visu ražu paturēt pašiem, turklāt sniegdams palīdzīgu roku, un otrajā gadā, kad viss bija audzis brīnišķīgi, viņš bija aizvedis tikai tik daudz, ka visa kā vēl bija palicis pārpārēm. Un oberstā bija iesakņojusies taisnības izjūta — kopš daudzo paaudžu kundzības laikiem. Viņš ari redzēja, ko Borglandei nozīmēja vecā Dāga palīdzība — strādnieki, zirgi un darbarīki. Vecajam oberstam šķita, ka nav godīgi saņemt visu to un vēl vērtības, ko vecais Dāgs bija devis, maksādams sudrabā par ķīlu zīmi. Tas jau vairs nelikās godīgi.

Bet Elizabetes jaunkundze bija viņu saskubinājusi, viņa tikmēr viņu bija gumdījusi, vai diena vai vakars, līdz viņš bija uzrakstījis paziņojumu par īpašuma atpirkšanu. Lai viņš vēlāk atkal neapdomātos, viņa rakstu bija paņēmusi savā glabāšanā un nu jau nedēļām ilgi bija turējusi to pie sevis.

Viņa bija dzirdējusi tēva iebildumus par visu citu, ko vēl vajadzēja, un no tiem bija izdarījusi savus secinājumus. Viņa negribēja nosūtīt rakstu, pirms Bjerndalu ļaudis arī šogad nebūs padarījuši pavasara lauku darbus. Un, ja arī būtu tā, ka viņiem līdz ar to būtu tiesības uz ražu (viņa to skaidri nezināja), tad tomēr zeme tiks apstrādāta, to nogrāvos un liks darīts viss, kā bija iesākts. Un viņas tēvs pagūs aizņemties vajadzīgās summas un nopirkt lopus un darbarīkus.

Viņa bija nolēmusi neiet arā no istabas, līdz raksts būs nosūtīts, bet šodien gaisā bija jūtams tik brīnišķīgs pavasaris, un viņa pati bija it kā no jauna atdzimusi, domājot par to, ka viņiem nu no jauna piederēs Borglande, — bet sevišķi par to, ka viņas agrākā draudzene Adelheide, kas tagad bija aizprecēta uz Bjerndālēm, dabūs dzirdēt, ka Borglande nu viņiem

izslīd no rokam. Šodien viņa gribēju iziet ārā saulē, jāt pa vecajiem, ierastajiem ceļiem un sajust dzīvību ap sevi pēc ilgā ieslodzījumā pavadītā laika.

Un Elizabete fon Galla, ko visi sauca par ļauno, aizjāja pa Borglandes aleju mazliet uz ziemeļiem, kur ceļš gāja uz Bjerndālēm. Par viņu čukstēja tik daudz dažādu lietu. Viņa bija tā, kas sagumdījusi Tori Bjerndālu iet pa veco ceļu Borglandei apkārt — uz Jomfrudāles aizu kādā mēness naktī, — un neviens Tori pēc tam vairs nebija redzējis. Viņas tāvakara kavalieris, stiprais leitnants Margass, ari bijis kopā ar viņu tanī vakarā — ar zobenu, bet Torem Bjerndālam nebijis ieroču. Un leitnants Margass pēc tam vairs nekad nebija redzēts Borglandē, viņš, kā tika runāts, aizbraucis uz ārzemēm un kritis kā Napoleona karavīrs. Viņa uzlūgusi Tores brāli, jauno Dagu, uz balli Borglandē un vilinājusi viņu visu vakaru, bet viņš nonicinājis viņu un beidzot dejojis ar Adelheidi Barri, kas bija kļuvusi viņa līgava.

Ja, daudz ko čukstēja par Elizabetes jaunkundzi, par viņas velnišķīgo ļaunumu pret cilvēkiem — ari pret nabaga dzīvniekiem.

Nu viņa augstprātīgi jāja pa saulei — uz ziemeļiem.

Elizabetes jaunkundze bija ļoti tuvredzīga, bet viņa dzirdēja ratu rīboņu tuvojamies no ziemeļiem, un drīz viņa tos ieraudzīja. Un, apgriezusi zirgu apkārt, viņa mierīgi jāja atpakaļ uz aleju. Bet rati sekoja viņai — arī augšup pa aleju. Tad viņa apturēja zirgu un atskatījās.

Tas bija Sīvers Aizmuguris, Bjerndālu priekšpuisis, kurš brauca apskatīt darbarīkus, kas te bija atstati pagājušajā gada, un pārlūkot, vai kaut kas nebija salabojams pirms pavasara lauku darbiem. Tādus darbus laikus padarīja — Bj erndālēs un visur, kur vecajam Dagain bija noteikšana.

Elizabetes jaunkundze redzēja, kas viņš bija, bet arī viņš bija dzirdējis šo to par viņu, un sparīgi un droši viņš laida uz priekšu un gribēja pabrauki garām nesveicinājis, tikai pazagšus ātri uzmest viņai mirkli.

—   Vai tu pat nesveicināsi?— Un pātaga nošmīkstēja gaisā, bet palika priekšpuiša varenajā dūrē, kurš izrāva to viņai no rokām, salauza četros gabalos viņas acu priekšā un nosvieda ceļa dubļos.

Viņš gribēja brauki tālāk, bet skarbā balsī viņa pavēlēja viņam apstāties.— Taisies ārā no alejas,— viņa kliedza,

kas tev te meklējams?

—   Ak, — viņš noteica, — man te bija apskatāmi darbarīki.

—   Še nevienam — šajā vietā — nekas vairs nebūs apskatāms. Darbarīkus mēs izmetīsim še uz ceļa, tā ka tu to zini. Tur tie būs dabūjami.

Sīvers mierīgi noraudzījās uz viņu, un viņa sejā pavīdēja viltība.— Tā mani ir izrīkojis vecais Dāgs, un viņam es mēdzu klausīt.

Elizabetes jaunkundze savaldīja zirgu, kuram dusmās bija iespiedusi piešus sānos.— Taisies, ka tiec prom, še nevienam vairs nekas nav meklējams! Saki, ka mēs muižu izpirksim — tūliņ, raksts jau ir uzrakstīts.

—        Uzrakstīts varbūt ir, — priekšpuisis teica ļoti lēnām,

—    bet laikā nav nodots … un nu ir jau par … vēlu.— Un viņš mierīgi nospļāvās.

Elizabetes jaunkundzei seja nobāla.— Par vēlu?— viņa nočukstēja, un elpa viņai aizrāvās.

—    Nu tam ir vajadzīga īsta nauda, — Sīvers teica.— Tagad ir pieņemts likums, ka jāizdara notaksēšana. Vakar pienāca vēstule no advokāta.— To pateicis, Sīvers Aizmuguris pabrauca Elizabetes jaunkundzei gar degunu garām un ar sevišķi slaidu likumu iebrauca Borglandes pagalmā. Un brākšķinādamies viņš ņēmās pa šķūņiem, griezdams apkārt ecēšas, arklus un lāpstas, tā ka viss pagalms skanēja. Vecais Dāgs bija lāga vīrs, kas viņiem še muižā neuzbāzās, bet Sīvers Aizmuguris bija pati laisnība. Viņš bija dzirdējis, kā Borglandes kungi agrak nicinājuši visus, kas dzīvoja ziemeļos, Bjerndālē, jā, vispār visus cilvēkus. Viņš bija dzirdējis arī par to, cik velnišķīga bija jaunkundze, un viņam būtu gribējies nosukāt viņu uz vietas, to velna māti, bet ar tādām smalkām kundzēm laikam nevarēja tā apieties. Bet viņš rosīsies te tā, lai visi dzird, no kurienes viņš bija.

Vecais Dāgs viņam gluži skaidri bija pateicis, ka viņš vilcinājies ar pavasara lauku darbiem tādēļ, ka gaidījis izpirkšanu šeit un citās vietās, bet nu bija pienākusi vēstule, ka tur Kopenhāgenā piektajā aprīli nolemts, ka nu reiz blēņām ar papīriņiem būs gals. Turpmāk būs vajadzīga notaksēšana, jā. Sīvers pats še bija kopis zemi — tā, ka vecais Dāgs bija viņam teicis un mācījis. Še pēc kārtīga notaksējurna bija neizpērkamas vērtības, tik daudz paļāvības Sīveram bija uz savu darbu.

Un izpirkšanas laiks, kas agrāk bijis piecpadsmit gadu ilgs, nu bija saīsināts līdz pieciem gadiem, kā vecais Dags bija teicis, — un obersts un tā kaza varēja rauties melnās miesās, arī tad viņiem neizdosies sagādā! tādas bagātības pa tiem trim gadiem, kas vel bija atlikuši. Tāda bagātība, pēc Slvera

domām, bija vienīgi vecajam Dāgam. Viņš nejuta ne mazāko žēlastību pret tādiem ļaudīm kā Borglandē. Aizdedzinājis pīpi pašā darba karstumā, viņš pīpēja un taisīja tādu troksni, it kā viņam piederētu visa Borglandē.

*

Sīvera vārdi izrādījās visādā ziņā pareizi. Elizabetes jaunkundze nosūtīja īpašu sūtni uz dienvidiem pie fogta un saņēma atbildi, ka viņa ir nogaidījusi par ilgu. Pēc tam viņa dienām un nedēļām ilgi nogulēja uz gultas. Arī oberstam tas stipri ķērās klāt, kad viņš beidzot bija izšķiries, bet jau olraja dienā pēc tam viņš, kā paradis, gāja pastaigāties pa dārzu, un kāds viņu bija dzirdējis svilpojam — gluži tapai ka vecajos, labajos laikos.

Kad Sivers, mājās atgriezies, pastāstīja par nepatīkamo satikšanos ar jaunkundzi, varēja domāt, ka vecais Dāgs saskaitīsies un liks viņai un oberstam atstāt Borglandi!

Jā, Dāgs reiz bija devis oberstam solījumu, ka viņš savas mūža dienas mierīgi varēs pavadīt Borglandē, un vecais Dāgs nebija tas cilvēks, kas lauž reiz doto vārdu.

Sīvera vārdos nebija ari dusmu. Trokšņodams viņš bija atsvabinājies no sarūgtinājuma juu Borglandē, viņš tikai atstāstīja to, kas bija noticis.

Pēc ziņas, kādu vecais Dāgs bija saņēmis par īpašumu izpirkšanu, viņš bija laipns un žēlīgs un nopietni teica Sīveram:— Sveicini vien oberstu ar cieņu, jo viņš tak reiz ir bijis karavīrs.

No Borglandes nepienāca nekādas ziņas par īpašuma izpirkšanu, un Bjcrndāles zirgi un ļaudis, tapat kā iepriekšējos gados, devās no pavasara lauku darbiem mājās uz pavasara lauku darbiem Borglandē, un smagie arkli tērauda lemešiem grieza auglīgajā zemē džiļākas vagas nekā simtiem gadu iepriekš, kad Dāga Bjerndala vēl nebija.

Bet obersts stāvēja aiz krūmiem dārzā, skumji noraudzīdamies pār dzimtas veco zemi, — un augšā Elizabetes jaunkundzes kambarī tikko manāmi kustējās aizkari aiz loga rūtīm.

Vecais Dāgs vairs nebija neapmierināts ar likumu gaitu un valdību un neaizdedzināja vairs pīpes ar dālderu zīmēm.

Gads bija auglīgs — un Borglandē deva bagātīgu ražu. Bet vēlu rudenī Bjerndālēs vēl viens dēls nāca pasaulē.

XV

—   Lensmanis Bieds ir blēd’s,: —-ļaudis teiea par leusmani Kristoferu Biedu.

Viņam bija divas mājas — un kaira mājā pa sievai. No vienas sievas viņš pēc likuma bija šķīries, bet tas viņam neliedza viņu mīlēt, ka ļaudis teica, — un citas mīlas dēkas ari viņam vēl bija. Tad, kad viņam atlika laiks, viņš spēlēja kārtis. Runāja, ka viņš pavedinot neceļos ļaudis — aizvedot tos uz savām mājām, piedzirdot un apspēlējot. Un ta tiešām bija taisnība, jo tad, kad ļaudis nāca pie viņa nomaksāt nodevas vai parādus, viņš cienāja viņus ar dzērieniem un spēlēja kārtis, bet mājās viņi atgriezās bez naudas, palikdami vairāk parādā, nekā bija bijuši pirms tam.

Viņam bija milzīgi liels Holsteinas suns, kuram viņš bija iemācījis dažādas mākas. Par velna apsēsto suni daudz ko runāja, taču dienas gaismā tas nekad nebija redzēts. Vēlu vakaros, kad spēlēja kārtis un ļaudis apdzērušies skaļi klaigāja, bet lensmaņa kantori vēlās tabakas dūmi līdzīgi biezai miglai, suns ka gars parādījās vienā vai otrā kaktā, neviens īsti nezināja, no kurienes, un apgūlās zem galda, uz kura norisinājās spele.

Lensmanim lādoties, suns saboza spalvas un nejauki rūca, jā, viņš ar saviem lāstiem varēja panākt to, ka suns izauga tik liels, ka pacēla galdu. Cilvēki, kas to nekad agrāk nebija redzējuši, skrēja no galda prom, aizmirsdami iespēlēto naudu, kas vēlāk nebija atrodama. Lensmaņa vainas deļ bija notikušas dažādas nelaimes. Dažus viņš bija pieradinājis pārmērīgi dzert, citiem viņš ar kāršu spēli bija atņēmis mājas un zemi.

Draudzē bija gan arī vēl citi valdības ierēdņi, bet iejaukties lensmaņa darīšanās nebija nemaz tik viegli, ja paša rīcība nebija nemaz daudz labāka.

Ļaudis nāca pie vecā Dāga tāpat kā agrak — no tālienes, no lauku draudzēm un daži arī no tuvākam vietām — izlūgties nelielus naudas aizdevumus. Viņš ļāva viņiem runāt — nežēloja laiku, klausīdamies ne tikai vārdos, bet arī balsī —tūliņ uzķerdams, kad viņi meloja. Viņš sēdēja, modrām un vērīgam acīm uz viņiem noraudzīdamies. Lielākajai daļai viņš palīdzēja, aizvien lielākam skaitam, bet no tādiem, kam viņš neuzticējās, prasīja ķīlas, — un daudzus, kas agrāk nekam nebija derējuši, viņš iemācīja strādāt. Par spīti gadiem un vecumam, viņš un viņa melnais zirgs pastāvīgi

bija redzami uz ceļa, lai kāds bija laiks. Viņš gribēja redzēt, kā klājās tiem, kuriem bija palīdzējis, — un viņa vārdi un norādījumi dažā labā mājā palīdzēja vairāk nekā nauda. Viņš bija uzaudzis vecajos, grūtajos laikos mežu novadā. Viņš reizēm bija strādājis caurām dienām, lai kāds bija laiks, un viņam bija ārkārtīgi liela pieredze, maza daļa bija viņa paša, bet lielākā nāca no tēva vārdiem par to, kā bija cīnījušās paaudze pēc paaudzes dzimtā.

Visā vecā Dāga rīcībā un darbā, kuram viņš nežēloja laiku, slēpās dziļa nopietnība. Viņš reiz bija apjautis, ka cilvēka dzīves uzdevums bija pašam ar saviem spēkiem tikt pie pārticības — un pēc tam palīdzēt citiem tikt pie tās. Un, reiz pie tādas pārliecības nonācis, viņš ar to vien neapmierinājās. Viņš nodarbojās ar lielām un mazām lietām, un, kad viņam pašam neiznāca laika, tad Sīvers Aizmuguris brauca viņa vieta. Bet, ja bija kas svarīgs, vecais Dāgs katrā laikā ieradās pats.

Starp visiem tiem, kas nāca pie viņa žēloties par savu trūcīgo likteni, bija gadījies viens otrs, kas bija atsaukušies uz Iensmani un degvīnu, un kāršu spēli, un suni. Dāgs strauji bija noliecies uz priekšu, kad viņam otrreiz nācās par to dzirdēt, bet viņš bija kļuvis vecs — un atkal bija visu aizmirsis.

Pa kreisi no priekšnama Bjerndālēs bija durvis uz jauno priekšistabu. Tik vien bija tā jaunuma, ka to reiz bija izbūvējis Jērns Visvaris — veselu cilvēka mūžu atpakaļ. Agrākos laikos virtuve bija atradusies divās istabās, kamēr vēl nebija uzcelta jaunā māja. Vēlāk tur bija izbūvēta vēl viena priekšistaba ar galdu, soliem, krēsliem un trauku skapi, kas darināti pēc veco mēbeļu parauga.

Kapteinis Klinge, vecā Dāga rakstvedis, bija jauno priekšistabu iekārtojis sev par kantori, un kopš tā laika tur bija bijusi darbistaba, un grāmatas un papīri bija glabājušies skapī, bet tinte un zoss spalvas uz galda pie loga dienvidu pusē. Tā bija omulīga istaba ar milzīgu krāsni, kas uztaisīta pārmērīgi liela, lai segtu pavarda akmens pamatus vecajā virtuvē.

Pēc kapteiņa Klinges nāves Bjerndālēs vairs nebija bijis rakstveža. Kopš tā laika parādi un procenti vairs netika pierakstīti tik akurāti.

Bet gadījās jau, ka vecajam Dāgam tur vajadzēja kaut ko pašķirstīt un pameklēt. Un dažreiz viņš tur gribēja padarboties, bet Klinges ieraksti modināja viņā tik daudz domu, ka viņš parasti aizmirsa, ko bija nodomājis darīt. Viņi abi ar

Klinti visupēdīgi bija bijuši lik labi draugi. Kapteinis ar visam savām vājībām bija kā rīks, kas Dāgā modināja domas, saskaņa ar kurām viņš vēlāk bija dzīvojis.

Vecais Dāgs vienu dienu sēdēja darbistabā pie galda loga tuvumā, bet laikam viņu atkal bija pārņēmušas domas par Klingi, jo viņš sērīgi sēdēja, zodu plaukstā atspiedis, un raudzījās pa logu — pār rudenīgo novadu dienvidu pusē. Pīpe izdzisusi gulēja uz galda, bet dūmu gaišās svēdras vēl plūda uz uguni krāsnī un pa skursteni ārā.

l'ic priekšnama durvīm pieklauvēja, un ienāca Kruses jaunkundze ar kādu sievu, kas bija atnākusi no dienvidiem, no kāda tāla novada, lai parunātu ar Dāgu. Sieva vienu reizi palocīja ceļus pie durvīm, kad Kruses jaunkundze tās bija aizvērusi, tā palocīja ceļus arī lāgu lāgiem, iedama pār istabu, kamēr tika līdz krēslam pie pavarda, uz kuru Dāgs viņai norādīja. Viņš pagriezās pret viņu grozāmajā krēslā, kas bija pagatavots pēc kapteiņa Klinges zīmējuma, un pēc gara un plaša ievada sieva beidzot izteica savu vajadzību.

Gaisma no loga un atspīdums no uguns skaidri rādīja bēdas un vaimanas, kas bija atstājušas pēdas sievas sejā. Viņa neuzdrošinājās skatīties uz veco Dāgu. No darba savilktās rokas kustējās visu laiku. Tās vīkstīja un gludināja priekšautu, bet viņa pati runādama visu laiku šūpojās šurp un turp.

Tas, ko viņa gribēja stāstīt, bija — par lensmani. Viņas vīrs bija kritis lensmanim nagos un nu dienu no dienas dzīvoja tur, dzerdams un spēlēdams kārtis. Viņš nedrīkstēja atsacīt lensmanim, jo bija jau paņēmis tik daudz parādzīmju, ka bija parādos līdz acīm, un viņam vajadzēja spēlēt tālāk — un rakstīt aizvien jaunas parādzīmes. Bet, ja viņam kādreiz gadoties vinnēt, nauda pazūdot, — tā viņš pats stāstot, un velna apsēstais suns tikai ložņājot apkārt un plosoties, tā ka vīrs bieži vien esot gluži beigts no bailēm, kad atgriežoties mājās. Patlaban lensmanis atkal uzdzīvojot, un nu tas velkoties jau divas dienas un naktis — dievs vien zinot, kādu galu tas ņemšot, sieva beidzot piebilda.

—   Jā, to viņš droši vien zina, — vecais Dāgs cieti noteica,

—    uz to tu, māt, vari paļauties.

Sieva ta bija aizrāvusies ar savām žēlabām, ka uztrūkās tikai tad, kad vecā I)aga skarbie vārdi noskanēja istabā.

Viņa mīņājās no vienas kājas uz otru un skatījās gan uz augšu, gan uz zemi, kad viņš mierīgā balsi jautāja, vai viņa domājot, ka ari šovakar turpināšoties kāršu spēle.

Sieva atbildēja, ka tā dažreiz velkoties veselu nedēļu.

Vecais Dāgs nebija pazinis sievu, viņai ienākot istabā, bet drīz atģidās, ka pazīst viņas vīru. Divas reizes viņš šo vīru bija mēģinājis atgriezt uz īslā ceļa, gan samaksādams viņa parādus, gan aizdodams zirgu, gan viņu nopietni pamācīdams, gan norādams skarbiem vārdiem.

Vecais Dāgs pārvilka ar roku pār matiem. Plānā āda virs baltās naža rētas, ko viņš bija ieguvis no kāda kautiņa jaunībā, raustījās un trīsēja. Lūpas bija kļuvušas plānas un cieši sakniebtas — un zods tik savādi bija pastiepies uz priekšu.

—   Aizej uz virtuvi, un lai tev tur iedod kaut ko ieēst, kamēr mēs dabūsim zirgu, — viņš teica.

—    Lai dievs žēlīgs, — sieva teica, — tu taču nebrauksi pie lensmaņa. Tur tava dzīvība nav droša.

Priekšnama durvis aizcirtas aiz Daga, un sieva pagrozījusies pēc brīža sekoja viņam un uzmeklēja ceļu uz virtuvi, kur bija runājusi ar Kruses jaunkundzi.

Vecais Dāgs bija aizvedis sievu uz mājām, un nu pienācis vakars. Ceļā viņa visādi bija lūgusies, lai viņš pagaida līdz dienas gaismai un lai paņem cilvēkus līdzi — lai negāžas nelaimē viņas vārdu dēļ. Lensmanis bija ne tikai spēkavīrs, bet ari varasvīrs, un viņam bija suns — un suni mita pats sātans, ta sievai šķita.

Dāgs aiz pavadas piesēja zirgu pie vārtu staba un pa dubļaino ceļu tumsā aizgāja līdz lensmaņa mājai. Pēc gaismas atspīduma gar loga malām, balsīm un sitieniem pa galdu viņš zināja, kur viņi meklējami. Viņš atrada ārdurvis. Tās nebija aizslēgtas, un viņš gāja turp, kur skanēja balsis. Viņš bija domājis par cirvi un par kapteiņa pistoli — suņa dēļ —, bet bija tos atstājis mājās. Heiz jaunībā daudz nebija trūcis, ka viņš būtu kļuvis par slepkavu — bez ieročiem. Viņam vajadzēja uzmanīties.

Viņš taustīdamies aizkļuva līdz kantorim un atvēra durvis.

Lensmaņa ugunssarkanā seja ar stīvajām, no degvīna iekaisušajām acīm rēgojās caur dūmiem virs sveces, pie kuras viņš patlaban ievilka uguni sava īsajā kaļķa pīpītē, kad durvis atvērās.

Pat lensmanis ar visu savu neganto reibumu juta tik lielu cienību pret veco Dāgu, ka izņēma pīpi — un palika sēdām ar ieplestu muti. Arī pārējie trīs raudzījās platām acīm uz

durvīm, aiz nobīļa uzmetuši kūkumu, gluži apstulbuši aiz bailēm.

Vecais Dāgs minēja vīra vārdu un bez mazakās žēlastības balsī uzsauca viņam, lai viņš nāk šurp. Bet tad lcnsmanī radās dzīvība. Viņš reiz bija bijis brašs vīrs, un pat nelietības, kādām viņš bija nodevies, viņu tā vēl nebija novājinājušas, ka vecais brašums no jauna neuzliesmotu. Viņš izgrūda lāstus — visbriesmīgākos zaimus pret dievu, kādus vecais Dāgs jebkad bija dzirdējis, un tad nāca lensmanis un suns — abi reizē.

Dāgs bija vecs, jā, bet prātu viņam nebija aptumšojis degvīns — un jaunībā viņam nezin cik reižu bija nācies rīkoties zibensātri gan tad, kad bija darīšana ar cilvēkiem, gan ar zvēriem. Viņš bija stāvējis vilku bara vidū, un cirvis bija šņācis viņam saujā, pie kam viņš bija laidis darbā arī kājas. Gan kāju pirksti, gan pēdas bija blīkšķējuši vilku rīklēs, un ar kājas spērienu viņš ne vienam vien vilkam bija pārlauzis mugurkaulu.

Nu atskanēja viens vienīgs sitiens ar plaukstu un mīksts kājas spēriens. Lensmanis nogāzās uz grīdas, noraudams krēslu sev līdzi, un suns nelabi kauca, tā ka skanēja visa māja. Pagājies uz priekšu, vecais Dāgs ar kājas spērienu pārlauza mugurkaulu nāvīgi ievainotajam sunim, un kaukšana apklusa. Tad viņš sagrāba vīru, pēc kura bija ieradies, un izgrūda viņu pa durvīm laukā, un vēl, pirms sekoja tam, nogrūda sveci no galda, tā ka istabā iestājās melna tumsa.

Pēc tam viņš pa ceļam izpurināja reibumu no vīra un, iedabūjis viņu ratos, pārveda mājās un nodeva viņu sievai, piedraudēdams ar visas pasaules nelaimēm, ja viņš vēl cels kāju lensmaņa mājās vai ņems rokā spēļu kārtis — kamēr vien viņš dzīvos.

*

Lensmanim nebija nekāda iemesla runāt skaļi par to, kas bija noticis, bet pārējie trīs gan pastāstīja šo to, ko dzērumā bija redzējuši, — un tās nebija nieka lietas.

Vecais Dāgs esot salauzis visus krēslus istabā, uzcēlis lensinani uz drazu kaudzes un licis suni pret griestiem tā, ka pats sātans kaukdams bija izdrāzies no tā, paķerdams sveci līdzi, tad pazudis, izskriedams sienai cauri.

Patiesība, kas palika pāri, bija tāda, ka Dāgs pārmācīja lensmani un padarīja galu suņa burvībai uz visiem laikiem.

XVI

Jau tuvojās tūkstoš astoņi simti divpadsmitā gada pavasaris, bet nekāds pavasaris nebija — vienīgi lietus un dubļi.

Daudzās vietās ievilkās līdz svētā Clafa dienai1 , līdz sēklu varēja kaisīt zemē.

Nebija arī vasaras, tikai slapjdraņķis un vējš.

Arī rudens izpalika, bet ziema — tā gan atnāca!

Vienā no pirmajām septembra naktīm labība, no kuras ļaudīm vajadzēja iztikt visu garo gadu, sasala melna un mīksta. Sniegs kā balts līķauts klāja pakalnus.

Vecais Dāgs nebija pārdevis labību, lai gan pēdējos divos gados bija bagāta raža. Papīra naudas kaudzes, ko viņš būtu varējis dabūt par labību, nevarēja ēst ne cilvēki, ne lopi. Viņš ne vien atcerējās bada laiku tūkstoš astoņi simti desmitajā gadā, bet bija dzirdējis ari par dažiem agrākajiem neražas gadiem. Viņš bija uzcēlis šķūņus pie labākajiem iebūviešiem meža mājās un ievedis pārpalikumu tur.

Nu viņš nosūtīja ļaudis — jau agri vasarā — uz visiem šķūņiem iebūviešu mājās. Tur bija pats Slvers Aizmuguris ar kalēju un galdnieku, un smagām atslēgām. Visas lūkas tika aiznaglotas un durvis bez žēlastības noslēgtas, bet atslēgas pakārtas uz vadža Kruses jaunkundzes istabā.

Ielejas dienvidpusē pie ēkām un krūmmalās mazie lauciņi palika niknākā sala neskarti, meža mājās kartupeļi paglābās dienvidnokarēs, iui arī Bjerndālēs mežs deva aizvēju.

Bet Borglandes klajajos laukos sals nokoda visu, pārklādams visu ar sniegu.

Nelaimes gads. Ziemai nākot, lauku draudzēs bērni un pieaugušie staigāja apkārt uzpūstiem vēderiem un dzeltenām sejām no bada, jo pārtika vienīgi no koku mizām un dzīvoja mūžīgā mitrumā.

Ari Bjerndālēs ar ēdienu bija diezgan liela pieticība. Vecais Dāgs taupīja. Neviens nezināja, cik ilgi trūkums varēja vilkties.

Bet Ziemassvētki bija tādi paši kā vienmēr. Visupirms biezputra, tad gaļa — gaļa un speķis, cik tīkas. Lopus kāva nežēlojot, un zvēru bedres, cilpas un tiklus pastāvīgi izmantoja pēc vecā Dāga cieša rīkojuma.— Gan mežs mūs iz-

1 29. jūlijs, norvēģu karaļa Olafa Haraldsona (Svēta) nāves diena. [Red. piezīme.)

glābs, — viņš teica, — ja pratīsim izlietot visu, ko tas mums dāvā.

Sūnas, purva zāli, viršus un lapas saglabāja visur, lāpāt gaļu, zivis un putnus. Mežam bija daudz dažādu dāvanu — un sals mežu bija padarījis pieejamāku.

Tie, par kuriem Dāgam bija noteikšana, nāca no tīrumu novadiem — un kaut cik dabūja lielākā daļa no viņiem. Nāca arī tie, kas savas mājas bija paņēmuši atpakaļ. Nu viņi no jauna gribēja lās aldot Dāgam par maisu labības. Viņš brīdi domāja, vilkdams ar roku caur māliem. Tad arī viņi dabūja mazliet labības — lāpāt bez māju ieķīlāšanas. Par to varēs runāt vēlāk.

Šai gadā bija jūtams dieva pirksts, un cilvēks nedrīkstēja būt ciets prel citiem, kas bija nonākuši trūkumā.

Ar visu savu aso apķērību lietas, kas zīmējās uz naudu, cilvēkiem un zemi, un ar savu piedzīvojuša cilvēka tālredzību vecais Dāgs bija vientiesīgs kā mazs bērns tā vienīgā priekšā, kuru viņš uzskatīja augstaku par sevi.

Bet ļaudis nāca un nāca pa ziemu — no visām pusēm, un vecajam Dāgam vajadzēja labības arī nākošajam pavasarim.

Vienā agrā pavasara dienā ieradās lensmaņa puisis — mūsainu, vīzdegunīgu seju, piecpadsmit gadu vecs —, teikdams, ka nāk apjautāties, vai vecajam Dāgam ir labība.— Magazīna1 , — viņš teica.

Toreiz vecais Dāgs pārsteidzās, un viņam vēlāk vajadzēja samaksāt daudzus dālderus soda naudā. Saņēmis puisi aiz skausta un zem sēdamvietas, viņš pats ar savām rokām aiznesa viņu līdz divričiem un nosvieda uz sēdekļa, nevienu vārdu neteicis.

Pēc tam, apgājis mājām apkārt no dienvidiem un dārzam no rietumiem, viņš uzkāpa stāvajā nokalnē un ilgi palika tur, noraudzīdamies lensmaņa pajūgam pakaļ. Viņš mazliet paliecās gan uz vienu, gan uz otru pusi, bet pēc tam bīstami smagi paliecās taisni uz priekšu par stāvo nokari.

Kā arkls viņš tur stāvēja pret pasauli. Kā arkls viņš bija bijis — visiem, kas viņam bija apkārt, — ļoti daudzus gadus — bel visvairāk šinīs pēdējos gados. Jā, protams, pastāvēja rīkojums, ka ir jānodod magazīnai viss, kas pašam palika pāri. Bet vai viņam bija kas atlicis? Vai viņš pats ēda par daudz? Miltu ēdienu viņš nevērtēja visaugstāk. Gaļas

1 Agrākos laikos labības noliktava. ļRed. piezīme.)

ēdiens un zivis viņam šķita labāki — un kartupeļi, kurus daudzi vēl aizvien nonicinaja, viņam šķita labi klātpieēšanai. Biezputra un maize bija priekš bērniem un sieviešiem. Bet jāgādā bija arī par tiem. Vai viņš vai kāds no apkārtējiem hija lūguši magazīnas labību? Viņš būtu varējis pārdot savu labību pagājušajā gadā — un aprakt lensmaņa puisi papīru kaudzē. Uz kraujas vecais Dāgs padevās dusmām, un viņa rīcība bija neprātīga, bet viņš bija kā arkls vagas galā — visiem, kas bija ap viņu. Tādēļ varēja arī būt, ka viņš bija mazliet padilis un ass.

No paslēptuvēm zem vaļējiem grīdas dēļiem šķūņos, zem jumta vasaras kūtīs un aitu kūtiņās, no aizslēgtām drēbju lādēm klētīs un no visneiedomājamākajām vietām Bjerndālēs tika grābta ārā sēklas labība trūcīgajā pavasara laikā. Un nekad vel arkla vagas nebija tik cieši piegūlušas cita citai un ecēšas nebija tik pamatīgi uzirdinājušas zemi kā tūkstoš astoņi simti trīspadsmitā gada pavasarī Sīvera Aizmugura modrā uzraudzībā. Nevienu vienīgu sauju nevienam neizdevās nozagt no labības, kuru vecais Dāgs bija saglabājis sēklai. Sīvers bija saņēmis norādījumus — un viņš bija daudz bargāks par pašu Dāgu. Katrs grauds bija jāiekaisa zemē — un ecēšas aprausa to jau acumirkli vēlāk. Šīgada graudi netika zvirbuļiem un vārnām. Labāk tādēļ bija ieraust tos mazliet dziļāk zemē, ja tic arī vēlāk sadīga.

Bet no sējas līdz labības briedumam ir ilgs laiks — ļoti ilgs. Bezgalīgi ilgs tam, kurš ir tuvu nāvei aiz bada — jau pirms pavasara lauku darbi sākušies. Tā bija ar daudziem tajā pavasari. Un viņi nāca uz Bjerndālēm — visi, kairi bija kaut kada tiesiba, — un ļoti daudz citu. Viņi ticēja vecajam Dāgam, neskatoties uz visiem varasvīru pasākumiem, neskatoties uz valdību un uz karali.

Viņiem šķita, ka viņš ir burvis, jo daudzi bija teikuši, ka dabūjuši labību no viņa.

Ar visu lielo spēku vecajam Dāgam tagad bija viena vājība. Ļaudis trūkuma paļavīgi nāca pie viņa, un viņam bija neizsakāmi grūti atsacīt. Un, kur sirdij ļauj vaļu, tur bieži iziet greizi. Arī Bjerndālēs beidzot izgāja greizi. Viena dienā vecais Dāgs taisīja pārskatu, uu tad izrādījās, ka nav iespējams izdzīvot līdz rudenim.

Zirgi tagad, tāpat kā agrāk, rikšoja uz pilsētu ar ādām — lai šo to iepirktu, bet labība nebija dabūjama. Pienāca arī

vēstules, un vienā dienā vecais Dāgs pats aizbrauca uz pilsētu. Brālēns Holders vēstulē bija ieminējies par to, ka sudrabs Hamburgā esot tas pats, kas kuģi uz jūras, bet kuģi varēja atvest labību, ja laimējās.

*

Vasaras vidū, kad posts bija tik liels, ka ļaudis mira no bada uz ceļa, Bjerndālēs ieradās kāds vīrs, kā bija norunāts: kuģis bija pienācis, un tam vezums bija pilns ar kviešiem, bet rudzi nebija dabūjami. Viņam bija līdzi ari vēstule no brālēna Holdera, ka var sūtit zirgus.

Vecais Dāgs bija piegājis pie rietumu loga vecajā istabā — gluži kā jaunības gados, kad lika saņemtas kādas sevišķas vēstules, — un tur bija atvēris vēstuli. Savīkstījis papīru, viņš iesvieda to tukšajā pavardā un stalti kā briedis izgāja ārā. Viņš bija iedrošinājies izlikt sudrabu kā pats savām vajadzībām, lā arī brālēnam Holderam, lai varētu sūtīt kuģi, un viņam bija laimējies. Sīvers Aizmuguris dabūja dzirdēt dažus ciešus, noteiktus vārdus, un zirgs pec zirga aizrikšoja — pa ceļiem uz dienvidiem. Nekad vēl ārnovadnieki nebija redzējuši, ka melnie zirgi no Bjerndālēm tā nāktu — cits pēc cila.

Viens kuģis var uzņemt bezgalīgi daudz — un šis bagātīgi deva brālēnam Holderam viņa daļu, tas deva arī vecajam Dāgam visu, ko viņam vajadzēja, lai varēlu izliki līdz rudenim, pie lam ļoti labi, tas deva tik daudz, ka atlika arī, ko pārdot, bet tikai par sudrabu, kā bija teicis vecais Dāgs, — jo to viņš bija iedrošinājies izlikt. Sudraba zemē neesot, tā visi bija teikuši, bet nu viņi nāca ar veciem dālderiem un cilu, un vecais Dāgs saņēma vairāk sudraba alpakaļ, nekā bija izdevis, turklāt viņam palika viņa paša labība.

—   Tas mums jādara vēlreiz,— brālēns Holders teica,— tā var nopelnīt naudu.

—   Nē, naudas man jau tā ir diezgan,— vecais Dāgs atteica.

Tomēr bija iznācis tā, kā ļaudis bija domājuši. Vecais Dāgs

varēja burt. Par spīti visiem varasvīriem un karaļa rīkojumiem, viņš bija iebūris graudus nabaga ļaužu saujās. Ļaudīm tuvākajā apkārtnē vēl neklājās tik ļauni, ne Bjerndālēs, ne ielejās — un mežos ne tik. Tur labības lādes mazajās klētiņās vēl bija saglabājušas kādu nieku labības. Viņš bija cēlis klētiņas pa lielākajai daļai tādēļ, lai noslēptu labību, bet nebija varējis gluži visu nogrābt iebūviešu sievām tur, kur klētiņas atradās.

Bet no tīrumu novadiem nāca mežonīgi izbadējušies cilvēki, un Dāgam laikam bija liela vēlēšanās būt varenam — tā cilvēki teiks —, un varbūt tā arī bija, bet labība bija pildījusi apcirkņus pēc viņa gribas, un labība bija dzīvība.

Vecais Dāgs toreiz izglāba daudz lielu un mazu dzīvību no nāves briesmām — par to neviens nešaubījās.

Pēc šī izdevīgā darījuma viņš vasaru devās neparastā pastaigā pa mežiem un apskatīja tur visu. Viņš uzmeklēja augstu vietu, no kuras visu varēja tālu pārredzēt. Labību bija devis sudrabs un sudrabu — mežs. Sudrabs bija neiznīcīgs tāpat ka mežs. Viņš to bija atdevis par labību, bet sudrabs bija atnācis atpakaļ. Tā bija arī ar mežiem. Tie atauga atkal, lai kā tos cirta, — mūžīgi ka sudrabs.

XVII

Rudens bija labs, un viss Bjerndālēs notika pēc vecā Dāga gribas. Ziema ap Jaungadu tūkstoš astoņi simti četrpadsmitajā gadā bija ārkārtīgi auksta, un ļaudis pilsētās un citur stipri cieta, bet Bjerndālēs uguns gaiši un spēcīgi liesmoja pavardos — ka parasti aukstā laikā. Majors Barre, atbraucis viesos, stāstīja, kādas lietas notika pasaulē un ka ziemeļos iestājies miers. Februāra beigās viņš atbrauca atkal — un no dusmām drebošā balsī izstāstīja, ka karalis Kopenhāgenā atdevis Norvēģiju Zviedrijai bez neviena zobena cirtiena.

—    Ko tu saki par to?— viņš jautaja vecajam Dāgam.

—    Dāņi vai zviedri, man vienalga,— Dāgs atbildēja. Tad majors iedegās.

—   Zviedri ir mūsu vislielākie ienaidnieki, — viņš rūca kā pērkons.

—    Blēņas, — vecais Dāgs teica, — zviedri mūs ir kādas reizes sapēruši — un mēs esam sapēruši viņus. Tas nav nekas negodīgs, bet savās vēstures grāmatās es citu neko neatrodu kā tikai to, ka ikreiz esam sapēruši dāņus, kad nācies mēroties ieročiem, — un tomēr viņi ir bijuši mūsu kungi simtiem gadu. Es neticu, ka tas būtu noticis godīgā ceļā.

Majors sēdēja, muti iepletis. Ari par to vecajam Dāgam bija pašam savas domas — pie tam viņa skats vēsturē sniedzās tik talu, ka majors nespēja tam sekot. Turklāt tas, ko Dāgs teica, izklausījās gluži pareizi.

—    Bet, — majors iededzies turpināja, — tad tak mums būs zviedru karalis.— Visu laiku, kamēr viņš bija karavīrs, zviedri bija bijuši ienaidnieki. To majors nespēja sagremot.

Tā bija gandrīz vai padošanās ienaidniekam, un padoties nebija viņa dabā. Kamēr vien viņam bija dzīvība kaulos.

—    Hm, — vecais Dāgs asi teica, — Kristiāns Frederiks, par kuru jūs tur Kopenhāgenā jūsmojat un svinat svētkus viņam par godu, jau esot tikai tāds meitu mednieks, kā esmu dzirdējis. Bet tas jaunais, zviedru karalis, Kārlis Jūhans, tak ir odis arī pulveri!

Pie šiem vārdiem vecais Dāgs piecēlās — un kļuva draudīgi liels pavarda liesmu gaismā priekšistabā, kur viņi sēdēja, un balss viņam skanēja valdonīgi, kad viņš teica:

—   Vispār, man liekas, mēs paši varētu valdīt pār sevi — bez kādiem dāņiem un zviedriem — kā vecos laikos. Ja mēs to nespējam, tad man ir vienalga, vai pār mums valda no austrumiem vai no rietumiem. Se Bjerndālēs mēs pa lielākajai daļai paši esam tie noteicēji — un, es domāju, liksim tagad, lai Kruses jaunkundze mums pasniedz glazēs. Ko tu par to saki?

Vecajā Dāgā bija kaut kas ciets, jā, skarbs — pirmos teikumus sakot, un sajūta, ka viņš ir atklājis kaut ko senu sava dvēselē, kas vedināja pēkšņi runāt par kaut ko citu un skaisti beigās aizsegt visu ar novēlīgu domu.

Viņi ilgi runāja tovakar — un glazēs bija stiprs dzēriens. Tie bija omulīgi brīži. Bet majoram nebija tik daudz vieglu vārdu kā agrāk. Viņš bija kļuvis domīgs. Pirmo reizi viņš bija redzējis uzliesmojam vecā Dāga dabu — tādu, kada tā slēpās aiz mierīgās ārienes. Agrāk viņš par to nebija padomājis, bet to jau varēja saprast, ka vīrā, kas tik daudz dzīvē panācis, slēpās briesmīgs spēks.

Majors jau agrāk bija dzirdējis, ka Norvēģijai vajadzētu atsvabināties kā no austrumiem, ta no rietumiem, lai cik spēcīgi būtu pretinieki, bet viņš bija domājis, ka ta ir tikai tukša izrunāšanās. Tagad, kad ši doma ar tādu spēku izlauzās no vecā Dāga dvēseles, ta nozīmēja kaut ko vairak, nevis tikai jūsmīgu izrunāšanos. Viņa paša aprindās daudz bija tādu, kas dzirdējuši par veco Dagu. .Viņus interesēs tas, ko viņš nupat bija teicis. Tas dos drosmi nevarībā.

Citkārt vecais Dāgs domāja aizvien mazāk un mazāk par to, kas notika pasaulē. Mazajiem zēniem tagad bija pāri par trim un diviem gadiem. Vecākais skraidīja apkārt visur, arī jaunākais steberēja ar savām līkajām kājelēm un jau runāja savā vientiesīgajā valodiņā. Vecais vīrs tā nodevās mazajiem puisēniem un viņu mazajai domu pasaulītei, ka varēja

saprast visu, ko viņi domāja, un atbildēt uz visiem jautājumiem. No pilsētas viņiem pārveda saldumus un citas labas lietas, un sestdienu vakaros pie pavarda priekšistabā viņam uz katra ceļa sēdēja puisēns, bet viņš vilka no kabatām gardumus, mēģinādams salikt vārdos kaut ko, kas pēc vecākā zēna prātiņa varēja līdzināties pasakai. Adelheide sēdēja lielajā krēslā pie pavarda un izšuva, un tas piederēja pie lietas, bet, ja ienāca jaunais Dāgs, vecajam Dāgam nebija pasaku, ko stāstīt. Vecais un jaunais Dāgs kautrējās viens no otra, un laikam gan arī vecajam Dāgam nāca prātā, ka pats ar saviem dēliem viņš nekad tā nebija rotaļājies.

Lielajās, drūmajās mājās bija iestājušās gaišākas dienas.

Adelheide bija laimīga par saviem dēliem, kā arī par to, ka vecajam Dāgam bija prieks par viņiem, — un par to, ka jaunais Dāgs turējās aizvien vairāk pie mājas. Viņš tagad reti kad bija dūmistabā, bet sanesa aizvien vairāk ieroču un rīku augšā savā istabā, līdzās viņas kambarim. Viņš bija sācis arī interesēties par viņas grāmatām un daudzus jaukus vakarus nosēdēja pie pavarda lasīdams. Mazie zēni mācās viņam virsū, kad viņš parādījās, vecākā zēna gultiņu nolika pie Dāga, un zēns pa grīdu ik rītus kumurojās uz tēva gultu tur pagulēt — un laimīgs nosnaudās vēl laiciņu aiz tēva platās muguras.

Lai kā jaunais Dāgs vairījās izrādīt savas jūtas, Adelheide tomēr manīja, ka viņš tagad bija vairāk mājās zēnu dēļ. Aizvien viņiem noraudzījās pakaļ, un, kad juta, ka viņa neskatās, viņš sēdēja, grozīdams zēnu mazās rociņas un kājiņas, ja tie viņam sēdēja klēpī, it kā brīnītos par to, cik jauki mazo cilvēciņu loceklīši bija izveidoti.

Otra nodaļa

XVIII

Laime ir nepastāvīga viešņa. Neviens nezina, kad tā nāks, — un neviens nezina, kad tā aizies.

Adelheide savos grūtajos gados bija ilgojusies pēc drošas laimes tāpat kā lielākā daļa cilvēku. Beidzot tā bija atnākusi, lielāka, nekā viņa jebkad būtu uzdrīkstējusies gaidīt. Bet viņa

nebija gluži droša par to, ka tā būs pastāvīga. Pašos gaišākajos brīžos viņu neviļus pārņēma šaubu trīsas. Kaut kas visādā ziņā notiks. Tik laba dzīve aizvien nevarēja būt. Bet apdomājusies viņa nevarēja saprast, no kurienes nelaime viņai varētu uzbrukt. Vecā Dāga valstībā valdīja drošība.

Marta sākumā mazākais zēns saslima. Pietvīkušiem vaigiem un spožām acīm viņš kliedza pēc mātes caurām dienām un naktīm, pastarpām gulēdams smagā miegā, — un kāsēt viņš kāsēja tā, ka mazais augumiņš raustījās krampjos. Un tad Adelheides mazais zēns nomira.

Nav nemaz izsakāms, kadā nesaprašanā — visā savā laimē — šie trīs cilvēki Bjerndālēs bija pēc šī neizskaidrojamā notikuma.

Adelheide pie slimā bērna bija pavadījusi dienu un nakti, un jaunais Dāgs un vecais Dags visbeidzot bija staigājuši ap slimnieka gultiņu bezpalīdzīgi kā pārbiedēti dzīvnieki. Bija ataicināts ārsts no tīrumu novada dienvidos, un visi līdzekļi bija izmēģināti, bet zemes varas nekā nebija iespējušas.

Kādu vakaru, kad jaunais Dāgs atgriezās no īsa gājiena pa mežu, Adelheide sedeja viena istabā pie vecākā zēna gultiņas. Viņa visa trīcēja no raudam.

Zēns vakar bija bijis čīkstīgs — un šorīt no rīta viņš nebija bijis vesels, bet uz vakaru jau bija iekritis drudža murgos — un nu gulēja nesamaņā vai kliedza.

Elsodama viņa ar mokām izstāstīja to dažos vārdos. Ne vārda neteicis, Dāgs aizgāja un uzmeklēja Sīveru Aizmuguri. Tūliņ uz vietas vajadzēja braukt pēc arsta.

Visu nākošo nakti un dienas un naktis pēc tam Adelheide un Dāgs sēdēja pie gultas, reizēm atgaja uz brīdi, bet tad atkal sēdēja turpat, gandrīz paši lāgā to nemaz neapzinādamies. Arī vecais Dāgs cītīgi sēdēja turpat, bet pārejā laikā viņš pa lielākajai daļai lasīja bībeli un dievvārdu grāmatas pie loga rietumu pusē vecajā istabā. Ar kreiso roku viņš berzēja pieri un braucīja matus, bet mati viņam savādi sapinkājušies nokarājās pār ausim. Reizēm viņš ar kabatlakatiņu slaucīja acis un degunu — reizēm iztika ar dūri. Pakausis viņam īsā laikā bija salīcis kā vecam cilvēkam.

Adelheide izmisusi bija raudājusi par savu mazāko puisīti — viena pati savā istabā — un dažreiz nebija varējusi savaldīt sāpīgas elsas arī citu klātbūtnē, bet nu viņa nesaval-

dīgi raudāja un vaimanāja, nevienu neievērodama, bēdu nomākta. Visa iedzimtā lepnība un savaldība, kas viņai bija iemācīta, bija zudusi bailēs un izmisumā pie slimniēka gultas pavadītajās stundās.

Arī jaunais Dāgs tagad nogriezās šad tad un ar delnas virsu pārvilka pār acīm, un spilvens viņam bija valgs — ne vienu reizi vien.

Kādu vakaru Adelhcide sabruka pie gultas un tā palika, un viņa nepamodās arī, kad Dāgs pacēla viņu, aiznesa uz gultu un apsedza. Viņa dienas un naktis bija pavadījusi nomodā pie zēna gultiņas.

Vēlu tai pašā vakarā vecais Dāgs uznāca augšā — un tā vecais un jaunais Dāgs nakti palika pie zēna gultiņas.

Uz galda pie zēna gultiņas zemā svečturī dega svece. Svece dega mazliet greizi, un mazs, degošs dakts galiņš kopā ar kūstošo tauku straumīti tecēja gar vienu pusi uz leju. Jaunais Dāgs sēdēja, no sveces nogriezies, bet vecais Dāgs truli uz to noraudzījās, klausīdamies zēna īsajos, mokpilnajos elpas vilcienos. Viņš noraudzījās uz sveci, jā, un redzēja, kā mazais dakts galiņš izbeidzas tur, kur izbeidzas tauku straumīte pie svečtura malas un tur vēl aizvien deg. Viņš nesaprata, ko viņš redz, un nenotīrīja sveces, lai gan acis viņam noraudzījās uz mazo uguntiņu, kas izveidoja svecē dobuli, un tā sāka liekties uz sāniem, bet pēkšņi vecais Dāgs atlieca galvu un stīvi skatījās. Svece bija izkritusi no svečtura un, uz galda gulēdama, dega — no abiem galiem.

Ledaini drebuļi pārņēma viņu, viņš nespēja piespiest sevi piecelties un pacelt sveci — viņš vispār vairs nekā nejaudāja darīt. Viņam bija ienākuši prātā daži vārdi no Hamarbēju Anes senajiem ticējumiem.

Tie skanēja, ka tur, kur svece deg no abiem galiem, ir nāve klāt. Vecais Dāgs neuzdrošinājās paskatīties ne uz jauno Dāgu, ne uz gultu. Viņš tikai stīvi raudzījās uz sveci, kas kusa, abām liesmām plīvojot un kūpot, bet viņš arī klausījās, vai nedzirdēs ko gultā. Tur viss bija apklusis — nedzirdēja ne elpas vilcienu.

Tad jaunais Dāgs strauji piecēlās un noliecās pār gultu. Dzīvība bija izdzisusi arī šai viņa dēlā. Viņš noraudzījās uz mazo, pusatvērto muti un mazajam lūpiņām, kas bija savilkušās gurdā un sāpīgā vaibstā. Baltie zobiņi savādi spīdēja. Arī acis bija pusviru, un baltums spīdēja zem zilganajiem acu vākiem. Zeltainie mati bija pielipuši pie pieres un deniņiem, un maza sejiņa bija tik nevarīga — izmocīta un nogurusi.

Arī vecais Dāgs beidzot piecēlās. Pietika uzmest zēnam Paviršu skatu. Strauji pagriezies, viņš atri devās uz durvīm, rokas sejai priekšā aizlicis. Bezgalīgi ilgi jaunais Dāgs staveja, noliecies pār savu dēlu, un asaras ritēja viņam pār seju un krita uz gultas drānām. Bet svece dega, un tauki tecēja par galdu, uguns ieēdās kokā, un bija jau jūtama gruzduma smaka, tikai tad Dāgs to samanīja.

Adellieide bija kā bez prāta no bēdām, ka gulējusi, kad zēns izdvesa pēdējos elpas vilcienus, — un, kad viņa pamazām atmodās no smagā miega un atskārta, kas noticis, cilvēks viņā zuda, un viņa pārvērtās par dzīvnieku, mežonīgu, izmisušu dzīvnieku, kas, griezīgi vaimanādams, sabrūk pie sava mirušā bērna.

Hamarbēju Una ieradās-tāpat kā tad, kad zēni piedzima un mazākais zēns nomira. Viņa apkopa un sakartoja visu — un kopā ar Kruses jaunkundzi un Sīvcru Aizmuguri padarīja visu, kas bija darāms, un noguldīja zēnu uz salmiem pēdējā guļā.

Ta pagaja tūkstoš astoņi simti četrpadsmitā gada pavasaris Bjerndālēs.

Kad viss bija garām, Adelheide bija nabagāka nekā jebkad agrāk. Katra lieta kambarī atgādināja mazos zēnus. Viņi ar saviem pirkstiņiem bija aiztikuši visu, kas tur bija, un vecākais par visām lietām bija jautājis, kas tās tādas ir un kādēļ atrodas kambarī. Bet viņas atvilktnēs glabājās bērnu apģērbi.

Bet naktis, dienas un nedēļas pagāja, un viņas domas, tāpat kā citu cilvēku domas, nevarēja kavēties tikai pie aizgājējiem.

Mirušie bija miruši, bet viņa bija dzīva, un bēdas pārvērtās zaudējuma izjūta — viņai vairs nebija ne bērnu, ne dzīves, bet zaudējuma izjūta pārvērtas sērās pašai par sevi. Viņai bija kauns par četriem Bjerndālēs pavadītajiem laimīgajiem gadiem. Bērni bija tie, kas viņai bija devuši tiesību piederēt šai mājai. Viņu bija saistījušas radu saites ar šejienes ļaudīm — ar visu, kas kādreiz te bijis. Nu, kad viņai bērnu vairs nebija, viņa no jauna atradas ārpus visa. Svešs, nabags, vientuļš cilvēks, gar kuru nevienam nebija nekādas daļas.

lln vecais Dāgs, kuram agrāk bija tik daudz laipnu vārdu, ko viņai teikt, staigāja tagad apkārt tik vecs, salīcis un mazrunīgs un labāk nogriezās, kad viņa nāca.

Vienu dienu viņam pienāca vēstule. Tā bija no advokāta, kurš gribēja atgādināt, ka Borglandes piecu gadu izpirkšanas laiks sen jau notecējis un ka Dāgs nu negrozāmi bija Borglandes dzimtkungs. Saburzījis vēstuli, viņš iesvieda to pavarda ugunī. To viņš izdarīja tai dienā, bet varēja redzēt, ka nākamajās dienās viņš, apkārt staigādams, bija sācis kaut ko dziļi pārdomāt. Viņa seja kļuva nejutīga un cieta kā dzelzs, ļ Vienu dienu viņš apsēdās pie galda, pie vaļējā loga rietumu pusē, un noraudzījās pār pavasarīgajām nokarēm.

Viņam aizvien bija jādomā par sveci pie mirstošā bērna gultas — gan ne tik daudz par sveci, kā par ticējumu, ko zināja Hamarbēju Ane un ko svece bija atsaukusi atmiņā. Uz vecumu viņš bija sācis atskārst, ka vecie ticējumi ne aizvien bija saprotami tā, kā tie skanēja. Tajos bieži vien slēpās kāda doma, un doma par sveci bija ietērpta tik savādos vārdos — ' kaut nu viņš būtu varējis to saprast. *

Viņš nekad nebūtu varējis iedomāties, ka svece pati no sevis var sākt degt no abiem galiem, bet nu viņš to bija redzējis pats savām acīm. Bija arī saprotams, ka tas varēja notikt tieši pie mirēja gultas. Tad cilvēku domas bija pavisam kaut kur citur, nevis pie sveces. Bet vecie vārdi nebija tikai par to, ka svece, kas dega, bija tuvas nāves zīme, — tajos bija izteikta arī doma — ja cilvēks ļauj savai dzīvības svecei tā degt — no abiem galiem —, tad viņa miesa novīst —«jauno dzīvību, kuru tu būsi sējis, jau agri nopļaus nāve».

Tāds apmēram bija gala slēdziens, un vecais Dāgs iegrima domās.Viņa paša sievastēvs, tirgotājs Holders, bija bijis krietns uzdzīvotājs, kā viņš bija sapratis. Viņš tātad savu dzīvības sveci bija dedzinājis no abiem galiem — un nebija vēl sasniedzis nekādu vecumu, kad jau nomira, tāpat tas bija bijis arī ar viņa meitām, Dorotejas jaunkundze nekad nebija bijusi īsti spēcīga. No viņa paša dēliem vienu kaislība bija ievedusi nelaimē — un viņš jauns bija nomiris, bet meita, kuru Terēze reiz bija gaidījusi, bija nākusi pasaulē nedzīva, ļ vēl neiznēsāta.

Tā tas bija bijis ar viņa ģimeni, un tad vēl bija Adelheides tēvs, majors. Viņš bija svaidījies ar naudu un ielaidies visādas dēkas ar sievietēm. Viņam bija vajadzējis šķirties no sievas un atstāt dienestu jau ļoti jaunos gados. Un nekā labāka par ēšanu un stipriem dzērieniem viņam nebija, vai nu viņš bija še Bjerndālēs, vai pilsētā, tā vecais Dāgs saprata. \parMajors nu gan savu dzīvības sveci bija dedzinājis no abiem galiem.

Dāgs nu vairs nevarēja (ik viegli kā jaunībā uzkraut dievam vainu par visu to ļaunumu, kas notika pasaulē. Vai tik sava daļa vainas nebija arī cilvēkos? Adelheide bija majora Barres meita, jā, turklāt viņa daudzus gadus bija dzīvojusi trūkumā, kā viņš bija sapratis. Viņa bija skaista, un augums viņai bija stalts, tomēr asinis varbūt bija neveselīgas. Jaunais Dāgs aizvien bija klīdis pa mežu, lai kāds laiks, — un no tā asinis kļuva stipras. Un bīstami stiprs un izveicīgs, un vesels viņš droši vien bija, bet viņš bija tirgotāja Holdera meitas dēls, un tas nebija grozāms.

Un vecais Dāgs domās atgriezās pie diviem mazajiem zēniem, kuriem tik agri par visu bija vajadzējis samaksāt ar savu dzīvību. Vai tas bija par viņu priekšteču pārkāpumiem? Viņš pacēla labo roku — un pārvilka ar plaukstu pār acīm. Viņš ilgi sēdēja, noraudzīdamies uz kalnu nokarēm rietumos, kur pirmais vieglais zaļums tikko bija iekrāsojis lapu kokus. Atmiņā viņam skaidri notēlojās, kā vecākais zēns bija gulējis uz salmiem pēdējā guļā. Apkopts zēns bija bijis skaists, bet sāpīgais vilciens ap muti tā arī bija palicis. Zēns, dzīvs būdams, bija izskatījies tik stiprs, taču viņa asinis nebija varējušas uzveikt pirmo slimību, tā vecais Dāgs domāja.

XIX

Ar katru dienu vecais Dāgs sāka iet brašākiem soļiem. Daudz dažādu rupju bija saliekušas viņu laika gaitā, bet viņš katrreiz no jauna bija saslējies. Vai vecais cietgalvis un jau alkal atžirga?

Majors atbrauca viesos un pastāstīja par valsts sapulci1 , kas patlaban notika Eidsvollā, kā arī par citām svarīgām lietām, kas notika pašu zemē un plašajā pasaulē. Par skumjajiem notikumiem še mājās viņš jau vairs nedomāja. Viņš runāja par gaidāmo karu ar zviedriem un deva padomu vecajam Dāgam nospodrināt visus ieročus mājās, liet lodes un vingrināties šaušanā.

1 1814. g. 10. aprīli Eidsvollā sāka darbu valsis sapulce, kura izstrādāja un pieņēma Norvēģijas konstitūciju un apstiprināja valsts tiesisko statusu. 17. maijā notika svinīga konstitūcijas parakstīšana. Taja paša dienā dāņu princi Kristiānu Krcderiku pasludināja par Norvēģijas karali. 17. maijs — Norvēģijas Neatkarības diena. (Red. piezīme.)

Vai nu majora vārdi, vai kas cits bija atstājis uz veco Dāgu iespaidu, bet savādā kārtā notika tas, kas nu jau vairs nebija nolicis nezin cik gadu. Nākošajā rīta agri ļaudis redzēja viņu aizejam pār pagalmu uz aplokiem un mežu ar bisi siksnā pār plecu. Kad viņš vēlāk atgriežas, viņam bija labs žūksnis putnu. Majoram viņš teica, ka drusku esol bi jis mežā. Viņš ne vārda nebilda par to, ka bija izmēģinājis savas vecās gudrības šaušanā. Majors aizbrauca tai pašā dienā. Bjerndalēs vairs nebija parastās omulības. Pirms tēva aizbraukšanas meitai ritēja asaras pie katra vārdiņa, — un vecais Dāgs gan piepildīja majoram krietnu glāzi, bet ļāva dzert vienam.

Olrā dienā, kad majors bija aizbraucis, vecais Dāgs agri no rīta bija augšā. Viņš noskuvās ar bārdas nazi, lai gan bija vel tikai nedēļas sākums, un izgaja no rīla pastaigaties — ka pirms trim četriem gadiem. Pēc tam viņš iegaja savā guļamkaīnbarī, atslēdza lielo lādi un, atvēris vienu no mazajām slēptuvēm, pacilāja dažas lietiņas, kas spoži mirdzēja, bet tad kļuva domīgs, nolika atkal lietiņas un aizslēdza lādi.

Brīdi vēlāk viņš aizgāja uz stalli un kaul ko pateica Sīveram Aizmugurim, lad pie durvīm piebrauca zirgu — un vecais Dāgs iekāpa ratos un aizbrauca …

Hamarbējās visi bija ļoti pārsteigti, kad pats vecais Dāgs nogriezās no ceļa un, apstājies pie durvīm, izkāpa. Viņš laipni sasveicinājās ar tiem, kas bija iznākuši viņu saņemt, un pakratīja roku vecajam Ernām, Hamarbēju Anes dēladēlam, kas tagad bija jau vairāk ncka astoņdesmit gadu vecs, tapat arī Unas tēvam.

Hamarbējās bija daudz cilvēku, vecu un jaunu. Cits pakal citam viņi klusām ieslīdēja istabā un apsēdās gar sienām, kaul kur tālāk, — aiz cieņas pret veco Dāgu, bet iekšā viņiem visādā ziņā vajadzēja nākt un labi viņu apskatīt, tagad, kad viņš bija viņiem tik tuvu. Visiem bija brīnums: ko šis apciemojums varēja nozīmēt. Vecais Ērns sēdēja pie galda, un Una atnāca ar degvīnu un diviem kausiem Dāgam un Ernām, bet citam nevienam.

Vecais Dāgs pavisam reti atbildēja Ernām, kad viņš runāja par laiku un pavasara lauku darbiem. Viņš sēdēja, stipro seju mazliet noliecis, uzacis virs acīm savilcis, bel no kuplo uzacu apakšas viņa skats vēroja sejas. Tie, kas tur sēdēja, pamazām gaja ārā, un beidzot piecēlās arī vecais Erns, un galu gala pie galda bija palikuši vairs tikai Una un vecais Dāgs. Ja Dāga sirdi nenospieda nekas tāds, ko atklat vecajam Ernām par mājām, saimniecību vai darīšanām, tad droši vien viņš bija nācis ar savam bēdām, un tādā gadījumā viņam varbūt kaut

kas bija runājams ar Unu — piemēram, lai viņa nāk uz Bjcrndālēm un rauga mazliet mierināt Adelheidi. Ļaudis, kas ir pieraduši pie mazrunīgiem cilvēkiem, pamazām iemācās daudz ko uzminēt.

Liela runāšana neiznāca arī Dāgam ar Unu, bet tad ienāca Unas meita. Viņa bija astoņpadsmitajā gadā un ļoti līdzinājās savai mātei, viņā jautās Bjerndālu asinis. Viņa bija ienākusi ar uzkodām un, palocījusies vecajam Dāgam, nolika tas un aizgāja.

Mazs, mirklīgs notikums un neviena vārda, bet Unas piere ātri izlīdzinājās, un viņas acu izteiksme gandrīz nemanāmi pārmainījās. Tad viņa paskatījās atkal uz galdu un pateica pāris klusu vārdu — ar lieliem pārtraukumiem — par Adelheidi un par laiku un darbiem. Vecais Dāgs tikai retumis iebilda pa vārdam, bet citādi domīgi klusēja.

Viņš strauji piecēlās.— Jābrauc uz mājām, — viņš teica. Kāpdams ratos, viņš pārlaida skalu cilvēkiem, kas bija redzami, un pamāja ar galvu visiem un nevienam — un, viņam aizbraucot, laikam nebija neviena, kas zinātu, kādēļ vecais Dāgs bija atbraucis uz Hamarbējām.

Una bija izgājusi līdzi palievenī — un ilgi stāvēja tur, noraudzīdamās viņam pakaļ. Acīs viņai bija savāds spožums. Istabā viņa bija ievērojusi, ka vecā Dāga acīs, lai cik labi tās bulu paslēptas zem uzacīm, bija radusies dzīvība, viņas meitai ienākot. Jā, viņš iesānis bija noraudzījies uz meitas seju, kamēr viņa savu nesamo lika uz galda, un, viņai aizejot, viņš bija uzmetis ātru skatu. Hamarbēju Una labi pazina cilvēkus un savā mūžā bija redzējusi tik daudz dažādu acu skatu.

—    Nabaga vecais Dāgs, — viņa nočukstēja pie sevis, ratiem noripojot lejā pa nokalni. Bet, kad viņa pagriezās un gribēja iet iekšā, bridi vilcinājās, domās nogrimusi.— Jā, jā, — viņa pusbalsī noteica, — viņam jau nav vēl septiņdesmit gadu.

Jaunais Dāgs pēc zēnu nāves vairījās no savas jaunās istabas — jā, likās, it kā viņš vairītos arī no Adelheides. Pa lielākajai daļai viņš dzīvoja mežā un, ja uz īsu laiciņu atgriezās mājās, tad uzturējās dūmistabā. Dūmislaba ar visiem bīstamajiem ieročiem bija stāvējusi noslēgta zēnu dēļ, un tur nebija nekā, kas viņam atgādinātu bērnus. Jauno Dāgu bija pārņēmis tāds tumšs drūmums, ka ļaudis izbijās, sastapuši viņa skatu. Tādi viņi staigāja apkārt, Adelheide un

vecais un jaunais Dāgs, meklēdami izeju no nāves neapjaušami bas.

Adellieide domāja par savām bēdām, savu zaudējumu — un pati par sevi.

Vecais Dāgs domāja mazliet par nākotni visā lai zemē, kas viņam piederēja, — par savu dzimtu — par jaunām būtnēm ar spēcīgām asinīm.

Bet jaunais Dāgs . . . vai viņš arī domāja?

XX

Ziemeļzemē — Nāves kalns, Dienvidos zied dzīves lejas. Redz no klintīm divas sejas: Dzivi — puķes, nāvi — sniegu, Dēvētu par nāves miegu,

Kas no kalna lejā nāktu Un bez baiļu runāt sāktu . .. Bet, kas Nāves kalnā bijis. Mēms top, redzot viņas vaigu, Saņem nāves tumsu baigu.

Šo veco vārsmu reiz pirms pieciem gadiem vecais Dāgs, būdams piemērotā omā, bija noskaitījis jaunajam Dāgam.

Tu visur esi bijis — arī kalnos, viņš bija teicis, vai esi redzējis arī Nāves kalnu?

Ne, jaunais Dāgs bija atbildējis, nezinu kalnājā nevienu tādu virsotni, kam būtu tāds vārds.

Stāsta, ka no šī kalna izskata vien jau varot uzminēt, kā to saucot, vecais Dāgs bija teicis, sākdams skaitīt pirmo rindiņu. Tas esot mūsu zemes robežakmens ziemeļos, viņš bija teicis. Laikam sirds viņu bija vedinājusi pateikt dēlam par zemes robežām ziemeļos.

—   Es pats tur tālu esmu bijis, bet ne tik tālu. Tā bija Anes teiksma, ko tev noskaitīju, — un viņa arī bija tā teicēja, ka no kalna izskata varot uzminēt, kā to sauc.

Pēc tam vecais Dāgs bija atkārtojis beigu vārsmas.

Vecie ļaudis, no kuriem Ane tās bija dzirdējusi, laikam bija skaitījuši tās par biedinājumu — un tā laikam arī vecais Dāgs bija domājis.

Jaunajam Dāgam tās jau sen bija izgājušas no prāta. Viņš neglabāja sava atmiņā teiksmas un sakāmvārdus.

Bjerndāles mežos šalc laiks un ūdeņi un vltero putni. Skan visi strauti un koki, skan visi strauti, trīs visi koki — tur vītero, čivina un čirkst visdažādākie putni.

Jaunais Dāgs lēnam gāja pa sūnām. Bisi plecu siksnā, somu uz muguras ar pārtiku un šāviņiem. Suns viegliem soļiem skraidīja viņam te pa priekšu, te aiz muguras un apkārt. Ne rējienu, ne skaņu nedzirdēja no abām dzīvajām būtnēm, kuras devās uz priekšu siltajā, valgajā pavasara vējā, kas tik rāmi dvesa pie zemes un tik viegli un debesīgi augstu šalca pār mežiem.

Talu, tālu no mājām še gulēja purvi meža mierā, bet ziemeļu pusē aiz purviem zeme sāka celties augšup. Biezs mežs sedza dienvidu nokares, tomēr, jo augstāk, jo tas kļuva aizvien klajākās. Bet augstienēs virs nokarēm pletās klaji priežu silaji — un uz ziemeļiem no silājiem bērzu birzites kļuva aizvien klajākas. Virs tam purvāji un akmeņaini silāji, aiz kuriem lēnām pacēlās akmeņainā lielo kalnu pasaule, klinšainas kalnu virsotnes, kas cita aiz citas slējās debesīs.

Priežu stumbri zeltaini mirdzēja saules gaismā kā zelta dievnama pīlāri pret debesu zilumu, kad Dāgs ar suni apmetās atpūsties uz akmeņaina nokalna priežu silāja ziemeļos. Vējš augsti un dziedoši šalca priežu vainagos, bet no stumbriem nāca zemākas skaņas, kad vējš pieņēmās. Vējš še bija sausāks un asāks nekā lejāk. Tas droši vien nāca no ziemeļiem, no fjelliem, — kur vēl valdīja ziema.

Suns ostīja savādo gaisu un skatījās uz Dāgu. Arī Dāgs bija tik savāds pēdējā laikā. Nekad vairs viņa roka nepacēlās glāstam, nekad viņš vairs nepakasīja aiz auss, nekad neteica vairs nevienu labu vārdu, reti kad atskanēja šāviens un varēja dabūt kādu gardāku kumosu. Un aizvien viņš sēdēja, smagi raudzīdamies tukšumā un nekā neredzēdams. Pat to viņš nemanīja, ja viņam nolaizīja roku. Tagad vairs nebija nekāda prieka būt viņa sunim.

Dāgs piecēlās, arī ievilka gaisu nāsīs un, uzmetis bisi un somu plecos, sāka iet — tieši vējam pretim, akli un nikni.

Agrāk viņam nebija nekā tāda, kas dzīvē neizdotos. Jā, brālis bija aizgājis un vairs nepārnāca, bet tas bija noticis viņam līdzās. Krustmāte Doroteja un māte bija nomirušas, bet, ka vecāki ļaudis mira, tāda bija parastā dzīves gaita vai, pareizāk sakot, nāves gaita. Reiz viņš bija pārlaidis smagas

dienas, Adelheidi mīlēdams, bet visu laiku viņam bija bijusi pārliecība, ka reiz viss notiks pēc viņa gribas, un tā tas beidzot arī bija iznācis. Nebija nekā tada, kas viņam dzīvē neizdotos.

Viņam bija divi zēni. Pagāja laiks, pirms viņš ar viņiem tā īsti bija saradis. No sakuma viņi bija tik nožēlojami mazas radībiņas, ka nemaz nevarēja ticēt, ka no viņiem reiz izaugs cilvēki. Dāgam šķita, ka sirdī viņam ielīst savāds siltums, kad lielākais zēns neatlaidīgi centās aiziet no viena krēsla uz otru viņa istabā kādu dienu, kad viņš bija atgriezies no meža. Bet īstu siltumu sirdī, kas sakāpj pat degunā un acīs, viņš pirmo reizi bija sajutis tikai tai dienā, kad zēns, īsās rociņas izstiepis, bija nācis viņam pretim, saukdams:— Ta-ta.— Viņš zēnu bija pacēlis, piespiezdams viņu cik vien iespējams cieši klāt. Un vēlāk viņam nebija bijis miera ne mežā, ne citur — viņš silti ilgojās redzēt, turēt savās rokās, sajust savā tuvumā abus mazos cilvēciņus, kas bija viņa, viņos ritēja viņa asinis un pulsēja dzīve. Un vecākais zēns jau gandrīz bija varējis izrunāt visus tos vārdus, ko viņš gribēja, — lai cik mazs, tomēr jau cilvēks. Kāds mazajiem bija nevaldāms prieks, kad tēvs atgriezās mājās, un kada dūcoša labsajūta bija pārņēmusi vecāko zēnu, kad varēja gulēt viņam aiz muguras vai piekļauties klāt un apostīt viņu, taisni kā viņa suņi. Tie bija bijuši viņa bērni. Aiz dzedrās ārienes viņā aizvien bija degušas tās pašas ilgas, kas citos cilvēkos, — pēc sirsnības un maiguma. Viņš šo pirmatnējo dziņu nebija izniekojis meitu rokās. Tā viņā bija tik kvēla, ka sirds viņam krūtīs, šķiet, apstājās.

Liels bija bijis prieks arī par Adelheidi, tomēr ne tik kvēls. Viņa bija pieaudzis cilvēks ar savām domām un savu pārliecību, un viņas acis raudzījās uz viņu — no citu cilvēku pasaules. Par viņu viņš nebija pilnīgi drošs.

Bet zēni — tie bija viņa paša asinis. To nevarēja saprast, ka viņu vairs nebija, ka viņi nekad vairs neatgriezīsies. Nekad viņš to nevarēs saprast.

Agrāk dzīvē nebija nekā tāda, kas viņam neizdotos, bet mi nāve savā gaitā bija gājusi viņam tieši pāri. Viņš domās bija neatlaidīgi lūdzies visas dzīves varas, Dievu, Dēlu un Svēto Garu, bet nāve bija nākusi, nolaupīdama viņam dzīvību un izraudama sirdi no krūtīm.

Un tā nu viņš te gāja pa bērzu apaugušām nokarēm augšup. Viņš gribēja aiziet tālu, ļoti tālu no mājām. Prom no dzīves un cilvēkiem — turp, kur beidzās dzīves ietvari.

Suns smilkstēja no niknuma. Zaķu, irbju un medņu siltā smarža virmoja viņam pretim. Lai kādas zīmes viņš deva, nekas nelīdzēja. Dāgs bisi no pleca nenoņēma.

Pa bērzu apaugušām nokalnēm bija grūta kapšana. Jau labu laiku iepriekš viņiem vietumis bija gadijies brist pa sniegu — nu tas sedza zemi notuļi. Pagājušajā gadā viņš še bija atstājis slēpes, kad atnāca pēc cilpām. Viņš atrada šo vietu un slēpes un pielika tās pie kājām. Tās, še stāvēdamas, mazliet bija sametušās no mitruma, bet pabraukt tomēr varēja.

Viņam ienāca prātā, ka pavasari viņš še agrāk nekad nebija bijis. Daudz kas tādēļ šķita nepazīstams. Vējš bija tik ass, ka svilpodams ceļa sniegu augšā, tā ka kūpēja vien. Kā jau fjellos.

Uzkāpis pašā virsotnē, no kurienes lejup gausi aizstiepās purvi un viršu klajumi, viņš apsēdās uz akmens un atņēma elpu pēc strauja nāciena. Tai vietā, kur viņš sēdēja, kalnā bija ieplaka, kas gāja mazliet ar līkumu, tā ka augstieni viņš vēl neredzēja, bet kalni tālāk gan bija redzami. Viņš tos bija redzējis jau daudzas reizes agrāk, un sakumā skats viņam pie tiem nekavējās. Bet šodien vējš no kalniem pūta tik smagi, un gaismas un ēnu spēle bija tik dzīva vējputenī, ēnām gar sauli skrejot. Jā, kalnu valstība šķita brīnišķīga. Viņš gribēja pakaveties pie varenās ainas. Nekad viņš kalnus nebija redzējis tādus.

Te pēkšņi viņš pacēla galvu un cieši raudzījās platām acīm.

Kalni pārgāja augstienē. Varens klinšu bluķis atradās tālāk uz dienvidiem un nesa Vērša klints vārdu, droši vien tādēļ, ka izskatījās pēc guloša vērša ar asu, izliektu muguru un starp priekškājām draudīgi noliektu galvu. Vasarās un rudeņos pašā virsotnē klinti klāja nelieli sniega ielāpi. Nu tur bija gandrīz vai vienīgi sniegs un ledus — gan ar dažiem tumšiem plankumiem, atkarībā no saules, kas pagriezās turp, kur sēdēja Dāgs. Saules gaismai pēkšņi caur mākoņiem izlaužoties, klints bija mirdzošas gaismas un dziļu ēnu apņemta.

Nāves seja bija pavīdējusi Dāgam no klints, spīdošu pieri, vaigu kauliem un deguna kaulu, dziļiem acu dobuļiem, deguna caurumu un milzīgiem, ņirdzīgiem zobiem ar melnām starpām. Tad ēnas atkal aizskrēja saulei priekšā — un klints bluķis gulēja zilganbalts un bez sejas.

Dāgs bija piecēlies — izslīdējis cauri ieplakai, viņš raudzījās uz priekšu. Klajums pletās kā aizsalusi jūra, nelīdzenu, vējā kūpošu sniegu klāts. Nekā nedomādams, viņš slīdēja

«

tālāk ar slēpēm. Tās knakšķēja pa sniega vāliem, un acis viņam vērīgi raudzījās uz klints bluķi.

Pēkšņi viņš apstājās kā sastindzis. Saule no jauna zeltaini iemirdzējās, un klints bluķis ar drausmīgo izskatu spožs un varens aizsedza kalnus, kas gulēja ēnā. Nu viņš zināja, kur bija Bjerndāles robeža ziemeļos. Nāves klinti nebija grūti atrast pavasara saulē.

It kā nepārvarama spēka pievilkts, viņš slīdēja klajumam pāri — visu laiku mirdzēja saule, un visu laiku Nāves kalna miroņseja lūkojās viņam pretim. Jo tuvāk viņš piegāja, jo augstāka un varenāka pacēlās nāves seja — pār visu pasauli — līdz pat mākoņiem. Kā jau tēvs un Ane bija teikuši, tūliņ bija redzams, kā šo kalnu sauca. Vērša klints vārdu virsotnei droši vien bija devuši tie, kas bluķi nebija redzējuši šai gada laikā. Tāds kā tagad tas droši vien izskatījās tikai pavasarī.

Kamēr slēpes knakšķēdamas slīdēja uz priekšu, Dāgs nenolaida acis no baiga skala, viņš mēģināja atcerēties vecās vārsmas vārdus, ko tēvs bija skaitījis. Tieši pašus vārdus viņš vairs neatcerējās, bet šis tas no satura gan viņam bija palicis atmiņā: nāves zeme atradās aiz klints, bet dzīves lejas uz dienvidiem — un no klints augšas cilvēks varēja redzēt kā dzīvību, ta nāvi un varēja pastāstīt par nāvi, ja no turienes atgriezās un nebija zaudējis valodu. Vai tad no tā vien varēja zaudēt valodu, ja uz bridi uzkāpa klinti? Pēdējo rindu viņš vairs neatcerējās, bet to viņš zināja, ka tā saturēja kaut ko līdzīgu biedinājumam.

Sunim kājas bija kļuvušas sāpīgas no asā sniega, un viņš no jauna bija devies pār klajumu uz to vietu, kur Dags bija nometis bisi un somu. Tur viņš stāvēja, suņa drebuļus drebēdams, un skatījās uz klinti. Varbūt arī viņš redzēja, kādu veidolu bija ieguvis kalns, jo lāgu lāgiem sāpīgi kauca pret klinti un vēju.

Suns bija vienīgais, kas redzēja Daga neprātu — viņa grūto kāpienu pa ļoti stāvās klints krūtīm. Slēpes viņš bija atstājis pašā apakšā. Bija pārāk slāvs, lai varētu kāpt ar slēpēm, turklāt visapkārt bija ciets sniegs un ledus, kas noturēja pietiekoši labi arī tāpat bez slēpēm. Augšā uz stāvās nokares viņš mazliet apstājās un noraudzījās pār klinšu un sniegu valstību — un dienvidos aiz sniegota klajuma viņš it ka varēja nojaust mežus, kas noteikti būs redzami, ja uzkāps augstak. No tās vietas, kur viņš atradās, klints ļoti stāvus krita lejup. Un sajuta, redzot visu sev pie kājām tik dziļi lejā, ka galva reiba, — pie tam nekur, nevienā vietā ne pie kā

nevarēja pieķerties — droši vien pat viņam ceļus padarītu ļodzīgus, bet tagad viņam viss bija vienaldzīgs. Vai viņš bija ceļa uz dzīvību vai uz nāvi, vai arī ceļā uz tām abām, viņam viss tagad bija pilnīgi vienaldzīgs. Viņš nedomāja, tikai rapas augšā.

Vēja draudīgo dziesmu augstāk virsotnē viņš nedzirdēja, viņš nejuta arī spējo vēja grūdienu, kas kapāja klinti, apbērdams viņu sniega graudiņiem, asiem kā ledus.

Cilvēks patvaļīgi devās ceļā, kas to veda aizvien tuvāk un tuvāk nāvei.

Suns drebēja un gaudoja pret vēju, ar acīm pavadīdams Dāgu, kas līdzīgi mušai rāpās augšup pa nāves zodu un apstājies noraudzījās uz pasauli no nāves rīkles. Tieši tur bija vareniem klinšu bluķiem nosēta nokalne, no kuras sniegs jau pa daļai bija nokusis, tā ka akmeņi rēgojās uz balta pamata, veidodami zobu rindu.

Dāgam bija jāpavirzās mazliet sānis, lai tiktu tālāk, un tad viņš rāpās atkal augšup pa līdzeno sniegu, kas izzīmēja vaigu kaulu, augšup pa vienu no nobrukumiem, no kura bija nākuši akmeņi nokalnē, — tie bija iedobti un melni, bez sniega, un tie veidoja nāves dziļos acu dobuļus. No šejienes viņam bija jātiek augšup pa deguna kaulu, tas bija klints gabals, kas pēc nobrukuma vēl bija palicis karājamies starp tumšajiem acu dobuļiem — un tagad vēl bija sniegu klāts. Uz deguna viņam no jauna vajadzēja mazliet apstāties. Piere bija tā izvelvēta un tik stava, ka pa to tikt augšā nebija iespējams, bet viņš atrada ceļu uz augšu virs vienas uzacs. Pēc tam ceļš gāja atkal augšup pa ieplaku, kas izveidoja deniņus, — un tad Dāgs pazuda.

Suns žēli gaudoja, gandrīz kā cilvēkbērns, stāvēdams vējā un nevarēdams saskatīt savu kungu.

Pēdējais gabals augšup pa šķēlumu bija Dāga augstākais sasniegums līdz tai dienai. Daudz cīņu viņam bija nācies izturēt gan ar zvēriem, gan ar mežonīgo dabu. Mežā bija daudz stāvu kalna muguru un daudz mežonīgu aizu un gravu, pa kurām viņš bija rāpies pie ērgļu ligzdām un lāčus medīdams, un arī citkārt, bet nekad vēl viņam nebija nācies tā līdz pēdējam saspīlēt katru muskuli, katru dzīsliņu un nervu kā tagad, lai liktu augšā pa pēdējo klints gabalu, kas bija ciets kā ledus.

Klints virsotnē, kas veidoja vērša galvaskausu vasarā — un nāves iegalvi tagad, stāvēja Dāgs — drebēja satvīcis un raudzījās tālumā. Daudz plašu skatu pār mežiem un novadu viņam savā laika bija atklājušies no kalnu mugurām un

pauguriem, bet tas viss nebija nekas iepretim tai plašajai pasaulei, ko viņš tagad varēja pārredzēt.

Mūžīgi meži — lēzenās nokarēs, un pats novads tikai kā pavisam niecīga ieplaka vislielākajā dziļumā, bet dienvidu pusē plašo tīrumu novadu bezgalīgais, gaišais zaļums. Jā, dzīves lejas še no augšas varēja redzēt, tas tiesa, bet vai tad no šejienes nebija redzama arī nāves zeme? Viņš apgriezās apkārt. Vērša pakausis līdzīgi pauguram pacēlās augšup aiz nāves iegalvja. Sniegs kūpēdams cēlās augšup pret debesīm kā upura dūmi no virsotnes.

Tas bija grūts gabals līdz augšai, un tikai tagad viņš manīja, ka aiz noguruma tikko turas kājās, bet — augšā viņam bija jātiek.

Uz vērša pakauša vējš kļuva aizvien niknāks un niknāks. Viņam bija gluži jāsaliecas, lai tiktu uz priekšu. Jā, augšup uz pēdējā paugura viņam bija jārāpjas rāpus, lai vētra viņu neatsvieslu atpakaļ.

Asiņainām rokām viņš rāpās uz augšu pa akmeņiem, kas bija gludi kā ledus. Sniega vētra kapāja viņam seju, un viņš uzvilkās augšā pa pēdējo gabalu un raudzījās pāri — nāves zemei. Ilgu laiku viņš citu neko nevarēja saskatīt kā virmojošu sniega jūru, bet lāgiem vētra piestāja, un tad sniega jūra noplaka un klinšu virsotnes pacēlās virs jūras. Bet cilvēka seja uz klints galvas it kā izaicināja vētru. Tā gāzās virsū aizvien niknāk un niknāk, tā Šņāca un auroja pār kalniem, gaudoja aizās un gravās, gāzās pa nokarēm lejā. Lāgiem tā šāvās augšup, kuldama sniega putekļus, līdz tie kā putojoša jūra kāpa pāri kalniem. Un kalni nogrima — un pazuda vētra, bet parādījās atkal, sniegam kūpot, bet daži pacēlās — augstu, augstu — pār saulē mirdzošajām virsotnēm, ieaugdami pašās debesīs.

Dāgs nokāpa no visaugstākā paugura ieplakā, kur viņš pirms tam bija stāvējis, — nāves iegalvī. Tur viņš mazliet no vētras bija pasargāts. Arī še ķēra daži vēja grūdieni, bet saule drusku sildīja no dienvidiem, kad to neaizsedza ne mākoņi, ne sniega putekļi.

Viņš jutās nosalis un nomocījies. Vējš še augšā spiedās caur drānām un dzeldināja miesu — un saldēja kaulus līdz pat smadzenēm. Nāves vēsma.

Tikai tagad viņš juta, kas nāca pēc lielās piepūles, augšā kāpjot. Viņš drebēdams apsēdās uz kāda akmens — pašā vidū nāves iegalvim — un raudzījās uz dienvidiem — uz dzīves lejam. Un, vai nu aiz noguruma, vai no skata uz dienvidiem — vai no tā, ko viņš bija redzējis ziemeļos, bet

viņu pārņēma vēlēšanās — dzīvot. Tai pašā brīdī viņš saprala, ka bija meklējis nāvi, kā akls traukdamies te augšā. Viņš bija vēlējies aizbēgt no dzīves, bet nu, raudzīdamies pār dzīves valstību un visām mīļajām vietām tur lejā, viņš vairs nevēlējās mirt.

BeT — vai viņš vairs dzīvs varēja nokļūt lejā? Pēdējie vārdi no Hamarbēju Anes vārsmas, kurus viņš pirms tam nebija varējis atcerēties, tagad ienāca viņam prātā ārkārtīgi skaidri:

«Bet, kas Nāves kalnā bijis, mēms top, redzot viņas vaigu, saņem nāves tumsu baigu.»

Mokpilns karstums pārņēma viņu, lai gan bija stindzinošs aukstums. Se viņš sēdēja, pirmo reizi noraudzīdamies pār dzīves lejām, kur viņš bija pavadījis savu brīnišķīgo mūžu, un nu ši diena viņam, šķiet, būs pēdējā.

Viņš bija dzirdējis vecus ļaudis sakām, ka Hamarbēju Anes sakāmvārdi nekad neviļot. Viss, ko viņa bija teikusi, piepildījās. Laikam tāpēc, ka tie nebija sakāmvārdi vien. Tās bija piedzīvojušu, saprātīgu cilvēku vārdos ietērptas domas.

Tur nevajadzēja pārāk daudz gudrības, ka tam, kas no šejienes dosies lejā, bus jāsastopas ar nāvi. Viņš nodrebēja no bailēm, iedomājoties, ka viņam būs jārāpjas lejā pa spraugu, pa kuru viņš kā akls bija uzcīnījies augšā. Viņš zināja no agrākiem kāpieniem kalnos, ka lejā nokļūšana aizvien bija desmitkārt ļaunāka par augšā tikšanu.

Beidzot tā bija nolicis ar Dāgu, ka pārdrošība viņu bija aizvedusi pārāk tālu, tik tālu, ka viņš apjauta pats savu spēju robežas. Dzimtas nesalaužamā neatlaidība bija sasniegusi savas galējās robežas — jaunajā Dāgā.

Lai gan viņam piemita sīksts spēks, viņš tagad sēdēja un drebēdams baidījās no lejā kāpšanas. Viņš lūkoja iedomāties, ka ir iespējams atrast citu ceļu lejup — no kādas citas vietas. Bet viņš tomēr skaidri apzinājās, ka vētra padarīs viņu aklu. Lai kur viņš mēģinātu, viņu varēja aizkavēt stāvās klints sienas, un sniegs varēja nobrukt tur, kur viņš liks kāju.

Viņš mēģināja iedomāties, kā uzmanīgi varētu nokļūt lejā, bet viņam metās melns priekš acīm, kolīdz iztēlojās, kā tas izskatīsies. Domas raisījās un raisījās, tadas, kādas viņš nekad agrāk nebija domājis, kamēr noraudzījās turp, kur viņa kājas bija izstaigājušas visas vietas un kur viņš nekad vairs nespers savus soļus.

Viņš domāja par Adelheidi. Viņš bija domājis par viņu arī agrāk — bet tikai kā par iekārojamu cilvēku. Nu viņš domāja, ka arī viņa sēroja pec zēniem un ka viņš varētu mājās viņai

būt par mierinājumu. Arī par savu tēvu viņš domāja. Arī viņš bija novārdzis no bēdām, kā Dāgs bija manījis, — un pēkšņi bija kļuvis vecs.

Jā, Dāgs pirmo reizi sāka saprast, ka vēl nekad nebija cietis neveiksmes savā dzīvē — un aizvien bija gājis pats savus ceļus — un aizvien bija domājis tikai par sevi vien.

Ja viņam tagad izdotos palikt dzīvam, daudz kas kļūtu citādi. Viņš redzēja Adelheides un tēva sejas savā priekšā — tik neizsakāmi mīļas —, un skats kļuva miglains. Un nu — vēl bez visa cita viņiem būs jābēdājas par viņa nozušanu. Viņš tagad sāpīgi izjuta, cik ļoti abi mīlēja viņu — un viņš ar griezīgām ilgām vēlējās viņus abus atkal redzēt — un just, kā viņi priecājas, viņu redzot.

Viņš pēkšņi pieceļas un sita sev ar abām rokām, lai atkal kļūtu siltāk. Viņš nebija manījis, ka vējš pieņemas arvien vairāk un vairāk, ka vētra plosījās kalnos un šņāca ari še apkārt. Vairs nebija laika gudrot, vajadzēja mēģināt — dieva vārdā. Viņš skaitīja pie sevis tēvreizi, nolikdamies četrrāpus uz spraugas malas un ar kaju mēģinādams atrast atbalstu sniega, kas bija ciets kā ledus. Vējš gaudoja ap klints bluķi — un it ka tumši smiekli skanēja Nāves kalna aizā.

XXI

Trīs vīri siroja pa mežu ziemeļos, savākdami baļķus, kas pērnaja bargajā ziemā bija apsniguši un aizmirsti. Viņiem bija līdzi zirgs.

Viņi patlaban sēdēja un atpūtās, kad pie viņiem pietecēja jaunā Dāga suns. Tas apostīja viņus un saka riet. Vīri gaidīja, ka Dags nāks tūliņ sunim nopakaļ, un tūliņ piecēlās un sāka aši rīkoties. Bet Dāgs nenāca, un suns rēja un bija nemierīgs.

Viens no vīriem bija Cirtēja Mārtiņš, sīkstākais cirvja cilātājs Bjerndāles mežos. Jautrs, izveicīgs un saprātīgs. Viņš paskatījās uz suni vairākas reizes, tad izslējās un paskatījās uz citiem vīriem par ba]ķi, ap kuru viņi rosījās.

—   Nezin vai tik Dāgam kas nebūs noticis, suns ir tik savāds.

Viņi visi skatījās uz suni, kas, asti kustinādams, «žēli smilkstēja kā slims kucēns», ka Mārtiņš vēlāk stāstīja. Un tad Mārtiņš saka rīkoties. Vienam no vīriem vajadzēja skriet uz mājām, ko kājas nes, un otru Mārtiņš paņēma sev līdzi un devās uz ziemeļiem, kur suns rādīja ceļu.

Vecais Dāgs sēdēja priekšistabas puskrēslā, un durvis bija pavērtas, lai gaisma ienāktu, kad ieradās virs no meža. Aizelsies vīrs steidzīgi stāstīja, ka pie viņiem pieskrējis Dāga suns un ka droši vien kaut kas esot noticis, cik no suņa izturēšanās varot spriest. Arī veco Dāgu, tāpat kā citus, varēja nomākt bēdas par to, kas vairs nebija labojams, bet, ja draudēja briesmas, viņš nejutās satriekts. Viņš mierīgi piecēlās, bet rokas un balss viņam drebēja, kad viņš vīram teica, lai iet uz virtuvi paēst un lai atpūšas pēc garā ceļa, bet par to, kādēļ viņš ir atnācis, lai tur muti. Lai pasakot tikai Kruses jaunkundzei, lai viņa, cik vien ātri iespējams, ienāk priekšistabā.

Kruses jaunkundze ienāca, un Dāgs klusos vārdos izstāstīja viņai, kas bija nolicis, un lūdza meža zābakus un pārtikas somu. Līdz vietai, no kuras vīrs ieradies, bija tāls gabals — un suns bija attecējis vēl tālāku gabalu no ziemeļiem. Labāk bija sagatavoties garākam ceļam.

Jau metās vakars, bet pār mežiem bija gaišs pavasaris, kad vecais Dags pirmo reizi mūžā devās tik garā gājienā pa saviem mežiem. Vecais Dāgs bija savaldījies, kamēr viņš atradās mājas tuvumā, kur ļaudis viņu redzēja, bet augšā uz lielas kraujas, kur sākās mežs, — tur viņš bez mitas slaucīja acis ar plaukstas virsu. Un drebošā balsī viņš čukstēja dažus vārdus:

—   Esi man žēlīgs — šoreiz — un neliec Dāgam mirt pirms manis.

Atģidies viņš sāka skatīties apkārt un runāt ar suni, kas viņam bija līdzi. Bet sen pazīstamās pavasara skaņas mežā atgādināja viņam tik daudz ko — un sirds viņam gandrīz vai sāka asiņot. Bailes, kādas viņš nekad vēl nebija jutis, karsti izšalca viņam cauri — viņš juta griezīgas sāpes. Un viņa drebošā balss no jauna čukstēja tos pašus vārdus. Tie skanēja ka tēvreize un citas lūgšanas, kamēr lielais vīrs vienmērīgiem, gariem soļiem ātri devās uz priekšu pie meža pieraduša cilvēka ātrajā gailā.

Skaņas vecā koka ēkā ir dažādas — atkarībā no gadalaika un laika apstākļiem. Bet neierastas skaņas skaidri var atšķirt no parastajām tas, kam ir dzirdīgas ausis.

Adelheide sēdēja lielajā krēslā kambarī pie stikla durvīm un, vaigu rokā atspiedusi, raudzījās ārā caur stiklu uz vakara debesīm, savās bēdās un domās neko neredzēdama, kad vīrs no meža ienāca priekšistabā. Steidzīgā ārdurvju atvēršana un

klusie, saraustītie vārdi jau gan nebija aizskanējuši gluži līdz pašai augšai kambari, kur viņa sēdēja, bet viņa dzirdēja, ka mājā notiek kaut kas neparasts, un piecēlusies devās uz durvīm — baiļu pārņemta.

Viņa dzirdēja Kruses jaunkundzi ātri ienākam priekšistabā — atkal aizejam vēl ātrāk — un atkal nākam atpakaļ. Un laiciņu vēlāk viņa dzirdēja vecā Dāga pazīstamos soļus, tikai ātrākus nekā parasti, kā arī durvju atvēršanos un aizvēršanos, arī to, ka vecais suns, kas parasti gulēja pie pavarda, bija piecēlies un skrāpējās pie durvīm un smilkstēja, gribēdams, lai to ņem līdzi. Droši vien vecajam Dāgam bija meža drānas mugurā, ja suns tā izturējās, — viņš bija arī steidzies.

Adelheidei sametās karsti — auksti sviedri pārklāja pieri, galvu un muguru.

Viņai uznāca reibonis.

Ja vecais Dāgs pats steigā devās uz mežu tagad, vakarā, — tad droši vien kaut kas bija noticis … ar kādu . ..

Adelheide atrāva durvis vaļā un nokāpa lejā pa kāpnēm. Vecais suns, asti kustinādams, nāca viņai pretim — un stipri smilkstēja. Viņa nekustīgi stāvēja klausīdamās, it ka klusie vārdi, kas še lejā bija teikti, vēl šūpotos gaisā.

Te atskanēja soļi, un Kruses jaunkundze ienāca caur kabinetu. Nemaz neiedomādamas, ka tur varētu stāvēt Adelheide, viņa ienāca — raudādama. Satrūkusies viņa ar izbailēm noraudzījās Adelheides sastingušaja sejā, kas bija balta kā sniegs.

—   Kas tad ir . .. noticis . . .— Adelheide izgrūda čukstošā balsī.

Kruses jaunkundze elsodama izstāstīja, ka vecais Dāgs viņai aizliedzis to teikt. Un Kruses jaunkundze centās neko neteikt, cik vien ilgi viņai bija iespējams. Bet, kad Adelheide nebeidza vaimanāt un lūgties, viņai beidzot cits nekas neatlika kā par mierinājumu pateikt, ka cits nekas jau neesot zināms kā tikai tas, ka suns atskrējis atpakaļ — viens pats.

Adelheidei droši vien nebija labi zināms, ko tas nozīmē — ja mednieka suns atgriezās pie cilvēkiem, ar zīmēm viņiem izrādīdams, ka kaut kas ir noticis, un arī Kruses jaunkundze jau nestāstīja, ka suņa izturēšanās bija vēstījusi ļaunu. Bet to Adelheide zināja, ka Dāga suņi nešķīrās no viņa — un viņš no saviem suņiem. Viņa ne vienreiz vien bija bijusi greizsirdīga uz suņiem — kad tie lēca viņam klāt aiz prieka, ka varēs pavadīt viņu uz mežu. Nojauta

viņai nesa apskaidrību par lo, ko nozīmēja, ka suns bija atgriezies viens.

Viņa ilgi slavēja, un viņai bija tā, it ka pamazām iztecētu asinis, — bet tad viņa dziļi ievilka elpu un klusu teica — drebošā balsī:

—   Es . .. arī iešu … uz mežu.

Nekad vēl nebija noticis, ka no Bjcrndālu saimniecēm kāda būtu gājusi uz mežu, un, ka par to runāja tāda smalka pilsētniece kā Adelheide, tas Kruses jaunkundzei izklausījās kā vislielākais neprāts. Viņa lūkoja viņu mierināt un atrunat — jā, lūdzās uz ceļiem, lai Adelheide paliek mājās: visa vaina kritīšot uz viņu, Kruses jaunkundze teica, bet Adelheide nebija piedabūjama grozīt savu lēmumu. Viņa izauga Kruses jaunkundzes acīs par mājas lepno, stipro saimnieci, kas runāja pavēlošus, negrozāmus vārdus.

Kruses jaunkundze pierunāja viņu paņemt līdzi drusku ēdamo somā, uzvilkt stiprus zābakus un piemērotas drānas — ka ari ņemt līdzi veco suni garā, pie rokas piestiprinātā saitē, ta lai suns no viņas neaizskrietu. Tas bija viss, ko Kruses jaunkundzei izdevās panākt.

Adelheide aiziedama aizrāva durvis tik cieši, ka Kruses jaunkundze neuzdrošinājās tās atkal atvērt un paraudzīties, kā viņa aiziet. Bet viņa iezagās priekšistabā un noraudzījās tur caur rūti. Un tur Kruses jaunkundze vēl ilgi palika slāvam un sāpīgi raudam, kad Adelheide bija izzudusi skatienam. Visi trīs — meža. Dievs vien zināja, vai viņa jel vienu no viņiem vairs redzēs dzīvu .. . Tanī naktī Kruses jaunkundze izskaitīja visas lūgšanas, kādas vien zināja, — un izskaitījusi sāka atkal no gala.

Aprīļa beigās ziemeļu zemēs ir tik gaiši vakari, bet nakti tomēr satumst — mežos. Vecais suns ostīdams lauzās uz priekšu pa vecā Dāga pēdām — un Adelheide tam sekoja.

Vecajam Dāgam kopš jaunības gadiem bija pazīstamas visas sīkas tekas meža, bet vecā Dāga ceļi nebija domāti sievietes kājām. Un šodien viņš stāvajiem pauguriem nebija gājis ar līkumu apkārt.

Tā nolika, ka Adelheide, kādreizējā baļļu karaliene un daiļāka un smalkākā no visām, nu cīnījās, lai tiktu uz priekšu pa vecajām mednieku tekam lielajos mežos pavasara naktī. Viņa gan bija dzirdējusi par lāčiem un mežonīgajiem aļņiem, par bīstamām kraujām — un par dziļām purva slīkšņām. Bet tagad viņai tas vairs nemaz nebija prātā. Dzīvība un nāve

nebija nekas. Viņa paļāvās uz veco suni, ka tas atradīs ceļu, viņas domas bija vienīgi pie Dāga — viņa iztēlojās asiņainus skatus. Viena no divām iespējām. Vai nu viņam bija izgājis ļauni ar lāci (viņa bija dzirdējusi, ka Daga tēvatēvs un citi bija dabūjuši galu), vai arī — lai dievs piedod viņai tādas domas — viņš bija nospiedis bisi pats pret sevi.

Viņš bija bijis kā bez prāta pēc zēnu nāves — lo viņa tagad atskārta un pārmeta pati sev, ka bija domājusi tikai par savām bēdām.

Adelheides domas tā bija aizņemtas, ka viņa neredzēja neko no visa tā, kas viņai bija apkārt. Bet mežā nedrīkst būt akls, sevišķi tas, kas pa to iet — pirmo reizi.

Vecais suns Bīsters un Adelheide gāja patlaban eglēm apaugušam pauguram pāri, un taisni tur, kur atkal bija jāsāk kāpt lejā, Bīsters apstājās un sāka ostīt gaisu — vienreiz un otrreiz, un tad viņš kā neprātīgs drāzās pa teku lejā, tā ka Adelheidei ar visu spēku vajadzēja saturēt viņu. Tas nikni rūca, ka viņu nelaiž, — bet tai paša acumirklī biezoknī saka brakšķēt, un kāda smaga gūzma nobrauca no paugura lejā, tā ka zari krakšķēja un lūza un akmeņi dunēdami vēlas pakaļ.

Tad Adelheidei uznāca bailes no meža. Viņa drebēdama stāvēja, elpu aizturējusi, un klausījās — un tikai tagad viņa pirmo reizi izdzirda, ka mežs dzīvoja ar tūkstoš skaņām, vējam vienmuļi šalcot. Visapkārt viņai čukstēja un čabēja, un tumsa aizvien vairāk apņēma viņu.

Nu viņa ar pateicību iedomājās Kruses jaunkundzi, kas viņu bija pierunājusi ņemt Bīsteru līdzi un tik labi bija suni piesējusi. Būtu viņa atnākusi šurp bez suņa, droši vien nebūtu tikusi ne uz priekšu, ne atpakaļ. Bailes viņu uz brīdi spieda domāt pašai par sevi, un nokāpšana no kalna muguras tumsā aizņēma visus viņas prātus un domas. Tā viņa lāgiem aizmirsa šausmas, kas viņu gaidīja.

Piekalnē tecēja upīte. Bīsters aizgāja gar krastu līdz vietai, kur gulēja lieli akmeņi, pa kuriem varēja pāriet pāri. Otrā pusē bija jākāpj augšā pa slīpu nokalni, kur pašā virsotnē atradās būda. Nu Adelheide manīja, ka aiz noguruma tikko var noturēties kājās, un vecais Bīsters laikam gan arī bija nomocījies, jo ostīja gaisu uz mājas pusi un žēli smilkstēja, taisīdamies apstāties. Tā bija tikai veca būda, bet Adelheide un Bīsters pakrita sausajās skujās uz lāviņas un uz vietas iemiga.

Un mežs ap būdu klusu šalca savu dziesmu — tā bija pārvērtusies vētrā ziemeļu fjellos.

Kā Adelheide, tā Bīsters bija gluži stīvi nākošajā dienā un tikko varēja nostāvēt kājās. Ejot gan kļuva labāk, bet Adelheidei acu priekšā meži izauga aizvien lielāki ar katru stundu, un pēc aļņa lēciena no priežu nokalna vakarvakarā viņa gāja ļoti vērīgi — jā, ar bailēm pat dienas laikā. Arī Bīsters lāgiem pazaudēja pēdas, jo viņi reizēm meta tik savādus līkumus, tā Adelheidei šķita, bet varbūt tas bija daudzo ezeriņu, ezeru un purvu dēļ, ka viņiem tā bija jālīkumo, kā arī pārāk stāvo nokaru dēļ.

Viņa bija dzirdējusi par fjelliem, kur Dāgs ķēra irbes, un, kad Bīsters veda viņu augšup pa Skarfjella gravām, viņa domāja, ka tie jau ir paši augstākie fjelli, bet no Skarfjella ir vēl tālu, ļoti talu līdz turienei. Skarfjella dienvidu nokares ir apaugušas ar mežu, un pat pašā virsotnē paceļas dažas kroplas un greizas priedītes, bet tik augstu Bīsters neuzgāja. Viņš uzmeklēja veco teku, kas gar kalna muguras rietumu nokari uzvijās augšā, bet, kad viņi taisījās apiet apkārt uz ziemeļpusi, Bīsters apstājās un gluži vienkārši apgūlās turpat ceļa līkumā. Adelheide jau labu laiku bija gājusi aiz tīras spītības, asinīm ausīs šalcot, ar sāls garšu mutē. Viņai likās, ka nu viņiem drīz vajadzētu būt klāt, jo fjelli, tā viņa bija sapratusi, atradās meža otrā malā. Viņa izbijusies skatījās uz Bīsteru. Vai suns bija saslimis? Kā viņa tad lai atrod ceļu? Bet tad viņa pacēla aris.

Ziemeļu pusē ineži stiepās tālāk — paugurs pēc paugura, bet pašos ziemeļos augstu pie debesīm dega it kā gaiša uguns. Aukstā fjellu aile, klāta ar sniegu, kā uguns kvēloja saulē, tumšzilām ēnām klājoties rietumos.

Adelheide sastinga. Vai tik tālu bija līdz Dāga fjelliem, un vai tur tas bija — noticis?

Neviens nezina, kā lādas sajūtas rodas, bet viņai bija tā, it kā fjelli auksti dzirkstītu viņai pretim — stiprinādami viņā pārliecību, ka Dāgs bija tur.

Viņa pameta acis uz leju, sev pie kājām, uz Skarfjella ezeru — tur dziļi, dziļi lejā — zili zaļu, draudīgu — ēnā zem fjella. Lielais ezers viļņojās vējā, veldams bangas pret krastu — kā jūra. Krastā, vienā no līčiem ziemeļu pusē, bija zaļa noleja. Skats viņai kavējās tur, un viņa ieraudzīja, ka tur stāvēja laiva un bija izžauts tīkls, — bet tālāk pacēlās māja, un dūmi kāpa no skursteņa augšā. Tur tātad dzīvoja ļaudis. Adelheide juta, it kā siltums iestrāvo viņā. Varbūt viņi kaut ko zināja par to, kas bija noticis?

Viņa mazliet pavilka aiz saites, un Bīsters uzreiz bija augšā. Viņš laikam gan bija pieradis pie tā, ka gājēji še likumā

mēdza apstaties un aplaist acis apkart. Tad atkal nācās doties lejā pa gravām, reizēm pilnīgi stāvām, bet vismaz zem kājām bija ciets pamats.

Lejā ezermalā bija laivu piestātne, un tur Bisters kā neprātīgs ņēmās kaukt pret otru krastu. Pagāja labs laiks, tad no mājas gausi iznāca vīrs un lēnām tuvojas laivu piestātnei. Aizlicis roku acīm priekšā, jo spīdēja spoža saule, viņš neatlaidīgi raudzījās uz viņiem.

Tad laiva atstūmās no krasta un pamazām sāka tuvoties, bet ezers še bija stipri plats. Vīrs vairakas reizes pagriezās un skatījās, un Adelheide ieraudzīja vispinkaināko galvu, kādu jebkad savā mūžā bija redzējusi. Kad vīrs piestājās malā un pagrieza seju pret viņu, viņa gluži izbijās. Tik izspūrušu cilvēku viņa vel nekad nebija redzējusi. Vienīgi acis un deguns bija brīvi no spalvām. Mati no galvas nokarājās līdz pat spurainajām uzacīm un pār ausīm uz leju, bet pārējo sedza plušķaina bārda. Virs neteica nevienu vārdu, tikai skatījās un gaidīja. Viņš nekad nebija redzējis Bjerndalu smalko saimnieci, bet bija par viņu dzirdējis un saprata, ka tai vajadzēja būt viņai, bet, ka viņa bija atnākusi līdz pašam Skarljellam, tā katrā ziņā bija burvība. Nekas tamlīdzīgs nekad agrāk nebija noticis.

Bisters devās uz laivu, un Adelheide sekoja, un tad laiva aizslīdēja prom no krasta. Beidzot Adelheide ar mokām nomurmināja, vai viņš zinot, kas esot noticis ar Dāgu. Virs kāsēja un čerkstēja kā vecs pulkstenis, pirms nosit laiku, līdz tomēr pateica, ka'neko nezinot. Bet viņš bija no tiem, kas, reiz iesācis runāt, vairs nebija apturams. Neskanīgā, zemā, čerkstošā balsī viņš aizvien no jauna atkārtoja to pašu, ko Adelheide jau zināja, — par viru, kurš vakar lielā steigā bija atnācis no ziemeļiem, un ka pats vecais Dāgs še ieradies naktī, bet bija devies atkal tālāk, neko nebaudījis.

Vīrs gribēja, lai Adelheide drusku piesēstas pie galda viņa būdā, un to viņa ari darīja. Cita nekā viņam nebija, ko piedāvāt, kā tikai zivis un drusku kartupeļu, bet ja viņa būtu ar mieru . . . No sakuma viņa atteicās, bet virs viņai atgādināja to, ko viņa jau pati zināja, ka iešana pa mežu prasa spēkus. Un neēdis neviens ātri nevar likt uz priekšu, tā vīram šķita, — nevienu bridi viņš neklusēja, maldams aizvien tos pašus vārdus, kā vienkārši cilvēki parasti mēdz darīt, kad retu reizi tiek pie runāšanas.

Viņš izvārīja foreles un izcepa kartupeļus oglēs — un pasniedza uz tīri noberzta dēlīša, cik vien labi varēja, un Adelheide drusku ieēda, lai kaut kas būtu vēderā. Virs gribēja

viņu pierunāt, lai viņa tak pagaida, līdz pārējie būs atgriezu šies atpakaļ, un tālāk neiet, jo tur apkārtne esot mežonīgāka un teku mazāk, bet, ja viņa gribot iet, tad viņš pavadīšot, neesot jau nemaz zināms, vai ar Dāgu esot noticis kas ļauns, jo arī suns varot noklīst, un, ja kaut kas neesot tā, kā vajag, tad jau tūliņ nevajagot iedomāties to ļaunako. Viņš pļapāja un mierināja kā prazdams, ejot pa teku uz ziemeļiem. Bet Adelheide gribēja iet viena, tā viņa beidzot cieši noteica, un vīrs tad apstājās un noraudzījās viņai pakaļ, kamēr vien viņa bija redzama, bet pēc tam viņš ar plaukstas virsu pārbrauca pāri tai vietai, kur pinkās vajadzēja atrasties acīm.

Zvejnieks Berre, ta viņu sauca, tik labprāt būtu pavadījis viņu. Vispār viņš reiz jaunībā pavisam no svešas puses bija atnācis uz mežu kāda pārkāpuma dēļ, kā ļaudis domāja. Vecais Dāgs viņam bija atļāvis uzcelt māju un dzīvot še pie ezera. It ka par atlīdzību viņš nesa zivis uz saimnieka mājām, bet saņēma labību un visu citu.

Viesībām un svētkiem viņš saimnieka mājām piegādāja varenas foreles. Viņš vēlējās, kaut viesību Initu pēc iespējas biežāk, jo, ja viņš aiznesa zivis pēc sevišķa pasūtījuma, tad viņu pacienāja ar degvīnu un iedeva ir kafiju, ir tabaku līdzi — arī baltmaizi ar sviestu viņš dabūja.

Neviens visa pasaulē pats sev nevarēja sarīkot labākas viesības kā zvejnieks Berre savā bUda, kad atgriezās mājās no tādām pastaigām.

Arī viņam bija sava pasaule, un pasakas tēli šai pasaulē bija tie trīs cilvēki, kas tagad bija atnākuši še uz ziemeļiem, — un visus trīs bija piemeklējusi nelaime.

Viņam bija dažas zīmes, kuras viņš izmantoja, kad ātrumā bija nepieciešams patiešām bagātīgs loms viesībām. Bet tās nedrīkstēja lietot, ja vajadzība nespieda, jo tad tas bija grēks un tās varēja zaudēt savu spēku, bet, ja vajadzība spieda, tad dievs to atļāva.

Viņš iegāja būdā — un pēc tam nogāja lejā uz krastu. Tur viņš salika krustām aļņa un suņa kaulu. Viņš ilgi ap tiem darbojās, līdz salika tos tā, lai tie noradītu uz visām četrām debespusēm,— un visu laiku viņš murmināja vārdus par krustiski saliktiem kauliem, svētajiem un jaunavu Mariju un kaut ko, kas kādreiz laikam bijuši latīņu vārdi, bet tagad bija bez jebkādas jēgas. Beidzot viņš piecēlās un, rokas salicis un seju pret ezeru pagriezis, noskaitīja tēvreizi skaļā balsi. Pēc tam viņš piebilda, ka lūdz par jauno Dāgu, lai tai ziņā nevarētu izcelties nekāds pārpratums.

Adelhcide gāja tur, kur Bīsters viņu vilka, un uzkalni aizvien cēlās un cēlās augšup, saulei nogrimstot aiz tiem. Viņi beidzot pārgāja par vakara saulē zeltaini mirdzošajiem priežu silājicm un no uzkalniem ieraudzīja bērziem apaugušas nokares ziemeļos, gaisā bija jūtams savāds vēsums, un ziemas gaiss saldēja nāsis, kad vējš vilka no ziemeļiem. Jā, jo vējš še uzkalnā nevilka tikai no ziemeļiem vien, bija jūtamas ari maigākas vēsmas no rietumiem. Vēji še šovakar sastapās.

Bīsters visu laiku bija lauzies taisni uz priekšu, bet viņš tik savādi pāris reižu strauji bija pagriezis galvu, ostīdams sānis, un nu viņš apstājas un, pilnīgi pret rietumiem pagriezies, dedzīgi ostīja — ne pauguru, bet vēju. Un tad viņš devās uz rietumiem lejā no uzkalna, sākumā mazliet vilcinādamies un ostīdams gaisu sev priekšā, bet tad sāka neatlaidīgi ņurdēt.

Adelheide bija līdz nāvei nogurusi — no piepūles, no stiprā pavasara gaisa un no domām. Pēdīgi viņa Bīsteram bija sekojusi kā murgos — ne ko redzēdama, ne ko dzirdēdama. Bet un pēkšņi, virzienam mainoties un Bīsteram stipri saiti raustot, viņa atjēdzas. Ko nozīmēja tāda Bīstera pagriešanās? Viņi tak tagad gāja prom no fjelliem — bet tas tak bija noticis tur, par to viņa noteikti bija pārliecināta, bet Bīsters tik droši un neatlaidīgi devās turp.

Viņi gāja gan uz rietumiem, gan uz dienvidiem un nonāca atkal priežu nokalnēs, un pēkšņi Adelheide juta dzidrajā gaisā savādu smaržu, kas atgādināja pavarda smārdu mājās — dūmus.

Viņu pārņēma ārkārtīgs uztraukums, tā ka viņai vislabāk būtu paticis apsēsties zemē. Viņa bija gājusi tik ļoti talu, bija gājusi un gājusi vienā iešanā — viņai bija bijusi tāda sajuta, ka viņa dodas uz pasaules malu, — neko nedomādama. Nekad viņas gājienam nebūs gala — un tad pēkšņi viņai radas nojauta, ka varbūt gājienam tūliņ būs beigas, — varbūt, — un tad viņu pārņēma bailes — pašā vislielākajā nogurumā. Mežonīgas ainas jaucās cita caur cilu — sakropļošanas un asinsizliešanas, un nāves šausmu ainas.

Bīsters lauzās uz priekšu un viņu vilka līdzi —jā, daudzas reizes viņa turējās pretim, negribēja iet uz priekšu — pretim tam, kas viņu gaidīja. Sūrs siltums sakāpa viņai degunā un asaras saskrēja acīs, sākdamas tecēt pār seju, viņa gribēja alsvabinaties no Bīslera saites, ļaut, lai viņš iet viens, gribēja gaidīt — gaidīt. Bet saite bija savilkusies ap locītavu, jā, tanī iegrauzusies, ātrumā tā nebija atraisāma, un Bisters dzinās uz priekšu un vilka viņu līdzi.

Mazs gaišums starp kokiem — ezers vizēja krēslā, un tur, desmit soļu no viņiem, atradās būda. No būdas velēnu jumta pacēlās dūmi, bet caur durvju spraugu krita gaismas svītra.

Bisters sāka ņurdēt, un no būdas atbildēja cits suns ņurdēdams un riedams, bet Adelheide ne ko redzēja, ne ko dzirdēja — un ne ko zināja, pirms stāvēja iekšpusē pie durvīm un uz lāviņas liesmojošās uguns atspīdumā ieraudzīja jaunā Dāga līķi, pārsegtu ar veciem svārkiem. Viņa seja — skaistā seja — bija dzeltenbāla, acis aizvērtas, un ap pieri tam bija asiņaina saite .. .

Vecais Dāgs un pārējie divi parādījās kā gari kaut kur mūžībā, kad viņa sabruka uz lāviņas pār Dāgu.

XXII

Tad viņa izdzirda atkal balsis — jā, nu viņa vairs negulēja nesamaņā.— Laid vaļā, — balss skanēja, un tā bija pazīstama balss. Tā nebija skaņa no viņas sapņa par mežu un kalniem, tā bija īsta balss.— Laid vaļā.— Viņa juta ap locītavām dzelzs dūres, kas viņu pacēla un noguldīja. Ap viņu liesmoja un blāzmoja — kā rēgainā parādībā, ko viņa bija redzējusi, — bet nu aiz rēga bija redzamas baļķu sienas. Adelheide saķēra galvu — un piecēlās sēdus.

Tur stavēja vecais Dāgs uguns atspīduma gaismā, un divi citi sēdēja pie uguns. Pārvilkusi roku pār pieri, viņa paskatījās sānis un uz zemi. Jā, tas nebija sapnis, tur gulēja Dāgs — miris.

Viņa it kā lūgdamās pacēla acis uz veco Dāgu, lai viņš saka, ka tā nav patiesība, ka nav uz pasaules patiesības, ka viss ir tikai ļauni murgi — visa dzīve — un ka patiesība, īstenība nāks — kādreiz vēlāk . . .

Viņa no jauna nolieca seju un pārlaida acis pār Dāgu, pār viņa mīļajiem, spēcīgajiem vaibstiem — un pār tuvāko, labo roku, kas arī bija ievīkstīta lupatās, caur kurām asinis spiedās cauri — no elkoņa un rokas.

Viņa sarāvās pēkšņi — un viņu pārņēma drebuļi. Dāgs bija pakustinājis roku.

Viņa uzmeta baisu skatu vecajam Dāgam, bet viņš stāvēja tāpat kā agrāk — nebija neko manījis.

—   Vai tu to neredzēji?— viņa čukstēja.

—    Ko tad?— viņš jautāja.

—    Dāgs pakustina ja roku!

—   Jā, — vecais Dāgs atteica un savādi paskatījās uz viņu.

Viņa uztraucās:— Tad tak viņš nav miris.

—   Vēl ne, — vecais Dāgs teica skumji.— Bet tu ej labāk gulēt — un atpūties, — viņš teica gurdā balsī, kurā nebija nekādu cerību.

Adelheide joprojām raudzījās gan vecajā Dāgā, gan jaunajā Dāgā — un tad dziļi ievilka elpu un izslējās visā augumā.

No pirmās reizes, kad viņi bija sastapušies, līdz šim brīdim vecais Dāgs bija skatījies uz Adelheidi kā uz skaistu, staltu, smalku, labi izglītotu, ar muzikālām un citām jaukām dāvanām apveltītu sievieti, labu un daiļu meitu mājās — un bērnu māti, bērni gan nebija dzīvojuši. Tie bija miruši ar pirmo slimību, kas viņiem bija uzkritusi. Viņa bija skaista, jauna sieviete, kura piederēja jaunajam, nepastāvīgajam laikam,— cits nekas viņa nebija. Un nu viņa bija atskrējusi uz mežu un kā bez jēgas še iebrukusi šinī nopietnajā brīdī. Dievs vien zināja, kā viņa tik tālu bija varējusi atnakt. Tā viņš domāja.

Adelheidei pa tam prāts bija noskaidrojies. Dāgs vēl nebija miris. Uz to tagad vērsās visas viņas domas, citu viņa neko ne redzēja, ne dzirdēja. Viņš bija nokritis no klints — un varbūt arī pēc tam bija tur zemē gulējis un sasalis, pirms viņu atnesa šurp, bet to viņai nemaz nevajadzēja jautāt.

Viņa drusku bija dzirdējusi un diezgan daudz lasījusi par slimnieku kopšanu un agrāk ai*ī šo to bija redzējusi — un pārtikas somā viņa bija paķērusi līdzi šo to, ko parasti lietoja nelaimes gadījumos un ievainojumus apkopjot.

Nu viņa noņēma kapuci un novilka mēteli. Nogurums bija kā ar roku atņemts. Viņa neskatījās ne uz veco Dāgu, ne uz citiem, tikai pajautāja, vai viņiem ir ūdens un kāds vārāmais trauks.

Viens no vīriem izgāja ārā un atgriezās atpakaļ, un uz kāša virs uguns parādījās liels pods. Adelheide attaisīja somu un izņēma ārā linu drānu, kurā bija satinusi visu vajadzīgo. Tur bija ļoti daudz lina.

Vecais Dāgs no sākuma skatījās uz viņu, it kā gaidīdams, ka viņa no jauna sabruks vai izdarīs kādu citu neprātību. Viņš vairs nepazina viņu. Seja viņai bija auksta kā ledus un cieta, acis spožas un skaidras un lupu nemaz vairs nebija, bija palikusi vairs tikai šaura, šaura svītra.

Abi vīri, kas bija atraduši Dāgu pie Vērša klints, bija stāstījuši vecajam Dāgam, ka bluķis it kā esot izskatījies pēc

sojas, kad viņi uzkāpuši augstienē. Ka miroņa galvaskauss, Cirtoja Mārtiņš bija teicis.

Kad vecais Dāgs to bija dzirdējis, viņu pārņēma vienaldzība. Hamarbēju Anes vārdi par Nāves klinti ari bija patiesi, un tie izgaisināja pēdējās šaubas, kadas viņam bija bijušas par viņas vārdiem. Bet, ja tie par klinti bija patiesi, tad droši vien patiesi bija arī tie, ko viņa bija teikusi par cilvēku, kas uzdrošinātos uzkāpt tajā. Viņam vēl skaidri bija atmiņā viņas vārdi par sveci pie mirēja gultas, un tie bija piepildījušies, — un viņam nebija šaubu par to, kas tagad notiks ar dēlu. Viņš ari nojauta to, ka dēls bija uzkāpis klintī, spītēdams dievam un nāvei, — jā, viņš bija devies turp, lai aizbēgtu no visa — pēc mazo zēnu nāves. Un tādu spītību dievs laikam vairs ilgāk nebija gribējis paciest.

Vecais Dāgs pats — un visi pirms viņa gan bija bijuši spītīgi, bet tā te jau bija pārgalvība. Dievs kungs bija licis dzimtai pašai no sevis izdzist. Pēdējais no viņiem savā spītībā pats bija iedzinis visu dzimtu nāvē — bez kādiem starpniekiem.

Cilvēku kaut kas pēkšņi var notriekt no kājām, un viņš atkal pieceļas. Vecais Dags bija piedzīvojis daudz dažādu pārmācību dzīvē — un pēc tam atkal bija atguvies, bet nu visam bija beigas. Trīs jaunas dzīvības, kurās bija ritējušas viņa asinis, izdzisušas tik īsā laikā, ka grūti bija to iedomāties.

Ari vecajam Dāgam bija bijušas linu lupatas somā. Par to laikam bija parūpējusies Kruses jaunkundze, un Cirtēja Mārtiņš bija tās aptinis Dāgam ap vārīgākajām vietām. Vecajam Dāgam vairs nekam nebija bijis speka, kad viņš bija izdzirdīs par klinti.

Viņš nebija aizvēris acu jau no pagājušās nakts, un ārkārtīgi garais gājiens droši vien arī bija atstājis savu iespaidu.

Cirtēja Mārtiņš un otrs vīrs pamazām izmanījās ārā, kad Adelheidc sāka rīkoties, un vecais Dags apsēdās uz sola pie sienas. Gurdens un lidz nāvei nomocījies, viņš sekoja Adelheides kustībām: kā viņa noraisīja apsējus Dāgam un mazgāja, un slaucīja, un, ātri, veikli kustēdamās, glīti aplika apkārt jaunas, ciešas saites.

Adelheide pagājušajā naktī bija gulējusi saldā miegā, un viņa bija jauna, nogurums viņu neizsīcināja.

Pašu pirmo reizi, kad viņa bija ieraudzījusi jauno Dāgu, viņam bija bijis apsējs ap roku, jo viņu bija saknābis ērglis. Toreiz viņa bija vēlējusies sakārtot apsēju un apkopt sāpīgās

vātis — un šī sajūta bija bijusi pati pirmā viņas mīlestības jausma.

Viņš dažreiz bija atgriezies mājās no meža ar nobrāzumiem un savainojumiem arī pirmajos četros laimīgajos gados, kopš viņi bija apprecējušies, bet viņš nekad nebija ļāvis viņai apkopt vātis, bija kautrīgs kā zēns. Nu beidzot viņš vairs nevarēja viņai to liegt.

Visa laime un visi jaukie brīži kopš pašas pirmās sastapšanās tagad lauzās uz āru un vērtās darbībā, apskaidroja viņas prātu — un viņu pašu vērta veiklu un izmanīgu.

Vecā Dāga acu vāki aizvien biežāk sāka vērties ciet, un drīz vien viņš gulēja, galvu pret sienu atspiedis, un krāca. Adellieidc pameta acis sānis uz viņu, un viņai kļuva viņa žēl. Viņai ienāca prātā visi rimtie mirkļi, kad viņa veco Dāgu bija redzējusi visā viņa spēka, kā ari slava, kāda viņam bija visās lauku draudzēs un pat tālāk — pilsētā—, un nu viņš še visā savā varenībā gulēja pie sienas viena no savām vecajām būdām — no bēdām novārdzis un vecs. Tāda ir dzīves vara.

Tas jau nebija nekāds brīnums, bet Adelheidei tā šķila. Nakti jaunais Dāgs nāca pie samaņas, īsu brīdi atvēra acis — un skatījās uz viņu. Viņš ilgi gulēja, ne vārda nerunādams, un raudzījās griestos, lūkodams atcerēties, kas īsti bija nolicis. Vēlāk gan viņam viss kļuva skaidrs — un viņš mēģināja piecelties uz elkoņa, bet viņam bija jātsakās no šī nodoma. Nopietni un cieši Ajdelheide uzsauca viņam, ka jāguļ mierīgi, lai vātis neatvērtos. Viņš jau pieliekoši bija zaudējis asiņu. Viņa pasniedza viņam ūdeni padzerties — un noglaudīja vaigu kā māte, čukstēdama tik labus vārdus, ka viņam asaras saskrēja acīs.

Adelheide ievēroja, ka viņš tikai lēnām velk elpu, un jautāja, vai viņam sāp.

—   Jā gan, — viņš teica, vārgi smaidīdams un ar apsietām rokām taustīdams krūtis.

—   Vai dur?— viņa jautāja.

—   Jā, dur kā ar nazi vielu vietām, — viņš teica, mēģinādams smaidīt, bet tikai gurdi pavēra lupas.

Adelheide mazliet aptaustīja viņu, pacilāja rokas un kājas un atklāja, ka lauzts nekur nekas nebija un ka arī skausts un mugura bija veseli. Bet vairakas ribas likās satriektas, un galva bija stipri cietusi, arī viss ķermenis bija stipri sadauzīts un gluži stings.

Viss tātad atkarājās no tā, cik stipri bija satriekta galva un vai kaut kur nebija kādi iekšķīgi ievainojumi, tiem līdzēt nebija iespējams. Dāgs iekrita atkal nesamaņā un tā gulēja

lieliem laikiem. Adelheide pa tam mazliet atsvabināja viņu no drānām — apsēja linu autu ap krūtīm, lai saturētu ribas. Viņa sašuva autu kopā un savilka to cieši ap krūšu velvi, no jauna uzsegdama dranas virsū. Pēc tam viņa atsedza celi, kuram bija kaut kāda vaina, kā viņa domāja, un nomazgāja un pārsēja to.

Jā, Adelheide kopa Dāgu un rūpējās par viņu — un pati par savu dzīvību. Jo tai dzīvības uzliesmojuma, kas tagad viņa bija iekvēlojies, dodams lielo mieru un skaidrās domas, kas šim pārvarīgajam darbam bija nepieciešams, — šai uzliesmojumā bija arī nāves nojauta. Ja Dāgs tagad aizies — zudīs ari viņas saprašana.

Ap veco Dāgu bija iestājies klusums. Viņš vairs nekrāca. Bet sēdēja tāpat, galvu pret sienu atspiedis. Acu plaksti drusku kustējās. Viņš bija pamodies, bet negribēja, lai viņu traucē, un tikai uzmanīgi raudzījās no pievērto plakstu apakšas. Uz lāviņas sačukstējās Dāgs ar Adelhcidi. Viņš bija redzējis, kā viņa sašuva saiti Dāgam ap krūtīm, bija redzējis viņas rosību un ātrās, veiklās rokas, bija redzējis viņu sabikstām uguni pavardā un tur pret liesmām bija noraudzījies viņas stipraja sejā, kurā bija lasāma cieta griba.

Vecais Dāgs cieši aizvēra acis. Viņa domas par Adelheidi sāka iegūt citu nokrāsu. Viņa bija atnākusi šurp pa mežu viena pati ar veco suni — tik tālu uz ziemeļiem mūžamežā. Un pēc grūtā gājiena viņai vēl bija spēka diezgan ķerties pie darba — un pietiekami spara uzsākt cīņu ar šo nelaimi.

Šīs domas viņā bija modinājusi viņas seja. Tādu viņš to nekad agrāk nebija redzējis. Se būdā laikam gan klusībā norisinājās bīstama cīņa — cīņa starp Hamarbēju Anes — jā, dzimtas sensenajām, baisajām teiksmām un nāvi un starp Adelheidi un — mīlestību. Jo ne Adelheides seja, ne citas sievietes seja nevarēja tā pārvērsties kā vien pēdējā cīņā par to, kas viņai dzīvē nozīmēja visu. Šai sejā nebija nekādas žēlastības — ne par teiksmām, ne par ko citu. Un tur, kur mīlestība bija īsta, tur arī dievs stāvēja klāt, kā viņš zināja.

Adelheide patlaban bija pilnīgi aizņemta ar jauno Dāgu, un vecais Dāgs varēja izstiepties uz sola — un tur viņš aizmiga ciešā miegā. Kāds cits bija stiprs — šo vienu reizi. Viņš tātad varēja mazliet atpūsties.

Vētra ap Nāves kalnu bija sadzinusi sniegu vālos dienvidu pusē — tur jaunais Dāgs bija nogāzies. Viņam augšā kāpjot, apakšējo nokaru piekājē vēl bija ledū sasalis, ass sniegs, bet

vētra, no ziemeļiem nākdama, bija dzinusi sniegu gar kalna sāniem, un tas bija sagūlis dienvidu pusē, pavēnī.

Tā vētra bija izglābusi Dāgam dzīvību. Bet senais sakāmvārds, kas droši vien bija simtiem gadu vecs, vēl līdz pat pēdējam brīdim nebija zaudējis savu baiso nozīmi. Tas bija pavadījis Dāgu arī uz turieni, kurp viņu aiznesa, un uzglūnēja būdai — daudzas dienas un daudzas naktis. Nāve nebija nekur tālu.

Cirtēja Mārtiņš un citi devās uz mājām pēc drānām un ēdiena, un visām tām lietām, kas Adelheidei bija vajadzīgas. Nevienu sievieti sev palīgā viņa nevēlējās. Tā iznāca, ka visi trīs daudzas diennaktis palika būdā, tāpat kā dzimtas ļaudis reiz, pirms vairākiem gadsimtiem, — Adelheide bija saimniece, vārīja ēdienu un šo to izmazgāja, un vecais Dāgs nesa ūdeni un kurināja uguni.

Tā pagāja dienas. Pavasaris aizšalca pār mežiem, pakalni zaļoja, un mežā skanēja daudz putnu dziesmu, strautu čalu un paloja reibinošas smaržas, kas nāca no jaunajiem dzinumiem un pavasara saules piesildītā gaisa.

Un tā mežā bija arī divas dienas, kad visi trīs pa skaistākajām tekām no Melnezera būdas lēnītiņām devās uz Naktslejas ganu mājiņu — un no turienes uz Bjerndālēm — uz mājām.

Adelheide toreiz viena pati ar Bīsteru bija gājusi kā akla. Nu viņa izjuta pavasari mežā — pilna drosmes un brīnišķīga prieka.

Viņa tik daudz nakšu bija gulējusi būdā, klausīdamās meža skaņās, augstās un svelpjošās, kad ziemelis šalca pār galotnēm, un dziļās un midzinošās, kad dienvidvakara vējš smagi pūta. Tagad ejot viņa smalki dzirdēja visu meža orķestri — visas skaņas, kādas vien tanī bija. Jā, viņa izjuta dabas varenību. Viņa dzirdēja aļņus skaļi maurojam un drebēdama noraudzījās vareno dzīvnieku gājienā, saulei lecol pār purviem pie Troļļu kalna noras. Viņa redzēja arī turpat ezerā troļļa putnu, kas vairāk atgādināja zivi nekā putnu. Ieniris ūdenī, tas palika tur bezgalīgi ilgi un tad atkal laidās pa ūdens virsu, tā ka šļakatas vien šķīda visapkārt, — viņa brēciens gāja caur kauliem.

Vecais Dāgs parādīja viņai visu zvēru pēdas, kādi vien bija atrodami, — jā, uz dienvidiem no Zaļā ezera augstienes viņi redzēja pat svaigas lāča pēdas.

Un otrā dienā ceļš lejup pa nokalnēm veda viņus caur dažām iebūviešu mājām. Viņa redzēja ļaudis un bērnus, un mājas, kādas bija Frīlandē, Šijā, Šjērnebekā un Kastā un

lielajās apdzīvotajās vielās — Tjernsmoā, Blotjcrnā, Barvollā un Steinrudā.

Viņa redzēja arī Bjerndālu vasaras kūtis — kur tās atradās — starp meža skupsnārn, ziedošu nokalnu un zaļu pļavu vidū, ar žogiem, pa kuru vārtiņiem ceļš veda cauri.

Jaunu iespaidu pasauli viņa paņēma sev līdzi.

XXIII

Lai cik savādi izklausītos, tomēr šis notikums ar baigo sākumu un labajām beigām it kā bija attālinājis sēras par mirušajiem puisēniem. Reizēm, kad Adelheide domāja par to, cik tuvu nāvei Dāgs bija bijis, vai par lielo skaistumu mežā, viņu pārņēma sāpīgs izmisums par zēniem, un viņa sāka domāt par to, cik veci viņi abi tagad būtu bijuši, — un tad viņa ļāva sāpīgām asarām vaļu. Bet tad atkal jaunie, spēcīgie iespaidi ņēma virsroku, piepildīdami viņas domas.

Vecajā Dāgā šis baigais notikums acīmredzot bija radījis sajūtu, ka viņš ir vecs, un viņš — kā veci ļaudis mēdz darīt — domās atgriezās jaunības dienās. Viņš atkal bija sācis meklēt dieva prātu pēdējā laika lielajos notikumos. Viņš mazliet domāja arī par tām domām, kas viņu bija vedinājušas aizbraukt līdz Hamarbējām — un apskatīties jauno meiteni, kura tur dzīvoja. Var jau būt, ka tā bija bijusi liela pārgalvība dieva acīs, tādēļ laikam tas, kas nupat kā bija noticis, bija kā brīdinājums, ka dieva rokā stāvēja — likt iznīkt dziīnlai ap viņu vai ļaut tai dzīvot. ..

Un viņš bija tuvāk iepazinis Adelheidi, kāda viņa patiesībā bija aiz sava arējā daiļā smalkuma. Viņa nebija baidījusies ne no asinīm, ne no mēsliem. Adelheide bija cēla sieviete. Varbūt dievs bija gribējis viņam to parādīt — bija gribējis parādīt viņam Adelheides lielo mīlestību: tā spēja izglābt dzīvību un droši vien arī laist jaunu dzīvību pasaulē.

Jā, tā viņam to vajadzēja saprast — un tad viņam vajadzēja palaisties uz dievu un ar veca vīra spītību neiejaukties notikumos.

Viņam bija arī citas lietas, pie kurām viņš varēja ķerties, ja gribēja ko darīt. Viņš no jauna varēja mazliet cītīgāk apmeklēt dievnamu, viņš varēja arī aizbraukt un sasveicināties ar jauno mācītāju. Viņš vēl līdz šim to nebija darījis, un šis mācītājs nebija izrādījies piekāpīgāks par citiem.

Jaunais mācītājs taču bija Adelheides radinieks, un viņa sprediķi bija gājuši Dāgam pie sirds, — viņš šķita arī vien

kāršs, patiess vīrs, kuram nevarēja tuvoties tikai ar dāvanām, ēdienu un upuriem.

Vecais Dāgs atcerējās dieva vārdus, kas reiz bija ieguvuši lielu varu pār viņa domām. Tur bija kaut kas tamlīdzīgs, ka nepaklausība dieva kalpiem virs zemes ir nāves grēks. Nepaklausību viņš gan nebija izrādījis pēdējā laikā, bet vai viņš bija izrādījis padevību? Nebija viegli ari būt mācītājam — arī viņam varbūt bija vajadzīga laipnība.

Vecajam Dāgam bija asa dzirde. Viņš bija dzirdējis, ka ierēdņi un citi lieli vīri lauku draudzēs smējās par mācītāju un zobojās citu cilvēku klātbūtnē. Tie sauca viņu par baznīcas žurku viņa nabadzības dēļ. Viņam bija daudz bērnu — un jāmokās ar veciem parādiem. Arī par svēto garu tie saukāja mācītāju viņa lielās nopietnības deļ. Un bagātākie zemnieki tur ārā ķēmojās pakaļ kungiem kā šinī, tā citās lietās.

Domādams šīs domas, Dāgs sēdēja vecajā istabā pie galda, kas atradās rietumu pusē pie loga — logs bija vaļā, un saule zeltaini mirdzēja pār rietumu nokarēm, bet ziemas gaiss, pavarda kvēpi, tabakas smaka un smacīgums plūda arā, viņam apkārt, un saules gaiss, no āra nākdams, glāstīja viņam seju, nesdams pavasari un dzīvību.

Viņš ieelpoja pavasara gaisu — un viņa domas bija vaļsirdīgas.

Ļaudis runās, ja viņš apturēs zirgu mācītāja pagalmā un ieies tur iekšā, un to izskaidros dažādi, — bet viņš varēja to izdarīt, taisni tādēļ, ka par to runās.

liet viņa vaļsirdībai pievienojās pašapmierinātība un varas apziņa. Viņam ienāca prātā visi lielie kungi, kas bija pret mācītāju, un viņu sāka vilināt doma, kā viņi iepletīs mutes, kad dabūs dzirdēt, ka viņš gluži bez kādas vajadzības ieradies izrādīt cieņu mācītājam. Dāgs zināja, kāda viņam pār cilvēkiem vara. Bagātības vara un teiksmu šalka apņēma viņu. Daudzi viņa parādnieki bija par to ieminējušies — droši vien, lai izliktos par viņa draugiem. Un majors gluži atklāti, kā tas viņa dabā, bija pateicis, ka Dāgs ir gluži kā pasaka veciem un jauniem, cik viņš ir dzirdējis, un ka pat tie visvarenākie labprāt negribot nākt ar viņu saskarsmē.

Jā, Dags sēdēja sava vecajā istabā — un nolēma nākt dievam mazliet palīgā. Mācītājam vairs ilgāk nebūs jāstāv vienam tur ārā lielaja draudzē. Vienu dienu vecais Dāgs iejūgs zirgu un brauks uz mācītāja mājām, par spīti visām lielmaņu valodām.

Laba griba, pārgalvība un spītība cita caur citu mijās viņa prātā — kā aizvien visos laikos —, bet domas, no kurām tas viss bija cēlies, bija tiešām pazemīgas.

Jaunais Dāgs tagad visā nopietnībā bija pārcēlies uz istabu līdzās Adelheides kambarim. Viņam bija jāpaliek mājās — pagaidām, kamēr aizvērsies un sadzīs vātis, krūtis atkal kļūs veselas — un galva skaidra. Viņa domas bija metušas lokus ap daudziem neparastiem notikumiem — pēc lielās nelaimes.

Meži un dzīve, kādu viņš tur bija dzīvojis, vairs nepievilka viņu ar agrako spēku. Viņš gribēja atpūsties — dienu no dienas, ilgi, — un arī būt Adelheides tuvumā. Viņa vairs nebija tikai smalkā, skaistā, iekārojamā sieviete, bet izstaroja siltumu un prieku. Nekad viņa vairs nepieminēja zēnus, nekad viņa neraudaja (tā, ka viņš to redzēja), nekad viņa neteica nevienu smagu vārdu. Droši, ar augsti paceltu galvu viņa nāca un gāja, noteikta, stipra un apbrīnojami mierīga viņa bija, vai saule vai lietus. Viņa palika pie tā, ka grib apkopt un apsiet viņa vātis. Tās it ka bija viņas īpašums. Viņa skūpstīja ļaunākās vātis — un nekaunējās, tikai gaiši smaidīja. Sākuma viņam bija vajadzējis gulēt pie viņas — kambari — lielajā, siltajā gultā, un vēlāk viņam vairs nebija ļauts citur gulēt. Viņa bija piespiedusi Dāgu pirmajās, grūtākajās dienās sēdēt saulē uz mazā lievenīša — un vēlāk viņš tur bija pavadījis cauras dienas. Viņa bija lasījusi viņam priekšā no savām grāmatām — un šo to paskaidrojusi, pirmajos vakaros bija spēlējusi uz stīgu instrumenta, dziedādama līdzi, — pirmajos vakaros. Tā tas bija palicis arī vēlāk — visus vakarus.

Uzmanīgi izjautājot, viņa bija šo to uzzinājusi, kā nelaime bija notikusi,—jā, viņa gandrīz bija piedabūjusi viņu, lai viņš stāsta — vienu otru reizi, un, salikusi vārdus kopā un izjautājusi mazliet veco Dāgu, viņa beidzot zināja visu par veco sakāmvārdu un to, ko Dāgs bija piedzīvojis. Varbūt viņa bija tā, kas bija uzrakstījusi — uz dažām lapām grāmatā — teiku par Nāves kalnu . . .

XXIV

Pavasara nakts slīdēja pār zemi. Ne vēja, ne vēja brāzmas, ne šalkas, tikai viegla pavasara un nakts vēsma plūda iekšā caur vaļējām stikla durvīm jaunkundzes kambarī. Priekškars piepūtās un pacēlās, gultas aizkars kustējās …

Gultā aiz priekškara bija dzirdami vārdi — sākumā neskaidri, nesaprotami. Gulta čikstēja. Adelheide uzmanīgi pacēlās uz elkoņiem, izstiepa rokas un, sēdus piecēlusies, noliecās pār Dāgu un klausījās. Viņš bija kļuvis tik nemierīgs pēdējās naktīs — kustējās un runāja kaut ko nesaprotamu — mocījās, pūlēdamies izteikt vārdus. Viņa bija cēlusi viņu augšā iepriekšējās naktīs — lai uzmodinātu no ļaunajiem sapņiem. Tagad viņa piecēlās sēdus un klausījās. Nevajadzēja to darīt, bet viņa gribēja sadzirdēt, ko viņš teica. Varbūt būs labāk, ja viņa zinās, kas tas bija, un varēs ar viņu drusku par to parunāt.— Zāle … avotā … mežā, — viņš murmināja, — … peld un peld … līdz ar straumi — netiek no vietas. Ūdensrozes ezerā … lēpju lapas .. . šūpojas un šūpojas … tai pašā vietā — savās saknēs turēdamās.— Daudz neskaidru vārdu sekoja, bet neviena tāda, ko viņa būtu sapratusi, līdz viņš pēkšņi iekliedzās it kā dusmās:— Nē, nav sniega … nav klinšu … dvēseles … lejā ēnās … dvēseles .. . augšā saulē . ..— Vārdi kļuva neskaidri — un iestājās klusums.

Adelheide ilgi klausījās, gaidīdama, ka nāks vēl kas, bet Dāga krūtis, kuras viņa bija sasaitējusi, vienādi un mierīgi cilājās. Viņa pieliecās un klausījās. Viņš elpoja brīvi — nevienas slimības pazīmes —, un sirds sita neapstadamās un nedrebēdama.

Bet galva? Un visas savādās domas, kādas tur mita? Viņa tikko bija mēģinājusi saklausīt arī tās, lietišķi, kā jau sieviete, — tāpat plaušas un sirdi, bet skaņas, ko mēle bija izvēlusi, — tās nebija saprotamas. Zāle, ūdensrozes un dvēsele? Kas gan to varēja saprast?

Galva droši vien vēl nebija vesela, un galva bija bīstama vieta. Bet Adelheide atlaidās gultā — cieši Dāgam līdzās. Viņš bija dzīvs, no viņa nāca siltums, viņš elpoja. Pielikusi galvu viņam pie pleca, viņa aizvēra acis un ieslīdēja… pavasara naktī…

Adelheide ar Dāgu sēdēja Iievenītī pie kambara. Katrā galā lievenītim bija pa īsam solam — tieši tik garam, ka viņi abi tur varēja sēdēt viens otram līdzās. Vairāk vietas tur nebija.

Viņa raudzījās uz austrumiem — uz pauguriem, kas aizsedza aust rumu novadu. Viņa lūkojās arī uz dienvidrietumiem — uz Hamarbējām — un uz mežainajām nokarēm rietumos. Pār pauguriem austrumos blāzmoja rīts, un saule stāvēja augstu, mezdama savu atspīdumu pār Adelheides seju

un acīm. Tas bija skaidras un dziļas ka mežezers — un skals bija ciešs, kad viņa tas pagrieza pret Dāgu.

—   Ko tu domāji, kad raudzījies pār . . . nāves valstību — no klints?— viņa jautāja, un balss bija noteikta un mierīga.

Viņš lēnām pagrieza seju un raudzījās tieši uz viņu. Viņa acīs bija atkal vecais spēks. Zilas … mirdzošas … skaidras. .. un vērīgas.

—   Ko tu zini par to, ko es esmu domājis?— viņš atvaicāja, un smaids, ko dažādi varēja izskaidrot, pārslīdēja pār seju.

Adelheide pēkšņi nolaida acis, un viegls sārtums sakāpa viņai vaigos. Vai tā bija vienīgi viņas sirdsapziņa, jeb vai viņš bija manījis, ka viņa klausījusies? Grūti bija viņu saprast. Dažreiz viņš bija tik vērīgs kā zvērs . . .

Viņš manīja gan, ka viņa nejutās labi, un pavērsa skatu atkal uz novadu un teica, it kā pats ar sevi runādams:

—   Cilvēka domas ir tik dažādas — tādā brīdī — un arī pēc tam.

Adelheide bija atguvusi mieru, pavirzījusi roku, kura gulēja uz margas, mazliet tālāk, viņa paliecās uz viņa pusi.

—   Tas var būt svarīgi arī citiem — zināt, kādu iespaidu atstāj nāves valstība, — viņa teica, smaidīdama mazliet gurdu, pieauguša cilvēka smaidu.

—   Tās nav tādas lietas, par kurām var runāt rīta saulē, — Dāgs teica, no jauna drūmi pasmaidīdams.

—   Nu tad mēs varam runāt par to gultā, tumsā, — Adelheide ierosināja, — šovakar.

—   Hm, — Dāgs teica, izskatīdamies domīgs, — bet tad tiešām īstā tumsā.

Tai pašā dienā ieradās majors Barre, un viņam bija stāstāmas lielas lietas. Gluži jaunas gan tās vairs nebija, par tām jau ticis runāts visu pavasari, un majors, jau agrāk še būdams, bija šo to pastāstījis. Bet, tā kā Bjerndālēs šogad bija notikusi nelaime, viņi nebija piegriezuši lielu vērību tam, kas nolika ārpasaulē. Viņš stāstīja par Eidsvollas sapulces iznākumu, par valsts tiesisko statusu un karaļa iecelšanu, kā arī skaļā balsī runāja par valsts nākotni.

Kā aizvien, kad majors ieradās, galds tika klāts mazliet bagātīgāk — priekšistabā —, varbūt viņam par godu vai arī varbūt kāda cita iemesla pēc šoreiz galdā bija arī vīns. Majors iesila un dižos izteicienos runāja par spītēšanu Zviedrijai, Dānijai un lielvalstīm ārpasaulē — un jaunievedumiem armijā uz sauszemes un jūras. Jā, beidzot Norvēģijā

atkal bija pienākuši Haralda Horfāgra1 un Hokona2 laiki visā savā dižumā, ar diezgan plašu karagājienu Ziemeļu jūrā, 1as nolikšot pēc dažiem gadiem — majors neatstāja nepieminētu.

Ari Adelheide izjuta brīža svarīgumu, acis viņai kļuva lielas un vaigi pietvīka, klausoties tēva dižajos vārdos.

Tāpat vecais Dāgs padevās vispārējai pacilātībai vienu laiku, bet, kad majors gribēja sacelties pret lielvalstīm un iekarot Angliju, viņa garastāvoklis mainījās. Sejā iegūla pazīstamais aukstais vaibsts — acu kaktiņos mirdzēja viegla šķelmība.

—   Tikai — visupirms mums vajag pilnu vēderu, vajag naudu kabatā un bikses uz gurniem, ja gribam tā plātīties, — viņš teica.

Lai majors justos pārsteigts, vajadzēja daudz, un viņš bija radis, ka vecais Dāgs savas domas izteica skaidros vārdos, bet pāreja no kvēlajām runām pilsētu svētkos līdz Dāga aukstajām patiesībām bija viņam pārāk krasa. Viņš ilgi klusēja — un tas notika pavisam reti.

Adelheidei ne viss patika vecajā Dāgā. Dažreiz viņš lietoja vārdus, kas viņai nepatika, — jā, tie viņai sākumā bija likušies šausmīgi. Nu gan viņa jau sen pie tiem bija pieradusi, bet viņai šķita, ka viņš tiešām darītu labāk, izvēlēdamies citu valodu. Mazu nepatiku viņa varbūt juta arī tagad — tēva dēļ. Viņa pameta skatu sānis uz jauno Dāgu, lai redzētu, ka viņš jutās pēc visiem šiem dižajiem vārdiem un pēc vecā Dāga pēkšņā iebilduma.

Jaunais Dāgs sēdēja tieši pretim majoram, bet raudzījās viņam garām — visiem viņiem garām — pa atvērtajām durvīm tumšajā priekšnamā. Skats bija tāls un smaids sejā mazliet izklaidīgs — par visu, kas notika viņam apkārt.

Galva, Adelheidei ienāca prātā, — viņam nevajadzēja dzert ne vīnu, ne degvīnu. Viņš vēl nebija pilnīgi vesels.

Majors beidzot atžirga no skadrajiem vārdiem, kādus bija dzirdējis, un sāka runāt par ko citu. Viņš stāstīja par lielajiem notikumiem pasaulē, par kariem un Napoleona likteni . ..

1 Haralds Horfāgrs (Skaistmatis) 9. gs. sakāva siko valstiņu valdniekus un nodibinaja apvienotu Norvēģijas valsti.

2 Acīmredzot domāts Norvēģijas karalis Hokons IV (120-1 —1263), kurš pēc pilsoņu kara 12. gs. beigās un 13. gs. sākumi nostiprināja savu varu. Noslēdza līgumu (1251) ar Novgorodu par robežattiecibu noregulēšanu. (Red. piezīme.)

Adclhcide pazagšus vēroja savu vīru, bet viņš joprojām raudzījās tāpat viņiem visiem garām — un ar to pašu izklaidīgo smaidu.

Vakarā viņi sēdēja priekšistabā, kur pavardā drusku kurējās uguns, jo laiks bija kļuvis auksts. Glazēs viņiem bija stiprs punšs, un majors, aizmirsis skumjas, kādas valdīja še mājās, runāja skaļi un jautri. Tāda nu reiz bija viņa daba, un neviens par to nebrīnījās, Adelheide gan lielam acīm raudzījās uz jauno Dāgu, kā viņš dzēra glāzi pēc glāzes. Tas bija kaut kas gluži neierasts.

Kad viņi naktī bija uzgājuši augšā, Dāgs iegāja savā istabā un, iekūris pavardā uguni, apsēdās un raudzījās tajā. Adelheides acīs bija bailes, kad viņa klusu aizgāja līdz pavardam un apsēdās otrā krēslā, mazliet aiz viņa.

—   Tev varbūt nevajadzēja dzert degvīnu, kamēr tev galva vēl nav pilnīgi vesela, — viņa teica.

Viņš pagrieza seju mazliet uz viņas pusi, un viņa acīs vēl aizvien bija tas pats tālais skats.

—   Galva?— viņš vaicāja.— Vai tu domā, ka manai galvai kaut kas kaiš?

—   Jā, — viņa atteica klusu, bet noteikti, — tu miegā bieži tik savādi runā, un tu esi kļuvis tik izklaidīgs un kluss, ka nevaru tevi vairs pazīt, — un tad tu smaidi tik skumji — tik skumji.

—   Jā, jā, — viņš teica, — tāds laikam cilvēks top, uzkāpis Nāves kalnā.

—   Tu nedrīksti par to domāt, — Adelheide teica, — tev jāmēģina aizmirst to dienu.

—   To dienu? Nav jau tikai tā diena vien. Esmu bijis tur augšā daudzas, daudzas reizes.

Adelheide izbijusies skatījās viņā, un viņa sāka drebēt no šausmām. Ar Dāga galvu laikam bija ļaunāk, nekā viņa domājusi.

—   Tu esi bijis tur daudzas reizes?— viņa jautāja, cik mierīgi vien varēdama.

—   Jā, — viņš atteica, pasmaidīdams no jauna to pašu skumjo smaidu, — tur augšā nav tikai akmeņi, sniegs un vējš. Nāves kalnā ir kaut kas pavisam savāds.— Viņš ļoti daudz bija dzēris, un tāpēc laikam šis parasti tik klusais cilvēks

tagad sēdēja, galvu Adelheidci priekšā noliecis, seju pret uguni pagriezis, un pats no sevis runāja…

—   Esmu bijis tur pēc tam — daudzas reizes, gulējis tur augšā — pašā augšā starp mākoņiem — un raudzījies tālu, tālu. Tur nav sniega, nav klinšu. Tās ir dvēseles, kas nogrimušas tur ēnu dzelmēs, — dažas ir zemas, dažas augstākas, un dažas paceļas augstu pret sauli kā klinšu virsotnes.

Adelheide svīda aukstus sviedrus. Par to viņš jau bija runājis miegā.

—    Dvēseles paceļas tur kā zāļu stiebri, cieši cita pie citas, — kā zāles meža strautos, kā ūdensrozes kalnu ezeriņos. Tur nekūp sniegs, nepūš vējš, tās ir dvēseles, kas tur kustas — ne no vēja. Laikam ilgas tās ceļ augšup — liek tām kustēties. Tās ceļas pret debesīm un kustas, un kustas kā zāle strautos, kā ūdensrozes vilnī, bet — arī dvēseles netiek no vietas, saknes viņām ir tur, kur tās mitušas, dzīvas būdamas, un kur tās ir pārsteigusi nāve.

Visas viņas ir tumšā krāsā, tur, tumsas dziļumos, bet tālāk tām ir citas krāsas. Krāsas viņām ir ļoti dažādas. Daudzas jo daudzas ir asiņu krāsā, bet visbiežāk baltas, — un visaugstākās — pašā augšā — ir kā valgs zelts saulē. Kā bezgalīga jūra tās viļņojas. Tā izskatās aiz Nāves kalna.

Dienvidos pret dzīves lejām no klints virsotnes it kā paveras skats uz visu pasauli. Ir savādi sēdēt tur augšā un raudzīties visai dzīvei pāri. Cilvēki lejā uz lauka ir kā sīkas, mazas liesmiņas, daži ir tikai kā ta bala gaismiņa, ko vasaras naktīs izstaro jāņtārpiņš, c iti dod stiprāku gaismu. Visas šīs liesmiņas tiecas uz ziemeļiem — uz Nāves kalnu. Dažas kustas ātrāk, dažas lēnāk, bet visas tās tuvojas tam, tiklīdz ir iedegtas. Tās šaujas cita citai virsū un saduras cita ar citu, dažas ātri kā zibens dzen citas nāvē, pie tam pašas aizvien vairāk tai tuvojas.

Dzīvība kā krusa birst uz klints — dienu un nakti.

Dažas dzīvības liesmiņas ir spēcīgas, bet neglītas krāsā. Tās dzen veselas straumes citu cilvēku liesmiņu uz klinti — pašas turp dodamās. Tas notiek tad, kad ir karš, un tad nāves rīklē atskan — kaut kas smiekliem līdzīgs. Lai cik drausmīgi, to redzot, — ir jāsmaida. Tas ir tik nesaprotami, ka cilvēka prāts to nespēj aptvert, ja kads redz to no augšas, no nāves galvas.

Sēdēt tur augšā un noraudzīties visā tai neprātībā, kāda norisinās īsajā ceļa gabaliņā kopš tā brīža, kad cilvēku dzīvības liesmiņas iedegas, līdz tās aizlido pār klinti un izdzisdamas kļūst par dvēseļu asniem, līdzās visiem citiem,

kas jau tur ir, — ar to tiešām pietiek, lai sajuktu prātā, ja tev ir atvērušās acis un tu esi to ieraudzījis.

Adelheide reiba no šausmām. Dāgs bija bīstami satriecis galvu, viņš bija galīgi zaudējis saprašanu.

Pēkšņi viņš pagrieza pret viņu seju, kurā tagad bija mazliet jautrāks smaids. Acis viņam bija skaidras un skats ciešs.

—   Tu laikam te sēdi un domā, ka esmu gluži zaudējis jēgu, — viņš teica, — bet tai ziņa tu vari būt droša. Neesmu bijis kalnā vairāk kā to vienu reizi — esmu tikai iedomājies un sapņojis, ka atrodos tur atkal. Gribēju tev tikai mazliet pastāstīt, kādi rēgi, sapņi un domas man ir uzmākušies kopš tā laika, kamēr esmu bijis tur augšā. Tie laikam nāk no skata, kas pats par sevi ir brīnišķīgs diezgan, — un mazliet tiem par cēloni laikam būs ari mana nelaime, no turienes nokāpjot, un parādības, kādas es redzēju drudža murgos, būdā gulēdams, kā arī viss, ko pēc tam esmu sapņojis. Kaut kas droši vien nāk arī no grāmatām, kādas tu man esi devusi lasīt, kamēr esam precējušies.

Bet kaut kas tomēr ir vērties īstenībā, — viņš piebilda, un smaids no viņa lūpām nozuda.— Kad devos uz klinti, manas domas bija tādas, ka tiešām varbūt būtu labāk, ja dzīvei būtu beigas. Bet, kad uzkāpu tur augšā un redzēju, ka gandrīz nebija iespējams dzīvam nokļūt no turienes lejā, un sāku domāt, ka tas varbūt ir gals — gals uz mūžīgiem laikiem, tad man likās, ka visu dzīvi esmu tikai tā traucies uz priekšu — jau kādus trīsdesmit gadus, nemaz nedomādams par galu, par to, ka visam neizbegami reiz pienāk gals. Es nebiju domājis ne par ko. Es vispār neka nebiju domājis — tikai dzīvojis kā lielākā daļa cilvēku, it kā dzīve turpinātos tūkstoš gadu.

Viņš dziļi ievilka elpu, izslējās un atlaidās pret krēsla atzveltni. Seja no jauna bija pagriezta pret uguni, acis tāpat raudzījās tālumā, bet lūpās nebija smaida.

Adelheide raudzījās uz viņu. Lai gan viņam bija neglītas skrambas pierē, ko bija atstājuši ievainojumi, viņai likās, ka nekad viņš nav bijis tik skaists. Tikai tagad viņa atskārta, ka nekad uz viņu nebija skatījusies kā uz pilnīgi pieaugušu cilvēku. Kaut kas no zēna viņā vienmēr bijis jaušams kā viņa kautrībā, tā viņa domās, kurās il kā nebija īstas nopietnības, — viņš vēl nebija pārdzīvojis neko, kas varētu modināt pārdomas un dziļumu. Pārdzīvojums, ko viņš tikko bija atstāstījis, un klusā noskaņa, kādā viņš bija stāstījis, padarīja

Adelheidi nedrošu. Pēc visa tā bija grūti apjaust, ko viņš domāja par dzīves gaitu.

Jau agrāk viņa pret viņu bija jutusi cieņu, jā, gandrīz vai bailes — no viņa lielā spēka, straujuma un mazrunibas. Nu viņā vēl bija nākusi klāt arī pieauguša vīra nopietnība.

—   Kādēļ tu smaidīji visu laiku, kad tēvs stāstīja par to, kas notiek ārā, pasaulē?— viņa pēkšņi jautāja.

—   Ak, — viņš atteica.— Droši vien būšu domājis par to, ka cilvēki še dzīvē cīnās un mokās ar tik daudz dažādām lietām, it kā viņi dzīvotu mūžīgi, — bet mēs tak visi dodamies tikai īsā ceļojumā pa dzīvi — uz mužību. Skals, par ko tev stāstīju, man tik skaidri stāv priekš acīm — aizvien, tā ka man jāsmaida, iedomājoties, ar kādu steigu ļaudis dara visu citu, tikai nedomā par īstenību, par to, ka esam ceļā — uz nāves valstību. Jo tā lak ir lielā dzīves patiesība — vienīgais, ko mēs zinām, — dzīve ir nāve.

Ja kāds uzkāpj Nāves kalnā un noraugās lejā uz cilvēkiem, kā tie dzīvo, — tad redz, ka lielākā daļa no viņiem izturas kā akli ģeķi, un es pats esmu bijis viens no tiem.

Jaunais Dāgs atveseļojās pilnīgi, un vienu dienu viņš no jauna devās uz mežu. Viņam vajadzēja apsolīt Adelheidei, ka viņš būs uzmanīgs un nekāps vairs Nāves kalnā. Viņš drusku pasmējās, kad viņa par to ierunājās, un atteica, ka nevienam nevarot būt nekādas vēlēšanās tik drīz doties tur atkal augšā.

Adelheide apjauta, ka viņai atkal būs bērns, un šī apjauta viņu darīja gan laimīgu, gan modināja viņā šaubas. Viņai allaž rēgojās skats, ka bērns, ko viņa dzemdēs, jau tUliņ atkal dosies uz nāves valstību, tiklīdz būs nācis pasaulē. Viņa par to prātoja un jau domāja aizbraukt pie mācītāja, kā reiz bija solījusies, ja kaut kas atgadīsies. Savā laimē viņa solījumu bija aizmirsusi, un bēdas par bemiem viņa arī nebija iedomājusies mācītāju. Neviens mirušajiem tā kā tā nevarēja atdot dzīvību. Tagad viņa domāja par mācītāju, bet visvairāk viņa domāja par veco Dāgu.

Viņa gribēja izstāstīt viņam, ko patlaban juta. Viņš būs priecīgs. Viņš staigāja apkārt, acīm redzami novecodams aiz bēdām, ka mazie zēni bija miruši. Viņa arī gribēja pastāstīt viņam par to, ko bija teicis jaunais Dāgs, un dzirdēt vecā Dāga domas. Jā, viņa cerēja, ka viņš varbūt mazliet kliedēs drūmos jaunā Dāga vārdus.

Laiks bija auksts vēl vasaras sākumā, un vakaros gandrīz arvien priekšistabas pavardā kurējās uguns. Kādu vakaru vecais Dāgs tur viens pats sēdēja, gausi sūkdams savu garo pīpi, un Adelheide ienāca un ar adīkli rokās apsēdās lielajā krēslā, kur bija sēdējusi pirmajā vakarā, kad ieradās Bjerndālēs. Vispirms viņi pārmija dažus vārdus par laiku un vēju.

Adelheidei bija vajadzējis izjautāt veco Dāgu, lai gūtu apjausmu par notikumu ar jauno Dāgu, vārsmas par Nāves kalnu viņa bija dzirdējusi no viņa. Tādēļ sākumā Adelheide atstāstīja jaunā Dāga vārdus un savas domas, pateica, ka gaida bērnu. Viņš neko neatbildēja, bet likās, it kā viņš atliektu galvu un paceltu to tāpat kā agrāk, kad viņa ieminējās par bērnu.

Viņi runāja par šo un to, līdz nonāca pie domas, kas nodarbināja Adelheidi, — visas dzīvības dzima nāvei.

Vecais Dāgs māja ar galvu — un smaidīja mazliet skumīgi. Viņam ienāca prātā paša domas par dzīvību un nāvi. Bet viņš, vecais Dāgs, bija vecāks nekā dēls un nebija dzīvojis bezrūpīgu dzīvi, domādams vienīgi pats par sevi. Viņš bija pieredzējis daudz pārvērtību dzīvē un mācījies apskatīt lietas no visām pusēm, arī nāvi. Tā nebija, ka viņš nepiekristu dēlam, bet to varēja pateikt arī saudzīgāk — Adelheidei, kad viņa gaidīja bērnu.

Un tad dvēselē nāca spēks, kas palīdzēja tikt pāri visam, arī nāvei.

Viņš ilgi prātoja, kā ietērpt savas domas vārdos. Viņa domas bija skaidras — viņam pašam —, bet tur vajadzēja vārdus, lai izteiktu tās citiem. Viņš piecēlās un sāka staigāt pa istabu no viena gala uz otru, rokas viņš bija salicis uz muguras, un vienā vēcinājās pīpe.

Adelheide pacēla galvu un paskatījās uz veco Dāgu, un viņai saskrēja asaras acīs. Šovakar viņa bija mazliet atlīdzinājusi viņam par visu to, ko viņš devis viņai. Tagad viņš bija atkal tāds pats kā agrāk pirms zēnu nāves. Jaunā vēsts, ko viņa bija pačukstējusi viņam, bija iekvēlojusies viņā kā dzirksts. Viņš ātri bija pārbraucis ar roku pār matiem, tā ka tie ap pakausi atkal veidoja dzīvas cirtas, un tagad gāja, plecus atpakaļ atliecis un galvu pacēlis kā savos labākajos laikos.

Viņa tik dziļi bija nogrimusi domās, ka sarāvās, kad vecais Dāgs pēkšņi pagriezās un apstājās viņai taisni priekšā. Pacēlis krēslu pie uguns, viņš apsēdās, muguru atpakaļ atgāzis, bet galvu uz priekšu noliecis. Seja bija noteikta un modra — un savādi mirdzēja uguns atspīduma gaismā.

Adelhcide noraudzījās uz viņu no sāniem, kā bija noraudzījusies uz savu vīru, un domāja — diezin vai viņas vīram jebkad dzīve izveidos tik asus sejas vaibstus kā vecajam Dāgam. Viņam izskats tagad bija tāds, it kā visas dzīves bēdas un cīņas būtu skalojušās pāri viņa sejai — nebeidzami slīpēdamas un slīpēdamas, līdz bija radies tas neaprakstāmi gaišais mirdzums, kāds viņa sejai bija tagad. Grūti bija acis no tās novērst.

Galvu nepagriezis, sēdēdams lā, il kā viņu saistītu kāda parādība pavarda ugunī, viņš beidzot sāka runāt, gausi un klusu nāca vārdi, bet tie bija negrozāmi un noteikti.

—   Runādams par dzīvību un nāvi, Dāgs nav kļūdījies, tā tiešām arī ir. Redzot savu dzīvi no augšas — tā ka tā šķiet tikai īss ccļa gabaliņš: starp mūžību, no kuras mēs nākam, un mūžību, uz kuru mēs ejam,— paveras pirmais skats, kas cilvēkam nepieciešams, lai viņš spēļu noģist visu lietu sakaru.

Bet sakars ir tāds, ka mūsos ir kaut kas no dieva — ceļā no mūžības uz mūžību —, ja to neizgaisināsim tai īsajā ceļā, ko dēvējam par dzīvi.

Mūsos ir kaut kas no dieva. To var izskaidrot ar trim grāmatās rodamiem vārdiem: ticība, cerība un mīlestība,— bet man ir izdevies piekļūt tiem tuvāk — pēc tam, kad biju šos vārdus pārveidojis, sacīdams: ticība dievam, paļāvība un stipra griba. Tādā veidā tie iegūst tuvāku sakaru cits ar citu — kļūst nešķirami. Veido to, kas mūsos ir no dieva, — un paceļ mūs augstu pāri Nāves kalnam, Adelheid.

Šajā pavasarī tik daudz kas bija noticis. Vecais Dāgs tik daudz bija pārdomājis, un nu viņš pirmo reizi pastāstīja Adelheidei par savu dzīves ieskatu — un caur viņu savam dēlam — un dzīvībām, kas vēl bija gaidāmas.

XXV

Vecais Dāgs bija pārmācījis lensmani un izbeidzis suņa spokošanos. Kopš tās reizes lensmanis vairs nebija uzmācies cilvēkiem, ar kuriem Dāgam bija darīšana, bet dzēra tikpat nevaldāmi kā agrāk, varbūt vēl briesmīgāk, un spēlēja kārtis dienu un nakti — gadu no gada.

I Vienu rītu pēc tādas nakts uzdzīves lensmani atrada mirušu krēslā, roku viņš bija aplicis apkārt degvīna glāzei. Viņš vārda pilnā nozīmē bija nodzēries līdz nāvei.

Tad viņu apraka tāpat kā citus cilvēkus, bet, lensmani apbedot, notika kaut kas neparasts.

Mācītājs teica visneticamāko runu, kādu cilvēkiem tādos gadījumos jebkad bija gadījies dzirdēt. Viņš gluži atklāti pateica, ka lensmanis bija dzīvojis visādā ziņā galīgi bezdievīgu un nekristīgu dzīvi, būdams par apgrēcību visai draudzei, un ka viņam nu jāstājas dieva priekšā tādam, kāds viņš pa lielākajai daļai bijis, — piedzērušam. Jā, mācītājs runāja svētās dusmās, tā ka visiem aukstas tirpas pārskrēja pār kauliem. Viņš ieminējās arī, ka vēl esot jāšaubās, vai lensmani var apbedīt svētītā zemē, laikam gribēdams teikt, ka viņš nav labāks par pašslepkavu.

Lensmanim nezin vai bija kāds draugs, bet viņam bija vismaz divas sievas un daudz pēcnācēju, un visai ģimenei likās, ka tas bija neglīti, ka mācītājs tā stāvēja un tik atklāti izrunājās par mirušu vīru, teicot gluži to pašu, ko teiks visi citi visās apkārtējās draudzēs.

Visi par to runāja, un varasvīri, ierēdņi un citi diži ļaudis atzina mācītāja uzstāšanos par nepienācīgu. Vispārējās domas bija tādas, ka mācītāja pienākums ir bērinieku priekšā saudzīgi teikt skaidrus melus.

Starp šiem dižvīriem varbūt bija viens otrs — jā, varbūt starp viņiem bija daudz tādu, kam bija nopietns iemesls baidīties, ka lādam mācītājam varēja ienākt prātā nezin kas, viņiem pašiem aizejot no dzīves. Lai kā viņi savu dzīvi dzīvotu, viņiem šķita, ka viņiem ir tiesības uz cildinošiem mācītāja vārdiem mūža beigās.

Vienam otram bija sakari, un lieta aizgāja tik tālu, ka bīskaps ieradās uz īpatu pārbaudi, lai ievāktu ziņas par neciešamo mācītāju. Bīskaps bija lielā mērā sava laika bērns. Viņam nepatika aukstajās mācītāja mājās, kur bija lik daudz bērnu, nepatika arī necilās vīna glāzes uz galda. Tāpat arī mācītāja bībeliski spēcīgais svētdienas sprediķis nebija pa viņa gaumei. Viņš lika mācītājam saprast, ka nav apmierināts, un aizbraucot izteica viņam rājienu tieši par runu pie lensmaņa kapa. Tā bija modinājusi sašutumu, jā, riebumu — un bija mazinājusi mācītāja prestižu draudzē, bet par to mācītājs dzirdēšot vēl vēlāk.

Mācītājs Ramers bija spēcīgs un lepns vīrs, kad bija viens pats savā istabā un sastādīja savus sprediķus, un gatavojās savam priestera darbam — griezdamies pie dieva pēc palīdzības. Un visā, kas zīmējās uz viņa darbu, viņš nesa līdzi spēku no savas istabas, bet citās lietās viņš nebija stiprs.

■

Viņš nebija no tiem mācītājiem, kas zemniekiem varēja mācīt, kādam jabūt zemniekam. Viņš nevarēja būt ne par kādu paraugu lauku apsaimniekošanā, un mācītāja mājās tā nebija nekāda labā. Pa neražas gadiem viņš, tāpat kā visi citi, bija kļuvis trūcīgāks, un viņam bija daudz rūpju par iztiku. Viņa attiecības ar draudzes dižvīriem nebija labas, un tas arī laikam bija atstājis sliktu iespaidu uz viņa ienākumiem. Viņš nebija praktisks cilvēks, nē, itin nemaz nebija tāds, un tas pamazām bija mazinājis cieņu pret viņu — un līdz ar to arī mazliet pret viņa vārdiem. Un ne ar vienu cilvēku ne viņš, ne viņa ģimene nesagājās. Bagātās mājās durvis viņam bija slēgtas, bet nabadzīgie ļaudis neuzdrošinājās ielūgt pie sevis mācītāju.

Viņa bargie vārdi par vieglprātīgo laika garu un dzeršanu laikam arī bija vainīgi pie tā, ka ļaudis viņu uzskatīja par nesabiedrisku cilvēku.

Tā mācītājs bija palicis ārpus dzīves, un viņš aizvien vairāk noslēdzās savā darbistabā — jo neapkoptas mājas, n rūpējusies sieva un bērni, kas cieš trūkumu, nevienu neiepriecina. Un nu visam tam klāt nāca vēl bīskapa apciemojums un viņa draudīgie atvadīšanās vārdi.

Tuvojās tūkstoš astoņi simti piecpadsmitā gada pavasaris.

Mācītājs sēdēja darbistabā, domīgi noraudzīdamies pār laukiem, kur vēl šur tur gulēja sniegs. Uz galda viņa priekšā bija bībele, kurā bija salikti ļoti daudzi papīriņi, kas rēgojās ārā. Liela papīra loksne ar pierakstiem svētdienas sprediķim gulēja bībelei līdzās, bet viņa domas pēdējās nedeļās bija kļuvušas nerimtīgas. Tik grūti bija tās sakopot, lai tās pievērstos tikai kaut kam vienam.

Viņš dažreiz pa naktīm bija gulējis nomodā, juzdams nemieru pēc bīskapa apciemojuma. Šis apciemojums slēpa tik daudz ko — tik lielu naidu, tā viņam šķita, un nākotne likās apdraudēta un nedroša.

Vai viņš bija bijis pārāk paštaisns savā rīcībā? Vai tiešām viņam būtu vajadzējis iet gļēvu vidusceļu un, lcnsmani apbērējot, pateikt dažus vispārīgus vārdus par dieva žēlastību? Viņš bija atradis par pareizāku izraut no snaudas visus tos, kas pārāk bija pieraduši pie lensmaņa nelietībām,— pamēģināt modināt viņos dziļākas pārdomas un tā mācīt viņus. Jā, viņš bija gribējis iznīcināt visas ļaunās domas, kādas vēl varētu būt ļaužu prātos pēc lensmaņa bīstamā piemēra. Viņš

visiem nepārprotami bija gribējis pateikt, ka tāda dzīve ir nosodāma.

Bīskaps bija teicis, ka mums nepieklājas tiesāt, — jā, viņš bija pieminējis farizejus un muitniekus.

Vai viņš bija farizejs?

Vai mācītāja uzdevums bija mudināt cilvēkus, lai viņi arī turpmāk dzīvo izlaidīgu dzīvi, visu izlīdzināt un būt saudzīgam visās lietās? Ērti jau tas bija, bet vai tā arī bija dieva griba?

Mācītājā dzima un dzima domas — pieskardamās tam, ko acis redzēja, — pavasara zemei, kas atkusdama vīdēja starp 1 sniega kupenām. Drīz vajadzēja sākt pavasara lauku darbus — un viņam uzmācās domas par daudzajiem izdevumiem sēklai un darbarīkiem, bet visu to pārmāca nedrošība, kādu bija atstājuši bīskapa vārdi.

Viņa domas pārtrauca ratu rībēšana un smaga zirga pakavu klabēšana. Viņš izslējās un klausījās, un kvēls nemiers — jā, bailes pamodās viņa. Vai tur kāds veda bīskapa rīkojumu, par kuru viņš bija runājis?

Ārdurvis atvērās, un priekšnamā bija dzirdami droši un noteikti soļi. Kāds pieklauvēja — nevis bailīgi kā godbijīgs draudzes loceklis, bet kā pašapzinīgs un drošs cilvēks. Mācītājs neviļus piecēlās un nodrebēdams dziļi ievilka elpu, pirms teica:— Iekšā, — pēc iespējas mierīgā balsī.

Durvis neatvērās pamazām kā parasti, tās tika atdarītas līdz galam — uzreiz —, un mācītājam iepletās acis.

Viņš vismazāk bija gaidījis, ka viņa mājas slieksni pārkāps vecais Dāgs Bjerndāls, viņš ienāca pa durvīm un, klāt pienācis, sniedza roku. Mācītājs bija ielūgts uz kāzām Bjerndālēs, bet pašā pēdējā brīdī bija pārdomājis. Ne viņam, ne viņa sievai nebija bijis ne mazākās patikšanas rādīties tur, kur sanāca visi šie dižie ļaudis, Tādās lielās viesībās mācītājs nekad nebija juties labi. Viņa reiz tik drosmīgā apņemšanās tuvoties mežinieku novada ļaudīm bija novilcināta un pamazām izsīkusi. Un arī Adelheidei viņš nebija bijis vajadzīgs.

Mācītājs steidzās pacelt krēslu un, ielicis lapu bībelē, aiztaisīja to un nolika sānis, spalvu un tinti viņš pārlika citā vietā, bet tad atlika atpakaļ. Beidzot viņš tomēr atlaidās krēslā un pagrieza seju pret negaidīto viesi. Dāgs droši vien arī bija dzirdējis par mācītāja runu un nāca tagad ar pārmetumiem.

Mācītāja māja ik rudeni dabūja alni no BjerndālSm, tas no ārienes bija bagātākais sūtījums, kādu mācītāja sieva saņēma. Vesels alnis bija kaut kas sevišķs izsalkušam bērnu baram. Mācītājam ienāca prātā, ka arī aļņu sūtījumi var nepienākt vairs, — un asara pamirdzēja viņam acīs, iedomājoties, ka viņš jau ir nonācis tik tālu, ka var domāt par tādām lietam, kad Dāgs pirmo reizi ienāk viņa darbistabā.

Viņam nu būtu vajadzējis teikt dažus vārdus, ka viņš priecājas par šo lielisko apmeklējumu, un laipni smaidīt, kā viņš parasti mēdza darīt, būdams ar kādu divatā. Bet bezmiega naktīs un vientulīgajās dienās nemiers viņu tikmēr bija grauzis, kamēr viņa domas aizvien biežāk bija sākušas riņķot ap sāpīgo dzīvi. Vai viņš bija rīkojies farizejiski — un kādas būs sekas viņam, bet sevišķi visiem viņa piederīgajiem. Viņu tādēļ urdīja domas, ka arī šis negaidītais apciemojums bija sakarā ar visu to naidu, kas viņam mācās virsū no visām pusēm. Visi mācās viņam virsū un viņu neieredzēja. Viņi gribēja padarīt viņu par ikdienišķu mācītāju, kurš kaut ko laipni parunā.

Viņš par to bija gauži pārliecināts, sēdēja sarūgtināts un kluss un nogaidīdams noraudzījās uz viesi. Vecais Dāgs bija pagriezis savu krēslu un sēdēja pa pusei ar muguru pret logu, bet ar seju uz istabu, un acis raudzījās mācītāja sejai garām.

Kad mācītājs vēl aizvien klusēja, Dāgs pagrieza seju pret viņu, mazliet nedroši smaidīdams.— Tu laikam nezini, kādēļ es esmu atbraucis?— viņš jautāja.

Mācītājs mazliet pieliecās, un pār viņa seju pārlaidās it kā ēna.— Jā, — viņš teica, — es zinu, kādēļ nāk pasaules varenie …

Dāgs savilka uzacis uz augšu un skatījās uz viņu. Rūgtums mācītāja balsī viņam nebija palicis nepamanīts, bet domas, kādas slēpās vārdos, nebija saprotamas.

Te pēkšņi mācītājs cieši aptvēra ar rokām krēsla paroces un uzlēca kājās.— Es zinu, kādēļ jūs nākat, jā. Še viņi ir bijuši, kā skrīveris, tā fogts, bīskaps un citi, — visi viņi grib mani norāt un piespiest, lai es sprediķoju pēc viņu priekšrakstiem.— Viņš skraidīja apkārt pa istabu gluži nesvētā steigā, mētādams drebošās rokas, un balss viņam drebēja no uztraukuma, it kā viņš tūliņ saktu raudāt.— Viņi draud man, ka atcels no amata, un man un manējiem būs jācieš trūkums, bet tā bija mana pārliecība, ko es teicu par lensmani, un mana dziļākā pārliecībā ir tā, ka mēģinu turēties pie dieva skaidrajiem vārdiem savos sprediķos. Vai tu to dzirdi, Diig Bjerndāl?— Apstājies Dāgam priekšā, viņs izpleta drebošās rokas.

Vecā Dāga sejā vairs nebija izbrīna, bet auksts miers. Nu viņš piecēlās visā augumā un cieši uzsita mācītājam uz pleca.

—   Vai tu neapsēdīsies?—viņš jautāja.— Tad es tev pateikšu pāris vārdu.

Mācītājs apjucis paskatījās uz viņu. Dāgs nebija iekarsis kā cili. Viņš bija kluss un laipns. Viņi abi atlaidās krēslos, un Dāgs atkal aizgriezās, lai nemocītu mācītāju.

—   Atbraucu šurp pavisam cita iemesla dēļ, ne tāpēc, lai runātu par tādām lietām. Bet, reiz tu pats par to ierunājies un stipri esi no tā cietis, arī es tev kaut ko varu pateikt. Esmu drusku dzirdējis par to, kas noticis, un es laikam gan būtu ieradies agrāk, ja bulu zinājis, ka tev nācies ciest. Par to, ko tu esi teicis par lensmani, es negribu runāt. Mēs ar viņu nebijām draugi. Bet tavi sprediķi, vai nu tie būtu domāti baznīcēniem, vai tiem, kas pavada kādu nomirēju, ir ļoti labi — pēc mana ieskata. Bet, ka es gribētu mācīt mācītājam sprediķot, tik liels sava garā es vēl neesmu. Tomēr, ja tu tā gribi, varu tev tūliņ pat pateikt, ka tu esi labākais mācītājs, kādu es esmu dzirdējis.

Mācītājs saliecās uz priekšu un raudzījās vecā Dāga sejā, kas bija pagriezta mazliet sānis. Viņš negribēja palaist garam nevienu no šiem pārdomātajiem, svarīgajiem vārdiem. Kad Dāgs apklusa, viņš pateica tik klusu — paldies.

Tā mācītājs ar Dāgu tur sēdēja, un ilgi valdīja klusums, bet tad Dāgs pagrieza galvu un paskatījās uz viņu. Mācītājs raudzījās uz leju, nevarēdams savienot savas iepriekšējās bēdas ar tagadējo prieku.

Lai mācītājs nojaustu, ka viņam ir vēl kas uz sirds, Dāgs pagrieza krēslu un pats gausi pagriezās taisni pret mācītāju, kurš nedroši, it kā jautādams noraudzījās uz viņu.

—   Man vēl kas būtu sakāms, ja tev nekas nav pretī,— Dāgs teica un, atbildi nenogaidījis, turpināja klusa, draudzīgā balsī: — Tu, mācītāj, esi rīkojies nepareizi — ne tai lietā, par kuru man nupat stāstīji, bet citādā ziņā. Tu nerūpējies par savām mājām, savu sievu, saviem bērniem un pats par sevi, tāpēc esi zaudējis cieņu ļaužu acīs — un līdz ar to varbūt arī tavi dieva vārdi ir zaudējuši svaru. Tu justos stiprāks ka mājās, tā ļaudīs un uz kanceles, ja labāk koptu savas mājas. Un tad tev nevajadzētu tā noslēgties savā darbistabā, kā es esmu dzirdējis. Kop savas mājas un ej ļaudīs, tad tu mācīsies labāk saprast ir cilvēkus, ir viņu darbu. Un viņiem radīsies lielāka cieņa pret tevi, un tu pats tā nedrebēsi, ja tev kaul kas stāsies ceļā.

Mācītājs bija mēģinājis piecelties, bet, palicis sēdām, slidināja drebošās rokas šurp un lurp pa krēsla parocēm — nezinādams, ko darīt. Pagāja atkal labs laiks klusējot, tomēr Dāgs nesāka runāt, un mācītājam vajadzēja atbildēt.

—   Tas, ko tu saki, diemžēl ir taisnība, — viņš teica, — bet viss, pie kā arī neķertos, maksā naudu — un man tās nav…

Vecais Dāgs pārtrauca viņu, pēkšņi iekāsēdamies.— Zinu, ka tev klājas grūti un ka tu vēl esi ari naudu parādā. To zina arī ļaudis, un tas arī nav labi. Es esmu aizdevis naudu daudziem, kas man nestāv tik tuvu kā mācītājs, un, ja tu gribētu, es varētu rast padomu, kā tevi atsvabināt no šī parāda — un no lielajiem procentiem, ar kādiem tu nomokoties, kā esmu dzirdējis, un tad tu varētu dabūt to, kā Iev trūkst, lai māju varētu savest kārtībā un tu varētu kļūt — brīvs vīrs.

Mācītājā viss raustījās un drebēja pie šiem vārdiem, un reiz viņam bija jānovelk ar roku pār acīm, un balss viņam manāmi drebēja, kad viņš atbildēja — pēc tam, kad ilgāku laiku bija klusējis, — un pateicās.

Bet tad viņam beidzot izdevās pateikt, ka pēc tā, kas noticis, varēja būt, ka viņš še vairs ilgi nebūs par mācītāju . . .

Dags gribēja zināt, kas bija noticis. Un nu viņš dzirdēja, ka visi varenie bija nostājušies pret mācītāju, kā arī bīskapa atvadu vārdus.

Vecais Dāgs tad ilgi klusībā domāja. Viņš nebija radis, ka citi bija varenāki par viņu. Bet bīskaps bija kaut kas sevišķi liels. Viņš pat nekad nebija redzējis nevienu bīskapu. Vienīgais, kas viņam par šo pasauli bija zināms: Adelhcide bija bīskapa meitasmeita. Viņš ilgi domāja, bet nevarēja samierināties, ka savā ziņā nevarētu tikt galā arī ar bīskapu. Beidzot viņš pēc iespējas mierīgā balsī teica: —Taisos vienā no nākošajām dienām braukt uz pilsētu — un tad, gan tu redzēsi, nokārtosies arī tavas attiecības ar bīskapu.

Mācītājs jau zināja par lielajām pārmaiņām, sākot ar Eidsvollas sapulces dienām. Viņš zināja, ka pat valdības vīri, lai cik augstu tie stāvētu, juta cieņu pret jauno varu, jā, bailes no tās — vai, labāk sakot, no vecās varas, kas tingā nu no jauna sāka iegūt tik lielu iespaidu. «Tagad visa vara ir zemnieku rokās,» viņš bija dzirdējis sakām. Savā nelaimē viņš meklēja mierinājumu domās, ka vecais Dāgs Bjerndāls brauks uz pilsētu un runās tur par viņu. Cik viņš bija dzirdējis, Dāgam bija liels iespaids dažā ziņā, turklāt tagad viņam par labu nāca pašreizējā tinga vara. Kur visur Dāgu nevarēja ievēlēt, ja viņu izraudzītu vienā dienā? Kas to var

zināt, ko visu tāds vīrs nevarēja izdomāt, ja kāds stājās viņam ceļā.

Ilgi mācītājs sēdēja, ar prieku izjuzdams šī varenā cilvēka tuvumu. Viņš bija lūdzis dievu nakts tumsā, lai viņam palīdz un rāda īsto ceļu, — un nu bija ieradies pats vecais Dāgs, kā paša visvarenā dieva sūlīts.

Bet tas varēja būt arī kārdinājums. Varbūt tas bija tikai jauns pārbaudījums viņa nelaimē? Mācītājs domāja un doinaja — un viņa seja kļuva mierīga un droša kā vientuļos brīžos še darbistabā, kad viņš tvirlināja sevi, lai veiktu dieva kalpa pienākumu, — jā, viņā radās tāds pats spēks kā tad, kad viņš kāpa kancelē. Dažadas domas viņam bija iešāvušās prātā — un nu viņš pacēla seju un cieši ieskatījās Dāgam acīs.

—   Vai esi kaut ko dzirdējis par Tecelu1 ?— viņš jautāja.

Dāgs savilka uzacis un apdomājās. Vārdu viņš bija dzirdējis, jā, bel — kas tas bija par vīru? Jā, — viņš reiz bija prātojis, vai tā sauktās Lutera tēzes savu nosaukumu ir ieguvušas no grēku atlaišanas zīmju pārdevēja, un tādēļ viņam ienāca prātā, kas šis vīrs tāds bija. Bet viņš nevarēja saprast, kādēļ mācītājs viņam to jautāja. Beidzot viņš atbildēja — kas Tecels tāds bija.

—   Jā, — mācītājs spēcīgi teica, — es neesmu nekāds Tecels. Ja tu esi atnacis šurp tai ticībā, ka nauda un vara, ar kurām tu man solies palīdzēt, var atnest tev labu viņā saulē, tad mans pienākums ir tev teikt, ka tā būtu krāpšana no manas puses, ja es tās pieņemtu. Tu man šodien esi devis ļoti daudz. Es arī gribu dot mazliet no tā mazumiņa, kas man ir. Gribu tev tagad atgādināt, ka dieva priekšā nevienai dāvanai nav nozīmes, ja nolūks, kas aiz tā slēpjas, ir bijis tikai nopirkt sev žēlastību. Nauda un vara, kas tev ir dzīvē, ir tās balvas, kas tev dotas pārvaldīt, un svarīgi, ar kādu sirdi tu tās pārvaldi. Tev nu tagad pašam ir jaizšķir, vai varu pieņemt tavu palīdzību vai ne.

Dāgs bija pacēlis galvu — lepni kā ērglis — un visupirms auksti paskatījās uz mācītāju, it kā gribēdams viņu iznīcināt, bet tad sarāvas — un pamazām atslīga atkal atpakaļ, un, rokas uz augšu pacēlis, viņš iespieda seju cietajās plaukstās.

1 Tccels Johans (1405—1519)—vācu .sludinātājs, kas par naudu pārdeva atlaidas — grekii izpirkšanas zīmes, ko katoļu baznīca Romas pāvesta vārdā pārdeva. Mārtiņš Luters (1483—1546) 1517. gadā uzstājās ar savām 95 tēzēm, asi kritizēdams katoļu baznīcas atlaidu praksi. [Red. piezīme.)

—   Vai tad lā ļaudis par mani domā, ka staigāju apkārt, mēģinādams nopirkt sev atlaidas?— viņš teica savādā, drebošā balsi.

Nu bija mācītāja kārta mierināt. Steigšus piecēlies, viņš aizgāja un uzlika roku Dāgam uz pleca.— Nē, Dag Bjerndāl, neviens man tā nav teicis par tevi, — viņš sacīja.— Daudzi ir teikuši, ka tu esi labs cilvēks. Tev nevajag uzņemt manus vārdus tā. Gribēju tev tikai atgādināt, lai tu pārdomātu, ja tavi uzskati būtu maldīgi. Tādu ir ļoti daudz, kuru uzskati šai ziņā ir maldīgi.

Dāgs pamazām atkal saņēmās — un cieši paskatījās uz mācītāju. Viņa acīs bija skumjas un liels miers. Viņš atcerējās, cik daudzas reizes viņš bija domājis par to, un apspieda apvainojuma sajūtu, kādu savā lepnumā tikko bija jutis. Arī viņa domas šai ziņā bija bijušas maldīgas—jau ilgu laiku. Viņam nebija iemesla justies apvainotam par mācītāja vārdiem. Gluži otrādi, viņam vajadzēja just cienību pret vīru, kurš, tādā postā būdams, uzdrošinājās teikt tik skarbus vārdus. Bulu viņš pats dažus gadus jaunāks, mācītājs tagad būtu zaudējis palīdzību. Dāgs tad būtu tūliņ piecēlies un gājis prom, bet vecums un gadi dara lēnu — un tie dāvā grūto māku pazīt pašam sevi.

Un lā Dāgs mācītājam uzsmaidīja un teica, ka viņš mierīgi var ņemt pretim naudas aizdevumu un palīdzību pilsētā, kā arī padomus, kādus Dāgs gribēja dot viņam saimniecības lietās, tad Dāgs beidzot teica: — Tās nav tās lietas, kuru dēļ es esmu braucis šurp. Tas man iekrita prālā tikai pēc tiem vārdiem, ko tu pats pirmāk teici.

Mācītājs vērīgi noraudzījās uz Dāgu.— Kādas vajadzības pēc tad tu brauci?— viņš jautāja, un no balss varēja noprast, ka viņam vajadzēja svarīga iemesla, lai pilnīgi varētu noticēt, ka Dāgs nebūt nebija atbraucis tās vienīgās lietas pēc, par kuru viņš pats bija domājis dienu un nakti.

—   Atbraucu pierakstīt kristāmus bērnus, — Dāgs teica, un viņa acis bija atkiatas — tanīs bija lasāms ir lepnums, ir sirsnīgs prieks.

—    Kristāmos bērnus?— mācītājs jautāja.— Vai tad jūsu mājās ir atkal piedzimis kāds bērns?

—   Jā, — Dāgs atteica, un viņa parasti nopietnā seja tagad staroja priekā.— Dievs nav tik bargs kā mācītājs, — viņš teica, — viņš vecam vīram dod atlaidas.

Tad mācītājs norādams pacēla pirkstu pret viņu — un arī viņš pasmaidīja. Viņš zināja, kādas smagas bēdas par mirušajiem zēniem bija piemeklējušas Bjerndalu ļaudis —

un arī veco Dāgu, un viņš zināja, ko tas nozīmēja Dāgam, ka atkal bija radusies jauna dzīvība. Viņam būtu gribējies jautāt, vai tas ir zēns, bet viņš savaldījās un aizgāja līdz skapim pēc grāmatas. Atnācis atpakaļ, viņš apsēdās, lai sāktu rakstīt. Uzmeklējis abus pirmos zēnus, viņš ierakstīja pilnus vecāku vārdus un datumu, pirms jautāja, kā bērnu sauks.

—   Par Torgeiru, pēc mana tēva, — Dāgs atbildēja.

Tātad bija zēns.

—   Bet vai tad tu labāk negribi saukt viņu par Dāgu?— mācītājs jautāja.

—   Nē, viņu ne, — Dāgs atbildēja.

—   Tu ceri, ka bus vēl citi arī?— mācītājs jautāja.

—   Jā, — Dāgs droši atbildēja — un mācītājs ierakstīja. Kad viņš gribēja uzkaisīt smiltis virsū, vecais Dāgs iekāsējās un teica:

—   Tu pie tā paša vari ierakstīt vēl vienu, kuram būs Dāgs vārdā.

Mācītājs atliecās un skatījās uz viņu.

—   Šoreiz bija dvīņi, — vecais Dāgs noteica.

Nekādas rūpes nebija par lielām, lai abas mazās radības varētu dzīvot. Tādēļ vecais Dags bija nolēmis, ka viņš pats brauks pie mācītāja un tos pierakstīs. Pie tā paša viņš varēs apciemot mācītāju, par kuru jau tik ilgi bija domājis. Klusībā viņš cerēja, ka dievam labpatiks, ja viņš brauks, — un varbūt tādēļ ļaus zēniem uzaugt. Un atmiņas par šīm domām viņu bija spiedušas noliekt galvu, mācītājam allaidas pieminot.

Cilvēkam nenākas viegli domas par saviem labajiem darbiem saglabāt tīras — aizmirst cerības uz grēku izpirkšanu.

Bet viss pārējais, ko viņš bija piesolījis mācītājam, bija radies acumirkļa līdzjūtībā.

Nu, nu, nu, viņš teica pats sev, braukdams uz mājām — un par to domādams. Vai nu tu jau atkal tīksminies, atcerēdamies savu labo gribu — un domādams par to, kādas sevišķas atlaidas tev par to tiks piešķirtas?

Vecais Dāgs aizbrauca uz pilsētu. Ar kādiem cilvēkiem viņš bija runājis un ko vēl darījis, neviens nekad neuzzināja, bet mācītājs saņēma vēstuli no bīskapa, un tanī bija rakstīts, ka viņš no pilnīgi drošas puses saņēmis paskaidrojumus par apstākļiem draudzē un ka tādēļ viņam nav nekā, ko mācītājam pārmest par viņa rīcību.

Viss nāca gaismā. Tic, kas bīskapam visu bija sastāstījuši, droši vien ievāca ziņas — un dabūja zināt, ka viņu ļaunais nodoms nebija izdevies, — bet nebija nekāds noslēpums, ka Dāgs bija bijis pie mācītāja mājās un pēc tam pilsētā.

Un ļaudis grozīja galvas un teica, ka vecais Dāgs, tas nu gan esot…

Uz kristībām Bjerndālēs bija atbraukuši kā mācītājs, tā viņa sieva un trīs vecākie bērni — un tā nebija pēdējā reize, kad viņi tur viesojās.

Un mācītājs sludināja aizvien spēcīgāk un spēcīgāk un gāja ļaudīs pēc Dāga padoma, kļūdams ļoti iecienīts. Ar viņa saimniecību un naudas lietām vecais Dāgs pastāvīgi bija nodarbojies, jo mācītājs šais jautājumos nebija nekāds lietpratējs, ne arī tāds kādreiz kļuva. Tikai pēc tam, kad Dāgam ienāca prātā nodot visu saimniecību un naudas lietas viņa sievai un pārliecināt mācītāja ļaudis, ka tam tā ir jābūt, arī šī mācītājā dzīves daļa kļuva gaišāka.

XXVI

Nu atkal!

Lielā Marta pacēla galvu no spilvena un, klusu piecēlusies gultā sēdus, klausījās, kas notika tumsā.

Viņa turējās ar rokām pie gultas malas un trīsēja tā, ka visa gulta drebēja, pamazām viņai sāka klabēt zobi — un it kā auksta čūska līda augšup pa muguru.

Šoreiz viņa gluži skaidri bija dzirdējusi. Kāds staigāja pa virtuvi. Tur čīkstēja grīda, to viņa juta. Pašas no sevis šīs skaņas neradās, bet, ja kāds gāja pie lielā skapja, tad grīda skapja priekša čīkstēja. Un pa durvju spraugu neiespīdēja gaisma. Tur bija tumšs — tā ka cilvēks tas nevarēja būt. Viņa klausījās un klausījās, bet nu atkal viss bija kluss.

Pamest dienestu nebija nekāda lielā gudrība, bet, ja tā vai ik nakti bija jāpārbīstas, tad vajadzēja atgriezties mājās pie saviem ļaudīm. Še, Borglandē, vairs nebija dzīves. Vismaz še kambarī blakus virtuvei dzīvu viņu neviens vairs iekšā nedabūs. Tas bija droši.

Daži gan mēģināja zoboties, kad viņa stāstīja par spokošanos virtuvē pa naktīm, bet paši viņi arī bija gluži bāli vaigā. Ari citi bija dzirdējuši it ka slimu suņu gaudošanu gaiteņos un kāpnēs, un atbaidošie smiekli, kādus viņi bija dzirdējuši

atskanam kaut kur pirms nedējas, kad vienu vakaru sēdēja virtuvē, nebija dzīva cilvēka smiekli.

Nevienam kristīgam cilvēkam nevarēja izstāstīt, kādas — gan lielas, gan mazas, gan grēcīgas — lietas še, Borglandē, bija notikušas, tādēļ nebija nekāds brīnums, ka te kāds staigāja apkārt un cēla troksni.

Klau … nu atkal .. . divas reizes pēc kārtas … Lielā Marta izstiepa rokas un drebēdama piecēlās sēdus — teju, teju lēca no gultas laukā. Viņa dzirdēja tādu skaņu, it ka kāds vērtu skapja durvis vaļā, bet tās tak aizvien bija aizslēgtas … un tad bija tā, it ka glazēs vai māla trauki sadurtos kopā, un bija dzirdams kluss vaids.

Viss jau sen bija apklusis, bet Lielā Marta vēl aizvien tā drebēja, ka viņai vajadzēja izbāzt mēli caur zobiem, lai nebūtu dzirdams, kā tie klabēja.

Ū-ū … Viņai šķita, it kā rokas grābātos gar sienu pie viņas kambara durvīm …

Skaidri varēja dzirdēt, kā nokrakšķēja virtuves ārdurvis, spalgi, drausmīgi smiekli atskanēja virtuves tumsā, sāpīgs vaids — un tas viss sajaucās briesmīga troksnī —, bet pēc tam šķindēja un žvadzēja, it kā tur pa grīdu uz visām pusēm vilktu ķēdes, un pie kambara sienas un visur citur virtuvē sita un dauzījās, pie tam viss notika reizē.

Lielā Marta bija izlēkusi uz grīdas un notupusies pie gultas, un tā viņa tur palika atlikušo nakts daļu, žagodamās un zobus klabinādama gluži kā sajēgu zaudējusi. Viens spoks varēja staigāt un ložņāt apkārt, jau tas bija ļauni diezgan, bet, ja nāca veseli bari uzreiz, tad …

Otrā rītā alvas šķīvji gulēja izkaisīti virtuvē uz grīdas un pa kaktiem. Parasti tie atradās cits citam blakām pie sienas turpat netālu no kambara durvīm. Skapja durvis bija vaļā, un nekādu varmācības zīmju pie atslēgas neredzēja.

Visi bija zinājuši, ka Borglandē spokojās, bet tas pārspēja visu.

Tai dienā, kad Elizabetes jaunkundze bija uzzinājusi, ka pēdējais termiņš dzimtīpašuma izpirkšanai notecējis un ka Dāga Bjerndāla īpašuma tiesības bija neapstrīdamas, un ka Borglandē zaudēta uz mūžīgiem laikiem, — viņa tēvu bija izsunījusi tā, ka tas bija dzirdams visā mājā, un daži pat,

šķiet, dzirdējuši, ka viņa pieliks uguni majam, kad vecais Dāgs un Adellieide pirmo reizi le parādīsies.

Pēc tam bija noskanējis it kā pliķis, un tad viss pēkšņi apklusis, Bet pēc tās dienas Elizabetes jaunkundze vairs nebija atstājusi savu kambari, kā stastīja. Nebija saprotams, kā viņa varēja iztikt bez ēdiena, ne viņa gribēja iet lejā pie galda, kad obersts ēda, ne gribēja, lai viņai uznes ēdienu augšā kambari, — laikam negribēja dzīvot no vecā Dāga žēlastības.

Brālis Lorencis atkal dzīvoja brīvā vajā, kā viņam pašam patikās, — pēc tam kad Elizabete bija ieslēgusies. Viņš bija sācis atkal staigāt apkārt pa stalli un visur citur katrā laikā, diena vai nakts, runādams savā sajukušajā valodā ar visiem, kas vien bija ar mieru uzklausīt viņu, — būdams par jautrību un laika kavēkli.

Viņš runāja, it kā biitu saticis Elizabeti augšējā gaiteni vienu nakti, bet tas viss bija tikai neprātīga cilvēka murgi. Viņam likās, ka viņš redz viņu, tādēļ ka viņam aizvien bija bij is bail no viņas.— Velns reiz paraus viņu dzīvu, — viņš mēdza teikt, un tie arī bija vienīgie prālīgie vārdi, ko viņš varēja pateikt, tā ļaudīm šķita.

Obersts reizēm bija drūmā, reizēm gaišākā omā. Viņš šad tarl atlieca galvu un mēģināja iet savā agrākajā gaitā, klusībā svilpodams, bet visbiežāk gan viņš aizmirsās un, salicis un galvu noliecis, klusu gāja savus ceļus.

Drusku līdzēja, ka Sīvers Aizmuguris sveicināja tik godbijīgi, un, ja viņš vēl saņēma vēstuli no vecā Dāga, lai ir tik laipns un mazliet uzmet aci ēkām, vai pie tām kaut kas nebūtu labojams, tad viņš it kā atmodās. Viņš rādīja un rīkoja, un bija gluži kā no jauna piedzimis. Un vēlāk viņu laipnā kārtā lūdza pārzināt saimniecību un lauku darbus, kad Sīvera tur vairs nebūs un steidzīgākie lauku darbi būs paveikti.

Jā, obersts dzīvoja diezgan ciešamu dzīvi.

Dāgs negribēja viņu pazemot, sūtīdams viņam naudu par pūlēm, bet ar vezumiem šad tad pienāca mazliet tabakas, degvīna un vīna — un tas viss tika nodots obersta glabāšanā. Kad tas notika pirmo reizi, viņš mantām ļāva ilgi gulēt, pirms tām pieskārās, bet vēlāk reizēm gadījās, ka viņš ar ilgošanos gaidīja nākošos vezumus.

Visgrūtāk bija ar drānām. Viņam jau gan bija daudz drānu no agrākajiem, labajiem laikiem, tomēr bija savādi nēsāt apģērbus, kas jau sen no modes izgājuši, kā to jau visu laiku darīja brālis Lorencis.

Sivers Aizmuguris gāja pa ceļu, kas starp ezermalas šķūni un dārzu Borglandē veda uz rietumu tīrumiem. Bija pats karstākais pļaujas laiks, bet vecais Dāgs bija pieteicis, lai Sīvers gadā, ka krekla piedurknes viņam ir liras, un vairāk rūpējas par to, lai darbs tiek kārtīgi padarīts, nevis strādā pats. Lai viņš neaizmirstot, ka viņš esot Bjerndālu priekškalps, un tāds lai arī esot obersta priekšā.

Sīvers bija radis visus smagākos darbus aplauzt pats ar savām lāča ķepām, un nebija lāgā pa viņa prātam staigāt tikai un būt citiem par vagaru. Bet te, Borglandē, laikam tā vajadzēja būt, reiz vecais Dāgs tā bija teicis. Viņš ar mēli pārvēla tabakas vīkšķi mutē un gari nospļāvās.

Pēkšņi viņš apstājās un raudzījās caur krūmiem dārzā.

Nu viņš to redzēja.

Viņš noliecies stāvēja un skatījās — liela un plata mugura un platas kājas visai ērtos stulmu zābakos. Seja viņam bija vienās grumbās un rievās, ko bija iezīmējusi vasaras saule, vējš un grūts darbs, un sviedri. Un grumbas viņa sejā ka dzīvas kustējās tagad ap acīm, ap kurām tās visas, šķiet, savilkās.

Noliecies uz priekšu, viņš skatījās, un viņa acis, kas varēja būt tik dažādas — gan bargi zilas, gan šķelmīgas, gan jautras —, tagad bija ļoti jautras. Zods, ko viņš vienmēr noskuva nedēļas beigās, bet kas drīz vien bija apaudzis ar bārdas rugājiem, dzīvi kustējās augšup un lejup, tabaku zelējot. Viņš aizlika lielās ķepas ar īsi apdilušajiem, raga biezuma nagiem aiz gūžām un, mazliet ceļos saliecies, paklusām omulīgi smējās pie sevis.

Vidu starp krūmiem bija grantēts laukums, aiz kura atradās lapene. Laukuma malās bija dzīvžogs, bet aiz tā visapkārt auga lielā dārza vecie koki.

Brālis Lorencis tipināja pa grantēto laukumu. Viņš laikam bija uzvilcis mugurā kadu svētku tērpu no sava spožā jaunības laika.

Svārki bija no spilgti sarkana tūka, un nobālējusī, gaišzilā zīda odere vizēja no svārku apakšas. Vestei vēl mazliet bija agrākais atlasa mirdzums, tikai tagad tā bija vairāk pelēka nekā dzeltena, un samta bikses laistījās visās nokrāsās, no

tumši zilas līdz pclēkzaļai. Mežģīņu kruzuļojums uz krūtīm un ap rokām nebija vairs balts šai gadu simtenī, un zīda zeķes, kas arī kādreiz bija bijušas baltas, izskatījās visai bēdīgas. Tomēr likās, ka vecā rota iegūtu jaunu spožumu un dzīvību, kad brālis Lorencis rudens saulē tur tipināja kurpēs ar augstiem papēžiem, vicinādams sev priekšā spieķi, ko bija satvēris ar abām rokām, un lepodamies ar trīsstūreni galvā virs dzeltenzaļās, sapūderētās parūkas.

Viņš dungoja kāda menueta taktis, sperdams dažus savādi vieglus soļus, un klanījās, pievilkdams kāju, un, pielicis spieķi pie mutes kā fleitu, svilpoja skaisti un jauki, kā Sīveram šķita.

Pēkšņi brālis Lorencis nolaida spieķi, galvu purinādams, un sejā viņam iegūla viltīga izteiksme, kāda trakiem reizēm mēdz būt. Izstiepis spieķi, viņš izdarīja dažas kustības, it kā klauvēdams pie kādām durvīm.

—   Vai tu esi tur iekšā, Elizabel?— viņš jautāja ar skaidri sadzirdamu izsmieklu balsī.

—   Vai man atnest tev šonakt ēdienu no virtuves, lai tev pašai tas nebūtu jādara?—Tad atskanēja tik velnišķīgi drūmi smiekli, kādus Sīvers visā savā mūžā nebija dzirdējis.

Bet, kad trakais Lorencis noņēma cepuri, palocījās un noskūpstīja sev roku, tā ka parūka nošļuka uz priekšu, bet bize pārkrita pār vienu aci, tad Sīveram negribot bija jāsāk smieties saviem zviedzošajiem, sausajiem smiekliem. Un no šīs skaņas brālis Lorencis tā izbijās, ka aizbēga un paslēpās aiz lapenes, atstādams spieķi, parūku un cepuri uz grants laukuma, — bet Sīvers smējās tā, ka talu visapkārt varēja dzirdēt.

Tādus jokus viņš vēl nekad agrāk nebija redzējis.

Vienu dienu oberstam bija jāpaliek gultā. Viņš kāsēja, viņam reiba galva un pārmaiņus metās te karsti, te auksti. Viņš drebēja tā, ka visa gulta trīcēja, kā stāstīja kalpone. Tas notika vēl pļaujas laikā, un ļaudis ik dienas braukāja no Bjerndālēm uz Borglandi.

Laikam kāds bija ieminējies, ka obersts ir saslimis, un nākošajā dienā vecais Dāgs pirmo reizi pārkāpa pār Borglandes slieksni. Viņš uz īsu brīdi apsēdās obersta guļamistabā, un viņam līdzi bija pudele vissmalkākā franču konjaka, kas esot jālej klāt pie karsta todija.

Kā vecajam Dāgam atbraucot, tā aizbraucot, mazliet sakustējās aizkars augšā Elizabetes jaunkundzes istabā.

Obcrstam vajadzēja ūdeni iodijani visu cauru vakaru, un bija jau vēla nakts, kad kalpone varēja iet pie miera. Viņa bija dzimusi Utbrotas, sauca viņu par Netu, un viņa bija patiesīga un dievticīga sieviete — līdz pat vecumam.

Kad viņa bija uzkāpusi pa kāpnēm, pa tumsu iedama uz savu kambari, viņa pamanīja vāju gaismas atspīdumu otrā gaiteņa galā uz sienas, kur bija Elizabetes jaunkundzes istaba. Gaitenis tur meta spēju līkumu, un jaunkundzes kambara durvis bija aiz likuma, tā ka no garā gaiteņa tās nebija redzamas. Bet, ja jaunkundzes kambara durvis stāvēja vaļā, uz gaiteņa pretējās sienas varēja redzēt gaismu, un nu tur tā bija redzama.

Neta palika stāvam kāpņu galā, mīņādamās turpat, neziņā, vai iet uz savu kambari vai bēgt atpakaļ lejā pa kāpnēm. Aiz gaiteņa līkuma cēlās augšup tumšsarkans un draudīgs gaismas atspīdums — un oda tik savādi pēc deguma un dūmiem, jā, pēc nelaimes … un Netai sirds sāka sist — aizvien ātrāk un ātrāk. Ausīs viņai sāka šņākt jo ilgāk, jo stiprāk, viņai nebija spēka pakustināt kāju — un viņa nevarēja novērst acis no gaismas atspīduma …

Tad durvis uz jaunkundzes kambari laikam atvērās līdz galam — jo atspīdums uz pretējās sienas izpletās, kļūdams spožāks un liesmaināks. Neta uzlika roku uz krūtīm, un viņai sāka reibt galva. Tumša ēna izauga atspīdumā uz sienas un, kļūdama aizvien lielāka un lielāka, liecās uz kambara pusi, un pēkšņi liesmas sprakšķēdamas uzšāvās augšup gar ēnu. Skaļš, neprātīgu šausmu pilns cilvēka kliedziens atskanēja namā, bija dzirdams smags kritiens — un tad viss satumsa un apklusa.

Viņi atrada Netu kāpņu galā, sadauzījušos, ar asinīm un gandrīz bez prāta. Obersts iznāca, drudzī drebēdams un grīļodamies no daudzajām todija glāzēm, ko bija izdzēris, ar sveci rokā, un arī meitas un viens puisis skrēja turp.

Obersts gribēja zināt, kas tas bijis par kliedzienu un troksni kāpnēs, — un Neta izgrūda dažus nesakarīgus vārdus:

—   Jaunkundzes kambarī… pats sātans … dzirksteļoja, un kūpēja dūmi, un jaunkundze briesmīgi kliedza .. .

—   Hin,— obersts noteica un pēkšņi bija gluži skaidrā prātā — atkal vecs un mazs. Seju noliecis, viņš grūti elpoja — un seja viņam no sāpēm un šausmām savilkās mokpilnās rievās. Sveci pacēlis un ar drebošo kreiso roku atbīdījis citus pie malas, viņš aizmeimuroja līdz kāpnēm un devās pa tām augšā — it kā lielā steigā.

Citi noraudzījās viņam paka], un meitas drebinājās šausmās.

Ari puisis vilcinādamies stāvēja, līdz obersts varēja jau būt augšā gaitenī, tad viņš salīcis, klusiem soļiem devās augšā viņam pakaļ. Acumirkli vēlāk viņš tādiem pašiem klusiem soļiem atnāca atpakaļ — tik noslēpumains, ka nevarēja ne parunāt.

—   Jaunkundze ir mirusi, — viņš teica, bet toreiz viņš neieminējās par to, cik neticami ātri obersts bija kustējies un cik cītīgi viņš bija vācis kopā lupatas un skaidas no kambara grīdas, kad kalps tur bija ieskatījies, gribēdams redzēt, ko obersts dara.

Palika pie tā, ka velns jaunkundzi bija dzīvu parāvis.

—   Neuzmanīga apiešanās ar uguni, — obersts teica.— Drānas priekšpusē pilnīgi sadegušas.

Nebija tāda cilvēka, kas pēc tam būtu gribējis jaunkundzei pieskarties, tā ka oberstain pašam bija jādabū viņa zārkā iekšā. Tāpēc arī — viņam bija vajadzējis ķerties viņai klāt — viņš bija iemantojis neglītas deguma vātis uz rokām, kas pēc tam vairs nemaz negribēja sadzīt.

XXVII

Teiksma stāsta, ka Vestlī būda esot bijusi pirmā māja, ko uzcēlis pirmais vīrs no Bjerndālu dzimtas, kad viņš, bēgdams no vareniem ienaidniekiem, atnācis no rietumiem — še uz mežiem.

Būda vēl tagad atrodas tur augšā, kalnu rietumu pusē uz sīkiem bērziņiem apaugušas nokares, kas ir augstākā mežu robeža fjellos. No turienes bezgalīgi tālu var pārredzēt mežainos paugurus, kas nolaižas pret rietumiem — pret citiem novadiem.

Būda ir sašķiebusies vējā un milzīgi veca — no laika iespaidiem. Simtiem gadu saule ir cepinājusi, lietus ir miekšķējis un ziemu lausks postījis baļķu sienas. Tās ir pelēkas un asas, jā, skabargainas — lielām, platām spraugām līdz pat baļķu serdei.

Ēka čīkst un vaid izdilušajos salaidumos, kad vējš pieņemas. Un, kad vētra aprimst, būda nosēstas salaidumos un sašķiebjas. Bet, kad vējš pūš visniknāk, būda dreb it kā aiz spītības un tomēr stāv, kā stāvējusi.

Pūla ass vējš, kad agrā pavasara dienā no lejas novadiem svešs vīrs devās augšup pa rietumu mežiem. Viņš mazliet

apsēdās uz priedēm apauguša paugura — un noraudzījās lejup, no kurienes bija nācis, pār rietumu mežiem, uz novadiem, kurus tie aizsedza. Šad un tad viņš pagrieza galvu un klausījās, lūkodamies apkārt arī uz citām pusēm. Liels, baisma izskata puisis ar cirvi aiz joslas un varenām dūrēm, melnām no ādu krāsošanas vai no kā cita. Skābais alus, kurā lika sarūsējušu dzelzi, ar ko tos laikus krāsoja ādu, ieēdās dūrēs uz ilgu laiku.

Puisis sēdēja, grozīdams dūres un skatīdamies uz tām, it kā viņš brīnītos par to, cik tās bija melnas. Piecēlies viņš apskatījās visapkārt — un ieraudzīja Vestlī būdu augstu uz nokares starp bērziņiem.

Tur augšā vēl bija balts sniegs — kā lielā ziemā.

Virs izbaiļu pilnām acīm pavērās visapkārt, bet visvairāk uz lejas pusi, no kuras bija atnācis. Tad viņš caur priedēm pēkšņi sāka iet uz būdu.

Sāka snigt sniegs — un pūta arvien stiprāk, bet viņš gāja un gāja pret vēju, raudzīdamies apkārt, bet visvairāk gan atpakaļ. Ceļš bija bezgalīgi garš, no paugura leja, tad augšā un stāvā kalnā pa pēdējo nokari, — sniegs bija dziļāks, jo augstāk viņš kāpa, un vējš bija kodīgi auksts kā ziemā.

Vīrs visu laiku brida pa sniegu — aizvien īsākiem un īsākiem soļiem, mazliet pagriezdams galvu atpakaļ un lūkodamies lejup — savās pēdās, bet vējš un sniegputenis tās aizvilka ciet.

Galīgi nomocījies, viņš attaisīja būdas durvis un iegāja iekšā.

Jaunais Dāgs bija piedzīvojis to, ko tikai retais var piedzīvot. Viņš reiz bija bijis miris.

Toreiz, kad viņš Nāves kalnā vairs nebija varējis noturēties un bija nogāzies lejā, viņš ar skaidru galvu un skaidrām domām dažus acumirkļus gaiši bija apzinājies, ka nu viņš mirst. Jā, viņam bija tā, it kā viņš vēlāk atcerētos ne tikai skrambas un nobrāzumus, kādus bija dabūjis, gāzdamies lejā, bet arī stipro triecienu pa galvu — un 1ā bija droša nāve.

Viņš daudz bija domājis vēlāk — ne tikai redzējis sapņu vīzijas, par kurām bija stāstījis Adelheidei.

Dzīvība ir nāve, viņš bija teicis toreiz, un vārdi no viņa mutes bija vērsušies pret viņu pašu — saplūduši ar viņu —, un no tā laika viņš, šķiet, redzēja nāvi daudzās dzīves lietās — cieši ap sevi.

Viņš bija atcerējies savu agrāko dzīvi, daudzos mirkļus, kad bija stāvējis pretim lācim un ievainotam alnim, kāpis kalnu aizās pēc vanagu ligzdām un ērgļiem, braucis ar slēpēm pa pilnīgi stāvām nokarēm un pārdroši gājis pa čauganu ledu pavasarī, kā arī neuzmanīgo rotaļašanos ar bisi, kad šāviens viņam bija apsvilinājis matus un deniņus.

Nāvi viņš bija redzējis vienu reizi, bet nāvei tuvu viņš bija bijis daudzas reizes. Jā, nāve bija ari dzīvībā.

Viņš jau varēja dzīvot lejā, mājās, — un piesargāties. Bet vai tad nebija dzirdēts, ka arī tā cilvēki mira visos vecumos. Cilvēkus nospēra zibens viņu pašu mājās, saspārdīja zirgi, dažs braukdams dabūja galu, un slimības un visādas citādas nelaimes piemeklēja mājās sēdētājus. Viņa paša māte bija paslīdējusi uz uzkalas un nomirusi.

Nē, nebija nozīmes sargāties. Vajadzēja stāties pretim visam, kas nāca.

Tādu viņu bija padarījušas šīs domas. Vienaldzīgs un drošs viņš gāja savus vecos ceļus — nevērīgāks neka jebkad agrak — pa mežiem.

Viņš pazina nāvi, tā viņam šķita. Likās, it kā viņš un nāve viens otram būtu snieguši roku.

Bet dzīve viņu padarīja nemierīgu. Viss dzīvē bija tik nepastāvīgs. Viņš nevarēja aizmirst savu lielāko puisēnu, kurš še bija staigājis apkārt jau gluži kā liels cilvēks — pats ar savām domām, vārdiem un jautājumiem. Un viņš nekad nevarēja aizmirst, kāds zēns bija izskatījies vispēdīgi — viņa mazo, nāves bālo sejiņu.

Dāgs bija nesavtīgs, tāpat kā viņa senči, un bija mīlējis savu puisēnu no visas sirds. Tādas sāpes, kādas viņš bija izcietis, vairs otrreiz nebija izturamas.

Varbūt tādēļ viņa prieks par jaunajiem puisēniem nebija tik liels un viņš vairāk dzīvoja ārpus mājas, prom no puisēniem un no Adelheides — ārpus mājas un dzīves. Viņš vairs neiedrošinājās kaut ko iemdēt no visas sirds.

Viņš gan tagad, tāpat kā agrāk, izjuta pēkšņas ilgas pēc mājām, kad bija diezgan ilgi bijis prom, — pēc zēniem un pēc Adelheides — un pēc savas lielās, drošās istabas tur mājās, kas stāvēja un gaidīja viņu ar vaļējām durvīm uz kambari ar trim cilvēkiem, kas piederēja viņam. Un daudzreiz viņš, lai kur atrazdamies, pēkšņi griezās atpakaļ, liela steigā cenzdamies nokļūt mājās vēl pirms vakara.

Un viņš ļāvās ievilināties vakara omujībā, kad Adelheide spēlēja spinetu priekšistabā un dziedāja savas spēcīgās, skaistās dziesmas, kas aizkustināja sirdi un prātu, vai kad viņa, pavadīdama sevi ar kokles sudraba skaņām, klusu dainoja kambarī vai pie pavarda viņa istabā.

Bet reti viņš bija mājās divus tādus vakarus pēc kārtas. Viņu biedēja dzīves laime. Tā bija tik nepastāvīga — un viņš mēdza atdot visu sirdi.

Viņš droši vien pats to tik skaidri neapzinājās, bet viņa nojautas viņu biedināja — tādēļ viņš turējās nomaļus.

Adelheide to nesaprata un bija dziļi izmisusi dažu labu reizi, bet, kad Dāgs pārnāca, viņai aizmirsās visas domas un rūpes. Viņas laimi tad vienīgi nomāca domas, kas dažreiz lika nodrebēt. Tā kā Dāgs tagad dzīvoja pa mežu, varēja notikt — kādreiz —, ka viņš vairs neatgriežas mājās.

*

Tai pašā dienā, kad vīrs no rietumu novadiem uzkāpa līdz Vestli būdai, arī jaunais Dāgs atradās ziemeļu mežos.

Viņš domāja doties uz rietumiem. Tur, rietumu fjellos, viņa laikā nebija cirsts mežs. Varbūt tur nekad nebija cirsts. Tur auga liels, neskarts mežs, kur zeme bija pilna vēja lauztu un satrunējušu koku.

No fjelliem ziemeļos ritēdama, tur rietumos upīte iztecēja kādam ezeram cauri, tad tā spēji pagriezās uz austrumiem, uz lielo upi, kas pa nokarēm tecēja lejup uz Bjcrndāli. Viņš drusku gribēja aplūkot upīti tagad, pavasara atkušņa laikā, — vai pa to varētu pludināt baļķus nākošajā pavasarī, ja viņi cirstu rietumu mežos.

Viņš bija ceļā uz turieni, bet priežu mežā uz ziemeļiem viņu pārņēma tāds kā nemiers.

Ziemeļa vējš nesa sev līdzi sniega smaržu no fjelliem un laikam viņam kaut ko atgādināja. Viņš pacēla galvu un ieelpoja — un lēnām viņa kājas pagriezās turp, uz ziemeļiem. Kas viņam bija meklējams ziemeļos tagad, tik agri pavasarī?

Jau uz augstākajiem pauguriem viņš ieraudzīja sniegu un sajuta ziemeļu vēju, bet bērzu birzis uz ziemeļiem bija aizputinājis balts sniegs, cik vien tālu sniedzās skats.

Kadā līkā priedē viņš atrada savas slēpes. Viņš rudenī vienreiz bija bijis še augšā, bet tālāk — pirms diviem gadiem, pavasarī.

Nu viņš iebāza kājas slēpju kārkla saitēs un sāka iet — uz ziemeļiem — tieši pretim vējam, kas kļuva stiprāks, jo augstāk viņš kāpa, — jā, pārvērtās vētrā.

Viņš uzkāpa ziemeļos līdz pat gravai virs bērzu nokalnēm. Un tur viņš ilgi stāvēja, drebēdams pēc straujā gājiena pa stāvajām, nebeidzamajām, bērziem apaugušajām nokalnēm, un raudzījās pār klajumu — kā tajā pavasarī pirms diviem gadiem — uz Nāves kalna pusi. Sniega vētra kapāja viņam seju un stindzināja, tā ka viņam likās, ka viņš slāv tur kails. Sals spiedās līdz pat kaulam.

Bet kalns nebija redzams. Plosījās tikai vētra un sniegputenis.

Beidzot viņš apgriezās un pa vējam nobrauca mazliet lejāk, it kā dotos atkal uz priedēm apaugušajiem pauguriem un mežainajām nokarēm. Bet lejāk, aizvējā, viņš pēkšņi apstājās un pagriezās — pret rietumiem. Viņš šonakt varēja vakarēt būdā pie Beisla, rietumos, otrā rītā viņš agri varēja nonākt pie rietumu mežiem un upītes.

Vētra mežonīgi plosījās visapkārt, bet viņam nu reiz bija iekritis prātā aiziet līdz Beisla būdai — un tā viņš gāja.

Ceļi, kas ieti agrāk, daudzas reizes, kļūst garāki, vētrai plosoties, — tie kļūst bezgalīgi gari. Dāgam, kurš jau pirms tam bija noguris, ceļš šķita nebeidzami garš. Varbūt viņš mazliet maldījās virziena un vietas ziņā. Varbūt viņš nezināja, kur bija, jo vētra aizsedza skatu.

Viņam vajadzēja sasprindzināt visu savu gribu un spēkus, tomēr viņam pašam likās, ka tikko virzās uz priekšu.

Vai sniegs bija balts?

Nē, nu tas vairs nebija balts. Tas bija pelēks un kļuva tumšāks. Beidzot viņa priekšā bija tikai melna nakts — bez aprises un veida.

Tumsā radās gaišas spraugas, visapkārt viņam iekvēlojās asinssarkans mirdzums, bet tad atkal sāka mesties tumšs — viss vērtās pelēks — aizvien tumšāks un kļuva melns, melns.

Mutē viņam bija asiņu garša — rūgti sāļas un pretīgi saldas asinis — un atkal sāļas — un zeme — un viss līgojās zem viņa — kājas, slēpes, sniegs —, arī pats pamats zuda. Sniegs un pamats cēlās viņam pretim. Taustīdamās pa dziļo

sniegu, viņa rokas atrada pamatu, kas stāvus pacēlās viņam priekšā.

Zemapziņas nojautas — zvērs viņā — beidzot palīdzēja viņam atskārst, ka viņš guļ — uz visām četrām sniegā.

Neapzināti viņš iestūma kājas atkal saitēs — un piecēlās, un asiņu šalts, kas viņam nu izskrēja cauri, laikam kaut ko pamodināja viņā, tā ka kājas sāka atkal cilāties. Jā, pat tad, kad vētra pieņēmās un jau gandrīz cēla viņu augšup, viņš spēja izlauzties uz priekšu. Un, kad nakts vētra sāka izgrūst savus pirmos mežonīgos kaucienus pār klajumiem un nokalnēm, Dāgs sabruka baļķu sienu aizvējā — pie Vestlī būdas.

Vētra bija viņu izjokojusi. Sākumā tā bija pūtusi tieši no ziemeļiem — un pēc tās viņš bija noteicis virzienu. Vējam vajadzēja būt tieši no labās puses, to viņš bija paturējis prātā — ari savā apmulsumā —, tad viņš aizkļūs uz rietumiem — līdz Reisla būdai, bērziem apaugušo nokaru lejas malā, ziemeļgalā ezeram, pie kura rīt gribēja nonākt. Bet vētra bija mainījusi virzienu, iegriezdamās aizvien vairāk uz austrumiem,— un Dāgs bija griezies viņai līdzi. Raudzīdamies, lai vējš viņam būtu tieši no labās puses, viņš bija nonācis aizvien augstāk nokarē — aizvien vairāk pret ziemeļiem, bija no ziemeļiem apgājis apkārt Reisla būdai un nonācis pašā fjellu piekājē — ļoti tālu uz rietumiem.

Pēdējos mirkļos viņš laikam gan bija atskārtis, kur nonācis, jo bija gājis taisni uz būdu, un nu, pa pusei piecēlies, viņš ar pirkstiem taustījās gar durvīm un paguva tās mazliet pavērt. Pēdējā dzīvnieciskā dzīvības dzirkstele viņam palīdzēja izvilkt kājas no sniega, un viņš iegāzās būdā iekšā. Vētra ar lielu troksni aizcirta durvis ciet.

Likās, ka vētra viņam būtu sekojusi tieši pa pēdām. Tā kauca kā neprātā ap būdu: atradusi ceļu caur gravām, tā tuvojās no visām pusēm. Vējputenis šņāca un bangoja kā jūra visniknākajā negaisā, dzīdams sniegu kupenās, — būdu apracis, tas virpuļoja apkārt un kā melna nakts dejoja pār vietu, kur reiz bija redzēta būda.

Stundas aizritēja, nakts pagāja, un vētra plosījās, lauzdama simtgadīgās priedes kā skangalus — un izšņākdama ziemas pēdējo niknumu.

Kad vētra bija visspēcīgākā un Vestlī būdas vietā griezās tikai putenis, tur, kur jumts bija nozudis sniegā, pacēlās tieva zilu dūmu strūkliņa. Reizēm dūmi nozuda, bet tad atkal no jauna kāpa augšup — un pazuda vētrā.

Uz rīta pusi Dāgs sēdēja būdā un cepa speķi uz pavarda.

Viņš saldams, neērti, pats uz savām rokām bija nogulējis uz grīdas dažas stundas — un tagad bija pārsalis un gluži stīvs, taču viņam bija izdevies iekurt uguni — un būdā labi smaržoja pēc cepta speķa.

Viņš pacēla galvu un klausījās. Vētra trakoja ar pērkonīgu troksni, un būda mazliet šūpojās, bet pie tā viņš bija pieradis, — baļķi čīkstēja un krakšķēja. Viņam likās, ka būtu dzirdējis kādu citu skaņu tuvumā, bet tā tomēr laikam bija bijusi tikai vētra. Viņš no jauna noliecās pār uguni.

Dzirde, nojauta vai cits kas? Neviens nezina, kas cilvēkus dara tik vērīgus.

Dāgs pagrieza galvu uz lāviņas pusi, un tur stāvēja — nāve. Liels, mežonīgs vīrs, kuram acis bija stīvas no slepkavības domām — vai varbūt no šausmām?— un kurš savās lielajās, melnajās, drebošajās rokās bija pacēlis cirvi.

Cirvis noslīga lejup, un vīrs paklupa pār Dāgu, kurš no krēsla pēkšņi bija meties pret svešā vīra kājām. Cirvja asmens atsitās pret pavarda akmeņiem, tā ka dzirksteles nošķīda.

Ņurdošas skaņas pavadīja cīņu starp diviem mežonīgiem dzīvniekiem dažus īsus mirkļus, un tad atskanēja sāpju un nāves baiļu pilns kliedziens — kliedziens, kas pārskanēja vētru un visu citu.

Viens no dzīvniekiem drebēdams piecēlās uz ceļiem, trīsēdams izslējās visā augumā — un, nesdams otru dzīvnieku, kurš ķepurojās viņam uz muguras, devās uz durvīm, atgrūda tās — un izsvieda savu nastu ārā vētras jūrā.

Durvis no jauna aizsitās — aizbīdnis aizkrita priekšā —, un Dāgs palika stāvam pavarda uguns gaismā.

Cirvja kāts kvēloja ugunī, oda pēc sagruzduša speķa, — uguns iesitās pannā, uzliesmoja ar zilu liesmu un lipinādamās ilgi dega.

Dāgs neko nemanīja. Viņš stāvēja kā akmenī pārvērties, tikai krūtis viņam cilājās — un no vienas piedurknes pilēja asinis uz grīdas.

Labi, ka Adelheide viņu tagad neredzēja. Viņš nepavisam neizskatījās skaists. Pinkainie mati bija izjukuši uz visām pusēm. Neglītu viņu tomēr padarīja nevis mati, bet seja.

Ada uz pieres bija savilkusies dziļās grumbās pār degunu, uzacis asas kā vanaga spārni, bet zem tām acis nevarēja pazīt, tās bija tumšas. Zilais, krāsainais gredzens ap acu zīlīti bija nozudis — un tā bija baigi liela un melnum melna. Deguns bija neparasti plāns, kaulu skaidri varēja redzēt zem ādas, un

nāsis draudīgi kustējās. Pavērtā mute bija sašķiebusies uz kreisajiem sāniem, un neglīti atņirgtie zobi spīdēja dzeltenīgi, bet platais zods bija spītīgi izsliets ar visu mazo, cēlo bedrīti, tik skaidri tā reiz bija bijusi redzama Hamarbēju Anei un arī vecajam Dāgam.

Galva Dāgam bija noliekta uz priekšu un muguras muskuļi tā raustījās, ka pleci kustējās, un sirds viņam sita mežonīgi un strauji.

Paiet Jaiks, kamēr savalda zvēru sevī — kad tas parādījies visā pilnībā.

Kurš meklē slepkavu, kad ar viņu cīnījies, lai atvairītu viņu?

Dāgs to darīja.

Vīrs varēja nosalt tur ārā vētrā, Dāgs domāja un, atbīdījis aizšaujamo, izgāja pa durvīm. Vairs nesniga, bet vējš bija tikpat auksts, un sniegs griezās kūpēdams. Vīrs gulēja turpat, kur Dāgs viņu bija nosviedis, — sniegs viņu jau bija pārklājis, tā ka redzams viņš nebija, kad Dāgs viņam uzdūrās.

Dāgs ievilka viņu būdā un, apgriezis apkārt, klausījās, vai viņš vēl ir dzīvs. Jā, viņā vēl bija dzīvība, bet viena roka viņam tik savādi bija piespiesta pie krūtīm, — un cīnoties viņš taču nebija bijis nekāds kroplis, cik Dāgs atcerējās.

Dāgs daudz ko bija pieredzējis mežā. Daudz kas notiek, kad vārgi cilvēki cīnās ar smagiem kokiem, — dažam gadās izmežģīt roku. Droši vien virs tādēļ bija tik nejauki brēcis, ka tas tikko bija noticis ar viņa roku. Dāgs noguldīja viņu, kā nākas, — un sagatavojās ievilkt roku.

Viņš laikam mazliet bija pieskāries savainotajai rokai, kas bija pilnīgi stīva no sala. Vīrs pamodās no nesamaņas un ar mežonīgām šausmām noraudzījās uz viņu. Tai pašā acumirklī Dāgs ar abām rokām, ar celi piepalīdzēdams, ievilka roku — un tā atkal bija savā vietā. Vīrs laikam nebija vēl tik tālu atjēdzies, lai saprastu, kas notika. Viņam laikam likās, ka šis briesmīgi stiprais cilvēks sadragā viņam locekļus. Sajuzdams skaudrās sāpes, viņš iebļāvās tā, ka Dāgam pēc tam vēl ilgi žvinkstēja ausīs.

Pagāja laiks, pirms vīrs saprata, kas bija noticis, bet beidzot viņš piecēlās un apsēdās uz lāviņas, un tur viņš nu sēdēja un, slimo plecu turēdams, noraudzījās uz Dāgu. Lāgu lāgiem viņu kratīja drebuļi, tā ka zobi klabēja. Droši vien aiz sāpēm un aiz aukstuma, kas vēl stindzināja locekļus, — un varbūt arī aiz bailēm.

Dāgs neskatījās uz viņu — aizgājis pie pavarda, viņš izvilka no uguns pannu, kas jau gandrīz kvēloja.

—   Pat speķi tu man sadedzināji, — viņš teica, it kā tas būtu svarīgāks nekā cirvja cirtiens.

Arī cirvja pietenis kvēloja ugunī — kāts bija sadedzis. Dāgs bija radis rūpēties par darbarīkiem. Viņš tādēļ izrausa cirvja pieteni no uguns. Pēc tam viņš izlika pannu pa durvju spraugu ārā, lai tā atdziest. Kad to jau vēji gana bija appūtuši, viņš to ienesa atkal iekšā un, sameklējis speķi somā, sagrieza un sāka cept.

Virs uz lāviņas kāri skatījās, ostīdams gaisu, un neticēja pats savām acīm, kad Dāgs, paņēmis pannu, krēslu un somu, piegāja pie lāviņas, nolika tur pannu viņam līdzās un, izņēmis maizi no somas, sagrieza to.

—   Tu varbūt būsi izsalcis, — Dāgs teica, un vīrs to nenoliedza. Dāgam bija nazis, un ar to viņš ņēma speķa šķēles, vīram vajadzēja likt lietā maizes rikas un veselo roku, un, drusku apdedzinājies, viņš pūta uz speķa un sev uz pirkstiem.

Kad viņi bija apmierinājuši lielo izsalkumu, Dāgs paskatījās uz viņu, pasmiedamies saviem mierīgajiem zēna smiekliem.

—   Tu sev esi izvēlējies nelāgu amatu, — viņš teica.

Vīrs nodrebēja un pašķielēja uz Dāgu. Un, paskatījies uz

savām melnajām rokām, viņš nomurmināja, ka ir kurpnieks.

—   Slepkavnieks tu esi, — Dāgs auksti teica, cieši raudzīdamies viņa nemierīgajās acīs.

Vīrs it kā taisījās Dāgam jautāt, kāpēc viņš tā domā, bet saņēma atbildi, pirms vēl bija beidzis runāt.

—   Par ko īsti tu viņu nositi?

Vīrs vairs nemēģināja liegties. Ar noliektu galvu un drebošām rokām viņš sēdēja, stāstīdams sirmo teiksmu par neuzticīgo sievu, degvīnu un pārāk smagu sitienu, kas atnesa nāvi.

Pēc tam viņš gribēja zināt, vai tad no izskata var redzēt, ka viņš ir slepkava, ja Dāgs to tik droši varēja apgalvot.

—   Ak, — Dāgs teica, — kas bez kāda iemesla sniega vētrā bēg še augšā, l'jellos, un uzbrūk ar cirvi nevainīgam cilvēkam, tas ir iejaukts slepkavībā.

Vīrs gribēja zināt, vai Dāgs izdošot viņu lensmanim, un acis viņam bija gluži stīvas no šausmām.

—   Es pats esmu lensmanis še augšā, — Dāgs teica, — un, kad vētra norims, es tevi novedīšu lejā uz tā saukto Melnezera būdu un ielikšu tevi tur apcietinājumā. Tā saderas labi ar tavām melnajam dūrēm.

Virs skatījās uz Dāgu. Tik nesaprotamu cilvēku viņš vēl nekad nebija saticis. Skaists un smalks, viņš bija milzīgi stiprs kā zvērs, valdonīgām acīm, aukstu un nežēlīgu valodu — un tomēr … Viņš bija ienesis viņu iekšā, glābdams no drošas nāves sniegā, ievilcis viņam roku un devis ēst. Vai tas, ko viņš tagad teica par apcietinājumu, bija nopietnība vai joks?

Pēc brīža Dāgs jautāja vīram, kādēļ viņš tam neesot cirtis ar cirvi, kad gulējis uz grīdas un bijis aizmidzis.

—   Vai tu gulēji?— vīrs izbrīnījies jautāja.— Arī es gulēju — uz lāviņas. Kad es pamodos, tu sēdēji un cepi gaļu.

—   Un tu tūliņ biji gatavs uzbrukt man no muguras?— Dāgs vaicāja.

Vīrs ilgi noraudzījās uz Dāgu un uz savam rokām un nomurmināja, ka viņš bijis kā bez prāta no bailēm, — domājis, ka Dāgs nācis saņemt viņu.

—   Tev likās, reiz tu esi iesācis, tad vari sist nost katru, kas tev gadās ceļā?— Dāgs piecēlās un, pie durvīm piegājis, apskatījās, kāds arā ir laiks. Vējš mazliet bija piestājies.

Dāgs aizveda vīru uz austrumiem, līdz Mclnezera būdai, un parādīja, ka tur bija cirvis un katls, un citas lietas noglabātas zem jumta. Atdevis vīram pārtiku, kas viņam vēl bija somā, Dāgs teica, ka viņš pagaidām še varot apmesties. Ja kāds viņu meklētu, viņš varot bēgt uz ziemeļiem un paslēpties kalnos. Viņš varot arī nolīst sev lauku še mežā — ja gribot.— Bet, ja tu še kādu nositīsi,— Dāgs piebilda,— tad tev slēptuves vairs nebūs.— Vīrs uzmeta ātru skatu Dāgam. Šoreiz tas vairs nebija joks.

Dāgs lēnām gāja uz rietumiem, apskatīdams upīti, pa kuru būs jāpludina baļķi,— un domīgs devās mājup — pa nokarēm uz leju.

Viņš domāja par svešo vīru — un par zvejnieku Berri. Viņa tēvs bija devis Berrem patvērumu, un arī Berrem reiz bija bijusi pārāk smaga dūre — kā viņš bija sapratis — līgavas dēļ. Tik maz jēgas bija dzīvei, ka tieksme, kas bija dota dzīvības radīšanai, varēja pamudināt cilvēku iznicināt dzīvību.

Viņš domāja arī par to, ka bija bijis augšā paskatīties Nāves kalnu,— bija gandrīz tā, it kā kalns būtu uzsūtījis vētru, kas viņu tikko nebija iedzinusi nāvē, — un, kad tā viņu

nebija varējusi pieveikt, kalns bija sacēlis vētru un iedzinis viņu būdā pie slepkavas.

Bet viņš nejuta naidu pret kalnu. Tas darīja tikai to, uz ko tam bija tiesības. Tur augšā nevienam nekas nebija jā meklē — uz nāves galvas — un pēc tam jānāk un jārādās, ka viņš ir vēl dzīvs, — un jāuzmācas taisni tai laikā, kad kalnam ir jāparāda sava seja pavasara vētrā un jāatgādina dzīves nopietnība.

Viņš ari šoreiz bija ticis sveikā cauri — un tas bija brīnišķīgi. Viņa domas skāra kaut ko, par ko reiz bija ieminējusies Adelheide. Viņa lūdzot par viņu dievu — ik vakaru, viņa bija teikusi.

Un jaunais Dāgs devās uz dienvidiem caur mežiem — varbūt lai nokļūtū mājās —, laikam pietika piedzīvojumu — šoreiz.

Viņš nevēroja valdonīgiem skatiem savu senču neizmērojamās zemes platības, viņš necēla galvu augšā un nelepojās.

Viņš gāja, galvu noliecis, — un viņam droši vien bija kaut kādas domas domājamas.

Vairāk par nāvi — nekā par dzīvību.

XXVIII

Dvīņu zēni Bjerndālēs pirmo gadu tā bija klieguši, spārdījušies un mocījuši savu māti, ka viņu tikko vairs varēja pazīt, otrai vasarai nākot. Bailes, kādas viņa bija pārcietusi pēc abu pirmo puisēnu nāves, nebija ļāvušas Adelheidei gulēt ne dienu, ne nakti, un sava nozīme droši vien bija arī tam, ka bērni bija divi. ;

Vecais Dāgs bija staigājis, pats pie sevis labsirdīgi smaidīdams par abiem dzīvīgajiem radījumiem. Meitas, kuras palīdzēja bērnus kopt, bija iesaukušas pirmdzimto par «glīto zēnu» un viņa brāli par «otro». Hamarbēju Una, viņus saņemdama, bija uzmanījusies, lai nesajauktu, kurš no viņiem bija mājas mantinieks. Vecais Dāgs atkārtoti bija viņai noprasījis, vai viņa arī droši to zina, — un tik savādi bija noskatīties uz «glīto zēnu» un uz «otro», bet visvairāk gan uz «otro». Unai nebija ne mazāko šaubu par to, kurš no viņiem bija piedzimis pirmais. Jaunākais, kuru nokristīja par Dāgu, nebija glīts. Viņā bija kaut kas stūrains un neizveidojies, ne

vien tūliņ pēc dzimšanas, bet vēl mēnešiem ilgi. Adelheide pati reiz tā bija teikusi, kad sēdēja un apkopa viņu.

—   Ak, — vecais Dāgs toreiz bija atteicis, — arī ar mani un Dāgu bija tāpat. Mēs piedzimām neizveidoti, bet dzīve mūs pēc tam diezgan labi ir aptēsusi.

Tad Adelheide saprata, ko viņš bija domājis, Unai pārprasīdams, vai viņa arī droši zina, kurš no viņiem ir pirmais. Viņš droši vien būtu gribējis, lai pēdējais būtu pirmais.

Tai rudenī pēc Elizabetes jaunkundzes nāves vecais Dāgs no jauna bija aizbraucis uz Borglandi, šoreiz tāpat bez nolūka apraudzīt slimniekus. Viņš savu ierašanos bija iekārtojis vienā no tuvākajām dienām, kad uz turieni bija nosūtīti vezumi, lai oberstam netrūktu glāzītes, ar ko viņu pacienāt, kad viņš ieradīsies.

Viņi ar oberstu tovakar bija runājuši par daudz un dažādām lietām, un vecais Dāgs bija ieminējies, ka viņš varētu nopirkt visu, kas mājā bija, — mēbeles un lietas, visas lielās lietas un visus sīkumus, tā ka lai tie kļūtu par viņa īpašumu. Obersts lai dzīvojot vien tālāk un lietojot visu, kamēr vien būšot dzīvs.

Obersts bija pastāstījis, kā patiesībā bija, — gandrīz visa kustamā mantība — sudrabs un sīkumi — bija pārdota, bet mēbeles nebija turētas kārtībā, un par tām daudz neko nevarēja dot. Beigās viņš tomēr iedeva Dāgam dokumentu, kas apliecināja: kad viņi ar brāli būs, kā nākas, apglabāti, visam, kas bija Borglandē, bija jāpāriet Dāga vai viņa mantinieku īpašumā. Ar to obersts sev un brālim bija nodrošinājis apbedīšanu — un viņiem abiem bija kur palikt līdz mūža galam.

Turklāt vēl Dāgs bija nosūtījis viņam krietnu žūksni naudas un galdnieku, kas padzīvotu Borglandē un rūpīgi salabotu visu. Ar to Dāgs bija ieguvis tiesību uzraudzīt, ka viss tiktu turēts kārtībā un atrastos savā vietā, kur bija stāvējis nezin no kuriem laikiem, lai reiz kāds varētu uz turieni pārcelties kā īpašnieks. Un laikam tas, par kuru viņš bija domājis, bija Adelheides jaunākais dēls.

Jā, vecajam Dāgam bija daudz, par ko domāt. Viņš priecājās par mazajiem zēniem — rūpējās par visu, lai viņi varētu bīīt brīvi, patstāvīgi cilvēki, — un domāja tālu, tālu uz priekšu. Bet ar visām šīm domām viņš neaizmirsa arī zēnu

māti. Viņam būtu gribējies, lai viņa kustas vairāk pa āru svaigā gaisā to vasaru pēc zēnu dzimšanas, bet viņa nevarēja piespiest sevi kaut vai uz laiciņu atstāt bērnus vienus. Viņš laikam redzēja, cik novārgusi viņa izskatījās, un vecajam Dāgam bija laba atmiņa. Viņš ļoti labi atcerējās skaisto sievieti, kurai reiz bija Adelheide Barre vārdā.

Viņam bija vajadzējis apmierināties ar to, kā nu viss bija — pirmajā vasarā un ziemā, bet, jaunai vasarai nākot, no pilsētas uz Bjerndālēm atlecēja zirgs. Dāgs mēdza šad tad nopirki pa melnam ērzelim vai ķēvei, ja viņam gadījās atrast kādu, kas šķita piemērots mājas melno zirgu asiņu atjaunošanai. Nule atvestais nebija melns, bet brūns — īsu, spīdošu spalvu — un nebija vilcējs lieliem locekļiem, bet slaidām kājām, cēls un tramīgi skaists. Viņš izveda Adelheidi ārā, lai viņa to apskata, vēl nekad viņa nebija redzējusi skaistāku lopu par šo.

—   Tas esot atvests no Anglijas, — vecais Dāgs teica, — un tas pieder tev, lai tu drusku vari izjāt, kad tev tīkas.

Adelheide no sākuma nesaprata, kā tas bija domāts. Bet tad viņai ienāca prātā, ka viņa tak vecajam Dāgam reiz bija mazliet stāstījusi par savu bērnību, kā viņa desmit gadu vecumā bija sacentusies ar tēvu jāšanā — un cik ļoti viņa bija priecājusies par to, ka var iat. Viņa aizbildinājās tagad, ka tas esot bijis tik sen un ka viņa savu māku droši vien būšot aizmirsusi, un ka smalkais zirgs esot par daudz liela dāvana.

Dāgs atbildēja, ka viņa esot ienesusi mājās tik daudz dāvanu, ka par zirgu nemaz neesot vērts runāt, un, ja viņa reiz esot pratusi jāt, tad vajagot no jauna to iesākt. Viņa tak vēl esot jauns cilvēks, un zirgs esot tik uzmanīgs un drošs uz kājām.

Arī segli bija atvesti no pilsētas, un Adelheidei vajadzēja padoties vecajam Dāgam, kāpt zirgam mugurā un dažas reizes uzmanīgi izjāt pa gatvi un tuvāko apkārtni — un zirgs tik jauki rikšoja, it kā dejodams, ka viņa drīz vien ik dienas izjāja ar zirgu, un viņas balo seju brūnināja vējš un saule.

Kādu vakaru vecais Dāgs viņai pievienojās. Viņš tikai gāja līdzās, bet viņa lēnām jāja pa aleju. Gabaliņu lejāk no alejas nogriezās šaurs ceļš pa kreisi caur lapotiem krūmiem, kas aizsedza apvidu. Dāgs māja viņai, lai viņa jāj turp. Ceļš vienu laiku gāja caur lazdu krūmiem, bet pēkšņi pavērās plašs skats uz vietu, kuru viņa nekad agrāk nebija redzējusi. Togad austrumu izcirtumā auga zālājs, — vējš tikai tā vilka pār pļavām, ka tās rāmi viļņojās, uzvēdīdamas viņiem siltu,

saulainu pļavu un neskaitāmu puķu vēsmu. Pļavas no visām pusēm ieslēdza lapu koki, aizsegdami skatu.

Kaut kur pļavu jūrā pacēlās bērzu birzīte, baltiem stumbriem, plīvojošām lapām, gaiša un svinīga saulei pretim, bet noslēpumainu ēnu pilna biezokni. Vecais Dāgs devās uz pļavu, mādams Adelheidei, lai viņa seko.

Viņi izkļuva līdz bērzu birzītei pa puķu strēli un akmeņiem, kas te reiz bija samesti uz nederīgas zemes, visapkārt līdumu nolīžot. Dāgs gāja uz priekšu un zirgs viņam pakaļ. Adelheidei nācās locīties un vairīties, un griezt zirgu, lai izsargātos no zariem, kas karājās ceļā, bet viņa cītīgi sekoja Dāgarn. Jo tālāk viņi gāja, jo klajāki kļuva stumbri — un pēkšņi viņa, strauji apturējusi zirgu, cieši skatījās.

Še, birzī, bija kā baznīcā — kā svētnīcā.

Slaidi un svinīgi pacēlās bērzu stumbri apaļā gredzenā ap zāļu laukumiņu, un aiz tuvākā gredzena pacēlās jauns varens gredzens. Visi stumbri bija slaidi un taisni, it kā tic reiz būtu auguši ciešāk kopā un tiem būtu vajadzējis stiepties uz augšu un celt savus vainagus gaismai un saulei pretim. Daži bija jauni un jaunavīgi cēli, spožiem, sudrabainiem stumbriem, citus bija saēdis vecums, tie bija stūraini, balta miza bija saplaisājusi ar melnām plaisām, bet tie stāvēja kā pīlāri pasakā, celdami savu lapotni augstu un vareni pret debesīm.

Vakara saule, kā jau vasaras vidū, stāvēja augstu, zeltīdama kokus laukumiņa rīta pusē, mazliet apvizēdama arī zāli otrā malā un parādīdama ziedus visā viņu krāsainībā.

Vecais Dāgs nebija bildis ne vārda visu ceļu no alejas līdz birzij, un Adelheide pazina viņu pārāk labi, tāpēc negribēja klusēt, tiklīdz būs uzminējusi viņa domas. Bet še viņa citu domu nevarēja nojaust kā tikai to, ka še ir tik skaisti, ka gribējās raudāt, ka cilvēka dzīve ir tik īsa — un ka tajā ir tik maz vasaru.

Pēc laba laika viņa teica gandrīz čukstus:— Kas te ir?

—   Ak, — vecais Dāgs teica, — tu reiz teici, ka nevarot aizmirst garo bērzu aleju, pa kuru esot jādelējusi, meitene būdama. Man nebija bērzu alejas priekš tevis, un tādas iestādīšana prasa laiku. Tu būtu jau veca, un manis vairs nebūtu — kad pa to varētu jāt. Es pagājušajā vasara iemetu acis birzī un uz rudens pusi liku to izcirst, izlauzt celmus un mazliet nolīdzināt. Un tad mēs pavasarī drusku uzsējām še zāli un pēc tam appļāvām, un nu ir līdzens un viegla iešana. Nu tu vari jāt pa vidu iekšējam un ārējam gredzenam, cik ilgi tev tīk. Un, ja tu gribi pārredzēt pļavas, tad visapkārt ir iespējams tikt cauri — arī caur malējiem bērziem.

Adelheide viegli glāstīja zirga zīda spožo skaustu, noraudzīdamās uz veco Dāgu. Viņš stāvēja, abas kājas nolicis cieši līdzās, un no augšas viņa pleci izskatījās tik vareni — milzis, ne cilvēks, bet viņš tik savādi bija noliecis galvu un, no viņas novērsies, raudzījās pār laukumiņu, kur vakara ēnas kāpa pa stumbriem un saules atspulgi uz lapām jau sāka bālēt. Vecs vīrs — saulrietā — nogrimis domās, kuras neviens nevarēja atminēt, — paša dieva celtā baznīcā …

Viņa bija bezspēcīga. Viņas jūtas, gadiem ritot, bija kļuvušas stiprākas — stiprākas nekā griba. Salikusi rokas uz zirga skausta, viņa nolieca uz tām seju — un sāka spēji raudāt. Vecais Dāgs pacēla acis uz viņu, bet tad atkal novērsās un klusēja.

Kad viņa beidzot vairs neraudāja un sēdēja taisnāk, viņš teica:— Aplaid nu zirgu vienreiz apkārt, pirms mēs dodamies uz mājām.— Ne vārda neteikusi, viņa iegrieza zirgu bērzu takā un jāja — lēnos soļos — laukumiņam apkārt — aiz pirmajiem stumbriem. Vecais Dāgs pavadīja viņu ar acīm — kad viņa bija atkal atpakaļ, viņš pagriezās un sāka iet viņai pa priekšu pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnākuši, līdz viņi pa aleju iegāja pagalmā.

Pie vakariņu galda priekšistabā Adelheide teica:— Kaut ko tik skaistu es nekad neesmu redzējusi. Cilvēkam jau ir jātop labākam, tur starp koku stumbriem slīdot. Bet kā tu nāci uz tādām domām — kā, piemēram, par šo mūžības aleju?

—   Grēku atlaišana, — vecais Dāgs īsi noteica.

—   Ko tu ar šiem vārdiem gribi teikt?— Adelheide jautāja.

—    Prasi … mācītājam, — Dāgs klusu sacīja.

Jā, tā notika, ka kāda cita dāma sāka jāt pa ceļiem — līdz pat tīrumu novadam — gadu pēc tam, kad Elizabete fon Galla bija apbedīta. Adelheide dažreiz aizjāja pat uz mācītāja mājām, un viņai gadījās iegriezties Borglandē, apciemot oberstu un uzlūgt viņu uz kāršu spēli Bjerndālēs. Un obersts ieradās un droši vien jutās labi. Viņš nevienam vairs neko nebija parādā. Viņš tagad dzīvoja Borglandē kā brīvs virs, kuram nebija parādu un kurš turklāt zināja, ka tiks pieklājīgi apbedīts. Pēc daudziem mokpilniem gadiem tā bija kā atveldze. Vecais Dāgs bija viņam izsniedzis dokumentu, ka tādas ir obersta tiesības kā mirstot, tā dzīvojot.

Jā, Adelheide jādelēja visur — arī pa visiem apkaimes ceļiem un uz Hamarbējām, bet visbiežāk viņa mēdza jāt uz izcirtumiem rīta pusē — un uz bērzu birzi, un, izņemot Sīveru

Aizmuguri, neviens viņas zirgam nedrīkstēja pieskarties. Viņš kopa lopu tā, ka tas spīdēja kā zīds, — un ļaudis dēvēja to par Adelheides zīda zirgu.

—   Viņa braši sēd zirgam mugurā, — vecais Dāgs teica.

—    Dragūna asinis, — majors Barre teica, krūtis izgāzis.

XXIX

—    Ienāc man mazliet līdzi, — vecais Dāgs vienu rītu teica Adelheidei, atvērdams durvis uz rakstāmistabu.

Viņš acīm redzami bija novecojis pēdējā laikā — un kļuvis tik kluss un skumjš. Pat par mazo zēnu dedzīgajiem mēģinājumiem, kurš kuram aizsteigsies priekšā un pirmais uzrāpsies viņam uz ceļiem, viņš vairs tā nesmējās kā agrāk, ii Viņš aizvēra durvis uz priekšnamu un pa priekšu smagiem soļiem piegāja pie trauku skapja. Izņēmis dažas grāmatas, viņš nolika tās uz galda pie loga.

—    Piesēdies še, — viņš teica viņai. Nu viņa jau gluži iztrūkusies noraudzījās uz viņu. Vai viņa lai sēstas vecā Klinges krēslā, pie viņa galda? Bet vecais Dāgs skatījās uz grāmatām, norādīdams uz krēslu, — un Adelheide nedroši pagāja uz priekšu un apsēdās.

Saules stari mazliet slīpi krita uz galdu — un apspīdēja Dāgu. Adelheide no sāniem noraudzījās uz viņu. Vēl nekad viņš nebija izskatījies tik vecs un sirms — jā, pat acis, kuras parasti bija tik spoži zilas, bija it kā izbalējušas.

Atspiedis elkoni uz galda, viņš pārvilka ar roku pār pieri un aizlika to acīm priekšā, kad teica:— Drīz vien var pienākt diena, kas man būs pēdējā, — un Dāgs ir tik izklaidīgs — kopš tās nelaimīgās reizes tur, augšā Nāves kalnā. Tu, Adelhcid, laikam tomēr esi tā spēcīgākā te, mājās, — tev tādēļ tā pamazām nu ir jāsāk pārņemt savā vadībā viss, kas reiz piederēs zēniem. Kad tev atliks laiks, ienāc šad un tad un drusku ieskaties šais grāmatās, bet, ja tu kaut ko nesapratīsi, tad pajautāsi man. Tu redzēji, kur es paņēmu grāmatas, turpat tu vari nolikt tās atpakaļ.

Adelheide paskatījās uz viņu, uz grāmatām un uz skapi. Viņai aizvien bija licies, ka rakstāmistaba ar lielo logu, kas še bija ielikts, bija omulīga. Kaut zeltainā saules gaisma še plūda iekšā, mušas sīca un tīkami smaržoja veca tabaka, kas droši vien bija- saglabājusies vēl no Klinges laikiem, viņai likās, ka istaba pēkšņi top drūma un auksta, — jā, viņai bija tā, it kā viņu pārņemtu ledaini drebuļi pie vecā Dāga vārdiem.

Viņa nomurmināja, ka viņš dzīvošot vēl daudzus gadus, viņam taču nekas nekaitot, un ka vēl jau neesot ko steigties, lai kāds pārņemtu rēķinu grāmatas un visu citu. Jā, viņa visupēdīgi raudāja, noliekusies pār Klinges rēķinu grāmatām, nesaprazdama, ko darīt.

Bet vecais Dāgs piecēlās un lūdza, lai viņa nāk līdzi. Vēl bija citas lietas, ko viņš gribēja viņai radīt. Viņa balss bija nogurusi un neskanīga.

Kā sapnī Adelheide piecēlās un gāja viņam līdzi — pa durvīm priekšnamam un priekšistabai cauri, un pirmo reizi viņa pārkāpa lielā gulamkambara slieksni.

Tur viens logs bija atvērts, un aizkars plīvoja saulainajā vējā, arī aizkars ap lielo ģimenes gultu, kas reiz bija nākusi no Holderu nama pilsētā, kustējās — smagi un cienīgi. Pie sienas stāvēja milzīgi liela lāde — aukstiem, melniem dzelzs apkalumiem un atslēgu dzelžiem.

—   Tai lādē ir galdauti un sudrablietas galdam — no Holderiem un no agrākiem laikiem še mājās —, un vienā no slepenajiem nodalījumiem glabājas dažas sīkākas zeltlietas, — Dāgs teica. — Atslēgas es tev iedošu — vēlāk.— Viņš izvilka aiz gultas noglabātu lielu dzelzs stieni un lukturi, kurā iesprauda sveci, pēc tam to aizdedzinādams. Tad, atslēdzis pagraba lūku grīdā, kas atradās gultas ēnā, pamāja viņai un pats pa priekšu sāka kāpt lejā. Smacīgs pagraba gaiss sitās viņai pretim, kad viņa noraudzījās uz leju, — un tikai vecā Dāga negrozāmā griba vienīgā, liekas, spēja piespiest viņu doties lejā.

Pagrabā bija tukša, bezveidīga telpa. Tā laikam bija iecirsta tieši pašā klintī. Uz zemes bija saliktas dažas plakanas akmens plātnes. Vecais Dāgs ar stieni nogrūda plātnes un, paņēmis kāpnes, nolaida tās lejā. Viņš pa priekšu un Adelheide viņam nopakaļ — tā viņi nokāpa dziļumā. Lejā atradās divas lādes. Atvēris vienu no tām, Dāgs pacēla mazas glabātavas vāku. Iebāzis roku, viņš izcēla lukturu gaismā dažus vīstokļus salocītu papīru.

—   Še ir pirkšanas līgumi un citi dokumenti par parādiem, — viņš teica, nolikdams tos atkal atpakaļ un aiztaisīdams vāku ciet. Tad viņš atsedza ādu, kas bija pārklāta lādes lielakajam nodalījumam.— Un te ir nekam nederīga nauda, — viņš teica un gandrīz īdzīgā steigā sāka pa to rušināties, rausdams papīra naudas kaudzes ārā pār lādes malu.— Bet še dibenā ir vēl drusku sudraba — no veciem laikiem — un tas, ko saņēmu par labību, ko brālēns Holders man pārdeva. Daļu sudraba es dabūju Hamburgā par labību,

tas augšā ir ierakstīts rēķinu grāmatās — un dokuments par to atrodas še lādē. Vienu daļu sudraba man atsūtīja šurp — un tas atrodas še apakšā, kopā ar veco. Tagad ņemsim un pārskaitīsim mazliet.— Balss viņam bija vienaldzīga.

Viņš izvilka no kabatas mazu ģērētas ādas maisiņu, atlocīja un atpleta to — un, atspiedies pret lādes malu ar to pašu roku, ar kuru turēja maisa vaļējo galu, noliecās pār lādi un grāba ārā sauju pakaļ saujai ar sudraba dālderiem — un, skaļā un vienaldzīgā balsi skaitīdams, bēra tos maisā. Sanāca daudz pilnu simtu, pirms viņš beidza un aizvilka maisa siksnu atkal ciet. Viņš vēlreiz iebāza roku lādē, un tur vēl šķindēja, — bet viņš neko neteica, aizvilka tikai siksnu ciet un nolika maisu zemē. Pēc tam viņš ar kājām sagrūda kopā papīra naudu uz klona, sabēra to lādē un pārsedzis aizslēdza lādi. Dažas sadrisķātas naudaszīmes palika vēl mētājamies vietu vietām uz klona.

—   Tas viss te glabājas, ja gadījumā izceltos ugunsgrēks, — viņš teica un, maisu paņēmis, ar lukturi rokā sāka iet atpakaļ — un Adelheide sekoja viņam cieši pa pēdām. Viņš ielika akmens plātnes tai pašā vietā, aizslēdza pagraba lūku guļamkambara grīdā, nolika lukturi un stieni un iegāja rakstāmistabā.

Tur viņš izbēra maisa saturu uz galda un lūdza Adelheidi vēlreiz pārskaitīt. Ne vārda neteikdama — it kā atrazdamās kaut kur tālu prom, pavisam citā pasaulē, — viņa pārskaitīja neticami lielo sudraba kaudzi: no tā skaitļa, ko vecais Dāgs bija ruinējis, neiztrūka neviena vienīga dāldera. Vecais vīrs prata naudu skaitīt.

Kad viņa bija galā, viņš sarausa sudraba kaudzi uz galda malas, tad sagrūda to maisā — un, siksnu aizvilcis, aizsēja maisu. Viņš sameklēja laku un zīmogu un, noplēsis skapī papīra strēmeli, aizdedzināja sveci un aizzīmogoja siksnu.

—   Cilvēku sudrabs, — viņš teica tai pašā vienaldzīgajā balsī kā pirmīt.— Grēku izpirkšanas nauda, — viņš pēc tam piebilda.

Adelheide strauji pacēla galvu — un vērīgi paskatījās uz viņu. Nu viņš atkal bija minējis tos pašus vārdus kā tovakar, kad parādīja mūžības aleju. «Grēku izpirkšana» . . . viņš bija teicis, un «jautā mācītājam»—viņš bija piebildis.

Naudu, ko vecais Dāgs bija saskaitījis, Sīveram Aizmugurim vajadzēja aizvest pie fogta. Tā bija tā summa, ar kuru Dāgs bija apņēmies piedalīties jaunās bankas dibināšanā. Lielākajai daļai nebija sudraba, un daži negribēja aizdot

prom to, kas viņiem bija, un visiem viņiem vajadzēja samaksāt divdesmit piecus papīra dālderus par katru sudraba dālderi, kura viņiem trūka, un fogtam vajadzēja milzīgu somu un sevišķu šķūtnieku visām šīm papīra naudas driskām.

—   Iestājās klusums, kad uzmetu maisu uz galda, — Sīvers vēlāk stāstīja, — un visiem, kas tur bija, acis līda vai no pieres laukā, kamēr visus kristianus un frīdrihus ar lielajiem deguniem un parūkām saskaitīja un sabēra atpakaļ maisā.

XXX

Vecā Dāga garastāvoklis bija ļoti mainīgs. Dažreiz viņš rotaļajās ar zēniem un bija gluži jautrs, bet dažreiz bija gluži pelēks — gan mati, gan seja un acis —, un pelēkās dienas nāca aizvien biežāk un biežāk.

Vienā rudens dienā Adelheide aizjāja pie mācītāja. Viņa gribēja zināt, ko vecais Dāgs bija domājis, minēdams atlaidu vārdu un teikdams, lai viņa jautā mācītājam.

Viņa izstāstīja, ko Dāgs bija teicis, bet mācītājs nesaprata, ko viņš ar to bija domājis.

—   Vai jūs neesat kaut ko runājuši par atlaidām — kādreiz? — Adelheide jautaja.

Tad mācītājam pēkšņi iešāvās prātā pirmā vērā ņemamā reize, kad viņi abi ar Dāgu bija runājuši, un viņš pastāstīja tuvāk, kas bija runāts — par Tecelu un atlaidām.

Adelheide visu garo ceļu, jādama uz mājām, nevarēja saprast sakaru — ja vispār bija kāds sakars starp vecā Daga tagadējām skumjajām dienām un vārdiem, kas bija teikti tik sen. Viņš mācītājam bija jautajis, vai ļaudis domā, ka viņš pērk atlaidas. Viņš tiešam varēja justies sarūgtināts, iedomājoties, ka ļaudis tā var iztulkot viņa labos darbus, bet — vecais Dāgs bija par daudz gudrs, lai pārāk ilgi uztrauktos par to, ko ļaudis par viņu domāja vai teica.

Nē, droši vien kaut kas šais vārdos bija viņu aizkustinājis — un varbūt bija saskanējis ar nāves domām, kādas viņam varēja būt pēc abu pirmo zēnu miršanas — un atgadījuma ar Dāgu. Viņš it kā ne par ko vairs nelikās zinis.

Ja viņam bija kādas dvēseles sāpes, tad tas nebija īsts kristīgums, jo īsti kristīgs cilvēks turot drošu prātu, tā viņa

bija lasījusi vectēva bīskapa piezīmēs, un tur viņa arī bija lasījusi, ka ne visas domas par licības lietām ir kristīgas, pat ja tās grozoties ap patieso dievu.

Arī pēc jaunā Dāga viņa ilgojās. Viņš pa lielākajai daļai dzīvoja pa mežu un daudz retāk pa māju — un savāds un skumju pilns viņš bija. Jā, viņš bieži vien aizmirsās, arī rotaļādamies ar zēniem, un palika sēdām, domīgi raudzīdamies tukšumā.

Viņai vajadzēja abus atgriezt atpakaļ dzīvē, citādi arī viņai zudīs dzīves prieks. Vecais Dāgs bija teicis, ka viņa ir tā stiprākā. Nu tad viņa bUs stipra šai ziņā — bet kā viņa lai iesāk?

Vienu dienu vecais Dāgs neieradās uz brokastīm priekšistabā, un Adelhcide apjautājās Kruses jaunkundzei par viņu. Viņš agri no rīla bija izgājis meža drānās ar pārtiku vairākām dienām.

Tas nebija noticis kopš nelaimīgā atgadījuma ar jauno Dāgu, un pirms šīs nelaimes tas nebija noticis veselu cilvēka mūžu, ka vecais Dāgs būtu pavadījis nakti mežā, tā viņa bija dzird ēj usi.

Viņa strauji piecēlās no galda, nespēdama norīt vairs nevienu kumosu, — un lika, lai viņai atnes drānas, zābakus un pārtiku.

Jau reiz viņa bija gājusi pa mežu. Toreiz bija bijis pavasaris un garas dienas, tagad bija rudens un garas naktis. Diez kā viņa par gājienu tagad vis nepriecājās, bet — viņai vajadzēja būt stiprai, kā vecais Dāgs bija teicis. Vecais Bīsters pagājušajā gadā bija miris, bet Adelheide lika Sīvcram Aizmugurim atvest citu suni, tādu, kam bija asa oža, — un ar garu saiti.

Un tad Adelheide devās uz lielajiem mežiem — viena pati — vēl vienu reizi.

Mežu viņa atcerējas tādu, kāds tas bija bijis toreiz — ceļā no Melnezera būdas uz mājām. Gaišs un šalcošs pavasaris bija toreiz — kā mežos, tā viņā pašā. Nu pār visām lietām bija rudens.

Adelheide nebūt nejutās stipra, kad suns ošņādams viņai pa priekšu tecēja gar tukšo, akmeņaino Reislas ezera krastu. Bija jau krietni pāri pusdienai, un viņa nebija apstājusies ne atpūsties, ne paēst, bija tikai gājusi — stundu pēc stundas.

Viņa bija jutusies neizsakāmi vientuļa. Viņai tik daudz kas bija zudis — līdz ar veco Dāgu. Tikai tagad, šai vientuļajā gājienā, viņai bija atklājies, cik daudz viņš nozīmēja viņai, cik droša viņa bija jutusies viņam līdzās — visu laiku Bjerndālēs. Jā, tikai tagad viņa skaidri bija sapratusi, ko stiprs un drošs cilvēks nozīmēja visai savai apkārtnei.

Vecais Dāgs bija teicis, ka tagad viņa esot tā stiprākā. Bet— viņa nejutās stipra tagad. Varbūt kādreiz — pēc ilga laika — viņa varēja kļūt tāda kā viņas mātesmāte, bet tagad viņa tāda nebija. Viņa negribēja būt stipra—jau tagad, gribēja atpūsties — no agrākās dzīves, gribēja, lai viņai ļauj būt mazai, kamēr veca Dāga gādīgās acis sargā — vēl kādu laiku.

Viļņi Reislas ezerā, viegli šalkdami, sašķīda pret akmeņaino krastu. Gurdenas skaņas, un arī vēja šalkas bija tik gurdas, tik gurdas, — tā Adelheidei likās.

Suns ošņādams rāvās uz priekšu, vilkdams aiz saites, bet pēkšņi apstājās un pacēla galvu. Viņš ierāva gaisu nāsīs, ierējās klusu un dedzīgi un tad ar visu sparu devās prom. Adelheidei vajadzēja cilāt kājas ātrāk, un viņa pamodās no savām domām. It kā no miega pamodusies, viņa aplaida acis apkārt — pār rudenīgi pelēko ezeru, kas viegli un mierīgi viļņojās.

Ezerā bija sala, no vienas vietas noaugusi milzīgām eglēm. Adelheidei šķita, ka tā glabā kādu noslēpumu, bet suns rāva un vilka viņu tik ātri uz priekšu, ka viņai vajadzēja skatīties, kur liek kāju,— citādi viņa vērīgi lūkojās uz ezeru.

Aiz salas pavīdēja līcis ar zālainu nokalni līdz pat ezermalai, un, jo tālāk viņi gāja un sala palika vairāk sānis, jo labāk Adelhcide saskatīja rudenīgi dzeltenos lauciņus, kur vecos laikos bija atradusies Reislas ganu mājiņa, — un pašā augšā pie mežiņa viņa ieraudzīja mazo būdu, kas vēl tur stāvēja no tiem laikiem, kad tur bija atradusies piensaimniecība. Viss likās pamests un tukšs.

Skatu aizsedza meža skupsnīši, kuriem bija jāiel cauri gar ezera dienvidu un rietumu krastu. Bija krietns gabals ezeram apkārt— pa biezu mežu, un viņi ilgi bija gājuši, kad viņa pēkšņi, kokiem klajākiem kļūstot, ieraudzīja ganu mājiņu turpat sev priekšā, un viņai lūpas sāka drebēt, redzot vecu vīru, kas gausām, vienaldzīgām kustībām pūlējās izžaut pie sienas tīklu murskuļus. Tas bija vecais Dāgs. Viņai gan

pēdējā laikā arī mājās daudzreiz bija licies, ka viņš izskatās vecs, bet tik vecu viņu vēl nekad nebija redzējusi.

Asarām acis, drebošām lūpām viņa gāja viņam klāt, kad viņš, izdzirdis soļus, pēkšņi pagriezās.

Viņi apstajās un skatījās viens uz otru — ilgi. Adelheide raudzījās lepnajā, mīļajā sejā, kas nu bija kļuvusi tik veca. Kāds izmisums bija lasāms pelēku skumju pilnajās acis!

Ari vecais Dāgs skatījās. Skaista Adelheide bija bijusi — aizvien, bet tik skaistu kā tagad viņš nekad viņu nebija redzējis. Viņas lielās, dzīvās acis bija dziļas kā ezers — un grumbas, kas viņai bija iegūlušas pierē un ap muti pēc atnākšanas uz Bjerndāli, vērta viņas seju tik mīļu. Tā bija mātes seja.

Beidzot vecais Dāgs nomurmināja dažus vārdus, ka viņai nevajadzējis uzņemties tādas pūles un nākt viņam pakaļ — viņš neesot tā vērts.

Adelheide par visu vari centās savaldīt asaras. Viņa gribēja būt stipra, bet balss viņai drebēja, un vārdi skanēja žēli, kad viņa lūdza viņu nākt līdzi uz mājām — un neatstāt viņu gluži vienu.

—   Dāgs aiziet, un tu aizej, — viņa teica, — un ar ko tad lai es runāju? Vai mēs nevaretu abi parunāt, vai tu nevarētu man pateikt, kas tev uz sirds, vai mēs nevaretu viens otram palīdzēt — kamēr mēs vēl esam dzīvi?

Vecais Dāgs stāvēja it kā nokaunējies — par to, ka viņa visu šo garo ceļu bija mērojusi viņa dēļ, un par viņas vārdiem. Viņam neliekot mieru domas, un viņam licies, ka viņš tās varbūt labāk varēšot izdomāt līdz galam še, vientulībā, — kur viņš staigājis savā jaunības laika.

Adelheidei neviļus ienāca prata, ko viņa bija dzirdējusi par dzīvniekiem: kad tie kļūstot slimi no vecuma vai cita kā, tad raugot atgriezties tur, no kurienes nākuši, un tur paslēpjoties no citu acīm — lai nomirtu.

Un nu vecais Dāgs bija atgriezies — atpakaļ mežos.

Galu galā vecais Dāgs uzkāra tīklus zem jumta sijām, sakārtojās, aizslēdza durvis — un aizgāja Adelheidei līdzi uz mājām. Un, kamēr viņi tā divatā gāja pa vientuļo mežu, šad tad izmezdami pa kādam vārdam un pastarpām ilgi klusēdami, viņā beidzot kaut kas atraisījās, viņš sāka runāt un — vārdu pa vardam — atklājās viss. Un Adelheide saprata, ka vecais Dāgs nebija varējis tikt galā ar mazo vārdiņu «atlaidas», ko mācītājs bija teicis. Tas viņam dziļi bija

iespiedies atmiņā, saplūzdams ar nāves domām, — līdz izmisumam.

Adelheide lūkoja viņam palīdzēt ar vienu otru saudzigu vārdu, aizvien vairāk vedinādama uz sarunu, un drīz viņi cieši līdzās gausi gāja pa mežainajām nokalnēm, vecajam Dāgam runājot, bet Adelheidei klausoties.

—    Manas domas ir bijušas dažādas, — viņš teica, — par dzīvību un nāvi, arī par cilvēku uzskatiem — un par dievu, Adelheid, pa visiem tiem gadiem, ko esmu nodzīvojis.

Ļaudis, kuriem varbūt liekas, ka esmu viltīgs lapsa naudas un tamlīdzīgās lietās, droši vien parasti domā, ka citādi mani uzskati par dzīvi ir vientiesīga veča domas. Tā savā ziņā varbūt ir taisnība, bet gluži tā tas tomēr nav.

Jaunībā es īsu laiku dzīvoju pilsētā — un pa vakariem sēdēju krogos un traktieros, klausīdamies, kā ļaudis runā par laikiem un savu pārliecību, — un es esmu bijis kopā ar dažādiem cilvēkiem pie Holderiem pēc veikala slēgšanas, tāpat arī pie mūsu advokāta — un pie citiem cilvēkiem. Neesmu tikai staigājis še, viens pats pie sevis prātodams.

Esmu savā laikā dzirdējis tik daudz dažādu domu par to, ko ļaudis mēdz dēvēt par dzīves īstenību, — par to, ka dievs pastāv tikai mūsu iztēlē un ka patiesībā ir tikai cīņa par pastāvēšanu un tamlīdzīgas lietas — tās sastopamas ari pie zvēriem.

Bet mēs atšķiramies no zvēriem, Adelheid. Kad nakam gados un topam vecāki, nav nevienas dienas, kad mēs neapzinātos, ka mums būs jāmirst. To zvēri nezina.

Par visu citu, ko (audis dēvē par īstenību, mēs zinām mazāk. Cilvēkiem dzīvē klājas tik dažādi — ar iztiku, ar veselību — un ar citām lietām. Neviens nezina, kāda dzīves īstenība viņu gaida. Bet nāve visiem ir zināma — tā ir vienīgā īstenība, kuru mēs droši jau iepriekš zinām un kurai mēs varam sagatavoties.

Un īstenas ir arī mūsu domas par lielām un par nāvi. Lai saka man, ko grib. Ja tās ari nav ar rokām taustāmas, tās tomēr ir tikpat īstenas kā tas, ka es dzīvoju un šovakar še eju.

Mēs jau varam, tāpat kā zvēri, dzīvot tik nost, citu neko nedomādami kā tikai par dzīvības uzturēšanu un tamlīdzīgi, kā zvēri to dara, — un saukt to par īstenību. Ari es tā reiz dzīvoju tik nost — daudzus gadus, bet nu man vēl ir atlikuši daži gadi, ko pārdomāt — citas īstenības — kam kāds sakars ar nāvi.

Ja mums ir dota saprašana ik dienas, kamēr mēs dzīvojam, apzināties, ka mūs gaida nāve, droši vien mums tā pati

saprašana ir dota, lai mēs sagatavotos nāvei, cik nu mēs to spējam. Un cilvēkā ir spējas, domas, griba un jūtas, kas sniedzas tālāk par nāvi — uz dievu. Ne visam cilvēks var atrast vārdus — un, pat ja es to tā nevaru izteikt vārdos, kā gribētu, tad mani ir tik daudz dažādu jušanu, kas var samierināties tikai ar to, ka viens ir pār mums, ap mums un mūsos pašos. Un šis sajūtas ir tikpat īstenas kā nauda un ēdiens — man. Jā, tās aizņem tik lielu daļu no manis, še tagad ejot, — ja šīs sajūtas man atņemtu, es sabruktu un vairs nekustētos. Dāgs jau tev reiz ir teicis — dzīvība ir nāve.

Vecā Dāga balss, kas parasti bija tik mierīga, bija pamazām pārvērtusies, viņam runājot, — tā bija tapusi dzīvāka, un beidzot tā manāmi drebēja, — pēdējiem vārdiem, kas nāca no viņa dziļākās iekšienes, bija sāpīga pieskaņa.

Adelheide bija gājusi, seju noliekusi, lūkodamās uz zemi, kaut gan neko neredzēja — ne ceļu, ne akmeņus, ne zāli, ne augus, kas itin kā dzīvžogs pacēlās gar ceļa malām. Nu viņa pacēla galvu un raudzījās tālumā — uz zvaigznēm, kas iedegās debesu zilumā, — līdz vakars nolaidās par zemi.

Vecais Dāgs sāka atkal runāt.— Tas mani pēdējā laikā ir nomocījis, un . .. es vairs nevaru tā pieķerties tam, par ko es nupat runāju. Nav vairs tās drošās paļāvības, kāda man bija agrāk.

Pie tā ir vainīgi mācītāja vārdi par grēku izpirkšanu. Es, jau uz mājām braukdams, visu ceļu par tiem domāju — toreiz, bet tic nāk man prātā aizvien biežāk un biežāk …

Es reiz mēģināju izveidot uzskatu par dzīvi — un par pienākumiem ceļā uz nāvi. Un es esmu centies cik vien iespējams dzīvot saskaņā ar to, esmu rūpējies par cilvēkiem manā apkārtnē, kas iel to pašu ceļu uz nāvi, un mēģinājis viņus mazliet atbrīvot no smaga darba, lai viņiem atliktu laika apdomāties — ceļā.

Un tad es pēkšņi redzu: viss, ko esmu darījis, viss, ko esmu domājis, ir noticis tikai tādēļ, lai es pats izglābtos — aiz nāves krastiem.

Savos sirds dziļumos es visu to biju darījis tikai tādēļ, lai izpatiktu dievam. Un, ja es tādēļ eju tiesā pals ar sevi un norādu uz savām kļūdām,— arī to es daru likai tādēļ, lai pats izrādītos taisns. Viss manī notiek ar noļuku — gūt par atmaksu vēl ko vairāk.

Atlaidu nauda, atlaidu domas, atlaidu darbi — viss likai izpērk to, ko es tomēr varbūt esmu izdarījis nepareizi. Un ar atlaidām un tamlīdzīgiem māņiem nevar stāties dieva priekšā, tu zini. Nevienu domu es te nevaru izdomāt, nevienu darbu

izdarīt, lai tas man pašam nāktu par labu. Esmu ieaudzis zemē — neesmu no tās izraujams.

Adelheide bija dzirdējusi tik daudz sprediķu savā laikā — ik svētdienas baznīcā vecmāmuļai līdzās —, tik daudz bija lasījusi bīskapa grāmatās — un ari pati mazliet domājusi, bet šis — šie vārdi … dziļi nopietnā balsī… kuros skanēja tik daudz zaudētu cerību … un izmisums — no stiprākā cilvēka mutes, kādu viņa jebkad bija pazinusi, — tie bija kā — nāve … Vārdi, ko viņa gribēja teikt, aizmirsās, atziņas, kādas viņa zināja, izgaisa, nekas nespēja apmierināt. Vecais Dāgs pats bija izdomājis visu, pirms nāca klajā ar šīm vienkāršajām, kailajām beigām. Viņa pazina viņu ļoti labi no daudzajām sarunām — par visdažādākajām lietām.

Viņi gāja caur kādas vasaras kUts aploku. Vasarā govis te bija silti gulējušas kūts tumsā pa vakariem. Nu tikai rudens vakars šalca savu dziesmu apkārtējās eglēs, un kūts durvis klusu čīkstēja. Pārkāpuši pa laipu pār žogu, Adelheide un vecais Dāgs pa gravu nokāpa meža tumsā. Varde no strauta ielēca tumsā, ezis pārtecēja pār akmeņiem un nozuda, viss cits grima klusumā — meža šalkās.

Balts sniegs jau bija pārklājis visas klinšainās kalnu virsotnes, bet dienu saule to mazliet bija nokausējusi. Visaugstākie kalngali spoži mirdzēja — bezgalīgā tālumā, bet tuvā tuvumā — augstu virs akmeņainā klajuma, virs bērziem apaugušajām nokarēm, priedēm apaugušajiem pauguriem un virs mežiem — pacēlās Nāves kalna sniegotā paure ar tumšiem plankumiem zem tās, tā ka tūliņ bija redzams, kas tas par kalnu.

Budens saules vakara mirdzums zeltīja no rietumiem un, pāriedams sārtumā, meta asiņainu blāzmu pār Nāves kalna seju — kamēr ta iegrima atkal tumsa.

Vētra nāca, saulei norietot, kaukdama no kalniem. Tā aizvilkās atpakaļ un apklusa, bet tad nāca atkal, klusu šņākdama klajumā, aiz fjelliem savilkusies, nāca atkal — grūdieniem. Vēl vienreiz tā atkāpās atpakaļ, noklusdama kā nopūta — klinšu kalnājā —, un tad tā iekaucās klajumā — pārskrēja pār mežiem — un no jauna apklusa. Klusu rūkdama, tā plosījās aiz Nāves kalna, izplezdamās visapkārt kā gari vilkta nopūta, un tad brāzās pāri mežiem — un pasaulei.

Bērzi nokarēs šņāca un locījās, priežu vainagos svilpoja vējš, un koku stumbri smagi un metāliski dūca. Rūkdama vētra lauzās caur meža biezokņiem, tā gaudoja pār visām virsotnēm — augstu virs ielejas — un šņāca ledaini auksti pār lielā novada rudenīgi vīlušajiem laukiem . .. Auksti, kā jau vēlā rudenī.

Adelheide un vecais Dāgs mazliet apstājās lielās gravas līkumā, no kura var pārredzēt — tik tālu — mājas un novadu.

Vājš mirdzums no logiem vai cita kā ļāva tikko nojaust pagalma četrstūri. Ielejā šur tur varēja manīt blāvu gaismu — tāpat arī Hamarbējās, bet debesu tukšumā zvaigznes stājās savās vietās — aizvien ciešāk un ciešāk cita pie citas—, un ziemeļos meži dziedāja vētras dziesmu — aizvien stiprāk un stiprāk.

Kamēr viņi tumsā tā stāvēja cieši viens otram līdzās, divi nožēlojami cilvēkbērni, mežiem vareni šalcot, zem zvaigžņotās debess, Adelheidei pēkšņi sāka likties, ka viņai būtu ko atbildēt vecajam Dāgam. Un atbilde saderējās ar vārdiem, ar kādiem vecais vīrs reiz bija mierinājis viņu: ticība dievam, paļāvība un stipra griba. Bija kāds ceturtais vārds, kas vecajam Dāgam tagadējās drūmās domās nebija ienācis prātā, vārds, kas apvienoja pirmos trīs — un piešķīra tiem spēku un dzīvību, ar kuriem varēja stāties nāvei pretim,— bet kur lai viņa ņem drosmi pateikt to viņam? Tas it kā nesaderējās ar viņa dabu — šis vārds.

Ja, arī tas viņai ienāca prātā, — kā lai viņa to pasaka?

Laimīga viņa bija atgriezusies mājās no meža toreiz ar Dāgu, un laimīga viņa bija arī tagad, pilnīgā tumsā pa pēdējam gravām nākdama mājup—no meža.

Viņi bija paēduši vakariņas priekšistabā un sēdēja tagad pie pavarda, un vecais Dāgs pirmo reizi pēc ilga laika nu atkal sēdēja, gausi pīpēdams un lūkodamies pavarda ugunī.

Viņš bija varējis uzticēties Adelheidei un tāpēc droši vien jutās atvieglots, bet domas viņain laikam uzmācās tāpat kā agrāk, nelikdamas mieru, galva viņam aizvien vairāk noliecās — un pīpe aizmirsās.

Tad Adelheide piecēlās un lēnām kāpa augšā pa kāpnēm uz kambari — un nu viņa jutās stipra. Vecais Dāgs paskatījās uz viņu, kad viņa nonāca atkal lejā, — viņa nesa lielu grāmatu rokas, tā bija bībele ar krustu un sprādzēm. Vecajam Dāgam

pietvīka vaigi no apjukuma. Vai Adelheide iedomājās, ka viņš nebija mēģinājis rast mieru, lasot bībeli, kā arī rast mieru kur citur?

Bet viņa nāca tik lēnām un tik svinīgi — un bībele tiešām bija ļoti grezna. Viņš neviļus mazliet pagriezās un paskatījās.

Viņa piegāja cieši viņam klāt un ielika bībeli rokās.— Tā ir mātestēva bībele, — viņa teica.

—   Bīskapa?—vecais Dāgs jautāja, pašķielēdams uz viņu.

—   Jā, — viņa atteica.— viņš bija stiprs vīrs — tāpat kā tu —, bet arī viņu dažreiz mocīja šaubas. Tu atradīsi tajā daudz pierakstu — un ar viņa roku rakstītu papīru, utī lasīdams tu redzēsi, kā viņš ir atradis — mieru, un tur pirmajā lapā viņš ir uzrakstījis kaut ko — tev.

—   Man?

Vecais Dāgs zināja, ka bīskaps jau bija miris tai laikā, kad Adelheide piedzima, — un viņš it kā jautādams paskatījās uz viņu.

—    Tev — un visiem.

Un Adelheide uzkāpa augšā pa kāpnēm un iegāja kambarī, nogurusi pēc grūtās dienas, bet tik laimīga, kā sen nebija bijusi. Viņa noliecās pār saviem mazajiem zēniem, kas vienmērīgi un veselīgi elpoja, gulēdami savos šūpuļos, — un tad viņa atvēra stikla durvis un izgāja āra uz lieveņa — un raudzījās augšup uz debesīm, kur nu jau bija tik daudz zvaigžņu, ka zilgme likās tikpat kā šķidrauts. Un, rokas salikusi, viņa tās cieši saspieda un čukstēdama lūdzās — par veco Dāgu priekšistabā, par Dāgu mežā, par zēniem kambarī, par visiem cilvēkiem apkaimē — un visupēdīgi arī pati par sevi.

Vecais Dāgs ilgi sēdēja, aizvērto bībeli turēdams rokās, viņā it kā bija radusies maza cerība — bīskapa bībele varēja būt atbilde uz viņa jautājumiem, jā, tai vajadzēja tur būt.

Pēc kāda laiciņa viņš piecēlās un ar bībeli padusē gausi devās uz guļamkambari. Iededzinājis sveci, viņš attaisīja bībeli un izlasīja, kas bija rakstīts pirmajā lappusē un kas — tā Adelheide bija teikusi — bija viņam domāts.

Viņš spēji atkal izslējās — un it kā vīlies noraudzījās tālumā. Pāris reižu pārgājis pār istabu no viena gala uz otru, viņš, rokas uz muguras salicis, ar līkumu piegāja pie loga — un tur viņš neviļus pameta acis ārā. Kas tās bija par brīnišķām, zvaigžņotām debesīm! Viņš aizvien vēl stāvēja un noraudzījās tālumā, tad parlaida acis arī pār satumsušo ieleju. Tur lejā pāris vietās vel vāji mirdzēja gaisma — arī

tālāk, aiz Hamarbējām. Tad viņš no jauna ilgi noraudzījās zvaigžņotajās debesīs, beidzot pamazām sāka izģērbties.

Kad viņš jau gribēja iet gulēt — jā, bija jau aizgājis līdz gultai —, viņš aizgāja atpakaļ līdz kumodei un vēlreiz izlasīja to, kas bija ierakstīts bīskapa bībeles pirmajā lappusē, — bet tur bija šie vārdi:

Lūgšana

Mūsu (lomas, darbi, kopā vērti, nevar vieni aizvest mūs pie dieva, lūgšanai tik debess vārti vērti: augšup vijas kalnu taka tieva.

Pāri visam staro dieva zvaigznes: lūgšana ceļ zemes niekiem pāri, pāri dzīvei, pāri nāvei aiznes augstībā uz spožo debess āri.

III NAV CITA CEĻA

..

Pirmā nodaļa

I

Cirtēja Mekals, cik vien ātri un klusu varēdams, rīta pusē tumsā devās prom pa rugaini.

Viņam stipri bija jāatspiežas uz spieķa, lai tiktu pāri grāvim, un, kad viņš cēla kāju uz ceļa, ledus, kas tur bija pārklājis peļķes, tik spalgi lūza, ka viņš no bailēm gandrīz vai iegāzās grāvī.

Viņš uzmanīgi atkāpās atpakaļ ceļmalas zālē un, galvu pagriezis, klausījās, vai nedzirdēs ko mājās, bet zem kājām vienīgi čaukstēja sasalusī zāle, un pūta vējš, kāds mēdz vilkt klusās rudens naktīs. Viņam šķila, ka viņš it kā nojauž mājas čukurus tumsā, bet tumsa bija tik liela, ka tās droši vien bija tikai viņa iedomas.

Klusums ap viņu un tas, ka viņš laimīgi bija ticis uz ceļa, neviena nepamanīts, remdināja uztraukumu, un viņš skumīgi raudzījās atpakaļ uz to pusi, kur tumsā bija palikušas mājas

Tās bija pēdējās mājas, kur viņš bija dzīvojis godīga darba vīra dzīvi. Vakar saimnieks bija izšķīris viņa likteni. Saimnieks teicās bijis pie mācītāja — un nu Mekals tikšot pie bezrūpīgas nabagu iztikas. Lai viņš tik piesakoties pie mācītāja — tad . ..

Saimnieks bez kādas apdomāšanās bija nodevis spriedumu par viņu, jā, viņa balsi pat bija jūtama it kā zināma labvēlība

Mekals piespieda drānu nastiņu sev klāt — lai pārliecinātos, vai viņam vēl aizvien bija tādas pašas sajūtas kā toreiz, kad viņš bija darba vīrs. Viņš ne par ko vairs nebija pilnīgi drošs. Savādi gan, ka viens vienīgs vārds varēja tā iespiesties ausīs, ka viss ķermenis bija gluži kā nedzīvs. Viņš šonakt bija

gulējis, ieelpodams sapelējušo salmu smaku savā gultā uz kūtsaugšas un silto, aso kūts gaisu. Viņš ar vienu roku bija apraudzījis otru un aptaustījis arī savas lāviņas dēļu malu, brīnīdamies, ka viņš vēl var pakustēties un saost visu tāpat kā pirms tam, kad saimnieks bija minējis vārdus «nabagu iztika».

Viņš šos vārdus bija izjutis kā neizprotamu netaisnību. Viņš tak cirta malku, cik vien varēja, un pienesa to tik daudz, ka tās nekad netrūka. Viņš allaž bija izpalīdzīgs, kad vien viņam lika ko darīt, un ik brīdi centās būt noderīgs. Kurš tad rudenī ecēšas un arklus nolika šķūnī drošībā, kad tie bija nomesti kaut kur nātrēs aiz ēkām? Kurš bez kādas teikšanas atstutēja malkas šķūnīti ar divām resnām kārtīm, kad tas taisījās sagāzties? Tādus un tamlīdzīgus darbus viņš bija centies uzņemties, bet kas to zināja? Un viņam pārmeta, ka viņš nav kumosa vērts …

Jā, tā viņš domāja pirmajā mirklī, bet tādi vārdi atstāj tik savādu iespaidu uz vīru. Tie laupa katru paļāvību. Viņš vairs nepaļāvās pats uz sevi — nezināja vairs, ko lai domā. Ģikts jau bija bijusi ļauna rudenī. Viņš vienkārši bija baidījies likt roku cirvim klāt, un no pirmajiem vēzieniem bija ņirkstējis viņa stīvais plecs un mugura, kad bija jāceļas augšā no salmiem, — nē, nekāds darba vīrs viņš vairs nebija.

Nē, tas labākais laikam bija, kā saimnieks bija teicis, tikt pie bezrūpīgas iztikas — staigājot apkārt no mājas uz māju. Jā, bezrūpīga gan, tik sievas trin mēles tev apkārt, bērni kaitina, nesaprātīgi jaunekļi rupji kliedz virsū, un tie, kam ir vairāk saprašanas, ar nožēlošanu noraugās uz tevi. Kaut ko no tā viņš bija jau izbaudījis.

Viņš šonakt bija gulējis, dedzīgi par to domādams, bija cīnījies ar sevi, mēģinādams sevi pārliecināt, ka tad, kad atnaks pavasaris un dienas kļūs siltākas, arī ģikts pielaidīsies — un tad viņš gan darbā parādīs, kas viņš par vīru. Bet tad viņam bija ienācis prātā, ka viņam jau nebija nevienas vielas, kur ziemu palikt. Saimnieka vārdi bija bijuši tik noteikti, ka viņš droši vien nepiekāpsies, un cita vieta ziemas laikā nebūs dabūjama, tagad visiem cilvēku bija par daudz.

Nē, nekādas izejas nebija, un, kas reiz kļuvis par draudzes nabagu, tam vairs nebija atpakaļceļa, lai kā vasaras saule tam atdotu spēkus. Uz citiem novadiem arī viņš nevarēja aiziet. Tad viņu tikai ar izsmieklu un kaunu atsūtīs atpakaļ, jo tāds bija likums.

Viņš šonakt nebija aizvēris ne acu, tik cieši par to bija domājis, bet tad viņam bija ienācis prātā celties augšā un

doties projām, kamēr (audis vēl nebija piecēlušies, apmest vēl kādu līkumu pa draudzi kā godīgam cilvēkam — vēl pēdējo reizi, pirms viņš devās pie mācītāja. Nebija daudz tādu māju, kurās viņš nebūtu bijis un kur nebūtu droši ķēries pie darba klāt — toreiz, kad viņš bija jaunāks un mugura bija lokanāka. Viņam nekaitētu palūkoties uz dažu māju, kas viņam bija palikusi atmiņā, tāpēc ka tur viena vai divas meitas bija mazliet tīkojušas pēc viņa — toreiz — vai arī tāpēc, ka tur bija piedzīvots daudz kas cits — prieki un bēdas, grūta darba, bet arī spēka pilnas dienas, jā, daudz kas.

Mekals bija izcirtis sev ceju dzīvē. Kā mazs zēns tais mājās, no kurām bija, viņš bija plēsis skalu malku, vēlāk cirtis rupjāku malku un kā pieaudzis puisis cirtis baļķus. Un lielā spēka dēļ, ar kādu Mekals cilāja cirvi, viņš bija iesaukts par Cirtēju. No pirmā cirtiena pa sakni līdz tam brīdim, kad koks gāzās, pagāja tik neticami īss laiks, ka pavisam grūti bija to aptvert. Vēlāk viņš bija pārgājis atkal uz ass malku un žoga kārtīm — un nu visupēdīgi uz mazo malciņu.

Tā stāvot un atpakaļ raugoties, viņam ienāca prātā, ka viņš bija atstājis malkas bluķī iecirstu cirvi — vienīgo zīmi, kas vēl palikusi pāri no viņa darba dzīves.

Vēlāk dienā kāds cits izņems cirvi no bluķa — un līdz ar to būs izzudusi vienīgā zīme, ka pasaulē ir dzīvojis Cirtēja Mekals.

Pievārdu, ar kuru viņš bija lepojies, tāpēc ka tas nozīmēja kaut ko pārāku par citiem, neviens viņam vairs negribēja dot. Par apgrūtinājumu un nepatiku viņš tagad būs visur, lai kur nonāks, un viņam aizvien atgādinās, ka viņš ēd žēlastības maizi.

Darbā sarautie pirksti drebēja, un krūtis sāpīgi sažņaudzās — kā toreiz, kad viņš vēl varēja raudāt. Vēlreiz cieši noraudzījies uz māju pusi melnajā tumsā, viņš pamazām sāka cilāt kājas un uzmanīgi spert soļus pa zālaino malu, lai nesaceltu pārāk lielu troksni, iedams pa ledu, kas bija pārklājis paltis uz ceļa. Viņš laikam domāja — ja kāds dodas citā dzīvē, tad tas ir jādara lēnām.

Otrā rītā garš, līks vecis stāvēja aiz ošu pudura ceļa līkumā, raudzīdamies uz mācītāja mājām. Drebošā virslūpa bija atkārusies bārdā, un acis bija izspiedušas it ka šausmas. Tas bija Cirtēja Mekals.

Viņš šorīt bija iegriezies jau trijās mājās šepat draudzē. Kad viņš kādu laiku bija gājis un pamazām bija aususi dienas gaisma, viņš bija kļuvis mierīgāks. Tādu strādnieku kā

viņš nebija bijis daudz. Viņam bija bijis zināms pārākums. Tādēļ vēl nemaz nebija tik droši, ka viņam jau tūliņ būs jākļūst par draudzes nabagu, ja kādam saimniekam ienāca prātā to sacīt. Varbūt viņš tomēr kādam vēl bija vajadzīgs. Viņam netrūka saprašanas dažā labā lietā.

Tā viņš bija sadrošinājis sevi un kļuvis atkal mundrs un paļāvīgs, kad, sperdams pēc iespējas garākus un drošākus soļus, iegriezās kādās mājās, pēc tam kad jau labu laiku bija gājis. Viņš bija domājis, ka viņš izliksies, it kā nekas nebūtu noticis, un prasīs darbu. Jo šinīs mājās viņu pazina no tiem laikiem, kad viņš vēl bija spēka vīrs. Bet samirkšķināšanās ar acīm un nožēla skatos, kurus tie nespēja apslēpt, uz viņu noraugoties, atņēma katru drosmi. Uzkodis drusku un parunājies par laiku, viņš bija devies tālāk. Vēl divas reizes viņš bija iedrošinājies ieiet mājās, kur bija bijis labi ieredzēts strādnieks savos spēka gados, bet vairāk par saskatišanos, ēšanu un vieglām sarunām nekas nebija iznācis. Neviens ar vārdiem neko nebija teicis, bet acu skatos bija lasāms viss, kas viņam bija jāzina, — uz visiem laikiem pienācis gals patstāvīga vīra dzīvei. Dzīve bija nežēlīga, nekādas žēlastības te vairs nebija.

Viņš tagad atcerejās lik daudz ko, kam agrāk nebija piegriezis vērību. Vienās mājās, kur viņš reiz bija strādājis, kādam vecam vīram pateica taisni acīs, ka tas grūtākais darbs, kādu viņš vēl spēj darīt, ir putras sakošļāšana. Viņš toreiz bija smējies citiem līdzi …

Un nu viņš stāvēja še aiz ošu pudura un skatījās. Agrāk mācītāja mājas bija viņam šķitušas tik jauka un cienīga vieta, ka viņš tikko nebija noņēmis cepuri, iedams garām. Nu viņš domāja par to, ko bija dzirdējis par večiem, kas gājuši turp tādā paša vajadzībā kā viņš: tie bija dzirdējuši bibeles vārdus un dažādas pamācības, lai ir pateicīgi un sagatavojas uz pēdējo ceļojumu.

Ja, mācītāja mājas, kas viņam agrāk bija likušās tik svinīgas, nu šķita paši dzīves posta vārti. Viņam bija tā, it kā rudenīgi kailās liepas ap mācītāja mājām mātu viņam ar zariem un rādītu garu degunu, — jā, it kā arī tās vējā saskatītos un sačukstētos par viņu.

Mekals izdzirda ratus rībam lejā uz ceļa. Viņš atkāpās ošu pudurī aiz kāda stumbra — tā, lai viņš būtu apslēpts, tomēr varētu pārredzēt ceļu. Beidzot parādījās pajūgs. To ieraudzījis, Mekals caurcaurēm nodrebēja. Viņš atspiedās ar kreiso

plecu pret oša stumbru, un kreisās rokas pirksti iespiedās cietajā mizā, bet labā roka drebēja, cieši satvērusi spieķi. Drānu nastiņa bija nokritusi turpat pie kājām.

Varēja jau gan būt, ka arī citām mājām bija tādi paši zirgi, bet šis skaistais, raudais zirgs atgādināja Mckalain rimtās un laimīgās jaunības dienas.

Viņš bija dzimis meža mājās tālu ziemeļos, nost no lielajiem novadiem, Bjerndāles robežās, — un šīs ielejas pašos dienvidos atradas Hamarbēju mājas, un tanīs mājās viņiem bija tādi zirgi kā šis raudais. Viņš skatījās, acis nenovērsis, un, jo tuvāk zirgs nāca, jo stiprāk visu viņa miesu kratīja drebuļi. .Jā, viņš pazina dzimtas vaibstus braucēja sejā. Tas bija Hamarbēju pajūgs. Vēl ilgi pēc tam, kad zirgs un braucējs bija izzuduši no acīm, Mekals stāvēja, cieši piespiedies pie oša stumbra, un kā neprātīgs raudzījās uz ziemeļiem. Ceļi viņam salīka aizvien vairāk, un rokas, viena pie stumbra un otra pie spieķa, drīz bija vienīgās, kas viņu atturēja no sabrukšanas. Augstu gaisā viņam virs galvas lēni vējā šūpojās stīvie oša zari, norādīdami uz debesīm, — it kā par zīmi, ka zem tiem ir kāds nevarīgs cilvēks, kurš ir pelnījis labāku likteni.

Neviens cilvēks tomēr nav tik nabags, ka viņam nebūtu kādu gaišu atmiņu. Cirtēja Mekalam bija ļoti daudz labu atmiņu, bet viņam vajadzēja tās atvairīt, lai varētu dzīvot to dzīvi, kādu viņam lemts dzīvot.

Viņš bija no kādām meža mājām Bjerndāles novadā, jā, — un tur bezgalīgajos mežos viņš bija uzaudzis par vīru — pārāku par citiem vīriem. Tur bija tā vieta, kur viņš bija iemantojis savu pievārdu un kur bija pirmais starp spēka vīriem, kas tur cirta kokus.

Un tad vienā naktī, degvīnu dedzinot un par sievietēm runājot, viņam bija uznācis trakums. Viņš dusmās bija uzbrucis ar cirvi kādam vīram un tai pašā naktī aizbēdzis uz dienvidu novadiem, cik vien tālu iespējams. Vēlāk viņš bija dabūjis zināt, ka vīrs tomēr izdzīvojis, un tad viņš bija aizgājis atpakaļ uz ārnovadiem ziemeļos, bet tālāk uz ziemeļiem nekad nebija uzdrošinājies doties.

Viņš jaunībā bija dzirdējis tik daudz labu vārdu no tā, kam piederēja meži un zeme tur ziemeļos. Viņam bija Dāgs Bjerndāls vārdā, viņš toreiz bija jauns un tikko kā apprecējies, bet viņa sievai bija Terēze vārdā, un viņa bija no pilsētas. Mekals vairs negribēja viņu satikt. Vecais Dags Bjerndāls, kā visi viņu tagad sauca, pa tam bija kļuvis ārkārtīgi bagāts, kā viņš bija dzirdējis, un ciets un nežēlīgs. Vēlāk viņš gan esot

tapis labāks, kā ļaudis stāstīja, bet Mekalam Dāgs bija palicis atmiņā tāds, kādu viņš to bija redzējis jaunībā. Toreiz Dāgs bija bijis mazrunīgs un taisnas dabas. Ar vienu labu viņa vārdu pietika ilgam laikam. Mckals nebija gribējis sastapt Dāgu pēc tās neprātīgās nakts un sajust vienu no viņa aukstajiem acu skatiem, un varbūt dzirdēt kādu no tiem izteicieniem, ar kuriem Dāgs varēja nogāzt vīru.

Gadu desmiti bija pagājuši, un Mekala dzīve spēka gados bija bijusi kā upe ar kūpošiem līčiem un mutuļojošiem ūdenskritumiem. Viņš bija nomācis visas vecās atmiņas ar neatlaidīgu darbu ik dienas, bet brīvos brīžus pavadījis ar sievietēm un dzēris degvīnu. Vecāks kļuvis, viņš bija sargājies domāt par jaunības gadiem, baidīdamies ļaut domām vaļu.

Bet viņam bija dēls ziemeļos, mežu novadā. Viņš bija iesaukts pēc tēva — par Cirtēja Mārtiņu, tā viņš bija dzirdējis. Klusos brīžos viņš bija piedomājis pie šī dēla, kuru tikpat kā nemaz nebija redzējis. Būtu jauki zēnu reiz redzēt. Bet viņš bija sargājies par to domāt.

Vēlāk ziemeļos, mežu novadā, viss bija ārkārtīgi pārvērties, kā viņš bija dzirdējis. Jaunais Dāgs, vecā Dāga dēls, kurš bija vienos gados ar Mārtiņu, arī paņēmis sievu no pilsētas, bet viņa bija tik smalka, ka nekas tur ziemeļos nevarēja palikt pa vecam.

Šie vārdi bija viņam sagādājuši kā bēdas, tā mierinājumu.

Mekals stāvēja pie oša stumbra meža skupsnā, netālu no mācītāja mājas, ceļa līkumā, piespiedis zodu pie cietās mizas, un noraudzījās raudajā zirgā, kas jau sen vairs nebija ne redzams, ne dzirdams.

Vai nu pie ta bija vainīgi ošu zari augstu virs viņa galvas, vai kādas aizmirstas atmiņas, kas, par spīti visam, tomēr vēl bija dzīvas, viņam pāršalca pāri klusu skaņu plūsma — kā no jauniem egļu zariem lēnā, glāsīgā vējā.

Kad Mekals atkal atģidās, viņš stāvēja, abām rokām apskāvis auksto oša stumbru. Spieķis bija nokritis zemē līdzās drānu nastiņai. Hamarbēju raudais zirgs bija viņā pamodinājis atmiņas, un tās bija pārņēmušas viņu tā, ka viņš citu neko vairs nebija apzinājies.

Viņš atrāvās no stumbra, izslējās un ar pūlēm pacēla drānu nastiņu un spieķi — un, pirms viņam galva atkal bija skaidra, viņš jau devās pa ceļu prom no mācītāja mājas — uz ziemeļiem. Cik viņam vēl bija atlicis prāta, tas mudināja viņu griezties atpakaļ, bet viņš tomēr gāja — uz ziemeļiem.

Viņa apziņā līdzīgi maldugunīm tagad dega vēlmes, sajūtas, saprāts. Vienu vai divas brīvas dienas viņš sev varēja atvēlēt, pirms caur mācītāja māju ieies dzīves postā. Ēst viņam droši vien pasniegs — tur, kur viņš aizies, un naktsmājas viņš gan sev atradīs — kaut kā. Ja arī ģikts kļūs ļaunāka, kas par to, ne par kādu strādnieku jau viņu vairs neturēja, lai tad notiek kas notikdams. Kaut kas no viņa spēka gadu bezbēdības pamodās viņā. Viņš padevās acumirkļa sajūtai: lai nāk kas nākdams — pēc tam.

II

Cirtēja Mekalam bija laimējies. Viņu bija aizvedis kāds braucējs līdz pašiem tīrumu novada ziemeļiem. Nekad viņš tik tālu ziemeļos nebija bijis darbu meklēt. No senseniem laikiem tīrumu novads bija bijis kā ienaidnieka zeme mežu novadam ziemeļos, no kurienes viņš pats bija. To viņš zināja — un laikam tādēļ viņam nebija bijis nekāda prieka nākt saskarsmē ar cilvēkiem, kas viņa paša ļaudīm bija pretim.

Viņš jau bija paguvis atkal ielocīt savas vecās kājas pēc brauciena uz vezuma un kāpa lēniņām kalnā augšā un no kalna lejā, un atkal augšā Hovlandes augstienē — un tad viņš tikko vairs varēja aiziet līdz akmenim ceļa malā un apsēsties. Kamēr viņš pa pēdējo nokalni bija uzkāpis augšā, viņam jau vairs nebija elpas.

Pašos ziemeļos aiz Borglandes laukiem viņš varēja redzēt paugurus, kas noslēdza Bjerndāles novadu, — un auss viņam it kā liecās uztvert skaņas un deguns ievilkt gaisu, kas nāca no mežiem. Jaunības laika atmiņas viņā cēlās augšā visu laiku.

Viņš sēdēja un domāja pats par sevi. Kādas vajadzības pēc viņš gāja? Vajadzības? Vai tad viņam nebija ļauts pieiet mazliet tuvāk mežu novadam un vēlreiz ieelpot lielo mežu gaisu, pirms viņš aizies no dzīves? Jā, vai tad tas būs kas ļauns, ja viņš izies cauri pirmajai meža joslai, apsēdīsies tur pie žoga vakarā un noraudzīsies pār novadu, kurš viņu jaunībā reiz bija pazinis un cienījis ik mājā un būdiņā? Tur aiz sētas agrāk bija atradusies aitu kūts, droši vien tā tur atradās arī tagad. Tur viņš varēja uzlikt skujas uz aitu mēsliem un pārgulēt nakti. Sienas tur droši vien nebija caurumainākas kā kūts kambari, kur viņš bija gulējis pēdējos gadus.

Daudz kas Mekalu tomēr atturēja — bailes uzdurties veciem ļaudim, kuri viņu vēl varēja pazīt un kuri tūliņ redzēs, kāds viņš izskatās. Ja tik vecs vīrs, kāds viņš bija, šinī gadalaikā klīda apkārt ar drānu nastiņu padusē, tad nenācās grūti saprast, ka viņam nebija kur palikt. Arī kājas viņam bija gluži uztūkušas pēc neparastā gājiena. Bet viņā bija kaut kāda neatlaidība, viņš piecēlās un uzgāja uz ceļa, un, lai kā prāts viņam teica, ka ir jāiet uz dienvidiem, kājas nesa viņu uz ziemeļiem.

Viņš iesānis pameta skatu pār aleju uz Borglandes kungu māju, klibodams garām. Tā izskatījās tikpat cienīga kā tad, kad viņš to pēdējo reizi redzēja. Toreiz taisni šī muiža it kā visvairāk bija noraudzījusies no augšas uz mežu novadu, bet nu, kā viņš bija dzirdējis, gluži neticamā kārtā noticis tā, ka vecais Dāgs Bjerndāls kļuvis arī par Borglandes īpašnieku. Jā, še ziemeļos bija noticis tik daudz kas, kamēr viņš bija bijis dienvidu novados, ka viņa prāts visam tam nespēja sekot. Dāgs Bjerndāls toreiz bija bijis ietekmīgākais cilvēks viņa dzīvē — un no tā laika viņš bija kļuvis aizvien ietekmīgāks, tā ka cilvēkiem pavisam gruti bija to saprast. Bet tam tak nebija nekāda sakara ar veco Dāgu, ja Mekals izies cauri pirmajiem mežiem, pāries pāri pauguram un vēl pēdējo reizi pārlaidīs acis pār novadu. Gar to nevienam cilvēkam nebija nekādas daļas.

Pēkšņi Mekalam savādā kārtā sametās karsti. Viņš sajuta pirmo tālo mežu vēsmu. Vējš nesa viņam meža gaisu pretim — veco, pazīstamo īsta meža gaisu ar visām skaņām un smaržu. Kājas viņam sāka cilāties aizvien ātrāk —jā, tik vieglas tās nebija bijušas jau daudzus gadus, un viņā radās savāda dzīvība — kaut kas no agrākiem laikiem. Jā, iedams augšup pa pirmo nokalni mežā, viņš klusu pats pie sevis dziedāja senu dziesmiņu, kas viņam visus šos gadus nebija ienākusi prātā:

Kā vīra griba ir cirvja zobi,

Kad cērtot veras celmā robi.

Tas visu apkārt sev gāž un lauž.

Tā vīra griba sev ceļu sprauž.

Kā cirvja asmens ir vīra griba.

Kad dejā viļ acu valšķīgā ziba.

Tas stalti valda meiteņu barā,

Par mīlu ar katru bez bailēm iet karā.

Bet gadās aizvien reiz kādā dienā,

Ka cirvja asmenis atduras sienā.

No sievu tenkām mulst vira prāts Kā oļos atcirties cirvis kāds.

Viņš apstājās un klausījās. Vai viņš bija dziedājis tik skaļi, ka kāds viņu būtu dzirdējis? Nepietika ar to, ka viņš kļuvis tik nabags un vecs, — viņš bija arī vēl tik neprātīgs un dziedāja uz ceļa. Bet viņš taču bija tikai dungojis pie sevis. Viņš steidzīgi soļoja tālāk pa meža biezokni, aizvien no jauna atsākdams to pašu dziesmiņu.

Kur ceļš meta pēdējo likumu un vijās caur beidzamajiem kokiem, tur Mekals apstājās un dziļi ievilka elpu. Jau tuvojās vakars, bet vēl nebija tik tumšs, ka viņš nevarētu pārredzēt visu novadu, kad paies uz priekšu, — un atlicis bija vēl tikai nedaudz soļu.

Viņam drusku bija jāpadomā, pirms viņš devās tālāk. Viņš bija gājis un dziedājis, jā, — bija ļāvis atkal pilnu vaļu vecajai vieglprātībai, tai, kas viņu tik daudzas reizes bija ievedusi nelaimē. Bieži vien, kad viņam bija visgrūtāk, tā kā šorīt no rīta, viņš pēkšņi varēja pilnīgi pārvērsties un doties uz pašiem ziemeļiem, turklāt dziedāt kā laimīgos jaunības laikos — pašā lielākajā nelaimē. Viņš bija kļuvis vecs, tik vecs, ka nekam vairs nederēja, bet pieaudzis viņš vēl nebija — tam viņam nebija laika. Viņš purināja galvu. Viņam bija tāda sajūta, it kā viņš nebūtu cienīgs iet tālāk.

Varens strādnieks viņš gan bija bijis, bet citādi pārpārēm vieglprātīgs un neldzīgs — un tādēļ nu bija nonācis tik tālu kā tagad. Viņš savam dzimtajam novadam bija bijis tikai par kaunu. Sen viņš tādu domu nebija domājis, bet tagad, kad pēc dažiem soļiem gaidīja atkalredzēšanās, viņu pārņēma sajūta, ka viņš veltīgi ir nodzīvojis dzīvi.

Mekals bija nonācis līdz žogam. To varbūt vajadzētu salabot, sadabūt jaunas kārtis, jā, vītolu zarus un arī mietus, — varbUt uztaisīt pilnīgi no jauna. Viņš bija taisījis tik daudz žogu savā laikā, ka šo māku pieprata, un, kā bieži notiek ar tiem, kas ir bijuši cītīgi darba viri, svinīgā sajūta sajaucās ar domām par darbu.

Viņš apsēdās uz akmens aiz žoga, paslēpās — un it kā pazagšus raudzījās pār augšējo, satrupējušo kārti. Skats bija citāds, nekā viņš to bija iedomājies. Mājas atradās tuvāk cila pie citas, attālumi bija mazāki, viss šķila šaurāks, nekā viņam

bija palicis atmiņā, kā tas bieži mēdz būt ar bērnības atmiņām cilvēkam, kas ilgi bijis prom plašākos novados. Sākumā viņš jutās it kā vilies, bet tad sāka tuvāk aplūkot visu.

Tur piekalnē j)a kreisi viņš varēja redzēt Hamarbeju māju velēnu jumtus. Ēku tur bija daudz, un viņš atcerējās, kā dažu labu vakaru — paļāvlgs un baudot citu cieņu — bija tur pavadījis starp krietniem cilvēkiem. Un ēkas izauga līdz ar atmiņām, kļūdamas aizvien lielākas un lielākas, — un ta tas bija ar visam mājām novada, atmiņam pamostoties. Viņš pameta acis uz rietumu nokarēm. Pašā augšā starp Barvollu un Steinrudu bija izaugusi jauna saimniecība ar ēkām un tīrumiem. Ak jā, daudz kas jau bija mainījies pa tiem gadiem, kamēr viņš bijis prom.

Visupēdlgi viņš tomēr pacēla acis un raudzījās visam novadam pāri uz nokalnēm ziemeļos — uz Bjerndālu mājām. Tur viss šķita lielāks nekā viņa laikā. Viņš jau gan bija dzirdējis par lielo, jauno māju, kāda tur uzcelta gadu pēc viņa aiziešanas, bet bagātībai, par kuru viņš bija dzirdējis, kā arī atmiņām par tur pavadītajām jaukajām dienām laikam ari bija savs iespaids, ka viņam vecās mājas tagad likās varenākas.

Pār pasauli nāca vakars. Dzelzs pelēkās novembra debesis nolaidās aizvien zemāk un zemāk, it kā tās savilktos aizvien ciešāk un ciešāk pār novadu, nošķirdamas dienas atblāzmu.

Tumsā, kur atradās lielās mājas, dažos logos iedegās uguns, bet pēc tam mazas uguntiņas lejā Hamarbējās — un šur tur ielejā.

Mekals sēdēja, bārdaino zodu tik cieši atspiedis pret žoga malu, ka viņam sāpēja, bet to viņš sajuta tikai kā mazu daļu no tās nepārvaramās nelaimes, kas viņam tagad uzmācās.

Ari še ielejā un mežos bija veci un trūcīgi cilvēki. Jā, viņš bija dzirdējis, ka še vēl, lapat kā vecos laikos, nāca veči no citiem novadiem un viņiem atļāva palikt Bjerndālēs. Bet še nevienam tādēļ vien vēl nebija ienācis prātā apzīmēt cilvēku ar vārdu nabags, it kā viņš nekur vairs nebūtu liekams. Še vecie cilvēki tomēr varēja padarīt šo to derīgu, ja veselība viņiem to atļāva, — un tad visi še zināja, ka arī viņi paši kļūs veci, ja vien dzīvos, un tādēļ saprata, ka nav ne mazākā iemesla būt cietsirdīgiem pret veciem cilvēkiem.

Še mežos viņi drusku vairāk domaja — tie bija it kā gluži citi ļaudis. Un pie tiem viņš bija piederējis, bet savā trakumā izturējies tā, ka nekad vairs še nevarēja rādīties.

Bet, kad Mekals bija nogrimis visdziļākajā grūtsirdībā, viņā pamodās kādas domas. Vecā pārgalvība vēl nebija gluži

viņu atstājusi. Saprāts viņā gan vēl mazliet cīnījās pretim, bet vieglprātība pieauga aizvien vairāk. Viņš tumsā droši varēja doties ielejai cauri uz ziemeļu galu, ieiet šo vienīgo reizi Bjerndālu pagalmā, paklausīties, kas notiek ēkās, un dzirdēt lielos mežus šņācam — un tad viņš varēja griezties atkal atpakaļ un no jauna iet uz dienvidiem. Saprāts neļāva to darīt, brīdinādams, ka viņš var satikt vecus cilvēkus, kas var sazīmēt garkājaino vīru ar līko degunu, bet kajas pašas ceļa viņu augšā un nesa uz ceļa pusi, spieķis un kājas cilājas pa ceļu, kas veda no nokalnēm ielejā, par spīti viņa nodomam būt prātīgam un griezties atpakaļ.

III

Mckals nu bija gājis to pašu ceļu, pa kuru tik bieži bija staigājis savā jaunībā, iedams ciemos, uz deju un uz satikšanos. Daudz ko no tiem laikiem viņš labprāt nemaz nebūtu gribējis atcerēties, bet viss kā dzīvs bija atgriezies atmiņā ar visu ļauno un labo, kad viņš pazīstamajām vietām gāja garām. Še ceļmalās viņš bija sēdējis kopā ar vienu vai otru meiteni gaišās vasaras naktīs un tumšos rudens vakaros, tiekdamies pēc visa, kas piederas jaunībai.

Nu viņš atradās kalnā pie mājām, alejā ar akmens žogu. Ceļš bija stāvs, un viņš bija gājis tik airi, ka bija pietrūcis elpas un vajadzēja apsēsties. Piegājis pie žoga, viņš apsēdās, atspiedis muguru pret vienu no vecajiem kokiem, un raudzījās atpakaļ uz ieleju — tā kā miera zeme gulēja tumsā, kur vietu vietām mirdzēja mazas uguntiņas. Viņš gan zināja, ka arī tur lejā aiz māju sienām varbūt cilvēki slimoja, mira un viņus māca dažādas rūpes, bet sava izlika viņiem bija — un nevienam nebija jakļūst par draudzes nabagu, nē.

Viņš pēkšņi sāka ausīties. Kaut kur no lielas tālienes nāca it kā dzirdētas skaņas. Tur laikam puta viegls vējiņš no lielo mežu puses.

Viņš ar pūlēm piecēlās. Kājas bija tapušas pavisam stīvas, un krūtis šķita neizturami šauras. Meži, jā, kur viņš bija uzaudzis un nodzīvojis savas laimīgākās dienas. Kaut viņš vēl tikai vienu vienīgu reizi būtu varējis kāpt kraujās pa tekām, kas veda uz Frīlandi, Reislu un ziemeļos uz Melnezera būdu un visām citām vietām, kur viņš bija dzīvojis tik straujas dienas un pavadījis tik daudz mierīgu brīžu. Pārvilcis ar delnas virsu pār acīm, viņš stāvēja līks ka loks, liku muguru un līkām kājām. Grūti ir nest tik lielu atmiņu nastu — tam, kas no visa ir aizgājis.

Viens no abiem lielajiem vārlu stabiem pie ieejas Bjerndālu pagalmā tumsā kustējās. It kā tam vienā pusē augtu zars. Zars kustējās, pieaugdams lielāks, — un tad tas pēkšņi atkal nozuda un no jauna parādījās otrā pusē. Tas bija Cirtēja Mekals, kas, aiz staba stāvēdams, raudzījās pār pagalmu, ieelpodams sen pazīstamo mājas un meža smaržu. Šur un tur logos spīdēja vāja uguns, bet viss bija tik ļoti kluss, ka viņš uzdrošinājās atstāt stabu un spert pagalmā dažus soļus un pēc tam vēl dažus — uz jaunās mājas pusi. Pastiepies viņš ieskatījās tur, no kurienes nāca gaisma, — tā laikam bija virtuve, jo katli spoži mirdzēja gar sienām, un viņš redzēja kādu sievieti kustamies. Iekšā istabās viņu laikam bija vairāk, jo viņa, seju pagriezusi, smējās, runādama ar kādu. Viņam ienāca prātā, ka viņš tak laikam bija izsalcis, jo pagājis jau tik ilgs laiks, kamēr viņš nebija ēdis.

Dienai aizejot, viņš bija kļuvis aizvien nesaprātīgāks. Ja nu viņš tagad saņemtos, ieietu virtuvē un pateiktu Iabvakaru? Agrākos laikos tur aizvien iegriezās sveši ļaudis. Visus viņus tur pabaroja, un, ja viņi bija atnākuši vēlu, viņiem ierādīja arī vietu, kur pārgulēt. Tepat pie žoga rīta pusē bija bijušas vairākas aitu vasaras kūtiņas, kas droši vien atradās tur arī tagad. Tās tagad vēlā rudenī stāvēja tukšas. Viņš varēja kādā kūtiņā pārgulēt līdz rītam. Ja viņš tagad palūgs kaut ko ieēst, viņš varēs atkal iet, nevienu ilgāk neapgrūtinādams. Virtuvē viņu droši vien neviens nepazīs — viņam nebija ko baidīties.

Viņš pamazām virzījās aizvien tuvāk un tuvāk un drīz vien varēja pārredzēt visu virtuvi. Viss tur bija tik plašs, spožs un tīrs, ka viņam vairākkārt nācās iedrošināt sevi, ka viņi te laikam gan bija redzējuši ne mazumu tādu netīru veču kā viņš, pirms iedrošinājās pieiet pie durvīm. Viņš izbrauca ar pirkstiem caur bārdu, noņēma cepuri un saglauda matus un ilgi kārtojās un posās, pirms uzkāpa virtuves lievenītī, pieklauvēja un atvēra durvis, četras sievietes raudzījās viņam pretim, kad viņš nožēlojamā izskatā iekliboja iekšā un aizvēra durvis. Viena no viņām droši .vien bija tā sauktā Kruses jaunkundze. Viņa izskatījās tik stalta un gluži citāda nekā citas. Tā bija bundzinieka Kruses meita no tīrumu novada. Viņš bija dzirdējis, ka viņa dzīvojot te jau no bērna kājas un ka viņu esot izmācījusi vecā Dāga sieva Terēze, un ka tagad viņa izrīkojot visas mājas meitas.

Viņa visupirms asi un vērīgi paskatījās uz Mekalu. bet tad pamāja ar vienu roku uz garā galda pusi. Tas laikam bija rīkojums meitām, un tad viņa aizgāja.

Meitām laikam nepatika, ja kāds viņas no lieka traucēja, 1 arī uz viņu 1ās neraudzījās ar patikšanu. Viņam bija tāda sajuta, ka neviens ielāps, neviens traips, neviena grumba nepaliek viņu acīm nepamanīta, bet beidzot viena no viņām tomēr pateica, lai viņš sēstoties pie galda — viņš droši vien gribēšot ēst. — Paldies, tā gan ir.— Un viņš aizkliboja līdz galdam un apsēdās uz sola.

Jaukāk jau, zināms, būtu, ja tā būtu tā pati vecā, pustumšā virtuve, kur viņš bija pavadījis tik daudz omulīgu stundu, — bet viņš tak sēdēja atkal Bjerndālēs, lai cik nesaprotami tas arī liktos. Viņam padeva biezputru un bļodiņu silta piena — bet tas garšoja pavisam citādi nekā visās citās mājās. Pēc tam viņš dabūja maizes šķēli un gabalu ceptas zivs. Tādus gardus kumosus lauku novados ceļa gājējiem nepasniedza. Tur deva aukstu biezputru un zilu. nokraistīlu pienu.

Nē, Mekals nevienu negribēja traucēt. Ātri paēdis, viņš, kā nākas, pateicās un līiliņ cēlās augšā, bet ar katru reizi viņam šodien aizvien grūtāk nācās piecelties. Viņš vairs nebija tas vīrs, kas varēja iet garus ceļus. Kājas tūliņ uztūka — un arī ar elpu bija bijis pavisam grūti. Viņam trūka gaisa. Ja tas būtu kādās citās mājās, viņš toinēr būtu meitām pateicis kādu no saviem vecajiem, jautrajiem vārdiem uz šķiršanos, bet šais mājās tādam ka viņš vajadzēja izturēties klusi. Viņš katrai no viņam pamāja ar galvu un sāka iet pār istabu uz durvju pusi.

Te pēkšņi durvis, kas veda uz mājas iekštelpām, atvērās — un Mekals sastinga no galvas līdz kājām. Ausīs viņam stipri šņāca — un viss griezās riņķī.

No sāniem tieši viņam klāt nāca vecais Dāgs. Viņš bija jauns toreiz, kad Mekals viņu bija redzējis, bet viņu nebija iespējams nepazīt. Tas pats lielais augums, tas pats staltums. Dāgs nebija kļuvis tik liks un nevarīgs kā viņš pats. Mekals spēji bija aizgriezis galvu un gribēja jau atkal iet, bet Dāgs pienāca cieši klāt un, viņam priekšā nostājies, cieši raudzījās viņā.

Mekals reiz netālu bija redzējis vanagu virs sava laupījuma. Tagad kaut kas vecā Dāga acīs viņam atgādināja sen redzēto vanagu. Un nu viņam tomēr—pēc tik daudz gadiem — būs jādzird vecā Dāga aukstais spriedums par savu pārkāpumu un viņu ar kaunu aizdzīs, meitām dzirdot.

— Man šķiet, ka tas ir pats Cirtēja Mekals?

Mekals pameta ātru skatu uz Dāgu. Balss viņam nebija bijusi auksta — vārdi bija tik savādi. Viņš no jauna drebēdams nedroši pašķielēja. Grūtā dzīve viņu bija iemācījusi no

visa kā baidīties. Viņš vairs neko nesaprata, viņam bija tā, it kā krūtīs vairs nemaz nebūtu gaisa, bet tikai tukšums, kad viņš aizsmakušā balsī atbildēja:

Jā.

Vecais Dāgs pateica dažus mierīgus vārdus — un ne meitas, ne Mekals saprata, kad viņam pēc vecā Dāga rīkojuma vajadzēja apgriezties un iet — pa durvīm iekšā. Dāgam vēl bija daži vārdi virtuvē pasakāmi, bet tad viņš tūliņ nāca — soļoja viņam pa priekšu, un Mekals kā pa sapņiem sekoja viņam caur vecās mājas agrāko virtuvi, kas tagad bija pārbūvēta par rakstāmistabu ar grāmatām un papīra lapām uz galda pie loga, uz veco priekšistabu, kur viņš agrak tik daudzas reizes bija ieradies ar visdažādākajiem ziņojumiem. Vēl nekad viņš tur nebija sēdējis, bet nu Dāgs pacēla krēslu pie galda pavarda priekšā un, lūdzis viņu apsēsties, ari pats apsēdās.

Priekšistaba vēl aizvien bija tikpat omulīga. Nekas nebija mainījies pa visiem šiem daudzajiem gadiem. Mekals trīcēdams piegāja pie krēsla un apsēdās. It neko viņš nesaprata, bet tas jau nebija arī tas cilvēks, kuru viņš varētu saprast. Vecais Dāgs varbūt tikai bija gribējis dabūt viņu no virtuves prom, lai noskaitītu viņat» sprediķi, bet kādēļ viņam bija likts sēdēt, un kādēļ Dāgam balss bija tik mierīga?

Nemierīgajā puskrēslā bija tik patīkami, ugunij pavardā liesmojot. Te viņa nabadzību neapgaismoja spoža gaisma, un uguns tuvums pēc garās, aukstās dienas bija tik brīnišķīgi labs kauliem, bet domas viņam atgriezās pie tā, kas bija nesaprotams visā šai lietā. Nekad viņa laikā nebija noticis, ka jel kāds no večiem, kas te uzklīda, būtu aicināts iekšā priekšistabā, un pat mājas ļaudīm nekad nebija likts še apsēsties. Še nekad neviens vairāk neko nebija runājis kā tikai to nepieciešamo — pajautāja un saņēma atbildi, un pēc tam tūliņ atkal gāja ārā.

Vecais Dāgs klusēdams sēdēja pie galda un raudzījās ugunī. Mekals iesānis uzmeta acis viņam, bet tūliņ atkal nolaida tās. Pat tagad vecumā Dāgs bija stalts virs, un Mekals, kurš zināja, ka viņi abi ir apmēram vienos gados, nevarēja saprast, kā cilvēks vecumā var vēl tā izskatīties. Bet tas nebija īstais iemesls, kādēļ viņš tik spēji bija novērsis acis. M iers vecā Daga seja bija spiedis nolaist acis. Laikam viņš tagad sēdēja, atcerēdamies kaut ko no savas ilgās, darbīgās dzīves, kurā nevienam nebija brīv iejaukties.

Kādas durvis atvērās Mekalam aiz muguras, jauni soji nošmīkstēja uz grīdas, un kaut kas nošķindēja uz galda — un tad no jauna nošmīksteja soļi un noklaudzēja durvis.

Vecais Dāgs sāka runāt:

—   Es biju virtuvē dabūt sev ko siltu. Pagājušajā naktī es biju mežā, tālu prom. Nodzīvoju tur arī visu dienu, un aukstais gaiss man laikam mazliet ir ķēries pie kauliem. Varbūt arī tu šodien ilgi esi bijis ārā?

Mekals grozījās un grozījās, lai varētu redzēt, kas īsti atradās uz galda. Glāzes un kūpoša krūze, no kuras vecais Dāgs iepildīja glāzēs, — un tad Dāgs pagaidīja, līdz Mekals bija paguvis paņemt glāzi, un viņi abi dzēra. Turpat līdzās atradās tabaka un kaļķa pīpītes.

Mekals ilgi sēdēja kā sastindzis — tikpat greizi, kā bija sagriezies, kad nolika glāzi. Tik sen viņš nebija baudījis kaut ko stiprāku. Tik stiprs tas nebija, kā viņš bija pieradis dzert, bet degvīns tur bija klat, un salds tas bija un karsts, un ar garšvielām. Dāgs pameta ar roku, un Mekals pievilka sev klāt pīpi, iebāza tabaku un, pie pavarda piegājis, uzrausa ogli virsū.

Mekals nevarēja un nevarēja atģisties. Tā bija visbrīnišķīgākā diena viņa mūžā. Iesākusies tā bija tik drūmi, ka viņš to nemaz nevarēja aptvert, — un nu tā beidzās tik gaiši, ka viņš vēl aizvien nevarēja atģisties.

Kad viņš visnotaļ bija aizņemts ar šīm domām, atkal noklaudzēja durvis un atskanēja soļi. Vecais Dāgs kaut ko klusu runāja ar vienu no meitām — un meita viņam atbildēja. Kur viņš parasti esot gulējis? Izklausījās tā, it kā viņš tikai vienu nedēļu biitu bijis prom. Viņš bija gulējis puišu istabā toreiz, kad viņš dzīvoja še mājās, bet nu viņš negribēja iet pie visiem tiem, kas tagad tur mita. Še — staļļa kambarī viņa laikā bija stāvējis guļanisols, un uz staļļaugšas viņš bija gulējis visus pēdējos gadus. Tur, kur viņš bija gulējis, bija bijis auksts un pūtis vējš, bet še sienas bija diezgan ciešas, kaut vai staļļaugšā. to viņš zināja. Viņš teica: ja viņam atļaujot še pārnakšņot, tad vislabākā gulēšana viņam būšot staļļa kambarī — tur viņš būšot viens.

—   Tur tevi traucēs, — vecais Dāgs teica, — zirgi naktī trokšņo, tāpat tie, kas no rīta agri ies tos barot.— Bet Mekals negribēja pielaisties. Ja viņam tur ļautu pārgulēt, viņš būtu ļoti pateicīgs. Vecais Dāgs labu brīdi noraudzījās uz viņu, bet tad meita saņēma rīkojumu un aizgāja — atnakusi atpakaļ, viņa ielika sveci lukturī un no jauna aizgāja.

Tā Dāgs ar Mekaiu abi sēdēja, līdz bija izdzēruši krūzi sausu, — un Dāgs šo to pastāstīja par ļaudim mežā im mājās, ka ari par tiem, kas pa šiem gadiem atdoti zemei atpakaļ, un ne vārda viņš neieminējās par to, kur bijis Mekals.

Krūze un glāzes bija tukšas, pīpes izdzisušas, vecais Dāgs beidzis runāt. Mekals uzrausās augšā no krēsla un no turienes aizgāja ar lukturi līdz pavardam pēc uguns. Kad viņš sveci bija ielicis atpakaļ lukturī un devās jau uz durvīm, viņš pēkšņi apstajās un, turēdams sveci pa gabalu no sevis, stulbi nolūkojās uz to. Roka viņam drebēja — un lukturis tinkšķēja. Viņš stāvēja, Dāgam muguru pagriezis.

—   Gribēju lūgt piedošanu, — Mekals teica, un balss viņam bija aizsmakusi un trīsēja, — par to, kas toreiz notika.

Dāgs bija sēdējis, domās nogrimis, bet nu viņš strauji pagrieza galvu un vērīgi paskatījās uz Mekalu, kurš stāvēja salīcis. Lukturis apgaismoja visu viņa garo, kalseno augumu. Ko viņš īsti domāja? Vai varbūt stiprais dzēriens bija sakāpis viņam galvā? Bet tad gan Dāgs atģidās, ka Mekalā pamodušās atmiņas par senaizmirsto notikumu, kas viņu bija spiedis aiziet no mājām prom. Tas bija izšķīris visu viņa vēlāko dzīvi.

—    Ko mēs, veci vīri, vairs par tādām lietām runāsim, — Dāgs cieši noteica, bet nenolaida acis no Mekala, kurš tā drebēja, ka, šķiet, salika arvien vairāk, un lukturis šķindēja, it kā kristu viņam no rokām laukā.

Atpakaļ nepagriezies, Mekals taustīdamies uzlika lukturi uz galda gala.— Es negulēšu, — viņš teica, — iešu uz dienvidiem — esmu tagad draudzes nabags. Esmu pie tā nonācis . .. un . . . nekāds strādnieks es vairs neesmu.— Pēdējos vārdus viņš grūšus izgrūda.

Vecais Dags nepiecēlās. Viņš tikai cieši noraudzījās uz nabadzīgo, izdēdējušo Mekalu. Laikam vīrs pēdējās dienās diezin cik paēdis vis nebija un bija noguris no garā ceļa. Pie tam punšs bija atstājis stipru iespaidu uz viņu, tā ka vecā, spītīgā lepnība, kādu Dāgs pie viņa bija redzējis jaunībā, viņam klīstot pa novadu, nu no jauna bija pamodusies. Nu vajadzēja sargāties viņu uztraukt.

Mierīgā, bet stingrā balsī Dāgs teica:

—   Tu tagad apmetīsies te. Nav vajadzīgs, lai ārnovadnieki runātu, ka mums te nav vietas pašu ļaudīm.

Tie divi vārdi pašu ļaudīm galīgi satrieca Mekalu — viņš sabruka elsodams un vaimanādams. Pavisam uzgriezis muguru vecajam Dāgam un aizlicis rokas sejai priekšā, viņš

raudāja lik sāpīgi un rūgli, kā var raudāt vienīgi cietas dabas vīrietis.

Dāgs bija redzējis daudz nelaimīgu cilvēku, un viņam pašam bija bijušas dažādas bēdas, tādēļ viņš ļāva Mekalam izraudāties.

Kad raudāšana beidzot norima, Mekals elsodams sāka runāt:— Es vairs . . . nekam . .. nederu . .. ģikts … mani ir nomocījusi . . . nekas vairs . . .

Vecais Dāgs drusku pagaidīja, bet tad klusu teica:— Tikpat derīgi mēs esam abi, Mekai. Paskaldi drusku malku, kad tu vari, un pārējo laiku tu vari dzīvot pa mežu vai kur tev labāk patīk. Arī es lielākoties tā vadu savas dienas.

Mekals mazliet aprima, vārdos klausīdamies. Viņš laikam apraudāja visu savas dzīves nelaimi — viņam bija tik grūti, it kā gals būtu klāt.

Tad vecais Dāgs piecēlās un piegāja viņam klāt.

—   Tavi ļaudis aizvien te ir dzīvojuši un dzīvo vēl tagad. Tev ir lielāka tiesība te palikt nekā dažam labam citam, kas te nāk. Gultu, kur gulēt, tu dabūsi — tā ir ari man —, tāpat arī paēst un nepieciešamo apģērbu, tu varēsi staigāt, kur tev pašam patiks, apkārt pa māju un pa mežu — tāpat kā es. Arī man cits nekas nav atlicis, lai arī nezin cik papīros stāvētu rakstīts, ka man pieder tas un tas.— Beidzot vecā Dāga balsī izskanēja it kā rūgtums.

—   Mums abiem stāv priekšā pēdējais gājums. Mēs abi šai ziņā esam vienādi. Mūsu vakars vairs nav tālu, Mekai, — ar to mums abiem jāsamierinās . . .

Ja, tā novada varenākais vīrs runāja ar Cirtēja Mekalu, bet varbūt arī pats ar sevi?

Durvis bija aizvērušās aiz Mekala, viņš bija nokāpis pa kāpnēm uz laipām, un tur viņš tagad stāvēja un, lukturi pacēlis, skatījās apkārt. Aiz muguras, pa labi, viņš tikko varēja saredzēt jauno māju — kas tā gan bija par milzīgu māju!— un tālāk cita aiz citas nāca vecās ēkas ar lieveņiem pret rietumiem, bet pašā viņā galā vecais nams slavēja, kā stāvējis. Pagalma rietumu pusē pret ziemeļiem aizstiepās šķūņi, kūtis un staļļi, ziemeļos pagalmu noslēdza kalpu istaba un citas ēkas, bet pagalma vidū trīs ozola stumbri it kā dzīvi rēgojās luktura nemierīgajā gaismā.

Iespiedis nastiņu un spieķi kreisajā padusē, viņš, ar lukturi apgaismodams sev ceļu, gausi gaja — uz stalli. Viņš bija mazliet uz sevi noskaities par raudāšanu priekšistabā, bet tik

daudz aizgājušās dzīves atmiņu bija viņam uzmākušās pēc garās, grūtās dienas. Viņš vairs nebija tik vesels, lai varētu uzņemties tik tālus gājienus, — viņam spēki izsika.

Bet šodien viņš bija dzirdējis tik daudz savādu vārdu, un brīnišķīgas sagadīšanās, kādas viņš toreiz bija piedzīvojis, bija gluži nesaprotamas. Nekas, ko dievs darot, nenotiekot bez zināma nolūka, tā viņš reiz kādās bērēs bija dzirdējis sakām mācītāju, — un šodien viņš bija piedzīvojis divas savādas lietas. Pirmkārt, viņš bija ieraudzījis Hamarbēju pajūgu, un tas viņu bija pamudinājis doties uz ziemeļiem, un, otrkārt, vecais Dāgs, kurš vienīgais vēl varēja viņu pazīt, bija iznācis virtuvē pēdējā bridi — bet tādu reižu gadā nebija daudz, kad vecais Dāgs iegāja virtuvē. Agrāk tas nekad nebija noticis.

Pa laipām pār aizsalušām paltīm un sastingušu zāli Mekals nonāca līdz staļļa durvīm. Tās nebija greizas un šķirbainas dēļu durvis kā dienvidu novados. Tās bija ciešas, pamatīgi darinātas durvis ar labām eņģēm, kuras nebija domātas tikai noslēgšanai, bet arī aukstuma aizturēšanai un kurām nebija tikai krampis priekšā, bet tvereklis kā no iekšpuses, tā no ārpuses. Mekals nebija bijis šeit savus četrdesmit gadus, bet gandrīz nekas nebija grozījies, un viss, kas viņam no tiem laikiem bija palicis atmiņā, uzmācās ar tādu spēku, ka viņš jutās tā, it kā vēl nule tikko pāris dienu iepriekš būtu licis roku uz Bjerndālu staļļa durvju tverekļa.

Viņš pacēla lukturi, lai varētu redzēt tumsā, un, pārrāpies pār slieksni, aizvēra durvis. Iekšpusē viņš pacēla lukturi un apskatījās apkārt.

Durvis uz stalli bija tikai pievērtas, bet krampis nebija aizlikts priekšā — un gaiss bija silts un smacīgs no zirgiem, bet no šķūņa lūkas nokarājās siens, patīkami smaržodams. Zirglietas karājās uz vadžiem pie sienām, turpat atradās sols ar visdažādākajiem rīkiem. Viss bija tāpat ka toreiz, kad viņš, jauns, stiprs un bezrūpīgs, staigāja še pa staļļa kambari…

Pa kreisi stāvēja vecais guļarnsols pie biezās baļķu sienas blakām dienvidu šķūnim. Aiz šis sienas atradās neskaitāmi siena un salmu vezumi. Lai kāds vējš pūta, no šīs sienas nenāca neviena vēja pūsmiņa, un ārsiena, kur bija durvis, bija no milzīgi veciem, cieši kopā salaistiem baļķiem.

Nolicis lukturi uz sola, viņš apskatījās visapkārt. Viņa salīkušā auguma ēna asi iezīmējās uz grīdas un uz sienas — it kā dzīvs ceļabiedrs.

Guļamsots bija pārsegts ar palagu, un uz pagalvja bija nolikts krekls. Viss bija no rupja linu audekla, bet izmazgāts

un izvārīts tik tīrs, ka smaržoja jau pa gabalu. Tā ceļa gājējus apsveica Bjerndālēs jau no vecā Dāga sievas Terēzes laikiem.

Cirtēja Mekals ievilka elpu. Pēdējos gados viņam pašain bija vajadzējis mazgāt savus skrandainos kreklus — kā visiem večiem tīrumu novados —, un viņš aizvien retāk un retāk bija to darījis — un tad arī tikai kaut cik pārskalojis lielākos netīrumus. Smarža, kas nāca no guļamsola, bija tik neparasta, ka viņš stāvēja it kā svētu jūtu pārņemts. Šodien bija piektdiena — un rītu tiks kurināta pirts. Kad citi būs nomazgājušies, viņš viens pats nomazgāsies, lai svētdienā būtu tīrs. Viņš atcerējās, cik patīkami cilvēks pēc tam jutās, un tad viņš uzvilks tīro kreklu un apgulsies palagos kā agrākos laikos.

Un Cirtēja Mekals no šķūņa sanesa veselu kaudzi siena un nolika līdzās guļainsolam, uzčubināja pagalvi, noņēma no sienas pāris zirgu segu un pēdīgi nodilušu vilkādu un tāds, kāds bija, ļoti apmierināts, apgūlās sienā uz grīdas. Apsedzies ar segām un ādu, viņš nodzēsa lukturi.

Viņš ieelpoja kambara gaisu — visas smakas, kuras jaucās kopā, nākdamas no staļļa, no tikko ieziestajam zirglietām. no siena pa šķūņa lūku un no guļamsola tīrās veļas turpat līdzās. Klusās skaņas no zirgu staļļa, aukstais vējš, kas pūta aiz sienas, bet netika iekšā, — tas viss radīja brīnišķīgu drošības sajūtu ap viņu.

Viņš gulēja tumsā, domādams par to, kā viņš rīt gulēs uz guļamsola, un par to, kāda dzīve viņam būs pēc tam. Nekādu lielu prasību viņam nekad nebija bijis. Viņš bija gulējis, kur pagadījās, — uz skujām būdās, uz lāviņas — un zem klajas debess, pakrizdams dažreiz kā noguris dzīvnieks. Bet, būdams meža strādnieks, viņš pastāvīgi bija mazgājies. Viņš bija mācījies atrast ceļu uz pirti ziemas laikā un uz ūdenskritumiem siltos vasaras vakaros. Pēc tam viņš bija gulējis kopā ar tik daudziem netīriem, sviedrainiem vīriem, bet nu tam reiz būs gals.

Tur, kur viņš bija mitis savos spēka gados, — mežā, — tur viss bija tīrs, tur pūta vējš un lija lietus, tur sniegs bija balts un gaiss bija svaigs.

Viņš gulēja un klausījās vējā, kas it kā tāla dziesma šalca pār mežiem un pār tīrumu novadiem, — un smaidīja pats pie sevis. Caur biezajām baļķu sienām še nevarēja iespiesties ne vēja pūsmiņa. Ģikts, kas viņu pa naktīm bieži mocīja kā zobu sāpes, kad aukstais gaiss caur šķirbainajām sienām pūta virsū, šovakar tikpat kā nemaz nebija manāma.

Lāgu lāgiem viņa domas atgriezās pie šī dīvainā vakara, kad viņš bija sēdējis priekšistabā kopā ar pašu veco Dāgu un pīpējis pīpi viņam turpat acu priekšā, un dzēris stiprus dzērienus. Ritā droši vien izrādīsies, ka visu to viņš ir tikai sapni redzējis, jo tādus brīžus neviens klejonis vēl nekad nebija piedzīvojis. Mekalam nebija ne jausmas, ka viņa dēls Mārtiņš bija vecā Dāga dēlu pārvedis uz mājām toreiz, kad viņš, nāvīgi ievainots, bija gulējis pie Nāves kalna, un ka viņa brīnišķīgajam piedzīvojumam varēja būt kāds sakars ar to.

Viņš domās aizklīda tur, kur bija pavadījis sava mūža labākās dienas, — un nu viņš atkal bija tik tuvu šīm vietām! Gaiši un skaidri acu priekšā viņš redzēja ainu pēc ainas: upīti vasaras saulē, pie kuras vārīja sev ēdienu, ezera līci, kurā makšķerēja, būdu, uz kuru bija gājis pa vakariem, vecu māju aiz pussakrituša žoga. Arī sīkumus no zēna gadiem — biksēs ieplēstu caurumu, saplīsušu kurpi ar kūstošu sniegu tanī, pelēki svītrainu kaķi. Nekā sevišķa, bet ainas rādījās tik dzīvi, it ka viss noliktu patlaban — tieši šai brīdi.

Kalps, kurš otrā rītā agri nāca zirgus barot, ieraudzīja Mekalu uz grīdas guļam. Viņam bija brīnums, ka tur kāds guļ, un, piegājis klāt, viņš pacēla lukturi tā, ka gaisma krita uz vilkādas, uz cieši kopā saņemtajām rokām, uz bārdas apaugušo seju ar vaļējo muti, uz atvērtajām, stīvajām acīm. No jauna apgaismojis seju, viņš piedūrās saliktajām rokām. Tās bija stingas un aukstas kā līķim. Viņš apgriezās un ātri devās ārā — par pagalmu prom uz virtuvi, vienīgo vietu, kur mājas spīdēja gaisma.

IV

Trūcīgi pelēka iebūviešu meitene, kailu galvu, iegriezās Horglandes aleja no lielā ceļa. Viņas novalkātās kurpes bija tik izmirkušas, cik vien varēja izmirkt pavasara šķīdonī, un viņa gurdi un vienaldzīgi brida ūdens peļķēm pa vidu.

Viņai bija Jonete vārdā, un viņa bija no Sestū mājām, kas atradās pašā dienvidu nokares augšgalā zem Jomfrūdāles klinšu šķautnēm. Daudzus gadus viņa ik pavasari bija gājusi pa šo pašu ceļu tai pašā dienā aprīļa vidū. Viņas mātesmāte dzīvoja draudzes austrumu galā, un ik gadu viņas dzimšanas dienā Jonete tika sūtīta pie viņas ar sveicieniem un sainīti.

Reiz pirms sešiem gadiem viņa še alejā bija piedzīvojusi kaut ko tādu, ko vienmēr atcerējās, pa šo ceļu ejot, — jā, droši vien viņa to atcerēsies līdz sava mūža galam. Pa aleju

uz leju bija jājusi dāma. Jonete, slēpdamās gar koku stumbriem, bija mēģinājusi nepamanīta aiziet viņai garām, jo dāma bija Elizabetes jaunkundze no Borglandes. Bet Elizabete bija viņu apturējusi un iesilusi ar palagu pa ausīm, tāpēc ka viņa nebija palocījusi ceļus. Kopš tā laika bija pagājuši seši gari gadi, un Elizabetes jaunkundze sen jau bija mirusi, bet briesmīgais pārdzīvojums un bailes, kādas visiem bija iedvesusi ļaunā jaunkundze, bija vainīgas pie tā, ka Jonetei ik reizes sirds sāka sist, kad viņa gāja pa aleju. It kā viņa vēl šodien kā dzīvu savā priekšā redzētu jaunkundzi zirgā un visu citu . . .

Jonete pēkšņi apstājās kā sastingusi, roku uz krūtīm uzlikusi, it kā neļaudama sirdij no krūtīm lekt laukā. Sausinu pilnām acīm lūkodamās pa aleju augšup, viņa nogāja nost no ceļa pie kāda koka un, pa pusei aiz tā aizslēpusies, skatījās kā ļaunā murgā, un sirds viņai sila tā, it kā taisītos pa milti lēkt laukā.

Alejas augšgalā no Borglandes pagalma iegriezās zirgs — un zirgā sēdēja daina, cēla un stalta kā Elizabetes jaunkundze. Jonete gan bija dzirdējusi, ka cilvēki redzējuši jaunkundzi jādelējam apkārt vēl labu laiku pēc tam, kad viņa sen jau bija apglabāta, — taču visi bija redzējuši viņu vakara tumsā, bet tagad bija gaiša diena.

Zirgs cēli un mierīgi tuvojās — un dāma nekustīgi un draudīgi sēdēja zirgam mugurā, kā Jonetei likās. Drebēdama viņa aizrāvās aiz koka — un jutās tā, it kā jau sajustu pātagas sitienus smeldzam ap ausīm. Acis aizvērusi, viņa cieši piespiedās pie koka, kamēr pakavu klabēšana nāca aizvien tuvāk. Nu zirgs bija viņai turpat līdzās, bet nekas nenotika, un pakavu žvaksti, seglu čīkstēšana un drānu čaukstēšana aizvirzījās garām.

Acis pavērusi, Jonete skatījās — un tad viņa izslējās un dziļi ievilka elpu. Nežēlīgās atmiņas tā bija uzmākušās, ka viņa pilnīgi bija aizmirsusies.

Tas nebija nekāds spoks, kas viņai pajājis garām. Tā bija Adelheide Bjerndale, dzīva un vesela.

Jonete atgāja no koka nost un raudzījās pakaļ jātniecei. Viņa tik daudz bija dzirdējusi par Adelheidi un viņas zirgu, kuram spalva bija kā zīds. Tas reiz esot pārvests no Anglijas, un neviens cils ka Bjerndālu priekšpuisis Sīvers Aizmuguris nedrīkstot likt tam roku klāt. Un par pašu Adelheidi visi zināja tik daudz ko stāstīt, tikai neviens il kā neuzdrošinājās darīt to gaiša dienas laikā, par to runāja tikai mājās, pie uguus, klusos un nedrošos vārdos.

Vecais Dāgs Bjerndāls gan ari bija kā pasaka ļaudīm mežos un mājās tālu apkārt visos novados, bet viņš vismaz bija tāda pasaka, ko varēja saprast.

To, ko runāja par Adelheidi, ļaudīm grūti nācās saprast. Teiksmas par viņu atgādināja spoku un rēgu stāstus vai ari nostāstus par citām pārdabiskām parādībām.

Tik skaistu sievieti neviens še apkārtnē nebija redzējis, un no viņas aizvien nākot it kā puķu smarža, tā lie, kas Bjerndālē dzīvoja, bija stāstījuši. Drānas viņai bija no tik smalka auduma, ka tās čaukstēja, viņai pakustoties vien, un viesībās viņai esot tādas drānas mugurā, ka skaidri varot redzēt, kādu viņu dievs radījis. Un, kad viņa izgreznojoties, viņai esot rotas un gredzeni no tīra zelta, tā ka mirdzot jau pa gabalu. Nekad viņa neejot ātri un nerunājot skaļi. Vai viņa esot laba vai dusmīga, to neviens nevarot zināt, jo viņa vienmēr runājot klusā balsī. Stāstīja, ka katrs mats uz galvas viņai esot saglausts ik dienu. Viņai neesot kopēja guļamistaba ar vīru, bet pašai savs kambaris. To saucot par jaunkundzes kambari — pēc kādas viņas vīra mātesmāsas, kas tur nodzīvojusi daudzus gadus, bet tas esot tik smalks un tur esot tik daudz visāda greznuma, ka meitām esot bail tur kaut ko aiztikt. Viņa esot dragūnu majora meita, tādēļ arī viņa tik stalti sēdot zirgā. Viņa esot bīskapa meitasmeita un gandrīz tikpat gudra kā pats mācītājs.

Tādas un tamlīdzīgas lielas tika stāstītas — un to jau savā ziņā vēl varēja saprast. Bet tad nāca vēl kas, un par to ļaudis runaja vēl klusāk. Viņai esot tik cieta daba, ka viņa neesot ne ievaidējusies, laizdama bērnu pasaulē. Un ar gadiem viņa pret savu vīru esot tapusi tāda, ka ar viņu vairs nemaz nevarot likt galā. Reiz viņa viena pati sākusi iet un aizgājusi tiklai uz ziemeļiem pa lielajiem mežiem, līdz tie beigušies, paņēmusi līdzi likai vecu suni, bet tā agrāk neviena sieva visā pasaulē neesot darījusi. Tas jau bija kaut kas necilvēcīgs.

Jā, tādas valodas par Adelheidi bija tautas mutē, un tas bija astotajā gadā pēc tam, kad viņa bija kļuvusi par saimnieci Bjerndālēs, bet toreiz bija tūkstoš astoņi simti septiņpadsmitā gada pavasaris.

Šodien viņa uz īsu laiku bija bijusi Borglandē apciemot savu mātesmāsu Eleonoru Raineri, kas tagad pastāvīgi dzīvoja tur, pēc tam kad vecais obersts ziemu bija nomiris. Pēdējais no Gailu dzimtas locekļiem, kas vēl dzīvoja Borglandē, bija negudrais brālis Lorencis, un, kad obersta vairs

nebija, neviens kalps vairs negribēja muižā palikt. Tur tā spokojās un bija tik daudz visādu nekristīgu mošķu, ka naktī nebija iespējams mierīgi gulēt.

Ramera jaunkundze pa Ziemassvētkiem bija ciemojusies Bjerndālēs un tur dzirdējusi, kā Borglandē klājās. Viņa bija teikusi, ka tur viss aizies postā, ja neviens nedzīvos, un ka nav arī pieļaujams, ka trakais cilvēks dzīvo tur viens pats, kā tas patiesībā ari bija. Vecais Dāgs varbūt bija iedomājies, ka krustmātes Eleonoras līdzekļi pa grūtajiem gadiem tā izsīkuši, ka viņai varbūt bija nepieciešama vieta, kur palikt, bet viņš tikai pa jokam bija jautājis, vai viņa nebūtu ar mieru vadīt saimniecību Borglandē.

Ramera jaunkundze bez kādas apdomāšanās bija atbildējusi, ka viņa gan izdzītu spokus no turienes, ja vien vecais Dāgs būtu ar mieru segt turienes saimniecības izdevumus.

Tā krustmātes Eleonoras mēbeles, ko viņa bija mantojusi, lika pārvestas no pilsētas, un viņa vecajās kungu mājās bija apmetusies uz dzīvi tik pamatīgi un jutās tik pašapzinīgi, it kā visu mūžu uz to vien būtu gaidījusi. Piecdesmit sešos gados viņa bija vēl stalta dāma, un to jau pa gabalu varēja redzēt, ka viņa bija bīskapa meita un no vecas, ievērojamas dzimtas.

Viņa aizvien bija bijusi enerģiska dāma, bet ar saviem mazajiem līdzekļiem un ierobežoto jaunkundzes stāvokli savu enerģiju nekur īsti nebija varējūsi parādīt. Tādēļ augstākais sasniegums viņas dzīvē bija, kad viņa kā kundze pārgāja dzīvot uz Borglandi.

Lauku darbus arī turpmāk bija paredzēts kārtot Bjerndālu ļaudīm — tāpat kā iepriekšējos gados —, bet lielās mājās ik dienas bija kaut kas izrīkojams, un Ramera jaunkundze bija dzimusi uz laukiem — toreiz, kad viņas tēvs vēl bija mācītājs, — un bija redzējusi lauku dzīvi, tiklīdz viņai acis bija atvērušās. Jā, tā Borglandē atkal bija radusies jauna dzīvība.

Vecie kalpi bija atgriezušies, un viss bija tāpat kā vecajos labajos laikos.

Ramera jaunkundze bija izvēlējusies sev Elizabetes jaunkundzes kambari. Viena no vecajām kalponēm, kurai bija uzdots telpas savest kārtībā, bija ieminējusies, ka vistrakāk spokojoties tieši šai kambari, un, kad šie vārdi nebija atstājuši ne mazāko iespaidu, viņa bija teikusi, ka šai kambarī velns Elizabetes jaunkundzi esot parāvis dzīvu.

—   Nu tad ir pats pēdējais laiks, ka tur viss tiek pamatīgi iztīrīts, — bija viss, ko Ramera jaunkundze atbildēja, un, visiem par lielām šausmām, viņa apmetās kambari uz dzīvi.

Pirmajā baznīcas svētdienā bija nolicis kaut kas nedzirdēts. Borglandes solā sēdēja kads cilvēks, kad sāka sanākt baznīcēni. Valodas uz laukiem staigā no vienām mājām uz otrām, un daudziem jau bija zināms, ka Ramera jaunkundze ir apmetusies uz dzīvi Borglandē. Ļaudis zināja arī, ka viņa ir bīskapa meita un tāla radiniece vietējam mācītājam, kuram arī bija Ramers vārdā. Bet, ja vecais Dāgs, kuram tak piederēja Borglandē, nebija sēdies baznīcas solā, ļaudīm tā šķita pārāk liela iedomība no Ramera jaunkundzes, ka viņa bija ieņēmusi vietu tur.

Adelheide aizjāja no Borglandes alejas pa ceļu uz ziemeļiem. Vakar bija atbraucis viņas tēvs, majors Barre, un vecais Dags bija teicis, ka rīt gribot sarīkot mazas viesības un ka viņai jāielūdzot krustmāte Eleonora, un tā Adelheide, kad viņai šodien bija uznākusi vēlēšanās izjāt, bija devusies uz Borglandi. Tad citam nevienam nebija no lieka lurp jabrauc.

Apturējusi zirgu uz lielceļa alejas galā, viņa raudzījās tāluma pār novada plašajiem tīrumiem un tērcēm. Tālu uz Lisnes ezera austrumos bija dzirdama meža zosu un pīļu baru gagašana un pēkšķēšana, tie bija tur nolaidušies pa ceļam uz ziemeļiem un Bjerndāles mežu ezeriem — un šad un tad visu pārskanēja niru aizsmakušie kliedzieni. Zaļu glemu pārklātajā dīķī turpat ceļa malā viņai pie kājāin trokšņoja un kurkstēja vardes, kuras tagad ledusaukstajā ūdeni svinēja savus pavasarsvētkus, un Ūdens virsa bija gluži bieza no jaunā varžu pieauguma.

Visur pavasara atmoda, kurp vien paveras skats, bet Adelheide, šķiet, no visa ta neko nemanīja. It kā skats viņai sniedzas pfiri visam, kas bija uz zemes, pretim zilajai debesu bezgalībai. Viņa pagrieza zirgu uz ceļa atkal pret ziemeļiem un, galvu noliekusi un raudzīdamās gar zirga skaustu uz zemi, lēnām jāja tālāk. Ne viņas sejā, ne kustībās nebija ne mazākās dzīvības, tikai auksts, cēls skaistums.

Ziemeļos no pakalniem, mežu novadam sliecoties pret dienvidiem, plūda silta smarža kā no pļavām siena laikā. Adelheide ļoti asi sajuta visas smaržas, un viņu pēkšņi it kā atmodināja vasaras atmiņas, un viņa tikai tagad ievēroja, ka bija pavasaris. Viņa pieturēja zirgu ar bērziem apaugušajā nokarē, tur, kur sākās mežainais apvidus, un, to drusku atpakaļ pagriezusi, ilgi un vērīgi atskatījās pār tīrumu novadu.

Jā, bija pavasaris, lo rādija putnu dzīve, vēja pūsma un smarža, kas nāca no nokalnēm dienvidu pusē.

Ari mazu, dzeltenu tauriņu, kas viņu, sākot no alejas, bija pavadījis visu laiku, viņa ieraudzīja tikai tagad. Viņa juta ari, cik saldenrūgti smaržoja bērzi visapkārt, un redzēja tumši zilganmē]o nokrāsu, kas liecināja par pirmo pavasara dzīvību melnajos zaros. Viņas domīgajos vaibstos radās dzīvība. Viņa redzēja, cik svaigs bija skuju, sūnu un ogulāju tumšais zaļums, jādama pa meža ceļu. Odze ātri kā zibens aizlocījās pa ceļu un nozuda grāvī. Un viņa dzirdēja purva strazdu ņcdzināšanu.

Jā, visur bija pavasaris — izņemot viņu.

Mežmalā, no kuras atklājās skats uz ieleju, viņa apturēja zirgu trešo reizi — un ilgi noraudzījās uz Bjerndālu ēkām. Reiz viņa tik loti bija ilgojusies pēc šīm tumšajām meža mājām tur augšā, uu nu tās bija viņas mājas jau gandrīz astoņus gadus — kvēlā priekā, dziļās bēdās un visos dvēseles stāvokļos starp šīm divām galējībām, kādās dzīve noslīpē cilvēkus.

Tie bija bijuši bagāti gadi ar tik spējām pārmaiņām, ka viņai nekad nebūtu ienācis prātā, ka dzīve var tik vareni rīkoties ar cilvēkiem.

Visi bija viņas draugi, kas tur dzīvoja, sākot ar veco Dāgu un beidzot ar visvecāko nabaga viru, kas tur gāja pa pagalmu. Visi sveicināja viņu, sirsnīgi apbrīnodami viņas skaistumu un vēlēdami viņai vienīgi labu. Un viņai bija divi mazi zēni, kuriem nu jau bija divi gadi un kuri tik priecīgi un ar tādu dedzību viņu sagaidīja, ka maigs siltums pārņēma viņu. Tur ik uz soļa valdīja pārticība un omulība, tomēr viņai it kā nebija nekādas vēlēšanās steigties mājup, it kā viņai būtu nezin cik daudz laika sēdēt stalti zirgā še zem kokiem un skumji lūkoties tālumā uz to vielu, kur viņu gaidīja visi dzīves prieki. Mazais, dzeltenais tauriņš lidinājās šurp un turp viņai apkārt, gan paceldamies augstāk, gan nolaizdamies zemāk, bet viņa vairs to neredzēja.

Šais pavasara dienās bija noticis kaut kas, kas Adelheidei bija sagrilinājis pamatus zem kājām, un viss viņai bija kļuvis nesaprotams.

V

Vecais Dāgs devās pār Bjerndālu pagalmu no ziemeļiem, no ganībām un mežiem. Viņš vairs negāja tik lieliem soļiem kā jaunības gados, bet kaut kas no vecās mežinieka gaita*.

viņā vēl bija palicis. Viņš tomēr laikam bija aizgājis lik tālu, ka bija krietni izstaigājies, jo viņā bija kaut kas no agrākā viegluma un žigluma. Zābaki bija lik slapji un dubļaini vai līdz augšai, ka viņš droši vien bija gājis nevis pa ceļu, bet kur citur. -—.

Viņš nesa cepuri rokā, un galva viņam nebija noliekta kā lielākoties pēdējā laikā. Likās, it kā viņš bulu pacēlis galvu pavasara gaisā, sudrabbaltie mati cirtojās virs pieres un deniņiem, kā tas mēdz but ar asiem matiem, kad tie sacirtojas, strauji ejot un sakarstot.

Iegājis labu gabalu pagalmā — līdz vielai, no kuras caur pagalma vārtiem bija tālu pārredzama aleja, — vecais Dāgs pēkšņi pacēla galvu. Dzirde viņam vēl bija asa, viņš bija saklausījis pakavu klabēšanu un ieraudzīja Adelheidi, kura jāja augšā pa aleju, galvu noliekusi, it kā dziļās domās nogrimusi. Bet viņš neapstājās un negāja viņai pretim, kā agrāk tik daudzas reizes bija darījis. Viņš turpretim ātri devās tālāk un priekšnamā neuzkāra 'virsdrānas kaktā aiz durvīm, un neapstājas un nenovilka zābakus, kā parasti mēdza darīt. Nē, viņš ta steidzās, ka aizmirsa ari pakārt cepuri. Viņš pa priekšistabas balti izberzto grīdu ar visiem dubļainajiem zābakiem iegāja guļamkambarī un, aizbīdījis aizšaujamo, palika stāvam, it kā kaut ko klausītos. Viņš smagi elpoja pēc ātrā gājiena.

Gluži tāda ka Terēzes laikā guļamistaba vairs nebija. Lielā gulta gan stāvēja lāpāt, kā viņa to bija atstājusi, ar kokgriezumiem un smagajiem aizkariem, tapat kumode un lielā, apkaltā lāde ar sudrablietām. Bet pie loga tagad stāvēja galds, uz kura atradās bībele un citas grāmatas, un viens no lielajiem, labajiem krēsliem, kurus reiz bija darinājis Jerns Vis varis.

Vecais Dāgs šoziem bija izdedzinājis daudz sveču guļainkambarī. Viņš bija sēdējis pie galda un lasījis un prātojis tik ilgi pa naktīm, ka bija piesavinājies ieradumu rītos vēlu celties augšā.

Viņš bija bijis cietsirdīgs cilvēks savā laikā, bija izturējies nežēlīgi pret cilvēkiem — bagātības un naudas varas dēļ.

Nāve un vientulība bija viņu pārvērtušas un labu cilvēku vārdi un piemērs bija uzveduši uz ceļa. Tā viņš bija kļuvis par krietnu cilvēku — pēc savas saprašanas un spējām. Ja, viņš bija izcīnījis daudzas cīņas, lai nāktu saskarsmē ar labiem cilvēkiem, kurus nāve bija nolaupījusi viņam. Jā, viņš

tikām bija cīnījies ar sevi, kamēr dievs un dzīve bija savalgojuši viņa domas, nevis nauda un manta, un tas viņam bija dāvājis laimīgus brīžus lielajās bēdās, kādas nāve un viņa tuvinieku nelaimes viņam bieži bija nesušas.

Bet tad viens mazs mācītāja vārdiņš bija viņu pārliecinājis, ka viņš maldas, domādams, ka pats var kļūt svēts no domam par dievu un darīdams labus darbus.

Tad veco Dāgu bija pārņēmis liels izmisums.

Tas bija noticis nupat pēdējā rudenī — un viņš bija devies uz mežu, prom no ļaužu kņadas un valodām, kā visos grūtos brīžos jaunībā, lai rastu mieru domās.

Adelheide bija nākusi viņam pakaļ un pārvedusi viņu mājās. Viņš visu bija viņai izstāstījis mājupceļā caur mežiem — bija atklājis viņai visas savas domas. Viņa bija iedevusi viņam sava mātestēva, bīskapa, bībeli ar visiem viņa pierakstiem. Droša un stipra — viņa bija lūgusi, lai viņš izlasa, ko bīskaps bija ierakstījis visiem cilvēkiem blbcles pirmajā lappusē. Tās bija garīgas dziesmas vārsmas un skanēja šādi:

Mūsu domas, darbi, kopā vērti, nevar vieni aizvest mūs pie dieva, lūgšanai tik debess vārti vērti: augšup vijas kalnu taka tieva.

Pāri visam staro dieva zvaigznes: lūgšana ceļ zemes niekiem pāri, pāri dzīvei, pāri nāvei aiznes augstībā uz spožo debess āri.

Vecais Dāgs ilgi par to bija domājis, rudens un ziemas vētras naktis bija lūdzis dievu no visas sirds, ar visu savu stipro gribu. Viņš bija lasījis un lasījis bīskapa bībeli vēlu naktīs — gan to, kas tur bija iespiests, gan bīskapa ierakstus — un bija sēdējis kopā ar Adelheidi pie pavarda priekšistabā, pārrunādams vārdus un domas, ik vakaru, visu ziemu.

Vecais Dāgs bija apsēdies krēslā pie galda guļamkambarī. Viņš nelasīja dievvārdu grāmatu. Viņš tikai novilka zābakus pēc gājiena pa mežu, bet pēc tam piecēlās un uzkāra svārkus uz vadža pie sienas. Tad viņš palika stāvam istabas vidū tāpat zeķēs un kreklā. Acis viņam raudzījās uz grāmatām, kas atradās uz galda. Nu jau labs laiks, kopš viņš tās bija lasījis,

bel nebija gribējis teikt Adclheidei, nebija gribējis atdot tās viņai atpaka). Tā grāmatas bija palikušas še, un viņam arī turpmāk bija vajadzējis piedalīties ikvakara sarunās …

Adelheide bija uzkāpusi augšā jaunkundzes kambarī.

Kā sapnī viņa aizgāja un atgrūda vajā stikla durvis uz lieveni — un apsēdās lielajā krēslā — un sabruka, sajutusi stipro pavasara gaisu. It kā viņa visu spēku būtu atdevusi, lai noturētos taisni zirga mugurā un ienāktu mājā.

Zēni bija lejā virtuvē. Viņa bija gluži viena — un nevienam viņa nebija vajadzīga.

Viņa bija redzējusi veco Dāgu meža drānās ejam pār pagalmu. Viņa bija redzējusi arī, kā viņš bija sarāvies un sācis iet ātrāk, viņu ieraudzījis, arī to, ka viņš nebija uzkāris ne cepuri, ne svārkus priekšnamā un nebija novilcis zābakus. Viņš vairījās no viņas — bēga, kad viņa nāca.

Pasaulē tātad nebija neviena, kam viņa būtu vajadzīga.

Viņas dēliem bija tikai divi gadi, un tie, protams, vārda pilnā nozīmē vēl bija kopjami, un, kad viņi bija sasitušies vai kaut kas nebija tā, kā tam vajadzētu būt, tad vienīgi māte varēja viņiem palīdzēt, un arī citkārt tie skrēja pie viņas un pie viņas vien gribēja būt — ja tēva nebija tuvumā. Bet viņa jau tagad redzēja, ka ar abiem zēniem būs tas pats, kas ar pirmajiem, mirušajiem, — ka tēvs, kad viņš bija pārnācis no meža, ar neatvairāmu spēku vilka zēnus pie sevis lielajā kambarī, blakām viņas istabai, — pie suņiem, ieročiem, pavarda uguns un noslēpumiem, kādi tur bija atrodami istabas pustumsā.

Rets viesis ir toties mīļāks.

Adelheide juta, ka viņā mostas slepena skaudība pret jauno Dāgu. Pagājušajā ziemā viņš bija kļuvis viņai aizvien tālāks un tālāks, ilgāk siroja pa mežu, un tais retajās dienās, kad bija mājās, viņš bija pārgulējis dūmistabā kā agrāk. Viņš tādā kārtā gluži nepārprotami bija izrādījis savu vienaldzību, un, ja, viņam pārnākot, bija gadījies, ka viņa bija sēdējusi priekšistabā, draudzīgi sarunādamās ar veco Dāgu, viņa acīs bija pavīdējis pat kaut kas naidam līdzīgs, kad viņš uz viņu paskatījās. Nekad viņš nerunāja ar viņu, vienīgi par visnepieciešamāko, un arvien retāk tiecās pēc viņas.

Šī apziņa, kuras dēļ viņa jutās aizvien mazvērtīgāka, modās aizvien spēcīgāk sarunās ar veco Dāgu par aizkapa dzīvi. Apziņa, ka viņa var būt par atbalstu un dot spēku vecajam Dāgam viņa šaubu un meklējumu mirkļos, bija

ļāvusi viņai samierināties ar visu citu. Un šī apziņa pavadīja Adellieidi, kad viņa kopā ar veco Dāgu klejoja pa dievvārdu plašumiem, galu galā ar tiem saplūzdama, — tie kļuva par remdinājumu pret katru vilšanos, kas nāca no ārpasaules.

Viņa tādēļ bija jutusies, it kā zibens viņu būtu ķēris, kad nesen kādā dienā bija sapratusi, ka vecajam Dāgani jau sen vairs nav agrākās patikas pret viņu sarunām. Kur bija viņas acis, ka viņa to agrāk nebija pamanījusi.

Viņa ilgu laiku bija cerējusi, ka tas būs tikai kaut kas pārejošs, bet, jo tuvāk bija nācis pavasaris, jo mazāk laika vecais Dāgs bija varējis atlicināt, lai mierīgi pasēdētu kopā ar viņu. Vienā no pirmajām aprīļa dienām viņa bija ievērojusi, ka vējā todien bija jūtams it kā pavasara reibums,— vecais l)āgs pirmo reizi pēc tam, kad viņa rudenī bija pārvedusi viņu mājās, bija devies uz mežu. Viņš bija aizgajis, pirms viņa no rīta bija piecēlusies, vakarā pirms tam ne ar vienu vārdu viņai par to neicminejies, un mājās viņš bija pārnācis vēlu — noguris — un tūliņ pēc vakariņām aizgājis gulēt.

Pēc tam tas bija atkārtojies vairākas reizes, pie tam viņš ne ar vienu vārdu nebija viņai paskaidrojis šo pārmaiņu. Jā, šad tad viņš bija paņēmis suni un bisi līdzi un pārnesis mājās medījumu, un arvien jaužamāk viņā bija jūtams vecais spēks.

Vakar, kad bija ieradies Adelheides tēvs, majors Barre, Dāgs priekšistaba bija nosēdējis ar viņu ilgāk par parasto laiku, iztukšodams pāris glāžu kopā ar viņu un klausīdamies viņa vieglajās valodās. Un Adelheidei viņš bija licis uzlūgt krustmāti Eleonoru uz mazām viesībām rītdien. Šodien viņš atkal agri bija aizgājis uz mežu, nebēdādams par majoru, un nu, kad Adelheide bija ieraudzījusi viņu pagalmā, viņš, nelikdamies viņu redzam, bija steidzies iekšā pārģērbties — un droši vien arī šovakar paliks kopā ar viņas tēvu.

Adelheide sēdēja jaunkundzes kambarī lielajā krēslā pie stikla durvīm un domāja par to visu.

Vai vecā Dāga nospiestība un nopietnība bija bijis tikai rudenīgs noskaņojums, ziemai nākot? Un vai viņa tagadējā pārmaiņa bija tikai pavasara sajūta, dzīvībai un vasarai atgriežoties?

Vai nekas cilvēka dzīvē nebija dziļi nopietns un nedalīts — vai visu veidoja tikai sajūtas un pārmaiņas? Vai pat vecajam Dāgam, viengabalainākajam cilvēkam, kādu viņa vispār bija pazinusi, nebija īstās pastāvības? Vai varbūt gadalaiki atstāja uz viņu iespaidu? Vai tā bija taisnība, ka gadalaiku

maiņas padarot vecus cilvēkus drūmus un nedrošus uz rudens pusi un no jauna atdodot viņiem cerības uz pavasara un vasaras pusi? Un vai bija tā, kā tas patiesībā būtu domājams, ka tie, kas bija uzauguši tuvībā ar dabu, pārdzīvoja šīs pārmaiņas asāk nekā pilsētnieki?

Domas, ka, rudenim tuvojoties, viss atkal varētu kļūt pa vecam, slēpa sevī zināmu mierinājumu, bet šis mierinājums bija tik trausls kā zirnekļa tikls. Pirmkārt, viņa neticēja, ka vecā Dāga daba būtu tik mainīga, un, otrkārt, nekad viņai vairs nebūs tās drošās paļāvības, kāda viņai bija toreiz. To viņa bija zaudējusi uz visiem laikiem.

Ja vēl vecais Dāgs būtu viņai dažos vārdos pastāstījis, kas viņā notika, bet varbūt viņš arī pats nebija skaidrībā par to, kas norisinājās viņā? Tīri vai likās, ka viņš viņas dēj justu sirdsapziņas pārmetumus. Viņš izvairījās no viņas. Šodien viņa to skaidri bija redzējusi.

Viņai bija šķitis, ka tas ir kā svētums — dziļa dvēseliska tuvība ar kādu cilvēku, turklāt vēl ar stiprāko cilvēku, kādu viņa bija sastapusi. Viņa bija aizmirsusi bēdas, ilgas — un zaudējusi saprātu. Nu viņa nevienam nebija vajadzīga . ..

Būdiņās un meža mājās, ielejā un tīrumu novados uz dienvidiem ļaudis sačukstējās par Adelheidi Bjerndāli, cik laba dzīve viņai esot visādā ziņā, bet viņa esot lepna un cieta, un ļauna pret savu vīru. Taču skaistajā jaunkundzes kambarī Adelheide sēdēja, ar sastingušu seju lūkodamās tukšumā.

Viņa bija trīsdesmit piecus gadus veca un piedzīvojusi daudz rūgtuma jau no bērna gadiem. Viņas vecāki izšķīrās, kad viņai bija desmit gadi, un pēc tam viņa desmit gadus bija nodzīvojusi kopā ar savu sarūgtināto māti un cieto vecmāmuļu, un, kad viņas abas bija nomirušas, viņa bija dzīvojusi rūgta nabadzībā ar savu vieglprātīgo tēvu, kura vājība bija sievietes un stipri dzērieni, kā tas visiem bija zināms.

Nu viņa astoņus gadus bija Bjerndālēs dzīvojusi brīnišķīgu un priecīgu dzīvi, kā ļaudīm likās. Bet viņa bija pārcietusi smagas bēdas arī še. Pēc savu abu pirmo dēlu nāves viņa ilgi bija bijusi tuvu ārprātam — un tad bija notikusi briesmīgā nelaime ar viņas vīru Nāves kalnā. Toreiz viņa bija aizgājusi uz mežu kā neprātā un dienām un naktīm ar visiem saviem miesas un dvēseles spēkiem cīnījusies par jaunā Dāga dzīvību — un pēc tam viņa nedēļām un mēnešiem bija dzīvojusi vienās bailēs, ka viņa saprašana cietusi no negantā kritiena.

Nekad viņa nebija varējusi saprast savu viru. Viņai likās, ka viņš ir gluži no citas vielas nekā viņa pati un tie, kurus viņai bija nācies sastapt. Viņa pati bija bijusi kautra, lepna un atturīga ar visiem, bet, kad viņi bija apprecējušies un bija noticis viss, kas pēc tam bija nācis, viņa ar kvēlu prieku bija apjautusi, ka viņai ir cilvēks, kuram līdzās viņa var justies brīvi un atklāti bez kādas lepnības un šauriem dzīves ieskatiem.

Pirmajā laikā viņa bija piedzīvojusi brīnišķīgas dienas, bet tad Dāgs bija devies uz mežu — un viņa visus vēlākos gadus bija gudrojusi un prātojusi, vai tik viņa nebija izteikusi kādu vārdu vai varbūt ar acu skatu vai kā citādi viņu ievainojusi, jo pēc pirmā gājiena uz mežu vairs nebija bijis tā kā agrak. Pēc tam viņš bija kļuvis piesardzīgs vai nu pret viņu, vai sargādams kaut ko pats sevī, it kā viņš mūžīgi būtu kautri lepns un šis lepnums viņu aizvien būtu atturējis no visa un bij is tikpat dzīvs ari velak, kad viņš bija ļāvis vaļu savām jūtām.

Pēc lielās nelaimes kalnos viņš vienu laiku bija bijis citāds. Sastapšanās ar nāvi viņam it kā bija laupījusi pacilātību. Viņā bija bijis tāds apsīkums un padevība, ko viņa nekad vairs neaizmirsa. Varbūt tam bija zināms sakars ar to, ka viņa bija cīnījusies, lai glābtu viņam dzīvību. Bet, tiklīdz viņš atkal bija tik stiprs, ka varēja iet uz mežu, jau atkal parādījās viņa vecā daba — un pamazām izpaudās aizvien stiprāk un stiprāk. Tā atgādināja viņai kautrību, kādu viņa bija ievērojusi pusaudžos, arī citādā ziņā Dāgā daudz kas atgādinaja zēnu.

Lāgiem viņa juta skaudru nemieru, un sirds dziļumos šis nemiers viņā aizvien bija dzīvs. Tas divkārt vairoja ciešanas par Dāga atturīgo dabu.

Vai viņai nekad neizdosies tuvoties tam lielajam, ko viņa nojauta viņā aiz visas jaunā Dāga atturības, jeb vai viņai tikai bija licies, ka viņa to nojauš? Vai aiz zēna kautrības nebija nekāda lieluma? Un ko nozīmēja sāpes, kas pēdējā laikā pavīdēja viņa acīs?

Jā, Adelheides laimīgajai dzīvei, par ko ļaudis runāja, gūlās tik daudz lielu ēnu virsū, ka tās aptumšoja viņas laimi, bet to ļaudis nezināja, jo Adelheide cieta klusu.

Pārbaudījums nekad nenāk viens. Adelheide bija nomocījusies, domādama par jauno Dāgu, un nu vēl viņai bija jāpiedzīvo pārmaiņa vecajā Dāgā, turklāt viņu nospieda arī vēl kas cits.

Viņas tēvs pēdējā pusgadā reti bija viesojies Bjerndālēs. Vecais Dāgs esot kjuvis par daudz kristīgs, viņš teica. Dzīvespriecīgais majors nejutās labi tur, kur nebija daudz biķeru un jautrības, — un Adelheide bija ievērojusi, ka tais pāris reizēs, kad viņš bija viesojies Bjerndālēs, viņš bija stipri mainījies, sevišķi vakar viņai bija uzkritis, ka majors strauji sabruka.

Jā, vakarvakarā, iedama caur rakstāmistabu uz priekšnamu, viņa bija redzējusi, kā tēvs, kurš sēdēja pie galda ar muguru pret viņu, — izmantodams gadījumu, kad vecais Dāgs uz brīdi bija izgājis ārā, — bija pielējis lielo todija glāzi pilnu ar konjaku un to viena rāvienā izdzēris. Viņa bija piespiedusies pie rakstāmistabas sienas, drebēdama no šausmām un kauna par nepievilcīgo skatu.

Adelheide piecēlās no krēsla un, piegājusi pie vaļējām stikla durvīm, palika stāvam, ar rokām pret aplodām atspiedusies. Viņas lielais augums vēl bija stalts un kustības liegas, un viņas sejai ar lielajiem vaibstiem tomēr piemita savs skaistums, neņemot vērā visu citu, bet pēdas, ko bija iezīmējusi dzīve, bija redzamākas. Piere pēdējos mēnešos tik reti bija bijusi līdzena — grumbas bija kļuvušas dziļākas. Reiz tik skaistas, plūdenās uzacis bija savilkušās ciešāk, apspīlēdamas ādu uz deguna, un skaidri saredzamas sāpju līnijas no savilktajām uzacīm vīdēja līdz grumbām pierē.

Viņa raudzījās pavasara debesīs pār mežainajiem pauguriem dienvidos — viņas acīs nebija asaru.

VI

Adelheide bija ieraudzījusi Borglandes pajūgu uz ceļa ielejā un pati sagaidīja krustmāti Eleonoru priekšnama durvīs. Viņa zināja, ka krustmāte tā grib.

Uzreiz bija redzams, ka Eleonora Ramera jaunkundze un Adelheide bija tuvas radinieces. Adelheide gan bija garāka un, likās, spēcīgāka, nekā viņas krustmāte varēja būt savā jaunībā, bet citādi līdzība bija acīm redzama.

Ramera jaunkundze turējās pie saviem ļoti noteiktiem dzīves uzskatiem, un viens no tiem bija, ka, ierodoties viesos pēc formāla aicinājuma — tā kā šoreiz —, vajadzēja likt saimniekiem sajust, ka viņa par ielūgumu ir sajūsmināta. Viņa apgalvoja, ka esot priecājusies kā bērns, kad Adelheide

vakar ieradusies pie viņas, līdz pal šim brīdim, kad viņa pārkāpj šīs mīļās mājas slieksni. Viņas citkārt tik nopietnajā sejā bija vienīgi smaids, bet Adelheidei bija tāda sajūta, it ka krustmāte Eleonora smaidīdama pāris reižu vērīgi ielūkotos viņai sejā. Adelheide šonakt tik uz kādu stundu bija ielaidušies miegā, un smagās domas tā bija viņu nomocījušas, ka viņa juta nepārvaramu vēlēšanos mesties pie krūtīm savai stiprajai krustmātei, izraudāt visu savu nelaimi un izstāstīt viņai visu — visas lielās un mazās bēdas —, bet viņa bija baudījusi tik labu skolu kā pie vecmāmuļas, bīskapa kundzes, tā vēlāk dzīvē, ka turējās stalta un atrada piemērotus vārdus atbildei un apsveikumam.

Priekšistabā pie masīva galda ar lielajiem krēsliem Adelheide bija piesēdusies tik dažādā omā, sākot no pirmajiem Ziemassvētkiem, kad viņa bija viesojusies Bjerndālēs, līdz šai dienai, bet nekad vēl viņa nebija jutusies nevienam tik nevajadzīga, tik atstumta kā šodien. Viņa apsēdās savā parastajā vietā galda galā. Vecais Dāgs sēdēja savā lielajā krēslā otrā galda galā un jaunais Dāgs viņam blakām, līdzās krustmātei Eleonorai, kura sēdēja Adelheidei blakām. Majors vēsi no tālienes bija pasveicinājis krustmāti Eleonoru, uzkrītoši steidzīgā kārtā cenzdamies nosēsties otrpus galdam.

Jā, šie pieci cilvēki, kuri pirmo reizi sēdēja pie viesību galda šai gadā, bija tiešām savāda sabiedrība. Vai vecā Dāga drošās acis atklāti noraudzījās uz visiem? Nē, ne uz visiem — uz Adelheidi ne. Viņš uzmeta gan ašus mirkļus saviem blakussēdētājiem pa labi un pa kreisi, gan savā šķīvi — tieši galdam pāri uz Adelheidi viņš neskatījās.

Adelheidei bija tikai viens cilvēks, uz ko raudzīties, — uz krustmāti Eleonoru. Viņai nebija spēka pacelt acis uz vecā Dāga pusi, un jaunā Dāga skaistajai, bet aukstajai sejai viņa vienreiz bija pārlaidusi acis. Ar to pietika — viņa gandrīz sāka raudāt un dziļi ievilka elpu, lai pārvarētu savādo, neskaidro vainas apziņu un rūgto nožēlu, kas vērtās smagās bēdās, redzot, ka viņa sejā nav nekāda prieka. Majora seja, kurā agrāk bija tik daudz gaišas pašapmierinātības, tagad šķita nelaimīga un nemiera pilna — ar skaidri redzamu panīkumu. Viņa nevarēja uz viņu paskatīties.

Krustmāte Eleonora gluži atklāti bija nicinājusi majoru visus divdesmit piecus gadus, kamēr viņš bija šķiries no viņas māsas—«laulības pārkāpšanas dēļ», kā viņa visiem atklāti bija teikusi, ja par viņu bija iznākusi runa.

Majora dabā nebija kādu ienīst. Ar visiem saviem trūkumiem viņš tomēr pazina sevi pietiekoši labi, lai zinātu, ka vājību pašam ir gana, un savos uzskatos par citiem viņš bija ļoti atturīgs. Kaut arī viņš, viesodamies Bjeradālēs, par visu un visiem bija mīlējis p]āpāt, vecajam Dāgam bija iespiedies prātā, ka viņš ne par vienu cilvēku nekad neteica nevienu ļaunu vārdu. Bet, ja runa bija par Kamera jaunkundzi, majors pēkšņi apklusa kā uz mutes kritis.

Majora rīklē tagad noguldzēja labi daudz dzēriena, pirms viņš varēja samierināties ar to, ka Ramera jaunkundze sēdēja pie tā paša galda; viņš dzēra ātri un dedzīgi un laikam vēlāk vairs nemaz neredzēja viņas auksto acu skatu, jo, pirms viņi piecēlās no galda, jau bija paguvis gana izlielīties. Viņa vārdi tagad izklausījās pārspīlēti un ne tik jautri, kā vecajam Dāgam likās, bet varēja jau arī būt, ka viņam tikai tā likās, viņš nodomāja.

Vai nu par to bija ieminējies majors, vai vecais Dāgs, bet palika tā, ka viņi dzers kafiju un kaut ko stiprāku dārzā pie jaunās mājas, jo saule skaistajā pavasara dienā bija tik silta kā vasarā.

Adelheide un krustmāte Eleonora uzvilka mēteļus, bet vīrieši jau bija diezgan silti saģērbušies.

Dienvidu pusē pie sienas daži krūmi jau bija sākuši zaļot, un gar viena celiņa malu ziloja vizbuļi, kurus Adelheide bija pārnesusi no meža un iestādījusi tur pagājušajā gadā. Pie zāles ārdurvīm stāvēja galds un ķeblīši, un tur viņiem pasniedza kafiju un kūkas, un pēc tam nāca kūpošs todijs, cukurs un franču degvīns vīriešiem un vīns dāmām.

Majors bija pasācis teikt runas, kad bija iebaudījis pietiekami daudz glāžu. Droši vien viņš kādreiz par labi izdevušos runu ticis cildināts. Vēlāk viņš to pastāvīgi uzsvēra. Šoreiz tas nolika pie otrās todija glāzes. Pieskandinājis viņš piecēlās un, izgāzis platās krūtis, nokāsējās. Adelheide nolieca galvu, un Ramera jaunkundze skatījās prom. Majors runāja stipri aizsmakušā balsī un augstā stilā, reizēm apraudamies un lāgā nespēdams nobeigt savu domu. Tomēr tas viņu nemaz neuztrauca, viņš runāja vien tālāk par pavasari, par sauli, par dzīvi, brīvību un tēvzemi. Beidzot viņš sāka dziedāt:

—   Par Norvēģiju, cīnītāju tēvzemi. ..

Dunduru, kurš viņam bija piezīdies pie pieres, viņš veikli nosita un turpināja ļoti nopietni, drebošā balsī:

—   Šo kausu tukšosim.

Tad Ramera jaunkundze saknieba lūpas un piecēlās, atstādama neizdzertu savu vīna glāzi. Slaida un stalta — viņa iegāja pa zāles durvīm, un brīdi vēlāk Adelheide klusu piecēlās un viņai sekoja. Seja viņai bija stinga un pelēka. Taisni tagad, kad viņa visiem še jutās tik nevajadzīga, ieradās viņas tēvs un padarīja sevi par nerru visu priekšā — nodzēries un panīcis.

Jaunais Dāgs pagrieza galvu, Adelheidei aizejot, un viņa citādi tik cietajā acu skatā bija kaut kas nedrošs, līdzcietībai līdzīgs. Kad viņa vairs nebija redzama, viņš spēji piecēlās un, galvu noliecis, lēnām aizgāja caur dārzu garām ēkām. Iepretim vecajai mājai, kur krūmi apslēpa viņu no majora un tēva acīm, viņš mazliet apstājās un, seju drusku pacēlis, raudzījās pār ieleju pavasara vakarā.

Savas dzimtas dēls. Daudzu mednieku un zemnieku pēcnācējs, viņi visi par savu esību bija cīnījušies ar meža zvēriem un cilvēkiem un visu mūžu grūti strādājuši, tīrīdami akmeņaino zemi še, kalnu nogāzēs. Viņi bija sakrāvuši akmens vaļņus abpus alejai, arī akmens grēdas visos tīrumos bija piemiņas zīmes, ko viņi atstājuši. Stipra dzīvība bija iezīmējusi arī viņu un veco Dāgu. Tikpat daudz spēcīgu māšu, kādas cēlākajiem vīriem nepieciešamas, stāvēja aiz viņa, brašākās no visbrašākajām.

Un jaunais Dāgs nebija ar to vien apmierinājies. Jau kopš zēna dienām viņš bija cīnījies ar mežu, gādādams, lai nekas neietu zūdībā no senču mantojuma. Viņā it kā bija augšāmcēlies sensenais, vitālais mednieks.

Tādēļ nebija ko brīnīties, ka viņš bija tik skaists, ne arī par to, ka viņa acīs un gaitā bija kaut kas bīstams. Pat tagad, viņam mierīgi dārzā stāvot pavasara vakarā, likās, ka viņš kuru katru bridi var mesties pretim visam, kas viņam slātos ceļā. Aiz viņa ārējā miera kaut kas it kā drebēja un lauzās uz āru, kaut kas, ko griba cieši valdīja.

Bet ir daudz tādu lietu, kas medniekam ir svešas. Un Dāgam bija savi nopietni iemesli, kādēļ viņš nepasāka neko no tā, kas viņam nupat kā bija iešāvies prātā. Viņam būtu gribējies Adelheidi drusku mierināt viņas tēva dēļ, jo viņš juta, ka tas viņai stipri bija ķēries klāt, būtu gribējis noglāstīt viņai plecus un pateikt kādu labu vārdu. Viņš kādu izmisušu cilvēku būtu varējis iepriecināt līdz asarām, bet, apgājis vecajai mājai ap stūri, viņš devās uz dūmistabu. Vakaram metoties, viņš tāpat bez kāda nolūka klaiņoja pa pagalmu, bet

viņš bija meža drānās, un, kad viņš jau atradās aplokos, nost no cilvēku acīm, tad devās ceļā — droši un lieliem soļiem — prom no domām un rūpēm, un atmiņām par piedzērušiem cilvēkiem. Utheimās viņam bija suns un bise. Saimnieku meita Borghilde, uz kuru viņam reiz tik labprat bija ticis paskatīties, jau sen bija aizprecēta uz citurieni. Tagad tur mita vecais Gunders un kāda īgna vecmeita, un tādēļ viņš tagad droši iegriezās tur, gan uz mežu ejot, gan mājup nākot

Vecais Dāgs iesānis bija noraudzījies uz dāmām, kad viņas aizgāja ar apmulsumu acīs. Bet, kad aizgāja arī dēls, viņš pēc brīža piecēlās un aicināja majoru paieties pa ganību ceļu.

Majors stulbi blenza uz glāzēm un teicās tūliņ iet, bet, kad vecais Dāgs bija aizgājis aiz pirmajiem krūmiem, majors pielēja savu glāzi pilnu ar degvīnu un iztukšoja to divos paņēmienos. Tad viņš uzmanīgi piecēlās, un, kad viņam kaut cik bija izdevies nostāties savā vecajā, staltajā stājā, viņš sākumā mazliet nedrošiem soļiem sekoja vecajam Dāgam. Dāgs nekur tālu vēl nebija ticis. Viņš sagaidīja majoru pie pavasarīgi klajajiem krūmiem, it kā būtu gribējis iet atkal atpakaļ, un viņa acis likās domīgas, kad viņš, laipni runādams, paņēma majoru zem rokas un aizvadīja prom no dārza, kur bija palikusi degvīna pudele.

Majoram Barrem likās, ka kopš šīs dienas glāzēs dzērienu ir tik maz, it kā tie būtu iemērīti. Vecais Dāgs nevienu mirkli neatstāja viņu vienu pie degvīna pudeles. Bet ko nogaršot jau bija ik dienas, kā pieklājas viesim, kurš taisās drīz atkal aizbraukt. Vecais Dags ņēma viņu līdzi uz mežu jaukajā pavasara laikā, un majors paklausīgi pievienojās viņam. Jā, viņš kurniet atguva atkal savu labo omu, kāda viņam bija agrāk. Viņš runāja viegli un rotaļīgi par dzīvi un stāstīja vecus un jaunus notikumus ar agrako asprātību, bez kādas pārmērīgas dzeršanas. Viņš jokojas ar meitām, un pat ar tādu atturīgu personu kā Kruses jaunkundze viņam netrūka jautru vārdu un uzslavu par labo ēdienu un saimniekošanu. Un viss bija atkal tāpat kā agrāk — majoram Barrem neviens nespēja pretoties, visiem viņš negribot patika. Tikai ar krustmāti Eleonoru viņš netika nekādā galā. Viņa savu kāju necēla Bjerndālēs, kad zināja, ka majors ir tur.

Vai nu majora jautrības, vai kāda cita iemesla pēc, bet vecais Dāgs atdzīvojās aizvien vairāk.

Adelheide sajuta it kā dūrienu pirmajās reizēs, kad izdzirda viņu atkal smejamies pēc smagās, drūmās ziemas. Vai tāpēc, ka viņa to uzskatīja par zīmi, ka viņš aizvien tālāk aiziet no tā, kas viņiem bija bijis kopīgs, un līdz ar to ari no viņas, vai arī tāpēc, ka atšķirība starp viņa grūtsirdīgo prātu klusajos ziemas vakaros un viņa tagadējo omulību šķita pārāk liela, — to Adelheide nevarēja izprast, — bet droši vien abu iemeslu dēļ.

VII

Vasara un saule pār tīrumu novadiem, ieleju un mežiem.

Vecs, garkājains vīrs gausi gāja karstajā saulē pa paegļiem apaugušo aploku augšup uz Steinrudām, augstu Bjerndāles rietumu nogāzē.

Steinrudās viss bija labā kārtībā. Pat paegļu aplokā viss bija tik tīrs kā dārzā. Reizēm varēja redzēt, kā vecais Espēns Steinruds staigā te apkārt ar spaini un lāpstu, savākdams aitu spiras, govju mēslus un visu, kas varētu durties acis. Lai būtu kā būdams, bet viss tur aizvien bija tik tīrs un zaļš, kā tam vajadzētu būt visur. Paeglis bija vienīgais koks, kam bija atļauts tur augt. Steinrudu māte no paegļu dzinumiem vārīja viru pret dažādām slimībām, un ogas viņai bija vajadzīgas, dzērienus darot. Tā paegļiem vieniem ļava augt, un tie izstiepās taisni un gari. Zarus apgriežot, paegļus nolīdzināja, un tie stāvēja cits pie cita glīti kā jaunas meitenes.

Vietvietām pacēlās akmeņu kaudzes, liecinādamas, kā ļaudis še bija pūlējušies, lai ierīkotu zaļos ganību aplociņus. Tagad vasaras karstumā bija bīstami apsēsties uz akmeņu kaudzēm. Vienā otrā vietā še bija daudz odžu. Bet vecais virs droši apsēdās uz akmeņiem un skatījās apkārt. Jauki bija no šejienes noraudzīties pār nokalnēm — pa koku starpām austrumu nokarē viņš varēja saredzēt pat mājas.

Ja Steinrudu ļaudis aiz paugura ziemeļos bUtu zinājuši, ka še uz noras sēd šis vīrs, viņi būtu nolikuši visu, kas viņiem rokās, un veci un jauni būtu steigušies šurp skatīties. Vecie gan viņu šad tad bija redzējuši īsu brīdi, kad viņiem bija kāda darīšana lejas mājās, bet neviens nekad nebija varējis viņu ilgāk aplūkot, un jaunie cilvēki mājās vēl nekad viņu nebija redzējuši. Bet kā vecie, tā jaunie labprāt būtu veco vīru tuvāk aplūkojuši.

Tas bija vecais Dāgs pats, kurš bija izgājis kādu gabalu staigāt. Viņš parasti aizvien mēdza iet uz ziemeļu mežiem, jo

nedaudzās iebūviešu mājas, kas tur bija, atradās pa lielu gabalu cita no citas, tā ka starp tām varēja ieiet lielajā mežā, nevienu cilvēku nesatiekot.

Še austrumu nokarēs viņš bija bijis tikai vienu reizi kopš jaunības dienām — toreiz, kad bija notikusi nelaime ar jauno Dāgu un vecais Dāgs un Adelheide bija pārveduši viņu uz mājām. Bet toreiz viņi bija gājuši tikai pa ceju.

Še iebūviešu bija vairāk — un gandrīz nebija iespējams izvairīties no cilvēkiem.

Vecais Dāgs vērīgi apskatījās visapkārt no tās vietas, kur sēdēja. Jā, Steinrudās vienmēr bija valdījusi laba kārtība. Viņš zināja, ko vērti bija ļaudis katrā no iebūviešu saimniecībām, ja ari pats ar savām acīm maz ko bija redzējis pēdējos gadu desmitos. Viņš ievēroja, kas bija tie, par kuriem aizvien tika runāts, ka viņiem vajagot palīdzību, un kas bija tie, par kuriem nekad neko nedzirdēja. Apjautājies Sīveram Aizmugurim un citiem, kam ar to bija darīšana, viņš šad tad dabūja dzirdēt šo to.

Steinrudās tiešām bija viena no lielākajām iebūviešu saimniecībām. Tur stallī stāvēja viens no meža zirgiem, kuru varēja izmantot dažādām citām vajadzībām, ja neveda baļķus, — bet citām lielākajām iebūviešu saimniecībām, kur arī bija zirgs, vajadzīga bija citada veida palīdzība. Viņš neatcerējās jebkad to dzirdējis par Steinrudām.

Viņš šodien pa gabalu bija gājis tām garām, turēdamies aiz egļu skupsnīšiem, un labi bija apskatījis ēkas. Ērto kūti un klētiņu viņš bija licis uzcelt dažus gadus iepriekš, grūtajā pēckara laikā, tā ka tās bija gluži jaunas.

Pārējās ēkas bija ļoti vecas, bet viņš bija ievērojis, ka tās tomēr labi uzturētas. Tas pastāvīgi bija darvotas, un cilvēki nebija vilcinājušies ielikt jaunus baļķus, kur tādi bija vajadzīgi. Kaut viņš domāja citas domas klejodams, tādām lietām viņš nevarēja paiet garām, tās neievērojis. Steinrudās viss bija sakopts kā svētdienā.

To viņš bija redzējis pēc lauciņiem, iedams garām, un redzēja to tagad pēc ganībām, ka še pārticība nebija cēlusies no zemes. Nokalnē no vienas vietas vidēja kaila klints. Zemes bija maz. Ja cilvēki tā bija varējuši izdzīvot kā še, tad tie bija krietni cilvēki.

Viņš piecēlās un lēnām gāja tālāk — laika viņam bija diezgan. Rokas viņš bija salicis uz muguras, un nazis makstī svaidījās, viņam ejot. Cepures viņam nebija, mati uz galvas vēl bija pietiekoši biezi, lai pasargātu no saules. Gandrīz visu laiku viņš gāja, galvu noliecis, un raudzījās uz nokalni, bet

reizēm, pakausi atliecis, noraudzījās uz kokiem un klausījās meža skaņās. Likās, it kā viņš ietu, atpūzdamies pēc savas garās, darbīgās dzīves, un mazliet apskatītu pats savu zemi.

Ganībām apkārt še bija žogs, bet viņš negāja tālāk gar žogu un nemeklēja vārtiņus. Iebāzis kāju žogā, viņš pieķeras pie kārts, uzvilkās augšā un, uzlicis vienu kāju uz žoga, pārlēca pāri otrā pusē mellenājos. Visai jauneklīgs lēciens nebija, bet nekāds veča stīvums arī nebija manāms.

Mežs bija biezs tur, kur viņš tagad bija, un garas sūnu bārdas nokarājās uo zariem. Zeme še bija valga, un, tālāk pagājis, vecais Dāgs ievilka elpu. Purva smaka. Še kaut kur tālāk vajadzēja atrasties Šjērnebekām, kur saimniekiem aizvien bija grūti nācies pašiem tiki galā. Viņš neatcerējās no jaunības laikiem un nebija dzirdējis ari vēlāk, ka še būtu purvs.

Vecais Dāgs bija uzgājis mazliet par augstu nokalnē un ieraudzīja Šjērnebeku ēkas lejā — aiz purva, kurā viņš bija iegājis. Strauts, kurš mājām bija devis vārdu un tecēja gar purva otru malu, nebija vairs nekāds strauts. Purva vidū varēja vēl redzēt, ka tur reiz bijis ezeriņš, kurš aizaudzis, atstādams strautu malā, — un nu pavasaros un rudeņos purva ūdens droši vien sasūcās zemē, padarīdams to skāņu. Vēls briedums, agras salnas — pēc vecā Dāga domām, tie bija iemesli, kādēļ ļaudīm še bija grūti izdzīvot.

Nu viņam bija zināms, ko varēja darīt, lai saimniecību še atkal nostādītu uz kājām, kāda tā droši vien bijusi, kad pirmais līdumnieks še uzplēsis zemi. Ūdeni no jauna vajadzēja novadīt strautā. Strauta augšgalā, netālu no purva, bija klints plātne. Ezeram aizaugot, ūdens vairs nebija ticis klintij pāri. Nu vajadzēja savākt zarus un malku kaudžu kaudzēm, aizdedzināt uguni, uzturēt to dienu un nakti un karsēt klinti, līdz tā top tik trausla, ka to var atskaldīt nost. Un tad purvs bija jāizgrāvo uz vecās strauta gultnes pusi, lai ūdens varētu notecēt pa veco ceļu.

Sīmens Šjērnebeks skaldīja malku ārā pie malkas šķūņa, kad vecais Dāgs lēnām nāca gar strauta gultni. Uzlicis roku uz acīm, lai pasargātos no saules, Sīmens skatījās un skatījās, kas tas varēja būt par viru, kurš tur nāca lejup gar strauta malu. Nolaida roku uz mirkli gar sāniem un skatījās, pēc tam no jauna pacēla roku virs acīm un atkal skatījās, bet tad spēji nolaida roku, un labā roka, ar kuru viņš turēja cirvi uz malkas kluča, nošļuka, un cirvis nokrita zemē. Sitnens stāvēja,

slaucīdams rokas bikšu starās, bet viņam laikam bija iešāvies prātā, ka nebija labi, ja cilvēks ārkārtējos brīžos bija viens. Viņš lēnām atgāja no bluķa — un steigšus nozuda mājā.

Kad vecais Dāgs piegāja tuvāk, Sīmens ar sievu — abi cieši viens otram līdzās — panācās uz priekšu no mājas stūra. Viņi zināja, ka vecais Dāgs bija sastapies ar dažādiem cilvēkiem dzīvē un ka aizvien viņš bija izrādījies par lielāko, par bagātāko un stiprāko. Viņš bija tas lielakais cilvēks un Sīmens Šjērnebeks tas mazākais — un viņa sieva pēc vecajiem paradumiem bija vismazākā vīra sieva.

Viņi pagājās atpakaļ, kad vecais Dāgs nāca — gar mājas stūri — pa durvīm iekšā.

Dāgs gausi sekoja viņiem un apsēdās uz trijkāju ķeblīša, kas bija tā izļodzījies, ka kuru katru brīdi varēja salūzt. Sīmenam tas ienāca prātā, bet viņš nevarēja dabūt nevienu vārdu pār lupām, un sieva pa pusei bija parāvusies viņam aiz muguras.

Vēlāk neviens no viņiem nevarēja pateikt, vai vecais Dāgs bija vai nebija manījis viņu apmulsumu. Viņš tikai sacīja:

—   Biju uzgājis augšā mazliet apskatīties. Mēs novadīsim atkal strauta ūdeņus, lai tavi lauciņi dabū gaisu. Un, ja tev pēc tam ko vajadzēs, — nāc pats leja.

Sīmens ar sievu pa durvju spraugu vēl ilgi noraudzījās vecajam Dāgam pakaļ, kad viņš jau bija nozudis starp kokiem. Viņus tik daudz nesaistīja viņa vārdi un solījums, kāds tanīs slēpās, bet tas, ka viņš bija bijis pie viņiem, ka viņš bija sēdējis uz greiza ķeblīša.

Vecais Dāgs gausi devās pa nokalni mājup. Rokas viņš bija salicis uz muguras, pie naža maksts, bet nu viņš negaja, galvu noliecis. Viņš raudzījās apkārt uz augiem un kokiem, kā arī pār ieleju un uz Bjerndālēm, kuras viņš caur kokiem šad un tad varēja saskatīt tālumā.

Izgājis pirmajam mežiņam cauri, viņš pacēla galvu un klausījās. Viņš bija dzirdējis modras bērnu balsis. Šjērnebeku bērni šodien laikam še bija izvēlējušies rotaļu laukumu.

Veci mežinieki, kas gājuši uz visādiem zvēriem, gluži neviļus sāk uzmanīgi likt soļus, izdzirduši kādu skaņu.

Vecais Dāgs klusu piegāja klāt bērnu pulciņam, kas klaigaja un trokšņoja — kā jau bērni. Tur bija četri zēni un meitene. Viņi bija sataisījuši sev lielu ganāmpulku no čieku

riem, ar kociņiem kāju vietā. Dāgs varēja viņus ir dzirdēt, ir redzēt, bet viņu pašu aizsedza daži lazdu krūmi. Mazākais zēns gribēja laist lāci ganāmpulkā, lai tas saceļ lielas briesmas, viņam laikam šķita, ka rotaļā bija par maz dzīvības. Viņam bija liels čiekurs, kuru viņš tikmēr bija bružājis pa zemi, līdz tas izskatījās gluži spurains, — un viņš gribēja, lai tas būtu lācis, bet citiem tas šķita pārāk līdzīgs govju čiekuriem.

Kamēr viņi ķildojās, vecais Dāgs izvilka no zemes kādu paegļa sakni un apdrāza mazliet ar nazi. Pēc tam viņš atkasīja drusku viršus un sūnu un pāris reižu iegrūda saknes galu zemē, lai baltās griezuma vietas pataisītu melnākas, un tad apskatīja to. Jā, izskats bija tāds pats, un lielums bija samērīgs ar govju čiekuriem. Tam bija tikai pusceturtas kājas, bet sīkās saknītes nokarājās kā spalvas. Viņš pacēla to augstu pāri lazdu krūmiem, tā ka tas iekrita ganāmpulka vidū pie bērniem. Tie, uz visām četrām tupēdami, noņēmās ar čiekuriem. Visi pieci pacēla acis uz augšu — viņi izskatījās tik jocīgi, ka vecajam Dāgam grūti nācās novaldīt smieklus. Vecākais zēns uzdrošinājās paņemt lāci. Viņš turēja to citiem priekšā, un visi lielām acīm raudzījās uz savādo lāci. Vecākais zēns tomēr nebija tik vientiesīgs, lai neredzētu, ka tas bija drusku apdrāzts ar nazi, un, kājās piecēlies, pavērās uz visām pusēm. Un beidzot viņš apgāja apkārt lazdu krūmam, bet tad vecais Dāgs jau sen bija nozudis tuvākajā mežiņā. Viņš savā laikā tik daudziem zvēriem klusiņām bija apgājis apkārt. Tā nebija viņa lielākā māka — nepamanītam aiziet no puisēna.

Kad bērni, mājās pārgājuši, izstāstīja savādo notikumu un parādīja lāci, vecāki ilgi noskatījās viens uz otru, un Sīmens, paņēmis lāci, nolika to augstu plauktā kā kādu svētumu.

Vecajam Dāgam bija ienācis prātā: par to, ka viņš bijis še augšā, tiks runāts, un tad Steinrudu [audis sajutīs to kā apkaunojumu, ka viņš pagājis viņiem garām. No zēna vairoties, viņa kustības laikam bija bijušas straujas, un pēc tam viņš bija ātri gājis, bija noguris un nosvīdis, bet viņš nedrīkstēja būt nevērīgs pret citiem, tur neko nevarēja darīt. Viņš uzkāpa pa stāvo nokalni šaipus Steinrudām, bet, pirms gāja tālāk, apsēdās un mazliet atvilka elpu.

Laikam viņu bija ieraudzījuši pa logu, pirms viņš iegāja iekšā, jo istabā visi sēdēja ļoti nopietni un tad tikai cēlās augšā. Še ļaudis tomēr nebija tik apmulsuši kā Šjērnebekās. Tas pats pašlepnums, kura dēļ šejienes ļaudis aizvien bija gribējuši paši tikt galā ar visu un aizvien laikus ieradušies

meža un lauku darbos, neļāva viņiem atstāt savu vietu arī tik negaidītā brīdī kā šis. Jā, protams, atnācis bija vecais Dāgs Bjerndāls, bet viņi aizvien bija uzticīgi savam pienākumam, viņiem ne no kā nebija jābaidās.

Pāris reižu vecais noslaucīja rokas pie bikšu sāniem, kā tas piederējās, pirms sasveicinājās ar cilvēkiem, bet gaidīja, lai saimnieks pirmais sniedz roku. Dāgs sniedza roku kā viņam, tā sievai un meitai. Dēli ar zvejas rīkiem bija aizgājuši uz forelēm.

Še sieva neslēpās samulsusi vīram aiz muguras. Viņa atnesa pannu ar aukstu, saceptu speķi un, nolikusi divas malkas pagales uz balti noberztā galda, uzlika uz tām pannu, kā viņi še mēdza darīt. Kamēr viņa nogrieza maizes šķēles, vīrs, pie stūra skapja piegājis, sameklēja kaut ko dzeramu.

Pirmkārt, vecais Dāgs bija izsalcis pēc dienas gājiena, — viņš agri bija izgājis no majam, — otrkārt, visa viņa bagatība nebija varējusi nomākt viņā patiku satikties ar vienkāršiem ļaudīm. Viņš un Espēns uztriepa vairākas šķēles speķa un biezu kārtu tauku uz vienas no lielajām maizes rikām un pēc tam uzdzēra vēl virsū divas trīs glāzītes. Viņš redzēja, ka še viņi logos ielikuši stiklus, lai var redzēt cauri, un viss še bija tik labā kārtībā, ka viņš tiešām nezināja, ar ko varējis viņiem palīdzēt.

Kad viņš piecēlās, taisīdamies aiziet, sieva piegāja pie Espēna un pačukstēja viņam ausī dažus vārdus.

Visļaunākajos papīra naudas laikos, kad vērtība kritās no dienas dienā, vecais Dāgs bija pircis lopus un darbarīkus par visu naudu, kāda viņam ienāca. Viņš bija uzcēlis kūtis labākajās saimniecībās un novietojis lopus tur. Uz Steinrudam bija atvestas trīs govis, astoņas aitas un grozs ar vistām, un nu Espēns ieminējās par lopiem un jautaja, kad vecais Dāgs gribot saņemt tos atpakaļ.

—    Paldies par pacienāšanu, — vecais Dāgs teica un, roku sniedzis, atvadījās no visiem trim un aizgāja.

Tā vecais Dāgs apstaigāja visus savus iebūviešus un savus parādniekus.

Uz Šjērnebekām atbrauca vīri ar zirgiem un saveda zarus un kokus. Un vēlāk visu vasaras sākumu Sīmenam ar sievu un lielākajiem bērniem pēc kārtas nepārtraukti vajadzēja kurināt uguni uz klints muguras strauta gultnē. Tad ieradās stipri vīri ar smagiem āmuriem un izmēģinājās saskaldīt akmeni, bet veltīgi. Ūdens apskalotais akmens bija blīvs un ciets, un klints apdedzināšana bija milzīgi garlaicīgs darbs. Viņi mēģināja rakt, lai varētu palikt uguni apakšā, bet akmens

mugura bija pilnīgi apaļa, bez kādām spraugām, un atrast strautam citu kritumu ari nebija iespējams. Bet visi zināja, ka nelīdz iet pie vecā Dāga un teikt viņam, ka tas nav padarāms. Atlika tikai sākt atkal visu no gala nākamajā vasarā.

Atskanēja daudz nekristīgu vārdu par purvu un strautu, par klints muguru un Sīmenu Šjērnebeku, bet vecajam Dāgam visi lika mieru.

Pagāja gads, un arī šoreiz nolika vecā Dāga griba — kā jau aizvien. Dedzīgs, jauns zēns no Steinrudām uzņēmās visu to nākošajā vasarā, aicinādams Sīmenu un viņa vecāko dēlēnu palīgā pie uguns uzraudzīšanas. Tai vajadzēja stipri degt nakti un dienu, viņš teica, lai klintij pakausis sāk svilt. Viņš bija aizgājis ari uz Bjerndālēm pēc laužņiem, kaltiem, āmuriem. Viņš nelikās ātrāk mierā, kamēr kvēlojošajā klintī nebija radusies pirmā sprauga, un pēc tam viņš labi ja novēlēja sev pa stundai atpūsties starp ēdienreizēm daudz dienu un nakšu no vietas, iekams nebija ietaisīts pamatīgs ceļš caur spītīgo akmens muguru. Daudz vīru bija tam staigājuši apkārt, lietodami stiprus, neglītus vārdus, bet rādīdami mazāk stipras gribas. Steinrudu zēnam vārdiem tikpat kā nebija atlicis laika, viņam bija jātiek kalnam cauri

Pēc tam viņš ar Slmena, viņa sievas un bērnu palīdzību izklāja ceļu ar kokiem, krūmiem, zariem un skujām cauri purvam līdz pat ezera acij vidīļ, kur vēl plīkšķinājās pārmērīgi taukas foreles no tiem laikiem, kad ezers še bija bijis plašāks un ūdeņi tīrāki.

Visu vasaras otru pusi līdz pat vēlam rudenim jaunais zēns strādāja, lai novadītu ūdeņus uz veco strautu. Sākumā purva rāva atkal saplūda viņa rakumā, bet tad viņš nogāja lejā uz Bjerndālēm un parunāja ar Sīveru Aizmuguri, un uz purvu tika atvestas veselas kaudzes mietu. Pēc tam viņš nostiprināja grāvi ar mietiem un skujainiem zariem.

Kad purvs rudenī uzplūda un neveselīgais ūdens no jauna teju, teju sūcās lejup uz Šjērnebeku lauciņiem, Simens un Steinrudu zēns vienu vakaru stāvēja lietū katrs savā pusē strauta gultnei, kur purva velēnas bija kļuvušas cietas pret klints muguru. Grāvis jau bija izmests līdz šejienei, un viņi strādāja, visā spēkā kaplēdami un rakdami, līdz arī pēdējam gabalam cauri bija izrakta rene un ūdens pamazām sāka ritēt lejup pa veco strauta gultni. Strauju strauta ūdeni viņi nepalaida vaļā, tā lepni nobeigdami labi padarīto darbu. Tikai maza sūce bija radusies.

Lietus gāza aizvien stiprāk, un prātīgāk būtu bijis lūkot tikt zem jumta. Tā Slmens domāja, un viņš ieminējās par to. Tad Steinrudu zēns iebrida grāvi un, šķērsu ūdenī nostājies, raka tik un meta ar lāpstu kūdru uz abām malām. Sīmens nebija no tiem, kurus tādas lietas varēja aizraut. Viņš, turpat uz malas stāvēdams, kaplēja un, kad uznāca nakts, nolika kapli un gribēja iet uz māju pēc ēdiena. Zēns grāvī neatbildēja, tikai raka tālāk un meta dūņas uz abām pusēm.

Sīmens ilgi bija prom, un, kad viņš beidzot atnāca ar ēdienu, zēns bija ticis jau tik tālu, ka pavisam grūti bija noticēt. Paņēmis drusku no Sīmena atnestā ēdiena, viņš to ātri notiesāja, turpat grāvī stāvēdams, un raka tālāk.

Kad sāka aust diena, Sīmens no jauna ieminējās par mājās iešanu, jo lietus gāza tā, it kā debesis būtu atvērušās.

—    Nu vairs ir atlikusi tikai plāna garoza, — zēns atteica un strādāja tālāk. Sīmens kaplēja un kaplēja — bez lieliem panākumiem, bet zēns rakās uz priekšu tā, ka darbs acīm redzami virzījās uz priekšu.

Lietus bija pārgājis. Bija jau liela diena, un saule bija izlauzusies no mākoņiem jau pusceļā uz dienvidiem, kad Steinrudu zēns un ūdensspiediens izcēla pēdējo kūdras kārtiņu dobuli uz klints muguras.

VIII

Divi mazi cilvēciņi iznāca no jaunā Dāga kambara rīta tumsā. Viņi atstāja durvis vajā un kailām kājām, garos kreklos, taustīdamies devās uz kāpnēm. Viens, pirkstgalos pacēlies, pieķērās pie augstajām margām, otrs turējās viņam pie rokas, un tā viņi abi nokāpa pa kāpnēm priekšnamā.

Viņi brīdi stāvēja tur un klausījās, jo viss bija ārkārtīgi kluss. Tad viņi aizgāja līdz priekšistabas durvīm, un viņiem izdevās nospiest smago durvju klabatu, tā ka durvis atvērās. Viņi no jauna brīdi klausījās, jo nu dzirdēja vienmērīgu šņākoņu, kādu nekad agrāk nebija dzirdējuši. Bet viņi no jauna saķērās rokās un, pār slieksni pārkāpuši, aizgāja pa priekšistabu līdz gujamkambara durvīm. Šņākoņa nāca no iekšas, no vectēva istabas. Viņi apstājās un uzsmaidīja viens otram, un acis viņiem šķelmīgi mirdzēja. Nu viņš atkal bija izdomājis kaut ko savādu, lai viņus pabaidītu.

Viņi ilgi stāvēja un klausījās pie durvīm, bet tad viens pastiepās uz augšu, un viņam izdevās pieķerties pie klabatas gala. Viņš nospieda to, taču roka paspruka — klabata jau

bija zeme —, un tai pašā brīdi, kad atvērās durvis, klabata atsprāga atpakaļ. Šņākoņa istabā pēkšņi apklusa, un zēni skatījās viens uz otru, izbijušies no klabatas blaukšķa un no tā, ka šņākoņa istabā bija apklususi. Viņi stāvēja nopietni, skatīdamies viens uz otru un visapkārt. Un, kad viņi izdzirda kailu kaju šļūkāšanu, kas aizvien vairāk tuvojās, viņi vismīļāk būtu bēguši prom.

Durvis atvērās līdz galam, vectēvs stāvēja turpat viņiem priekšā — garajā kreklā viņš izskatījās lielāks, nekā zēni bija paraduši viņu redzēt. Kājas viņam bija lielas, zilgani sarkanas, lielām dzīslām, un stilbi līdz pat potītēm bija spalvaini. To viņi agrāk nekad nebija pamanījuši, un mati vectēvam bija sakrituši uz pieres un sapinkājušies uz ausīm un uz galvas. Acis viņam sākumā bija lielas un asas, bet tad pēkšņi kļuva mīlīgas. Viņš neviļus pārvilka ar roku pār matiem, atglauzdams tos ierastās šķipsnās. Tad viņš noliecās pie viņiem, smaidīdams savu parasto, skumjo smaidu, un uzcēla viņus augšā — katru uz savas rokas. Viņiem aizmirsās viss neglītais, ko viņi bija redzējuši, un viņi jutās droši vectēva stiprajās rokās. Tas bija kaut kas jauns un vēl nepiedzīvots, ka viņš noguldīja viņus savā lielajā gultā — katru savā pusē. Viņi juta gan, ka še ož savādāk, asāk nekā mātes gultā un tēva gultā lielajā kambarī, bet arī to viņi aizmirsa un dedzīgi sēdēja katrs savā pusē vectēvam, kurš mierigi gulēja, nolicis galvu uz spilvena, un pļāpāja ar viņiem, skatīdamies te uz vienu, te uz otru.

Aizvien, kad tēvs bija prom un bērni jautāja pēc viņa, viņiem atbildēja, ka tēvs ir mežā. Kad vectēva nebija mājās un bērni jautāja pēc viņa, atbilde dažreiz skanēja, ka viņš ir pilsētā vai kaut kur lauku novados, bet visbiežāk arī par viņu teica, ka viņš ir mežā. Mežā, kur viņiem nebija atļauts iet. Aizvien, kad viņi bija ceļā uz turieni, kāds nāca un aizveda viņus sev līdzi uz mājām. Viņi varot apmaldīties, pazust purvā vai nokrist kaut kur no kādas kraujas, un tur esot arī lāči. Viņi bija lūgušies tēvu, lai viņus paņem līdzi uz mežu. Kad būsiet lielāki, viņš aizvien bija atbildējis. Tad viņi bija lūgušies vectēvu. Kādreiz vēlāk, viņš bija atteicis. Bet vakar viņš laikam bija domājis par kaut ko citu, jo tad bija atbildējis:

—   Bitu, ja jūs tūliņ iesiet gulēt, tā lai no rīta agri varētu piecelties.

Zēni aizvien mēdza pamosties jau agrā rītā, un Adelheide tad sūtīja viņus Dāga kambarī. Tur viņiem zirgi un koka cirvji, un koka bises, un dažādas citas rotaļlietas, ko tēvs, vectēvs un citi viņiem bija pagatavojuši. Tur viņi tad bija, kamēr viņa pāris stundu vēl atpūtās, gan snauzdama, gan klausīdamās, ko viņi dara un kā rotaļājas.

Šodien viņi bija pamodušies agrāk — aiz uztraukuma — un klusiņām, kreklos vien, bija ielīduši tēva kambarī, un tad viņi bija nočāpojuši pa kāpnēm zemē, lai uzmanītu, ka vectēvs neaiziet un neatstāj viņus.

Vecais Dāgs sākumā nesaprata, ko viņi runā par iešanu uz mežu, bet tad viņam ienāca prātā, ka neapdomīgo solījumu viņš bija devis, lai piedabūtu viņus agrāk aiziet gulēt. Viņš bija domājis, ka miegā zēni to aizmirsīs, kaut gan viņam jau patika, ka viņi tik dedzīgi gribēja iet līdzi uz mežu.

Viņam būtu gribējies vēl drusku nosnausties, un viņš mēģināja piedabūt bērnus, lai tie paliek mierā turpat istabā, bet viņi nemierīgi grozījās un drīz vien atkal piecēlās. Viņš drusku padomāja, kā lai izgroza vārdus, kurus vakar bija teicis, bet tad viņš pēkšņi izšķīrās. Viņš negribēja, ka viņiem paliek atmiņā, ka vectēvs nav turējis vārdu. Viņi gan bija tikai trīsarpus gadus veci, bet gājēji viņi bija dūšīgi, kādu gabaliņu viņš tos varēja paņemt līdzi. Adelheide gan mazliet uztrauksies, bet viņam tas būs jāpacieš.

Adelheide nevarēja neko saprast, kad zēni atskrēja un sāka stāstīt, ka viņi ies vectēvam līdzi uz mežu un ka viņš atstās viņus mājās, ja viņi ātri neapģērbsies. Viņa apsauca viņus, bāra un draudēja ar žagariem, ja viņi neies kambarī un nerotaļāsies tālāk, bet viņi tik dedzīgi pastāvēja uz savu, ka viņa saprata — kaut kādu solījumu vectēvs tomēr devis.

Viņa negribēja iet pie viņa un jautāt. Labāk apģērbs viņus. Ja nebija tiesa, ka viņš grib viņus ņemt līdzi, tad viņi vismaz būs apģērbušies.

Bērnus ģērbdama, viņa brīnījās, ko gan tas varētu nozīmēt. Veco Dāgu aizvien grūtāk bija saprast. Nu viņš gribēja būt pirmais, kas zēnus ņems līdzi uz mežu. Viņa jau pati bija ņēmusi viņus līdzi uz ganībām, kamēr viņi vēl bija gluži mazi, bet uz mežu iet viņai vairs nebija drosmes. Viņa pati nesaprata, kā divas reizes bija uzdrošinājusies viena pati doties dziji mežā. Bet bija vēl daudz tādu lietu, ko Adelheide nesaprata. Viss viņā it kā bija sadrupis drumslu drumslās pa šiem diviem gadiem. Dzīvesprieks bija izgaisis.

Pagajušaja rudenī viņa bija gaidījusi, ka, tumšajiem rudens vakariem nākot, vecais Dāgs atgriezīsies atkal pie nopietnības un grāmatām, un arī viņu sarunām. Jo sarunas ar veco Dāgu aizpagājušajā rudeni un ziemā bija svinīgas kā dievkalpojums. Viss, ko viņš bija teicis par savu ilgo, cīņām un grūtībām bagāto dzīvi, visas viņa domas, kādas viņam bija par dzīvību un nāvi, — tas viss bija pacēlies pār viņiem kā baznīcas velves tais vakaros, kad viņi, sarunas nogrimuši, bija sēdējuši priekšistabā.

Viņa bija gaidījusi pagājušajā rudenī, jā, ka tas atkal atkārtosies, — un nu atkal pēdējās dienās, kad koki dzeltēja un vējš dzenāja sausās lapas pa nokalnēm, viņa ar satraukumu bija gaidījusi, ka vecais Dāgs atgriezīsies pie tā, kas viņai bija licies tas lielākais viņā un kas tagad viņas pašas prātam bija tik skaidrs.

Nakti mežā un ap mājām bija trakojusi vētra. Viņa ilgi bija gulējusi nomodā un klausījusies varenajās skaņās. Tās bija tik ļoti saskanējušas ar visu, kas norisinājās viņā pašā,— tās bija viņu aiznesušas viņpus dzīvei un laikam — mūžībā . . .

Dzīvei un laikam viņa nebija vajadzīga — nevienam viņa nebija vajadzīga. Mazajiem zēniem viņa vēl bija vajadzīga — mazliet, bet — cik ilgi?

Tādas bija viņas domas, kamēr viņa ģērba zēnus, un viņa raudāja tā, ka asaras ritēja, visupēdīgi pūlēdamās uzvilkt viņiem kājās zābaciņus.

Veco Dāgu viņa vairs nesaprata. Arī viņš droši vien bija dzirdējis vētru pagājušajā naktī, pēc visa, ko viņi bija runājuši, viņa zināja, ka viņam ir dzirdīgas ausis tādām skaņām, — un taisni tagad viņš gribēja jaunās dzīvībiņas vest sev līdzi pretim vējam un rudens vaidiem.

Dvīņi daudzas reizes bija redzējuši māti raudam. Viņi pie i tā bija pieraduši. Torgeirs, kurš pirmais no viņiem bija nācis pasaulē un bija glīts un acīm redzami līdzinājās Adelheidei, bija apķēries viņai ap galvu, izdzirdis viņu raudam: viņš bija gribējis pacelt to uz augšu — un aplicis rokas apkārt, bet pēc i tam tik bija steidzies pa durvīm ārā. Otrs zēns, kuram bija Dāgs vārdā un kurš bija slaidāks, stūrains un mazāks, stāvēja, galvu noliecis, un skatījās uz māti, kad viņa raudāja. Viņš nebija gājis klāt un ķēries viņai apkārt, lai mierinātu, bet durvīs — brālim aiz muguras — bija pagriezies atpakaļ un ilgi un nopietni noraudzījies uz viņu. Pirms vēl tikuši pa kāpnēm zemē, viņi jau bija aizmirsuši māti un viņas asaras. '

Vecais Dāgs sagaidīja zēnus priekšistabas durvīs. Parasti viņi mēdza ēst virtuvē, bet nu gaids esot klāts še, viņš teica.

Daudz dažādu domu vecajam Dāgam bija raisījušās īsajā rīta cēlienā, kopš zēni ienāca pie viņa un atkal apģērbušies bija nonākuši lejā. Torgeirs bija nolicis galvu uz spilvena viņam lidzās, cik tuvu vien iespējams, un viņa mazais, siltais vaidziņš bija piespiedies pie vecā Dāga vaiga — un mazais, siltais vaidziņš it kā bija modinājis viņā ļoti senas atmiņas.

Un viņš bija iedomājies, ka šepat priekšistaba zeniem ik dienas jādod ēst — tepat viņa tuvumā. Droši vien, lai viņu netraucētu, bērni līdz šim bija ēduši virtuvē. Nu viņš gribēja, lai viņu traucē, lai viņam apkārt rit viņu dzīve un skan viņu valoda. Jau tūliņ — šodien!

Vecais Dāgs sēdēja savā lielajā krēslā galda galā, un zēni tupēja ceļos uz krēsliem abās pasēs viņam. Šī bija tā savādākā diena, kādu viņi bija piedzīvojuši. Olu viņi darbdienās nekad nebija dabūjuši, bet vectēvs pārgrieza olu uz pusēm un uzlika pusi katram uz maizes gabala. Viņiem vajagot labi paēst, viņš teica, jo mežā iešana neesot viegla. Viņam pašam neviena ola nepalika, bet to viņi neievēroja.

Kad viņi bija priekšnamā gatavi aiziešanai, vecais Dāgs brīdi stāvēja domādams, bet tad noņēma savu bisi no vadža un uzmeta plecā. Tai pašā acumirklī zēni sāka kāpt pa kāpnēm augšā. Vecais Dāgs jautāja, pēc kā viņi iešot. Pēc bisēm, zēni atteica kā vienā mutē.

Nonākuši lejā ar savām koka bisēm, viņi bija nelaimīgi, ka tām nebija siksnu un viņi tās nevarēja uzkārt plecos kā vectēvs savu, un Dāgam, ejot pār pagalmu, vajadzēja ieiet staļļa kambarī un piesist pa siksnas galam viņu bisēm. Kad viņi iznāca no staļļa kambara un devās pār pagalmu ziemeļu virzienā, Adelheide stāvēja lejā, priekšistabā, un raudzījās caur rūtīm. Tad viņi aizgāja — vecais Dāgs, taisns un stalts kā savos labākajos gados, ar bisi un pārtikas somu un tūliņ viņam pa pēdām Torgeirs ar koka bisi, kuras gals rēgojās galvai pāri, bet dažus soļus iepakaļ mazais Dāgs.

Adelheide bija uzmetusi skatu galdam un sapratusi, ka zēni bija ēduši priekšistabā kopā ar veco Dāgu. Dzīve še gāja savu gaitu, pilna dzīvības un pret visiem vienāda, kā pret lieliem, tā pret maziem, tikai ne pret viņu — viņa tai nebija vajadzīga.

Augšā, nokalnē uz rietumiem no Utheimām, atradās pret dienvidiem nolaidens klajums, akmeņains un klinšains, bet vietumis ar zāļainām norām aitu ganīšanai. Tur vecais Dāgs

ar zēniem bija paēdis, un mazie zēni bija bijuši ārkārtīgi sajūsminati par visām tām labajām lietām, ko vectēvs paņēmis līdzi somā. Uz gājiena beigām viņi gan mazliet bija čikstējuši un bijuši ir izslāpuši, ir izsalkuši, bet viņš tik bija gājis aizvien tālāk un tālāk, lai pieradinātu viņus pie panesības, kāda nepieciešama meža ceļā. Viņš bija nodomājis atvest viņus še līdz klajumam bez atpūšanās, un viņi to bija sapratuši un turējušies līdzi.

Vecais Dāgs bija silti saģērbies, jo bija rudens un pūta vēji, un viņš jau bija paredzējis, ka iešana ar mazajiem vīriņiem būs lēna un ka reizēm vajadzēs atpūsties. Nu viņš, silti saģērbies, mierīgi gulēja augšpēdu uz saulē sasilušas klints plātnes un klausījās vēja pūšanā, kas še plosījās klajumam apkārt un kailajās gravās — te iešalkdamies, te apklusdams un atkal no jauna šņākdams. Mākoņi milzīgā ātrumā skrēja pār debess jumolu, izjukdami plānās svēdrās un pazuzdami, bet aizvien nāca jauni. Zēni bija paēduši un gurdi pēc lielā gājiena. Attaisījuši biksītes, viņi laida strūklas un vientiesīgi darīja savu darāmo turpat viņa tuvumā — runādami un jautādami. Tā nebūs pēdējā reize, kad viņš tos ņem līdzi uz mežu, viņš apņēmās pats pie sevis.

Viņš pēkšņi uzrāvās sēdus un paskatījās turp, kur puisēni bija aizņemti ar savām darīšanām. Viegli un atri viņš uzlēca kājās un, izvilcis nazi no maksts sev aiz muguras, nogrieza zaru eglītei, kas auga turpat augšup uz klintsplātnes, uz kuras viņš bija gulējis. Gandrīz tikpat veikli kā jaunība viņš aizsteidzās četrus piecus soļus uz priekšu un nolika egles zaru uz nokalna, piespiezdams to pie zemes. Un nu viņš stāvēja, raudzīdamies te uz zēniem, te uz skuju un ar roku braucīdams matus pakausī.

—   Ko jūs tur darāt?— viņš skaļi jautāja. Zēni pagriezās atpakaļ. Viņš sauca, lai viņi nākot, tad viņš kaut ko tiem parādīšot, — un viņi tūliņ atskrēja kā vējš. Vectēvs visu ceļu bija runājis ar viņiem par akmeņiem, stādiem, kokiem un putniem, rādīdams viņiem lapsas, zaķa, lūša un daudzēža pēdas un daudz ko citu, kas viņiem vēl bija svešs. Viņiem šķita, ka viņa izdomām nav robežu.

Viņš parādīja viņiem egles zaru, kas gulēja uz kalniņa, un jautaja, vai viņi varot iztaisīt tā, ka tas sāktu skriet. Viņi gribēja ķerties tam klāt, bet viņš atturēja zēnus:— Nē, mums ir jāstāv še, klāt iet mēs nevaram, jo tad jau tā nebūs nckada māksla.— Nekā nesaprazdami, viņi turējās cieši viņam līdzās. Vecais Dāgs vairāk reižu ātri uzsita ar kaju pa zemi, izlaizdams savādu skaņu no mutes. Zars mazliet sakustējās,

un pēkšņi tas aizskrēja prom pa kalniņu. Kāda paegļa paēnā tas apstājās. Tādu brīnumu zēni nekad nebija redzējuši, un viņi jautāja vectēvam, vai viņš vēl vienreiz varot iztaisīt tā, ka zars skrien.— Jā, varbūt gan, bet tikai vienu pašu reizi.— Ejot uz zaru, zēni turējās viņam cieši pie rokas, mazliet uztraukti par nesaprotamo brīnumu. Vecais Dāgs atkal no jauna piespēra ar kāju un izlaida no mutes savādo skaņu, un zars sakustējās un aizšāvās uz priekšu līdz nākošajai paēnai.

—   Nu mēs to vairs nevaram izdarīt, — viņš teica.— Nu mums ir jāiet uz mājām.— Viņš aizsūtīja zēnus pēc pārtikas somas un bises un, tiklīdz viņi bija pagriezuši muguru, ātri aizgāja līdz zaram un noņēma to no muguras ezim, kuru zēni bija izbiedējuši un kurš viņu bija pamudinājis uz šīm iedomām. Pēc tam viņš zēniem pa priekšu aizsteidzās pēc bises, jo bise bija pielādēta.

Ar puisēnu pie katra sāna vecais Dāgs lieliem soļiem devās lejā pa meža tekām. Bisi viņš tagad nesa rokās, un izskats viņam bija tāds, it kā viņam vēl kaut kas neredzēts būtu padomā. Zēni uztraukti gaidīja, kas nu būs, gan raudzīdamies viens uz otru, gan uz augšu, vectēvā, un cenzdamies savas koka bises turēt tā, kā viņš turēja savu. Vecais Dāgs apsauca viņus, lai viņi nerunājot un lai nekāpjot uz zariem, bet lai ejot klusu. Tas uztraukumu padarīja gandrīz nepanesamu. Viņi gāja caur biezu mežu pa cilu ceļu, nevis pa to, pa kuru bija atnākuši, gaisma mainījās ar ēnām, meža šalkas ar klusumu, un viss šķita savādi noslēpumains.

Līkumā pirms kādas klajākas vietas viņi izdzirda savādu čīkstošu, grabošu skaņu — kā no vāģu ādas —, un, iekams viņi atģidās, jau sprāga šāviens viņiem pār galvām, un vēl ilgi viss viņiem apkārt dunēja. Viņi bija aizslēpušies aiz vecā Dāga, bet tās pašas izbailes, kas bija spiedušas apstāties, dzina viņus tagad uz priekšu un lika pieķerties vectēvam pie sāniem.

—   Aizejiet tur aiz tās apses, — viņš teica, — tur jūs uz kalniņa atradīsiet lielu putnu.— Viņiem drusku bija bail, bet tad viņi devās prom — aizvien ātrāk un ātrāk. Viņi ilgi meklēja, jo putns tomēr negulēja tūliņ aiz apses; bet viņi pēdīgi bija to atraduši — un mazā meža klajumiņa aina ar apšu lapotni un citām rudens krāsām, kā arī abi mazie zēni, kas aizelsušies stiepa rubeni katrs aiz sava spārna, bija tik aizkustinoši, ka vecais Dāgs pēkšņi samirkšķināja acis un nošņauca degunu.

Zem nokarēm viņi nonāca uz mežaina kalnu paugura, kur reiz pirms neatminamiem laikiem bija plosījies ugunsgrēks. Še vietu vietām bija redzamas tikai sūnas un melna klints, un šur un tur pacēlās kāds pārogļojies stumbrs vai koku paliekas tukšiem vidiem — reiz koki bija šalkuši še uz paugura. Vecais Dāgs apsēdās zemē un attaisīja somu, un puisēni kā mazi sunīši tūliņ bija klāt. Vecā Dāga sejā atspīdēja neizsakāma apmierinātība un prieks, kad mazie zēni jau kaut ko turēja dūrītēs un koda, un ēda. Viņa smagās krUtis cēlās uz augšu, un, kad viņš izpūta elpu, tad izklausījās tā, it kā viņš no sirds dziļumiem teiktu:— Tu, mans dievs.— Zēni pēkšņi pacēla sejiņas uz augšu un jautāja, ko viņš esot teicis, bet viņš tikai purināja galvu un ēda.

Kad vecais Dāgs lika visu atpakaļ somā, zēni jau bija lejā, piekalnē, un slidinājās glumajās sūnās, pa kurām tik labi varēja braukt uz priekšu, un viņiem nebija laika skatīties, ko dara vectēvs.

Viņš uzmeta bisi un somu plecos un, piesaucis pie sevis zēnus, kāpa ļoti uzmanīgi no paugura lejā, it kā viņam būtu bail paslīdēt uz glumās sūnas.

Zēni pacēla galvu un klausījās. Viņi gāja, turēdamies vectēvam pie rokas, bet kāds bija viņiem aiz muguras, viņi pagriezās atpakaļ un skatījās — un tad viņu pārsteigums ietērpās vārdos. Vecais Dāgs gausi pagriezās atpakaļ un arī pats bija visai pārsteigts par melno stumbru paugura vidū — tas sprakšķēdams runāja pats ar sevi. No virsotnes tam cēlās augšā dūmi, bet dūmos lēkāja dzirksteles, un iekšā tam rūca, šņāca un sprakšķēja. Te liesmas uzšāvās augša pa cauro, oglē pārvērtušos stumbru, un skaņa vērtās rūkoņā ar aizkāsēšanos, elpas trūkumu un šņācošiem vaidiem. .!ā, beidzot bija dzirdama it kā iegaudošanās un rēkšana nevarīgās dusmās.

Zēni ilgi stāvēja, brīnišķīgā piedzīvojuma pārņemti, bet nebija pilnīgi droši par vectēvu. Beidzot viņi pagājās uz priekšu un, viņam priekšā nostājušies, raudzījās augšup uz viņu, jo ari no viņa nāca skaņas — līdzīgas tām, kādas izlaida melnais stumbrs. Acis viņam bija ir valgas, ir šķelmīgas, un izskats bija tāds, it kā viņš taisītos skaļi smieties.

Melnais stiunbrs bija ciets un izturīgs. Pagāja laiks, kamēr tas sabruka, un vecais Dāgs negāja prom, kamēr stumbrs nebija sadedzis un viņš nebija rūpīgi sarausis ogles kopā.— Nekad nedrīkstam aiziet no uguns, kamēr neesam kungi pār to, — viņš teica.

Šis gājiens ar vectēvu pa mežu bija zēnu pirmās atmiņas. Nekad viņi to neaizmirsa. Vecais Dāgs bija par brīnumu lieliem un maziem mežos un tīrumu novados — un nu viņš par tādu kļuva visā nopietnībā arī mazajiem zēniem, kaut arī pavisam citādi nekā citiem cilvēkiem.

IX

No dienas gaitām nogurusi, Adelheide uzkāpa pa kāpnēm un iegāja kambarī. Iededzinājusi uguni, viņa apvēroja sevi spogulī. Acīs viņai bija radusies jauna dzīvība, un gurdiuns, kāds bija viņā, nenāca tikai no mazdūšības un dzīves apnikuma. Dzīve pēkšņi bija ierāvusi viņu sevī, un viņa tagad zināja, ko darīt ar savām spējām.

Kruses jaunkundze, šī sīkstā sieviete, bija savārgusi vasaras otrā pusē, un nu uz rudens beigām viņai bija vajadzējis dažas dienas palikt gultā, un tā Adelheide pirmo reizi bija ķērusies pie dienas darbiem. Tas viņu gan aizrāva, gan sniedza gandarījumu. Viņa varēja parādīt, ka viņa nebija nevērtīga, ka viņai nebija bail pielikt rokas pie darba.

Virtuvē visi bija brīnījušies, kad viņa bija ienākusi apjautāties un pēc tam savā mierīgajā, atturīgajā balsī noteikusi, kas darāms. Un cik ātri un klusu, bez vārda runas viss bija ticis padarīts. Viņā bija radusies jauna dzīvība, redzot, ar kādu cieņu visi pret viņu izturējās.

Viņa stāvēja pie spoguja kambarī un lūkoja ieskatīties pati sevī — tāpat kā tik daudzas reizes agrāk —, tad nogriezās un ļoganiem soļiem sāka staigāt šurp un turp pa istabu. To nevarēja redzēt spogulī — savu dvēseli neviens nevar redzēt. Un nekā jau viņā vairs nebija, viss bija izdzisis. Prieks par to, ka viņa arī varēja darboties virtuvē, bija tāds pats kā prieks bērnībā par jaunu rotaļlietiņu, kas otrā dienā jau bija aizmirsta. Dziļāk tas nesniedzās.

Upīti, kas agrāk bija tecējusi rietumos aiz saimniecības ēkām — tā šalca, krizdama lejup pa nogāzi uz ieleju, pēc tam plūda uz austrumiem gar kalnu piekāji, pa apakšu baļķu tiltam, kur sākās aleja, kas veda augšup uz mājām, un tālāk uz lielo upi austrumu novadā, — šo upīti viņi rudenī bija novadījuši uz austrumiem gar mājas sienu un ievadījuši

dārzā. Lai šalc no ūdenskrituma uz ūdenskritumu — un lai tek lejā pa nokalni aiz dārza, pirms ieplūst atkal sava vecajā gultnē apakšā, ielejā.

To droši vien bija paveicis vecais Dāgs, apliecinādams laipnību viņai. Reiz sarunā viņa bija pieminējusi vietu, kur upīte bija tecējusi caur dārzu. Un nu tagad, lielu laiku vēlāk, vecajam Dāgam tas bija ienācis prātā, un viņš bija iesācis darbus. Šo pārliecību viņā laikam bija modinājusi doma, ka vienā no iebūviešu mājām rietumu nogāzē strādāja pie strauta novadīšanas.

Viņa zināja gan, ka, pēc vecā Dāga domām, darbiem bija lielāka nozīme nekā vārdiem, bet viņai tagad visvairāk trūka viena vienīga sirsnīga vārda, bet neviens nejuta viņai līdzi — neviens.

Viņa bija likusi pārnest zēnu gultiņas Dāga istabā, kad Kruses jaunkundze saslima. Kambari viņiem bija maz vietas, un, kad viņa vakaros vēlu nāca augšā, labak bija, ja viņi bija tālāk, lai viņa tos netraucētu. Viņa atvēra durvis uz Dāga istabu un klusiņām iegāja iekšā paskatilies, vai viņi nav nospārdījušies. Torgeirs mierīgi gulēja zem segas, bet mazais Dāgs, kailo dibenpusi uz augšu pagriezis, gulēja virsū gultas drānām, pagriezdamies uz sāniem, kad viņa noliecās pār bērnu.

—   Tēvs, — viņš teica.

—   Nē, tā ir māte, — viņa atbildēja.— Es tevi tikai apsegšu.

—   Tēvs!— viņš iekliedzās.

—   Tēva nav še, — viņa čukstēja, apsegdama viņu.

Mazais Dāgs atvēra acis un ļoti nopietni teica:— Tēvs bija

še.

Zēnu valodas par tēvu jau dūrās Adellieidci sirdī. Viņa apsauca mazo Dāgu, lai viņš paliek mierā, un teica, ka viņš ir sapņojis, bet zēns pastāvēja pie sava.— Tēvs bija še, — viņš teica.

—   Paliec mierā, — Adelheide teica, — liecies gulēt un aizmiedz. Tēvs nav še bijis.

Tad zēns apsēdās gultā sēdus un nopietni teica:— Tēvs bija še.

—   Vai tad tu ar viņu runāji?— Adelheide jautāja.

—   Nē, es gulēju, — zēns atteica.

—   Bet tad jau tu nevari zināt, vai viņš ir bijis še.— Zēns brīdi domāja.

—   Jā, — viņš noteikti apgalvoja, — tēvs bija noliecis seju man pie pieres, un tad es pamodos, bet, kad es gribēju viņu

apskatīt, viņš bija jau durvīs un aizvēra tās. Es viņu saucu, bet viņš neatbildēja.

Adelheide nomierināja viņu — un iegāja kambari. Tur viņa palika^stāvam un domājam. Viņai jau arī agrāk bija bijusi tāda nojauta, ka Dāgs šad tad ir mājās, viņai to nemaz nezinot, un ka viņš pārguļ lejā dūmistabā, kur bija dzīvojis pirms apprecēšanās. Mazais Dāgs pie tā bija pastāvējis tik noteikti. Dāgs tātad bija uznācis augšā, kambarī, bija apskatījis zēnu gultiņas un aizgājis — uz dūmistabu. Bet viņš tātad nāca, un sirds viņam bija mīksta zēnu dēļ — viņš pieskārās ar lūpām viņiem pie pieres, kad viņam likās, ka viņi guļ.

Adelheide atvēra stikla durvis un, izgājusi uz lievenīša, klausījās rudens naktī. Laikam jau viņi šodien bija ievadījuši upīti jaunajā gultnē: cauri nakts šalkai viņa dzirdēja upītes rotaļīgās skaņas. Viņa domāja par tām daudzajām laimīgajām stundām, kādas viņai še bijušas smagajām pa vidu, un cik mīļa viņai liktos upītes dziesmiņa, ja … jā, ja viņa nebūtu tik vientuļa . . .

Un, lai kā viņa nopūlējās atrast iemeslu, kādēļ visi viņai bija tik tāli, viņa neko nevarēja izdomāt.

Viņa iegāja atpakaļ un, durvis aizvērusi, sāka pamazām izģērbties, bet pēkšņi viņai ienāca prātā, ka otrs tikpat vientuļš cilvēks kā viņa pati guļ slims vienā no kambariem — dažus soļus tālāk.

Jo arī Kruses jaunkundze bija vientuļa, kaut arī dienas piepildīja darbs un pūles no agra rīta līdz vēlam vakaram. Viņas vecāki tīrumu novadā bija miruši, un visi viņas daudzie brāļi un māsas izklīduši kur kurais. Daži bija precējušies, citi kalpoja pie svešiem, bet par kādiem diviem viņa neko nezināja.

Adelheide bija redzējusi, kā Kruses jaunkundzes acīs mainās izteiksme, kad viņai dažas reizes bija nācies parūpēties par mazajiem zēniem vai par viņu apģērbu. Asā vērība, kāda viņai bija, dienas darbos ejot, izzuda, kad viņa bija aizņemta ar zēniem, un sirsnīgs mirdzums radās acīs, bet Adelheide bija novērojusi arī sāpju un ilgu gruzdumu viņas acīs. Droši vien Kruses jaunkundzes daudzveidīgais darbs deva viņai bagātas dienas, bet viņas daba prasīja arī vēl ko citu.

Adelheide nolēma aiziet līdz Kruses jaunkundzei un parunai ar viņu kādus labus vārdus. Viņa staigāja apkārt, gauži žēlodamās, ka tuvinieki iet viņai garām, un pašai viņai nekad

nebija ienācis prātā, ka tepat līdzās dzīvoja cilvēks, kam nebija neviena tuvāka par viņu un kas arī varbūt ilgojās mazliet sirsnības.

Adelheide bija aizvērusi jaunkundzes kambara durvis un gāja patlaban pa gaiteni.

Te viņa izdzirda kādu skaņu — sāpīgas apspiestas vaimanas, kas lika viņai aizmirst pašas bēdas un domas par sevi. Pilnīgas nevarības pārņemta, viņa it kā sastinga uz vietas un klausījās.

Skaņa atkārtojās atkal, bet nu viņas sastingums izzuda — un viņa atkal atdzīvojās.

Kājas viņai aizvien bija it kā grīdā ieaugušas, bet sirds sita nevienādi un drebēja it kā no lielām bailēm, un briesmīgas domas uzmācās viņai kā kalnu nogruvums.

Kruses jaunkundzes slimībā bija bijis kaut kas tāds, kas vienu vienīgu reizi viņā bija pamodinājis domas, ka Kruses jaunkundze varbūt ir aizmirsusies ar kādu vīrieti, bet Adelheide tūliņ bija apspiedusi šīs domas. Ar mājas ļaudīm Kruses jaunkundze neielaidās — un Bjerndāles viņa bija atstājusi vienīgi pirms diviem gadiem, kad bija nomirusi viņas māte. Bet nu Adelheidei ienāca prātā, ka pēdējā laikā viņa bija staigājusi no Dorotejas jaunkundzes mantotās kleitās, kas bija šūtas pēc tālaika modes — krokainas un kuplas.

Un … nespēks no jauna pārņēma Adelheidi. Vecā Dāga prāts un daba bija mainījušies — viņš acīm redzami no viņas vairījās. Viņš braukāja pa tīrumu novadiem dienvidos tāpat kā agrakos laikos un staigāja ar bisi pa mežiem kā jaunībā, un viņa acīs Adelheide bija redzējusi pamirdzam agrāko spītību. Un . .. jaunais Dāgs? Kad viņai retu reizi gadījās viņu redzēt — aizvien pie galda priekšistabā —, tad viņa noliektajā galvā un cietajā sejā aizvien bija kaut kas tāds, kas varēja izlauzties jebvienā neprātībā.

Adelheide bija ievērojusi Kruses jaunkundzes acīs maināmies izteiksmi, kad tās retu reizi sastapās ar vecā vai jaunā Dāga acīm. Ar visu savu staltumu Kruses jaunkundze nevarētu noturēties pretim ne vienam, ne otram.

Viss, kam ar to bija kāds sakars, brāzās pār Adelheidi kā nenovēršama lavīna.

Kurš no viņiem?

Viņas miesu un dvēseli šis jautājums dedzināja kā vāts — katrā ziņa viens no viņiem . ..

Naidpilns rūgtums pret Kruses jaunkundzi mainījās ar sāpīgu izmisumu par vīriešu bezsirdibu, kas nevērīgi varēja

aizmirst visu un nedomāt ne par viņu, ne par nabaga Kruses jaunkundzi, kura gadu desmitiem dienām un naktīm še tik uzticīgi bija pūlējusies. Viņas vaimanās, kuras Adelheide tagad dzirdēja, nebija tikai sāpes vien, bet vairāk gan izmisums par to, ka viss viņas čaklais mūža darbs ar kaunu tagad aiziet nīkā.

Viss Adelheides rūgtums izzuda pie šīm domām — un sirdi pildīja vienīgi dzīva līdzjūtība, kad viņa piegāja pie Kruses jaunkundzes durvīm.

Durvis bija aizslēgtas, un, lai cik viņa klauvēja un lūdzās, nekādu panākumu nebija. Neviena skaņa viņai neatbildēja.

Adelheidei reiz bija gadījies, ka jaunkundzes kambara durvju tvereklis bija sabojājies. Viņa toreiz nevienu nebija gribējusi traucēt un viena pati bija noņēmusies ap durvīm. Kad viņa bija nospiedusi tverekli cik vien iespējams zemu un tai pašā acumirklī ar visu spēku atspiedusies ar plecu pret tām, slēdzenes rokturis iekšpusē bija sniedzies tālāk par āķi.

Viņa ne vien piederēja pie savas mātes dzimtas garajām, staltajām sievietēm, bet viņa bija arī kaut kas no tēva dzimtas cietajiem karavīriem, kad bija vajadzība. Sagrābusi Kruses jaunkundzes durvju tverekli, viņa spēji nospieda to, tai pašā acumirklī pret durvīm atspiezdamās ar plecu, kura ielika visu spēku un sava garā auguma smagumu.

Nekad rudens nakts nebija bijusi tik neskanīga — tā Adelheidei likās — kā tad, kad viņa ar Vīstokli asiņainā palagā izzagās no Kruses jaunkundzes kambara, klusiņām nogaja pa kāpnēm lejā priekšnamā un drebēdama palika tur stāvam. Ārpusē nedzirdēja nevienu skaņu, nebija neviena, no kā gaidīt palīdzību, — nevienas vēja pūsmiņas, un jaunā upīte laikam bija apstājusies tecēt. Bet še, cilvēku mītnē, kur viņa būtu vēlējusies pilnīgu klusumu, te krakšķēja grīdas un sienas . ..

Viņa piegāja pie rakstāmistabas durvīm un mēģināja klusām nospiest veco durvju klabatu, kādreizējo agrākās virtuves atslēgu, bet tā skali noklaudzēja.

Caur priekštelpu jaunajā mājā, caur istabām un pa lielās zāles durvīm, caur kuras lielajiem logiem ieplūda spokaina gaisma, Adelheide izgāja ārā dārzā. Tur, kur bija rakta jaunā upītes gultne, kaut kur vajadzēja atrasties lāpstai, tā viņai likās.

Brīdi vēlāk kaut kur tālu lejā, dārzā, sāka šķindēt ar dzelzi apkalta lāpsta, atsizdamas pret sīkajiem akmeņiem zemē.

Rakstāmistabas durvis atkal čīkstēdamas aizvērās — un Adelheide stāvēja priekšnamā. Viņa dziļi ievilka elpu un, galvu pacēlusi, klausījās. Nu vairs nedzirdēja nevienu skaņu ne no nakts ārpusē, ne no sienām iekšpusē. Dzīva bija vienīgi baisā sajūta un smagie, drebošie sirdspuksti viņā pašā.

Viņa bija apsolījusi Kruses jaunkundzei, apzvērēdama pie visa, kas kristīgā ticībā un dzīvē bija svēts, ka neviens nekad neko neuzzinās. Redzot, ka bērns ir piedzimis nedzīvs, viņa skaidri bija sapratusi, kā visam jābeidzas. Izņemot Kruses jaunkundzi un viņu, nevienam to nebūs zināt. Un viņa, kas reiz bija saukusies par Adelheidi Barri un bijusi tik smalka, ka tādas lietas bija viņai caur un cauri svešas, bija mierinājusi un čukstējusi, caur sāpēm un nelaimi izlauzdamās līdz kāda cilvēka dvēselei un solīdamās palīdzēt pret katru izmisumu, kad Kruses jaunkundze būs atkal piecēlusies un ies atkal pie sava darba tāpat kā agrāk — it kā nekas nebūtu noticis.

Tā priekšnamā stāvot — pēc visa tā, ko viņa bija izdarījusi, pati tomēr it kā lāgiem neapzinādamās, — pēkšņi viņa satrūkās pie domām, ka nebija varējusi pārvarēt sevi un piespiest Kruses jaunkundzi pateikt, kurš ir bērna tēvs. Bet varēja arī būt, ka viss cits bija licis viņai to aizmirst, — vai arī viņa varbūt nebija varējusi mocīt jau tā nomocītu cilvēku ar jautājumiem, kuri tikai vēl vairāk pazemotu viņu, jo no Kruses jaunkundzes nedaudzajiem raudās izteiktajiem vārdiem viņa bija sapratusi, ka viņai ir iemesls sajust lielu kaunu, un Adelheide bija laipna pret viņu.

Adelheide izslējās. Ar visām savām smagajām pārdomām viņa skaidri apzinājās lāpstas dūrienus tur lejā, nakts tumsā, dārzā, un tikpat skaidri apzinājās visas tās domas, kas viņai jau bija uzmākušās un uzmāksies šonakt un turpmāk. Vai lai viņa izmanto tagadējo acumirkli, kad Kruses jaunkundze bija gluži bez spēka, lai piespiestu viņu atzīties, kurš tas bija? Nē, kaut viņu būtu pārņēmušas dusmas, ko viņa juta sevī augam, viņa nevarēja iedomāties, ka varētu būt cieta pret nelaimīgo sievieti.

Viņa būs Kruses jaunkundzes vienīgais palīgs, līdz viņa atkal varēs celties. Nevienu pļāpīgu meitu no virtuves vai citurienes viņa neiejauks šai lietā.

Kambarī viņa palika stāvam vienīgās sveces gaismā, kas dega uz kumodes. Acis viņai, kā reiz vecajam Dāgam, cieši raudzījās tukšā mūžībā. Seja bija stinga, ar asaru pēdām, lūpas krampjaini sakniebtas. Vecais Dāgs vai jaunais Dāgs — abējādi ļaunums bija vienādi liels. Viss, kas viņas

dzīvē reiz bijis daiļš — viņas domās —, tagad uz mūžīgiem laikiem bija pretīgs un asiņains.

Adelheide pašos sirds dziļumos ienīda savu vīru, viņa tēvu un — Kruses jaunkundzi, par spīti visai līdzcietībai.

Kad kambara durvju atslēga aizkrita aiz Adelheides, kāds cilvēks mīkstās čībās mierīgi iznāca no tumšās priekšistabas arā priekšnamā. Vājā ogļu kvēle pavardā tomēr ļāva tumsā sazīmēt vecā Dāga vaibstus. Viņš paskatījās augšup uz kāpnēm un nolieca galvu, it kā kaut ko klausīdamies. Galva bija zemu noliekta, un seja lēnām pagriezās pret kvēlojošajām oglēm. Vaibsti kļuva skaidrāk saredzami. Sejā bija sastingušas sāpju, dusmu vai varbūt arī kauna jūtas? Acis tukši raudzījās pavarda kvēlē, it kā visa dzīves jēga viņam izplēnētu dziestošajā ogļu kaudzē.

X

Vecais Dāgs vakara tumsā lēnām kāpa lejā pa Stūrkollena gravu. Bija pēdējās novembra dienas, tumsa dziļa un slidens kailsalā, tādēļ viņš gāja prātīgi un lēnām.

Aiz pleca viņam rēgojās bises stobrs — un divi balti zaķi un pāris tumšu medņu nokarājās pie sāniem. Majors patlaban viesojās pie viņiem, bet nebija gribējis nākt līdzi uz mežu. Tā vecais Dāgs bija aizgājis viens, pēdējā laikā viņš aizvien biežāk alka būt ārā, meža gaisā. Jauks bija arī šis gadalaiks, dažadām nokrāsām bagāti bija silāji, purvi un kritušās lapas nokalnēs. Meža skaņās bija it kā jaunības laiku aicinājums — un aizvien spēcīgāk viņš izjuta ilgas pēc tiem laikiem, jā, pat pēc zēna dienām. Viņš atcerējās daudz mierīgu, skaistu brīžu. Un domām bija nepieciešams miers, lai viņš varētu tikt galā ar visu to, ko dzīve viņam uzkrāva.

Viņš gāja klausīdamies ūdenskrituma šalkās. Upi mazliet rāmāku bija padarījis sals purvos, un ūdenskritums nešņāca tik skaļi kā agrā rudenī. Iedams pār tiltu, viņš tumsā raudzījās lejup uz dzirnavām. Uz pēdējā baļķa viņš apstājās, galvu noliecis, it kā kaut ko pārdomādams. Varbūt viņš kaut ko bija ieraudzījis lejā, upes tumsā. Roku uz margām uzlicis, viņš pagāja atpakaļ soli, tad vēl vienu un vēl vienu.

Savādi. Odens šļakatās zem krituma vīdēja it kā mazs gaišums melnajā tumsā. Tur vajadzēja asu acu, lai to

pamanītu, par citām lietām domājot, bet vecajam Dāgam acis vēl bija asas.

Puišu istabā, virtuvē un citur vecākie ļaudis daudz zināja stāstīt par trokšņiem un zilām ugunīm veco dzirnavu lejā pie krituma dzelmes, un Svens Barskolts vienā rudens vakarā, nākdams no meža mājās, pats ar savām acīm bija redzējis dzirnavu veci ejam pār kritumu — putām pa virsu tikpat viegli, kā cilvēki parasti mēdz iet pa ceļu. Viņš bija izgājis taisni cauri sienai un bez ūdens palaidis dzirnavas vaļā, un tās tad bija sacēlušas lielāku troksni nekā ūdenskritums, un dzirksteles bija lēkušas ārā pa visām spraugām un lūkām. Galaiznākums visiem šiem stāstiem bija tāds, ka neviens tumsā vairs labprāt negribēja iet pār tiltu.

Vecais Dāgs, galvu purinādams, noraudzījās lejā. Viņš savulaik daudz nebija ļāvis māņticībai sevi iebiedēt. Vecais Dāgs bija vienīgais dzīvais cilvēks, kas bija nokāpis Jomfrūdāles aizā, kur tik daudzus teica esam ievilinātus nāvē un kur viņa vecākais dēls bija dabūjis galu, lai arī kā tas noticis. Un vēl otrreiz viņš bija nokāpis aizā ar krustu, iekaldams to klints gabalā, zem kura droši vien gulēja viņa dēls.

Bet vecais Dāgs nu jau bija stipri vecs, un laikam viņam nebija vairs agrakās drosmes. Viņš ilgi stāvēja uz tilta, raudzīdamies lejup tumsā. Tikko viņam šķita, ka redz gaišumu, kad jau tas atkal bija nozudis, — bet varēja jau būt, ka šļakatas, lāgu lāgiem uzšļakstējušas līdz gaišumam, parasti nesniedzās tik augstu, viņš auksti nodomāja. Jā, tur jau atkal bija gaišums. Tas laikam plūda ārā no kādas lūkas pie dzirnavu pamatiem un apvizēj^ ūdenskrituma šļakatas.

Viņš noņēma bisi no pleca un, satvēris ar kreiso roku stobru, bet labo uzlicis uz gaiļa, ar garajām kājām un plato muguru lēnām sāka kāpt lejā pa teku gar kritumu uz dzirnavām.

Beiz viņš apstājās tumsā un klausījās. Tad viņš nokāpa no tekas un caur viršiem devās uz upes krastu, tuvodamies dzirnavām aiz krūmiem, kas nokarājās pār kritumu pie dzirnavu ziemeļu stūra.

Drīz iečīkstējās kādas durvis, dienvidu pusē tumsā parādījās liels gaišums, un veca, čerkstoša balss teica:— Nu tad ar labu vakaru, major, un, ja tev kādreiz pietrūkst kaut kā stiprāka, tad zini, ka to tu vari dabūt še dzirnavās, te tu droši vari to iebaudīt.

Majors norūca paldies — dzēriens tiešām esot bijis stiprs — un, aizmeimurojis Dāgam garām, sāka kāpt augšup pa teku.

Vecais Dāgs negāja dzirnavās iekšā. Ar piedzērušiem cilvēkiem nav ko runāt, bet varēja jau būt, ka viņš nonāks še lejā kādā citā dienā, jā. Še acīmredzot tika nobēdzināta labība un dedzināts degvīns, tā viņš noprata, un majors to bija izdibinājis un nebija laikam še pirmo reizi. Kad Dāgs labi padomāja, majors vairāk reižu bija nesaprotamā kārtā vakaros apdzēries no pāris glāzēm todija. Laikam jau tad viņš pa novakarēm visupirms bija nācis uz šejieni, kamēr vecais Dāgs bija mežā.

Vecais Dāgs pagaidīja, kamēr majors labu gabalu bija ticis viņam priekšā, pirms lēnām sāka iet viņam pakaļ. Kad viņš pārnāca mājās, majors lika malku priekšistabas pavardā. Viņš lūkoja saņemties un, izlikdamies mundrs, laizīja lūpas cerībā uz īstu todiju pēc riebīgā paštaisītā degvīna pie dzirnavnieka. Bet, kad vecais Dāgs neko neteica par todiju, majoru pārņēma acīm redzams nemiers. Kustības viņam bija drudžainas, acis maldījās apkārt, viņš neteica vairs nevienu jautru vārdu. Laikam pamazām viņam bija sakāpis galvā stiprais degvīns, kuru viņš bija dabūjis dzirnavās, jo viņš sāka žagoties un aizvien vairāk saguma krēslā.

Tad viņš uzlēca kājās un stīvām acīm raudzījās tukšumā.

—   Man šovakar ir jābrauc prom, — viņš teica.

Vecais Dāgs vērīgi noraudzījās uz viņu.— Tu tak paliksi pa nakti te, — viņš teica, bet majors piecēlās un steigšus devās uz kāpnēm. Viņam jāejot pēc savām mantām. Dāgs ilgi noraudzījās viņam paka), kamēr viņš uzcīnījās pa kāpnēm augšā. Tiklīdz viņš būs ticis augšā, savā istabā, viņš droši vien tūlīt aizmigs.

Bet majors atgriezās atpakaļ, vilkdams līdzi savu ceļasomu un drānas. Kāpnēs viņš paklupa un gandrīz būtu nogāzies uz galvas zemē, tomēr galu galā sveiks un vesels nonāca lejā. Vecais Dāgs nodomāja, ka Adelheide droši vien dzird visu. Viņa pēdējā laikā bija tik ļoti noslēgusies sevī un bāla, it kā viņai ne par ko nebūtu nekādas daļas. Viņa neko neēda un bija stipri sakritusies. Viņš parunās ar viņu kādu vakaru, bet visupirms vēl jātiek galā pašam ar sevi.

Lai kā vecais Dāgs mēģināja majoru aizturēt, nekas nelīdzēja — viņam tūliņ vajagot braukt prom.

Pilsētā viņam esot darīšanas, kuras nekādi nevarot atlikt. Viņš tik esot aizmirsis, un nu viņam jābraucot, diena vai nakts. Vecais Dāgs gan nodomāja pavisam ko citu: Korsvollā, pirmajā zirgu maiņas vietā, bija dabūjams degvīns. Nekad viņš majoru nebija redzējis tik nesavaldīgu, un domas rosījās vecā Dāga gudrajā galvā. Viņš piecēlās un pār pagalmu

aizgāja uz puišu istabu. Kad viņš atgriezās atpakaļ, majors krāca krēslā, bet no durvju čīkstēšanas tūlīt uztrūkās.

Brīdi vēlāk priekšpuisis Sīvers Aizmuguris bija pie durvīm ar zirgu un ratiem, kuros bija zvērādas. Majors uzrausās augšā, bet atkrita atpakaļ, uzrausās no jauna un, izmeimurojis ārā, ierāpās ratos. Sīvers ilgi noņēmās, kamēr ielika majora mantas ratos. Viņš bāzīja un līdzināja ādas, lai majoram būtu ērta sēdēšana un viņš būtu labi apsegts. Bet tad izrādījās, ka Sīvers bija aizmirsis auzu tarbu, un viņam bija jāiet atpakaļ uz stalli; pagāja diezgan ilgs laiks, un, kad viņš atgriezās atpakaļ, majors krāca tā, ka varēja dzirdēt jau pa gabalu. Sīvers iesēdās pakaļējā sēdeklī un sāka braukt, taču viņš nebrauca vis pa vārtiem ārā, bet uzmanīgi apbrauca vienreiz apkārt pagalmam un atgriezās atkal pie ārdurvīm. Vecais Dāgs iznaca ārā, un viņi abi ar Sīveru ienesa majoru ar visām ādām priekšnamā un caur priekšistabu Dāga guļamkambarī. Tur nolika viņu uz grīdas un apsedza labi ar ādām.

Sīvers saņēma norādījumu nekad par to nerunāt. Un tādēļ Sīvers, kurš labprāt gari mēdza stāstīt par saviem braucieniem, nekad nepieminēja visīsāko braucienu, kādā viņš bija devies.

Majoram viss vakarējais bija izgaisis no atmiņas, kad viņš pamodās Dāga guļamkambarī uz grīdas. Viņam šķita, ka todija glāzes viņu tā būs gurdinājušas, ka viņš nebūs varējis uziet augšā pa kāpnēm un ka vecais Dāgs tādēļ būs ievedis viņu iekšā, savā kambarī.

Nu viņam nepatika dienas gaisma, un viņš bija neomulīgs un piekāpīgs. Un laikam šī iemesla pēc, kā arī lai tiktu prom no Adelheides acīm, ja viņa būtu manījusi šo nepatīkamo notikumu, viņš ļāva, ka vecais Dāgs aizvelk viņu līdzi uz mežu. Viņiem abiem bija bises, majors bija diezgan labs mednieks, ja vien viņš tik tālu tika.

Majors no rīta bija cerējis saņemt glāzīti degvīna priekšistabā kā zināmu atalgojumu par to, ka viņš ies uz mežu, bet pievīlās. Tālāk par šo aizliegumu vecā Dāga cietsirdība tomēr nesniedzās. Pirmajā atpūtas vietā, augšā pie Utheimām, viņš attaisīja pārtikas somu un ielēja majoram krietnu kausiņu un arī pats sev kādu malku skata pēc. Bet tūliņ arī cieši aiztaisīja pudeli un iebāza to atkal somā.

Majors šodien bija tik piekāpīgs, ka nebija pat sarūgtināts par vecā Dāga skopumu, ārēji viņš rādījās esam gauži nospiests un lēns. Viņš nemierīgi raudzījās visapkārt, jo

viņam bija tāda sajūta, ka vecajam Dāgam kaut kas ir padomā. Vecais Dāgs, no mājas prom iedams, bija teicis, ka viņi pa nakti varbūt palikšot mežā, — majors to bija dzirdējis.

Mežos uz ziemeļiem, tālu prom no visām iebūviešu mājām, pie liela ezera atradās veca ganu mājiņa. Ezeru sauca par Reislu, un ganu sēta nesa to pašu vārdu, bet nu uz rietumiem no agrākajām ganībām, kuras aizauga ar bērziem un eglītēm, bija palikusi vairs tikai ganu būda.

Vecais Dāgs reiz bija aizgājis uz turieni kopā ar veco kapteini Klingi, kurš bija viņa rakstvedis. Viņi tur bija satikuši jauno Dāgu un baudījuši tādu mieru, ka vecais Dāgs to nekad nebija varējis aizmirst. Pēc tam viņš tur bija bijis vēl vienu reizi, un tad bija atnākusi Adelheide un pārvedusi viņu mājās. Tas bija noticis tajā rudenī pirms diviem gadiem.

Abas reizes viņš tur bija aizgājis, iekšēja nemiera dzīts, un abas reizes bija nācis uz svarīgām domām, kuras vēlāk palīdzēja atrast īsto ceļu.

Zēna dienās viņš tur bieži bija mitis. Tā bija tālākā vieta, līdz kurai viņiem bija atļauts iet. Tālāk bija nedroši lāču un vilku dēļ. Jā, Reislas ganu mājiņai vecā Dāga ausīs bija īpaša skaņa — no zēnu dienu gaišajiem, bezrūpīgajiem laikiem un no visgrūtākajām dienām, kādas viņš virs zemes bija piedzīvojis.

Rudens diena jau bija pāri pusei, kad Dāgs ar majoru nokļuva tur. Pār ezeru kūpēja salta migla, un līčos bija ledus vižņi, bet augšā gaiss bija kluss un tāles saulainas.

Kaut gan ganu mājiņa stāvēja tukša, sajūta bija tāda, it kā tur nekad nebūtu īsti tukšs. Iekšā pie sienām karājās tīkli, skujas uz lāviņas vēl nebija gluži sakaltušas, spainī atradās mazliet ūdens, un ogles pavardā nebija vēl apputējušas. Ir jaunajam Dāgam, ir citiem gadījās še piemesties, un ziemu še dzīvoja mežstrādnieki.

Majors un vecais Dāgs noņēma bises un somas un pakāra tās, un Dāgs saskaldīja malku un iekūra uguni. Majors aizgāja pēc ūdens, un viņi uzkāra podu uz uguns. Bet Dāgs iznesa ārā tīklus izvēdināties un aizgāja un pacirta skujas lāviņai. Paēduši viņi pievakarē izgāja ar bisēm katrs uz savu pusi, apmezdami pa līkumam, vai neieraudzīs kādu putnu kokā. Ar lieliem starpbrīžiem vakara klusumā norībēja trīs šāvieni. Vecais Dāgs pārnesa rubeni, un majors bija izcēlis

zaķi, turklāt būdams pietiekoši žigls, lai to nošautu. Viņš bija nošāvis ari medni un jutās gauži lepns.

Krastā, ziemu gaidot, bija uzvilkta bluķene. Viņi iegrūda to atpakaļ ūdenī un pāri izlika tīklu uz nakti. Pūta viegls vakara vējiņš, ezers ņirbēja te sidrabaini spožs, te pelēki svītrots, te tumši zils pāri skrejošo mākoņu zibā, un meži sāka atdzīvoties no vēja brāzmām.

Kad viņi, sakurinājuši uguni un aizkūpinājuši pīpes, sēdēja katrs savā pusē pavardam, tad no majora brašuma, kādu viņš bija izrādījis, atgriezdamies ar medījumu, vairs nekas nebija palicis pāri.

Kas ir dzīvojis pa mežu labos laikos un spēka gados, tas mežā cauru mūžu atradīs neizdzēšamas atmiņas. Dienu staigājot, mežs rāda tik daudz dažādu ainu: mierīgus un skumjus vaibstus, asus, mežonīgus vilcienus, cēlus, diženus skalus.

Majors bija dzīvojis uz laukiem savos pirmajos vīra gados, bijis mednieks toreiz un vēlāk un sirojis daudzos mežos pirms šiem pēdējiem gadiem Bjerndālēs, kad viņam reižu reizēm bija gadījies pavadīt veco Dāgu. Pēc bēdīgās pamošanās šorīt un ilgajiem panīkuma cēlieniem ar nebeidzamu dzeršanu ši mežā pavadītā diena bija bijusi kā viens vienīgs klejojums, kurā modās un modās sensenas jūtas — no tiem laikiem, kad viņš vēl nebija zaudējis pašcieņu, — jā, pat no tiem laikiem, kad viņš vēl nebija zaudējis cilvēka cieņu. Sēdot uz sagrabējušā ķeblīša pie pavarda un gausi sūcot kaļķa pīpīti, viņš domās no jauna pārstaigāja šodien ietos ceļus un domās apstājās pie tā, ko bija redzējis aiz meža ainām: pie skaistākajām dienām savā mūžā. Viņš aizmirsa sūkt pīpi, aizmirsa visu, izņemot ainas savā dvēselē, un galva viņam noliecās aizvien zemāk un zemāk … Cik bezgalīgi tālu bija tie laiki, kad viņam nebija trūcis pašcieņas. Tā bija tāda tāla zeme, kas nemaz nebija aizsniedzama. Un pēc tam … uz leju … tikai uz leju vien . ..

Ūdens vārījās podā, vecais Dāgs ielika olas — gatavoja vakariņas. Viņš bija piebīdījis pannu pie uguns un cepa speķi. Viņš steidzīgi rīkojās, kad majors beidzot izslējās. Vai Dāgs viņam bija uzmetis acis, kamēr viņš, pats sevī nogrimis, bija sēdējis, dūmos ietinies, — to neviens nezināja.

Tad viņi sāka ēst, un Dāgs šad tad pateica kādu vārdu. Arī majors ēda, bet ne tā, kā parasti būtu stiprinājies pēc tāda gara gājiena svaigā gaisā; runāt viņš runāja ļoti maz, un viņa vārdiem nebija nekāda sakara ar to, ko Dāgs teica.

Pēc maltītes viņi atkal aizkūpināja pīpes, un majors, pats lāgā neapzinādamies, varbūt gaidīja, ka Dāgs viņu atsvabinās no smagajām domām. Viņš ar vienu aci lūkojās uz Dāga somu ar degvīna pudeli, tā karājās pie sienas.

Vecais Dāgs, kājas izstiepis, sēdēja pie pavarda. Pīpi viņš turēja rokā, kuru bija uzlicis uz ceļa. Viņš krietni bija piemetis malku ugunī un sauju pēc saujas sviedis iekša koka mizas no grīdas. Kad uguns pārņēma mizas, dūmi kļuva biezāki un kā stabs cēlās augšā no pavarda uz dūmu caurumu — kā dzīvs, ļogans stabs starp Dāgu un majoru.

Vecais Dāgs nokāsējās, bet seju uz augšu nepacēla.— Tu laikam zini, kas ir noticis ar Kruses jaunkundzi?— viņš klusu teica. Ķeblītis, uz kura majors sēdēja, stipri nokrakšķēja, un pagāja labs laiks, pirms viņš atbildēja.

—   Nē-e . .. vai tad viņai kas kait?— majora balss bija saraustīta un sveša.

—   Tu laikam vislabāk to zini, — Dāgs tikpat mierīgi atteica.

—   M-nē, kā tu to domā?

—   Ak, brālīt, to jau tu gan pats zini. Bet bērns bija nedzīvs.— Ne vairs ķeblītis krakšķēja, ne arī kāds vārds bija dzirdams aiz dūmu staba.

Vējš mežu galotnēs turpat tuvumā jau dziedāja — atkal norima lēnās nopūtās, klusu aizšalkdams pāri ezeram, tā tas bija atkārtojies aizvien no jauna — reižu reizēm, kad beidzot majora ķeblītis nokrakšķēja un viņš aizsmakušā, svešā balsī jautāja:

—   Vai Adelheide to zina?

Vecā Dāga balss atskanēja tikpat mierīgi kā agrāk:

—   Viņa apraka līķīti — savu māsu vai brāli — nakts tumsā dārzā pati ar savām rokām.

Majors izdvesa tādu skaņu, it kā taisīdamies sāpīgi elsot, tad nokrakšķēja ķeblītis, viņš piecēlās, seju rokām aizklājis, un beidza elsot, kad bija pa durvīm izgājis.

Dāgs nepakustējās, tikai smagi noliecās uz priekšu un cieši raudzījās ugunī.

Pie sienas ārpusē kaut kas ieskrapstējās ar klusu, metālisku skaņu, un viņš strauji pacēla galvu un ātri aplaida acis apkārt. Viņa paša bise karājās pie sienas, bet majors savu bija aizmirsis ienest iekšā.

Vecais Dāgs uztrūkās kājās un, ārā izsteidzies, aizmetās gar stūri. Pagāja daži mirkļi, pirms viņš miglainajā mēnesnīcā varēja saskatīt, bet tad viņš diviem trim lēcieniem aizmetās uz priekšu un iespēra ar kāju pa bises galu. Tai

pašā acumirklī šāviens gāja vaļā, un bise blākšķēdama nokrita uz kalniņa. Majors sagrīļojās uz priekšu, ceļi saliecās, un viņš nogāzās zemē.

Šāviena rīboņa aizvēlās bezgalīgi tālu pa mežu, ilgi neizgaisdama pat vecā Dāga pie šāvieniem pieradušām ausīm. Kā sastindzis viņš stāvēja un raudzījās uz majoru.

Vai viņš ar saviem vārdiem bija bijis pārāk ciets? Viņš bija domājis, ka nepieciešami daži cietāki vārdi, lai izrautu majoru no vienaldzības. Bet cilvēks nedara sev galu viena vārda dēļ, lai cik ciets tas bija. Majora jautrā vienaldzība droši vien bija tikai ārēja. Viņa dvēselē droši vien jau sen bija valdījis drūms posts, un pie pēdējiem notikumiem viss viņā bija sabrucis.

Majors bija rīkojies neglīti, bet to pašu citādā kārtā bija darījuši citi, vecais Dāgs domāja, nomezdamies ceļos pie viņa, piespiezdams ausi viņam pie muguras un mēģinādams kaut ko saklausīt. Bet vecā Dāga ausīs pārāk smagi šņāca, lai viņš varētu atšķirt sirdspukstus no meža skaņām un sasalušās zāles čaukstēšanas.

Galvu pacēlis, viņš ieklausījās nakts klusumā, ik sīkākajā skaņā, kādas vējš atnesa no meža, no kokiem un no ezera leja. Un skaņas modināja viņā pārdomas, pārdomas, ka viņš še bija staigājis, juzdamies taisns iepretim majora nelietībai, kā arī pilns rūgtu dusmu par viņa izturēšanos pret nabaga Kruses jaunkundzi un līdz ar to pret Adelheidi, un viņiem visiem.

Šai nāves nomāktajā brīdī viņš skaidri redzēja savu paša cieto vienaldzību ka pret saviem tuviniekiem, tā pret visiem tai laikā, kad viņš bija domājis tikai par naudu un bagātību. Cik daudzus viņš bez kādas vajadzības toreiz bija padarījis nelaimīgus ar savu lielo skopumu! Cik daudzas ģimenes viņš bija padarījis nelaimīgas! Viņa rīcība bija likumīga, un cilvēki uz viņu noraudzījās ar cieņu, jā, domāja, ka viņam ir pilnas tiesības uz to, bet majora rīcību visi nosodīja — taču ar tiem uzskatiem, līdz kādiem Dāgs bija izcīnījies pēdējos gados, viņš, majoram līdzās ceļos nometies, skaidrāk nekā jebkad saprata, ka pat savos labākajos gados nebija bijis ne par matu labāks par majoru un ka tādēļ viņam nebija ne mazākā iemesla turēt tiesu majoram Barrem.

Tādas domas uzmācās vecajam Dāgam, kamēr viņš atpogāja vesti un, izvilcis kreklu, noplēsa no tā gabalu. Sagatavojis kaut ko apsējam līdzīgu, viņš pabāza to majoram zem pieres un apsaitēja galvu, lai apturētu asinis, kamēr dabūs viņu zem jumta. Dāgam ienāca prātā, ka viņš arī vakarva

karā bija nesis majoru un cik daudz pārāks viņš pie tam bija juties. Nu viņam bija jāmēģina panest Barri vienam un bez kādām augstprātīgām domām.

Jau sen bija pagājis laiks, kad vecais Dāgs bija varējis parādīt savu spēku, bet nu viņš uzcēla smago majoru, uzveldams viņu pa pusei sev uz pleciem, un, ienesis iekšā, noguldīja viņu uz lāviņas. Viņš iemeta pavardā sveķainu malku, kas drīz vien uzliesmoja, un pienesa spaini ar ūdeni pie lāviņas. Noraisījis majoram apsēju no galvas, viņš ar to nomazgāja viņam asinis un pulvera kvēpus no pieres. Šāviens viņam bija ieplēsis pieri no apakšas uz augšu, bet pustumsā lāgā nevarēja izšķirt, vai tas bija iegājis dziļāk. Acis viņam bija ciet, kā Dāgs pie līķiem parasti bija ievērojis, — un silts arī viņš bija, bet vēl jau arī nebija pagājis tik ilgs laiks, ka viņš būtu varējis sastingt.

Kamēr Dāgs noņēmās, atpogādams viņam drānas, lai varētu paklausīties sirdi, majoram sāka drebēt acu vāki — un viņš atvēra acis un apmulsis raudzījās apkārt. Dāgs iesmēla viņam krūzītē ūdeni, bet viņš nepakustējās un netaisījās dzert, tikai izmisušām acīm raudzījās griestu sijās. Dāgs bija aplicis slapjo apsēju viņam ap pieri, lai asinis netek pa seju, un stāvēja tagad, noraudzīdamies uz viņu.

Majora lielie sejas vaibsti tagad likās gluži sveši, cieti un apņēmīgi, tāds viņš laikam bija izskatījies, kad nospieda bisi. Dāgam neviļus ienāca prātā Barres dzimta. Un tā tas arī bija. Droši vien tas bija īstais majors, kāds bijis, pirms Dāgs viņu pazina, un kāds cēlies no dzimtas, kas devusi tik daudz brašu virsnieku, kā Dāgs bija dzirdējis stāstām.

—   Tu varētu teikt kādu vārdu, — Dāgs ieminējās.

Majors drusku pakustināja muti, kas tagad likās tik savādi

lepna, bet klusēja. Lūpas viņam vairāk reižu no jauna sakustējās, aprima un sāka atkal kustēties, beidzot nāca vārdi:

—   Tu varēji mazliet pagaidīt ar savu spērienu, tad visam būtu gals.

Majora parasti tik jautrā balss bija tik rūgtu bēdu pilna, ka vecais Dāgs nevarēja nevienu vārdu atbildēt.

—    Nu man vairs nav nevienas vietas pasaulē — pēc tā, ko tu teici, — Barre turpināja saraustītā balsī, gandrīz čukstus.

—    Visā tai tumsā, kuru es ar savu vieglo valodu lūkoju noslēpt pats sev un citiem, man bija viena vieta, kas vēl bija gaiša.— Majors klusēja brīdi, bet tad turpināja tādā pašā čukstošā balsī:— Arī tā bija tikai tāda ārēja sajūta kā viss, kas man bija, — nu jau daudzus gadus. Bet šim gaišumam bija dziļāks pamats manī — dziļāks, nekā es pats to apzinājos.

To es jutu tad, kad tu man to pateici. Man bija palicis vairs tikai viens vienīgs gaišums, un tie bija braucieni pie tevis — un Adelheides, nabadzītes. Un tad es redzēju pēdējās reizēs, kā es visu biju izpostījis — arī še Bjerndālēs —, un tad vēl tas, ko tu nupat teici. Neviens cilvēks nevar dzīvot, ja viņam nav mazs gaišums tumsā, — un pats pēdējais izdzisa manī, kad tu stāstīji par Adelheidi un dārzu.

Majora mute aizvērās — nodrebēdama, acis aizkrita ciet, un asaras lēni ritēja pa deniņiem.

XI

Mājupceļā no Reislas vecais Dāgs bija prātojis, vai viņš varētu vienoties ar majoru un teikt, ka nejaukā vāts pierē ir radusies, majoram krītot un pārsitot pieri uz akmens. Bet nebūtu labi iejaukt melus tādā nopietnā lietā, tādēļ to nevarēja darīt. Arī tā nebūtu taisnība, ka viņš bijis neuzmanīgs ar bisi, taču uz to vecais Dāgs vēl varēja iet — majora un sevišķi Adelheides dēļ.

Dāgs nokārtoja tā, ka majoram vajadzēja likties gultā, kad viņi atgriezās mājās, un gulēt vienā no jaunās mājas istabām, lai viņam būtu miers no zēniem un visiem citiem mājas trokšņiem, līdz būs atvests ārsts no dienvidu novadiem.

Ārsts atbrauca un iztīrīja vāti. Lode bija sašķaidījusi kaulu virs pieres kaula dobuma un iznākusi tam cauri, tikko neskardama smadzenes, tā ka ārsts, prom braukdams, pačukstēja vecajam Dāgam, ka viņš nav drošs par to, kā viss vēl var beigties. Majoram pāris dienu esot jāpavada pilnīgā mierā, līdz ārsts atkal atbraukšot. Jābaidoties no pūžņošanas vai vāts saindēšanās ar pulvera kvēpiem lielā tuvuma dēļ, kādā šāviens bija sprādzis.

Adelheide bērnībā gan bija knibinājusies ap tēva ieročiem un pastāvīgi redzējusi bises tepat acu priekšā še Bjerndālēs, un saprašanas viņai netrūka, bet pirmajās pāris dienās viņu pārāk nomāca tēva nelaime — un neparastā nopietnība, kāda viņu tagad bija pārņēmusi, lai viņā rastos kādas šaubas.

Kruses jaunkundze jau sen strādāja atkal savu darbu. Adelheide bija viņai teikusi tik pavēloši un noteikti, cik vien

viņai bija iespējams, ka viņa droši var iet savās gaitās un darīt savu darbu un ka neviens nekad neko nedabūs zināt.

Un Kruses jaunkundze strādāja no agra rīta līdz vēlam vakaram, bet noteiktība viņas balsī bija zudusi, un acu skats vairs nebija ciešs kā agrāk. Tikko no slimības gultas piecēlies cilvēks jau nevar tūliņ būt gluži tāds pats kā agrak, tā ļaudis domāja.

Adelheide bija likusi pateikt Kruses jaunkundzei, lai viņa uznāk augšā pie viņas, kambarī. Viņa sēdēja lielajā krēslā pie stikla durvīm, kad Kruses jaunkundze ienāca iekšā. Tas bija ceturtaja dienā pēc majora iegulšanās slimības gultā.

Adelheide bija sēdējusi, seju rokās iespiedusi, bet pacēla galvu un parvilka ātri ar roku pār acīm, izdzirdusi soļus uz kāpnēm.

Kruses jaunkundze arī tagad, tāpat kā ikreiz, kad Adelheide ar viņu bija runājusi pēc grūtās nakts, tikko turējās uz kājām no bailēm, ka Adelheide var viņai ko jautāt.

Agrākus laikus Kruses jaunkundze bija darījusi savu darbu droši un noteikti ar visu no Terēzes laikiem mantoto uzstājību. Toreiz, kad Adelheide bija atnākusi uz mājām, viņa gan bija šaubījusies par to, kā viss būs turpmāk, bet Adelheidei bija pielicis pašai savu rūpju, un viņa arī nebija redzējusi iemesla, kāpēc viņai vajadzētu iejaukties Kruses jaunkundzes darbā, kas, kā viņa redzēja, tik rūpīgi tika padarīts. Pēc nelaimīgās nakts Adelheide bija sākusi radīt citādu seju. Kruses jaunkundzes slimības laikā jau viņai bija vajadzējis pašai rīkoties, un viņa bija iejutusies dienas darbos, — lai kā viņa gribēja pacelties visam pāri un nebūt sīkumaina, Adelheide bija tikai cilvēks. Pēc tam kad Kruses jaunkundze bija pazemojusi Adelheidi, viņā, pašai to neapzinoties, bija pamodusies parastā cilvēku dziņa uzkundzēties pār citiem, ja rodas izdevība. Sava daļa vainas droši vien bija arī rūgtumam, kāds dziļi slēpās aiz labvēlības pret Kruses jaunkundzi, domājot, ka viens no diviem, uz kuriem krita viņas aizdomas, bija bērna tēvs.

Cita Adelheide stāvēja tagad Kruses jaunkundzes priekšā. Izturēšanās, sejas izteiksme, balss — viss dienu pēc dienas bija kļuvis citāds.

Kruses jaunkundze bija apstājusies turpat iekšpusē pie durvīm. Tais reizēs pēdējā laikā, kad Kruses jaunkundzei

bija likts atnākt, Adclheide aizvien bija stāvējusi auksta un nekustīga istabas vidū, izrunādama vārdus neskanīgi, bet noteikti un lielmanīgi. Kruses jaunkundze bija sajutusi to aizvien stiprāk, jo vairāk viņu bija nomocījis dienu nemiers un nakti bailes par gaidāmo jautājumu. Bet pēc šī jautājuma viņas dienas Bjerndālēs būs skaitītas.

Tā pie durvīm stāvot, acis un rokās viņa bija jutusi nemieru, un tas, ka Adelheide nestāvēja kājās, kā viņa parasti mēdza darīt, nepiecēlās, bet sēdēja kaut kur tālu prom krēslā saliekusies, svešāda, iedvesa Kruses jaunkundzei tādas bailes, ka ausīs viņai sāka šņākt un acis kļuva miglainas.

Adelheide mazliet pacēlās, it kā taisīdamās celties kājās, bet atkrita atkal atpakaļ un joprojām raudzījās grīdā. Viņa ne reizes nepaskatījās uz to pusi, kur stāvēja Kruses jaunkundze, un likās, ka viņa salīkst aizvien vairāk pie ikkatra vārda, ko viņai beidzot izdevās dabūt pār lūpām:

—   Vai . .. tas .. . bija . .. tēvs?

Kruses jaunkundze neteica nevienu vārdu. Viņa sabruka pie durvīm un bez samaņas palika uz grīdas guļam.

Vecā Dāga balss bija likusies Adelheidei tik nedroša, kad viņš paskaidroja, ka viņas tēvs ir neuzmanīgi apgājies ar bisi. Tēva nedrošās acis un tas, ka vāts bija pieres vidū, pamazām bija modinājis viņā aizdomas — un tai pašā acumirklī, kad viņai bija ienācis prātā, ka viņš to varbūt bija darījis ar nodomu, viņa bija atcerējusies baigo notikumu pirms tam. Viņa bija ievērojusi Kruses jaunkundzes uztraukumu, kad tēvs viņu cildināja. Pēc divām mokpilnām dienām viņa nu bija gribējusi tikt pie skaidrības.

Stundas bija aizgājušas, kopš Kruses jaunkundze bija bijusi kambarī. Adelheide sēdēja krēslā viena, kā sēdējusi.

Ar visām savām bēdām Adelheidei bija vajadzējis mierināt Kruses jaunkundzi, aizvest viņu uz viņas pašas kambari un apguldīt kā bērnu. Bet pirms tam Kruses jaunkundze vaimanādama bija izsūdzējusi viņai savas dzīves skumjo stāstu.

Un nu Adelheide stundām bija sēdējusi un domājusi par sevi un par Kruses jaunkundzi. Viņa bija iedomājusies, ka viņai nākas grūti panest Dāga prombūtni un vecā Dāga uzticības zaudējumu. Kaut gan viņa bija skatījusi visu dzīves krāšņumu, viņai bija mazie zēni un viņa būtu varējusi paciest … Nu viņa bija dzirdējusi kādu citu dzīves stāstu — arī par ilgām pēc dzīves, kas Kruses jaunkundzei visu mūžu tā ari nebija piepildījušās. Un tas, kas citiem bija laime,

Kruses jaunkundzei bija atnesis šausmas un izmisumu, un neizturamas sirdsapziņas mokas.

Un Adelheide bija staigājusi, domās nosodīdama Dāgu, veco Dāgu un Kruses jaunkundzi, — un nu viņa bija dabūjusi zināt, ka viņa bija kritusi kaunā kopā ar savu tēvu.

No visām dzīves grūtībām viņa bija izgājusi ar paceltu galvu, izturēdamās lepni un smeldamās spēku pali no savas cēlās dvēseles.

Nu visam bija beigas. Viņa noliecās uz priekšu un dziļi iespieda seju plaukstās. Dzīve nekad vairs nebeigs liekt viņu pie zemes. Tā tas ies aizvien tālāk un tālāk. Triecieni viņu sagatavoja — nāvei.

Kāds nāca augšā pa kāpnēm — smagi un vienmērīgi. Adelheide pacēla galvu un klausījās, un tad viņa strauji piecēlās un ātri piegāja pie spoguļa. Pārvilkusi ar kabatdrāniņu pār acīm un seju, viņa sakārtoja matus, un vecais paradums spieda viņu izslieties — būt staltai.

Jūklainas domas viņai uzmācās. Kādēļ vecais Dāgs nāca šurp? Viņš nebija apmeklējis viņu kambarī kopš tā laika, kamēr viņa še bija gulējusi ar dvīnīšiem, — trīsarpus gadus. Vai viņš kaut ko bija nojautis par viņas tēvu un Kruses jaunkundzi? Adelheidei sametās tumšs priekš acīm, iedomājoties, ko viņš par to sacīs. Vai viņš jautās viņai? Un ko viņa lai atbild?

Vecais Dāgs bija ienācis iekšā. Viņš bija palicis istabas vidū. Acis viņam raudzījās apkārt, it kā viņš nekad agrāk kambarī nebūtu bijis. Uzacis viņam bija cieši savilktas, pierē bija dziļas rievas, un pats viņš likās pilns drūmas nopietnības.

Adelheide bija atkāpusies dažus soļus atpakaļ un stāvēja pie lielā krēsla, ar pirkstiem taustīdamās.

—   Vai tu neapsēdīsies?— viņa beidzot ar mokām izteica.

—   Jā.— Viņš gausi aizgāja līdz krēslam un apsēdās.

—   Tu pēdējās divas dienas neesi bijusi pie sava tēva, — viņš mierīgi teica.— Viņš prasa pēc tevis.

Adelheide lēnām apgriezās un piegāja pie stikla durvīm. Viņa stāvēja un raudzījās uz aizkaru, galvu noliekusi. Vecais Dāgs sēdēja un skatījās, kā viņa pamazām pacēla galvu uz augšu un vaigā viņai iegūla ciets vaibsts.

—   Netiesāsim, — viņš klusu teica, — varbūt arī mēs paši neesam bijuši tādi, kādiem mums vajadzētu būt pret citiem.

Adelheide satrūkās. Ko viņš ar to gribēja teikt? Vai viņš ko zināja vai domāja, ka viņa nosoda tēvu par viņa dzeršanas kaislību?

Vecais Dāgs skatījās uz viņu — apmulsums kā ar roku bija atņēmis viņai visu cēlumu. Krēslā apsēdies, viņš nolieca galvu un raudzījās grīdā.

—   Visu, ko tu zini, zinu arī es — to ar Kruses jaunkundzi un visu citu, — viņš cieši noteica.

Tad Adelheide vairs nespēja savaldīties. Viņa sabruka un izplūda sāpīgās asarās, pret aizkaru pagriezusies. Vecais Dāgs to bija zinājis un nu nāca viņu mierināt — taisni tad, kad visa dzīve viņai šķita tumša.

Viņš Jāva viņai izraudāties, pacēla tikai galvu un apskatījās visapkārt.

—   Tādi notikumi ievaino mūsu lepnumu, — viņš smagi teica, — bet tā tas, Adelheid, ir ar mūsu lepnumu, un mēs izprotam dzīvi vislabāk tad, kad mūsu lepnums ir salauzts.— Viņš piecēlās un pagāja dažus soļus uz durvju pusi, bet pagriezās atpakaļ un paskatījās uz viņu.

—   Mums abiem daudz kas būtu pārrunājams, bet aizej šovakar pie sava tēva, kas to zina, cik ilgi viņš vēl dzīvos.

To pateicis, vecais Dāgs aizgāja, un kāpnes smagi nočīkstēja, viņam nokāpjot.

Adelheide stāvēja, atpakaļ pagriezusies, un tukšām acīm noraudzījās grīdā.

Vecais Dāgs bija aiznesis līdzi šausmas par notikušo, kad bija pateicis, ka visu zina. Tāds līdzzinātājs visu padarīja vieglāku. Viņš bija uznācis augšā viņai to pateikt un viņu mierināt un bija solījis viņai agrāko atklātību. Viss viņā bija atsilis, cerībām pieaugot, un viņa kā aizvien bija domājusi — tikai pati par sevi.

Te viņai ienāca prātā pēdējie vārdi par tēvu — viņam varbūt vairs nebija atlicis ilgi dzīvot. Naids pret tēvu, kauns, bēdas un nesenais mierinājums — viss, ko viņa bija domājusi un jutusi visas šīs dienas, izgaisa līdz ar vecā Dāga pēdējiem vārdiem.

Viņai likās, it kā taisni tai vietā, kur viņš bija stāvējis un teicis šos vārdus, sabiezētu kāds tēls. Viņa skaidri redzēja savu tēvu — tādu, kāds viņš bija stāvējis lejā, rakstāmistabā, viņas kāzu naktī, viņai augšā uzkāpjot. Viņš bija pametis zāli un mūziku, lai pavadītu viņu, bija noglāstījis vaigu un nomurminājis dažus vārdus, ka viņai daudz kas esot viņam jāpiedod, bet viņš nu reiz esot karavīrs, un tāds viņš bija arī palicis. Viņš bija lūdzis viņu ar vārdiem un ar valgajām acīm. Bet vai viņa jebkad viņam bija piedevusi?

Viņa bija ienīdusi un nicinājusi viņu jau kā desmit, divpadsmit gadu veca meitene, savas nelaimīgās mātes pamudināta. Viņa vājības bija šīs jūtas vēl pastiprinājušas. Vecais Dāgs ar visu savu cieto dabu bija piedevis, bet viņa ne.

Nekad viņa neko nebija darījusi, lai viņu iepriecinātu.

Tikai tagad, kad vecā Dāga vārdi bija noskanējuši kā pēdējie zvana sitieni, viņa redzēja savu tēvu tādu, kāds viņš savās domās laikam gan bija stāvējis viņas priekšā visus šos gadus — izlūgdamies piedošanu un varbūt mazliet laipnības.

Būtu viņa toreiz rakstāmistabā sirsnīgi noskūpstījusi viņu uz vaiga vai vismaz uzmetusi viņam siltu acu skatu, bet viņa bija aizgājusi, domādama tikai pati par sevi …

Varbūt tas viņam mazliet būtu palīdzējis grūtajos gados, ja viņa būtu pateikusi kādu laipnu vārdu, ja viņa kaut vienu vienīgu reizi, kad viņš no Bjerndālēm atgriezās atpakaļ savos šaurajos apstākļos pilsētā, būtu teikusi, lai viņš drīz atkal atbrauc un ka viņu labprāt gaidīs. Viņa turpretim bija bijusi klusa un mazrunīga, likdama viņam sajust, ka viņai ir prieks par to, ka viņš aizbrauc …

Kamēr viņa nokāpa pa kāpnēm un caur rakstāmistabu iegāja jaunajā mājā, gaišās atmiņas par tēvu modās viņā. Gaviļains prieks, kādu viņa bija izjutusi bērnībā, kad viņš atgriezās mājās labā garastāvoklī, pilns jautru izdomu. Viņš bija iemācījis viņai jāt un braukt, būdams viņai par prieka avotu. Un pāri vēlāko gadu drūmajiem iespaidiem, kādus viņš bija atstājis, pirmo reizi skaidri atklājās notikums, kad viņš un viņa draudzība ar veco Klingi bija atveduši viņu uz Bjerndālēm un dāvājuši saturu visai viņas dzīvei ar tās priekiem un bēdām.

Un nu viņš divas dienas bija nogulējis dažus soļus no viņas uz nāvi slims un nelaimīgs, veltīgi raudzīdamies uz durvīm un gaidīdams vienīgo tuvinieku.

Adelheide uzmanīgi pieklauvēja pie zilās istabas durvīm un, atvērusi tās, ielūkojās iekšā. Aizkari bija nolaisti, istabā silti kurējās krāsns, un divas sveces dega katra savā pusē galvgalim. Tēvs smagi pagrieza galvu un paskatījās uz durvīm. Vieglo nepatiku, kuru viņa aiz paraduma bija jutusi, viņu ieraugot, izgaisināja lielā pārmaiņa, kāda viņā bija notikusi. Baltais apsējs ap pieri un nopietnība brašajos vaibstos piešķīra viņam īsta karavīra izskatu, viņam plati un mierīgi divguļamā gultā guļot. Viņa acis iemirdzējās, viņu ieraugot, bet viņš tūliņ atkal savaldījās.

Adelheide ilgi bija stāvējusi apakšā priekšnamā, kāpņu galā, lai nomierinātos un tad tikai ietu augšā. Droši vien nebija labi tēvu pārāk satraukt. Apsēdusies pie gultas, viņa raudzījās viņa sejai garām uz palagu un sākumā nezināja, ko teikt, bet centās izturēties laipni un līdzcietīgi.

Lejā priekšnamā viņa bija piespiedusi sevi savaldīties, bet laikam tas nemaz nebija vajadzīgs. Savā kambarī, viena pati būdama, viņa bieži bija nolēmusi būt citāda, bet, kad satikās ar cilvēkiem — pat ja tie bija viņas tuvinieki —, viņa nejutās brīvi.

Tik īsu brīdi pēc pašpārmetumu vētras un vēlmes būt sirsnīgai, kādu tikko bija izjutusi, Adelheide pamanīja, ka domā par to, vai tēvs tiešām gribējis aiziet no dzīves, jeb vai bija domājams, ka viņš varēs atkal celties un būs tāds pats kā agrāk. Viņa sēdēja, it kā pārlikdama, cik daudz no sava iekšējā cilvēka viņa varēja parādīt. Viņa nespēja būt tik labsirdīga, kā vēlējās, — pat šai brīdī ne.

Vai viņā bija savienota tēva sirsnība un mātes bardzība? Un vai pašsavaldīšanās, kādu viņai māte un vecmāmuļa bija mācījušas pusaudzes gados, kad veidojas raksturs, tik dziļi bija viņā ieaugusi, ka nekad viņu neatstāja?

Visas mokas un straujās pārmaiņas, kādas viņa bija pārdzīvojusi pēdējās divās nomodā pavadītajās diennaktīs, tāpat arī pēdējā laika notikumi, kas bija vērsušies pret viņu reizi pēc reizes, bija mācījuši viņai pazīt pašai sevi labāk nekā jebkad agrāk, bet redzēt nav tas pats, kas valdīt pār sevi un pārgrozīt pašai sevi.

Tēvs galvu bļja nolicis atkal taisni uz spilvena un gulēja, tukši raudzīdamies sev priekšā. Dāgs viņam Reislā bija teicis, ka Adelheide visu zina, un to, ka viņa nebija rādījusies pēdējās divas diennaktis, viņš uzņēma kā zīmi, ka viņa nu arī noskārtusi, kā patiesībā bijis ar šāvienu. Viņš bija ilgojies pēc viņas un prasījis pēc viņas, bet atnākusi viņa šķita tikai auksts savas mātes atgādinājums. Viņam tomēr patika, ka viņa tur sēd, un neko vairāk viņš arī nebija gaidījis. Viņš gulēja mierīgi, nekustīgiem vaibstiem — kā visas šīs neierastās dienas gultā. Neviens viņu tagad nekavēja atskatīties uz savu pārmaiņām bagāto, bet tukšo dzīvi.

Adelheide bija viņam jautājusi, kā viņš tagad jūtas, un viņš bija atbildējis savā ierastajā vieglajā noskaņā:— Man iet visādi — te augšā, te lejā.

Viņa sēdēja, cīnīdamās pati ar savām domām, aizvien no jauna atgriezdamās pie tā sirds siltuma, kuru sevī bija jutusi ceļā uz šejieni, bet viņa nevarēja piespiest sevi dāvāt viņam

kaut tikai daļu no tā. Divdesmit piecus gadus viņa bija jutusi nepatiku pret viņu, un nu vēl bija nācis klāt pēdējā laika notikums — ļaunāks par visu citu. Kā lai viņa to spēj?

Te pēkšņi mugura viņai it kā pati no sevis atliecās, un viņa pacēla galvu kā klausīdamās. Viņā pēkšņi atdzīvojās vecā Dāga mierīgā balss un vārdi. Pēkšņas bēdas par tēvu bija tos aizplīvurojušas, bet nu tie atkal atgriezās.

—   Tādi notikumi ievaino lepnumu, bet dzīve tā izrīkojas ar mūsu lepnumu, un dzīvi mēs iepazīstam vislabāk tad, kad mūsu lepnums ir salauzts.

Vai tas bija lepnums, kas viņai neļāva izteikt to, ko viņa būtu gribējusi? Vai viņa savu ārieni posta gados tā bija mācījusies iegrožot, ka spēja valdīt pār savu garu?

Viņa lūkoja būt tik pazemīga, cik vien viņai bija iespējams, lai redzētu, vai tas palīdzēs. Un, to pašu domu mudināta, viņa izstiepa roku pār gultu. Kaut kas smags lūkoja to atturēt, bet viņa to uzmanīgi un noteikti uzlika uz tēva rokas. Tēva roka manāmi sarāvās. Pirmo reizi pa divdesmit sešiem gadiem viņam pieskārās viņa meita, kuru viņš bija mēģinājis saglabāt atmiņā kā dzīvu, labsirdīgu meiteni, kāda viņa bija bijusi — pirms šiem divdesmit sešiem gadiem.

Majors Barre aizvēra acis. Siltums no Adelheides rokas bija ka svēts prieks, kādreiz izjusts, tagad tas no jauna pārņēma viņu. Viņš gulēja, baidīdamies, ka viņa varētu noņemt savu roku. Un domas, kādas viņš gulēdams bija izdomājis, bet kas citkārt netiktu izteiktas, tagad pārvērtās vārdos — nedrošos, klusos aizkustinājuma vārdos.

—    Nevaru gaidīt … ka tu man varētu 'piedot… visas bēdas .. . kādas es, Adelheid, esmu tev uzkrāvis, bet esmu tevi mīlējis vairāk, nekā … tev likās.

Degošā kaunā Adelbeide atcerējās, kā viņš savā nabadzībā bija pats sev daudz ko atrāvis visos savos priekos, lai sagādātu viņai skaistas drānas, kad viņa pārcēlās pie tēva pēc mātes un vecmāmuļas nāves. Un viņa mazie upuri uzplaiksnīja Adelheides atmiņā.

Un viņa nevarēja atmaksāt tēvam par viņa vārdiem, nevarēja teikt, ka arī viņa bija viņu mīlējusi, — neko viņa nevarēja, jo tā nebūtu patiesība. Viņa juta asaras sariešamies acīs un gribēja piecelties un aiziet, bet, pirms pati apjauta, ko dara, dzirdēja sevi sakām:— Nabaga, nabaga tēvs, — un tad viņa sāka raudāt. Ar vienu roku cieši apķērusi tēva roku un otrā noliekusi seju, viņa raudāja pati par sevi un par tēvu.

Adelhcide bija aizgājusi. Majors viens pats gulēja zilajā istabā. Adelheidei aizejot, viņš bija teicis, ka labprāt parunātu ar veco Dāgu, ja viņš vēl nebūtu aizmidzis un būtu ar mieru atnākt šurp. Tam, kas gaida, mirkļi šķiet gari, un majors pacietīgi gaidīja. Nočīkstēja durvis un kāpnes, un tad bija dzirdami soļi gaitenī, bet tie nebija veca Daga soļi. Vienam no mājas puišiem pa nakti bija jāpaliek nomodā blakusistabā, lai palīdzētu majoram un būtu pie rokas, ja viņam ko vajadzētu. Majoram Barrem uzmācās dzedra vientulība. Tad tā pienāca gals — ka tas bija gals, par to viņš bija pārliecināts. Vāts viņam sāpēja, tā ka galva vai pušu plīsa, un reiboņi uznāca un atkal pārgāja.

Kaut kur jaunajā mājā noklaudzēja durvis. Un kāds pa kāpnēm uznāca gaitenī. Majors aiz uztraukuma bija aizturējis elpu, bet tagad atviegloti uzelpoja. Tie bija vecā Dāga soļi.

Vecais Dāgs bija iegājis blakusistabā pateikt kalpam, ka viņš var iet gulēt. Viņš pats palikšot šonakt nomodā pie majora. Viņš lejā esot nogulējis dažas stundas, tādēļ nākot tik vēlu.

Daudz draugu majoram Barrem bija bijis, bet labāka par veco Dāgu neviena, viņš nodomāja pats pie sevis.

Dāgs še bija bijis no paša agra rīta visu cauru dienu, un majors tad bija lāgiem zaudējis samaņu. Viņš bija gribējis redzēt Adelheides zēnus. Dāgs bija tos uzvedis augšā, un majors bija bijis labs un jautrs ar viņiem. Bet, kad bērni bija prom, viņš elsodams bija sācis raudāt un no jauna zaudējis samaņu.

Kad vecais Dāgs ienaca, lai nakti paliktu nomodā, viņš nesa kaut ko rokā sev aiz muguras, ko uzmanīgi nolika uz galda pie gultas. Majors ar acīm sekoja viņam un ieraudzīja mazu glāzīti, kurā kaut kas bija ieliets.

Ārsts gan bija teicis, ka viņam nevar dot neko tādu, kas var sakarsēt asinis, jo tas viņam varot maksāt dzīvību, bet Dāgam šķita, ka mazā glāzīte tādam cilvēkam ka majors neko nevar kaitēt un ka pec daudzajām gultā pavadītajām dienām viņam varēja novēlēt, lai viņš mazliet iebauda franču degvīnu no Terēzes mājām. Viņš vienmēr par to bija sajūsminājies.

Majors tādās reizēs mēdza ātri rīkoties, bet nu viņš dzēra pamazām — nogaršodams, lai dzēriena pietiktu ilgākam laikam, un skumji noraudzījās uz to. Varbūt tas būs pēdējais kauss.

Vecais Dāgs snauda krēslā, tomēr šad tad uzmeta acis gultai. Majors bija šņācis veselas trīs stundas. Nu viņš pamodās un skatījās visapkārt. Dāgs viņam atgādināja, lai viņš nekustina galvu, un viņš apgūlās, paklausīgi degunu uz augšu izslējis.

—   Tev šķiet, ka jācenšas nodzīvot pēc iespējas ilgāk,— viņš teica, galvu nepagriezdams, un viņa balsī jautās agrākais brašums. Dāgs neatbildēja, tikai domīgi noraudzījās sev priekšā.

—   Adelheide tak bija uznākusi še augšā, — viņš pēc brīža teica.

Barres seja acīm redzami sarāvās. Viņš aizvēra acis, un Dāgs redzēja, ka viņš elpo smagi un grūti. Un tad asaras sāka riesties no plakstu apakšas un ritēja pa vaigiem.

Aizkustinātā balsī, bet mierīgi, it kā pats ar sevi runādams, majors teica:

—   Adelheides apciemojums man tik spilgti atsauca atmiņā tos laikus, kad viņa vēl bija maza meitene. Tas bija gaišākais laiks manā dzīvē, bet tad ap mani sāka pūst auksti vēji un ar mani gāja atkal uz leju kā manos jaunības gados.

Dāgs paskatījās uz viņu no sāniem. Majors ilgi klusēja, bet tad atkal sāka runāt, un nu drebošā balss bija ska(āka.

—    Nē, es nesapņošu te par gaišākiem laikiem. Visu es dzīvē esmu izpostījis — visiem, kas bija ap mani, — savam tēvam, savai mātei un tai, kas bija mana sieva, Adelheidei, daudziem citiem — un, beidzot, jums še un nabaga Kruses jaunkundzei, kurai pēdējai likās, ka no manis vēl kas pāri palicis.

Abi ilgi bija klusējuši. Nelāgo laiku un omulīgo rūkšanu krāsnī neviens no viņiem nebija dzirdējis. Abi domās ilgi bija maldījušies tālumos un sensenos laikos.

Beidzot vecais Dāgs sāka runāt:

—   Jā, nekāds karotājs tu neesi bijis.

Majors Barre sarāvās pie šiem vārdiem un, neņemot vērā visus aizliegumus, pacēla galvu un, uz elkoņa atspiedies, noraudzījās uz Dāgu, it kā viņš redzētu spoku.

Viens vienīgs stingrs balsts majoram bija dzīvē. Ja viņš nebija bijis ne nevainojams cilvēks, ne kareivis, tad bezbailīgs karavīrs gan viņš bija bijis. Par viņa apķērību un pārdrošību briesmu brīžos klīda nostāsti.

—   Neesmu bijis karotājs?— viņš beidzot izgrūda.

Vecais Dāgs ilgi sēdēja, it kā viņš ne ko redzētu, ne ko dzirdētu, un, kad viņš sāka runāt, vārdi bija klusi un balsī nebija uztraukuma, kas bija samanāms majora jautājumā.

—   Sēdu un domāju par ilgo karu, kāds mums pašiem ar sevi jāizkaro, un tur tu neesi bijis nekāds karotājs. Tu vienmēr esi padevies savām iegribām, nekad neesi atturējies, un no tā ceļas visas cilvēka un viņa tuvinieku nelaimes. Tu esi dzīvojis kā mežonis. Nedomāju, ka man būtu kada tiesība še sēdēt un tevi tiesāt, es tikai domāju par taviem vārdiem, par to, ka tu neesi cīnījies, bet tikai peldējis pa straumi aizvien vairak uz leju un ka tu tagad guli, noraudzīdamies uz neveiksmēm. Par to es tagad domāju.

Barre bija atlaidies atpakaļ un galvu, kā nākas, nolicis uz spilvena. Un vecais Dags turpināja, sākumā mierīgi, bet beigās stiprākā balsī:

—   Arī es esmu piedzīvojis diezgan daudz neveiksmju — un varu vēl piedzīvot, bet jakaro un jācīnās mums tomēr ir — līdz viss ap mums satumst nāvē.

Viņš paskatījās iesānis uz majoru. Viņš gulēja, tukši raudzīdamies sev priekšā, it kā domādams, ka sprediķu viņš jau pietiekoši daudz ir dzirdējis agrāk, bet tad Dags teica gandrīz čukstus:

—   Visupēdīgi tu cīņai pagriezi muguru — gribēji begt.

Tad majors pagrieza galvu un ar jautājumu acīs vērīgi

noraudzījās uz viņu. Savas karavīra dienās viņš nekad nebija bēdzis.

—   Tu negribēji cīnīties līdz galam,— Dāgs cieši noteica.

Nu majors saprata, ka Dāgs domā šāvienu. Seja viņam

pietvīka, viņš elpoja smagi un grūti. Beidzot viņš teica:

—   Var jau būt. ka tā ir taisnība, ko tu saki, neesmu turējies pretim, tikai kāpies atpakaļ, bet ar mani bija citādi nekā ar citiem cilvēkiem, mani viss bija pārak stiprs … Tev tā nav bijis.— Un viņš pastāstīja mazliet par karavīru dzīvi, par biedriem, kuri cits citu centās pārspēt dzeršanā un dēkās ar sieviešiem, — tā viņš bija tapis tāds. To pašu viņš bija stāstījis Adelheidei, tikai šoreiz skaidrākos vārdos.

Vecais Dāgs pacēla galvu un uzelpoja. Acis viņam kļuva atkal asas.

—   Tu laikam domā, ka mums citiem nav bijis kārdinājumu. Ari man tie ir bijuši jaunībā — kā še mājas, tā pilsētā, kad redzēju skaistu miesu. Es tik ilgi cinījos ar sevi, ka gandrīz jau sāku bēgt no sieviešiem. Un vēlāk, kad es biju bagāts, netrūka sieviešu, kas man rādija laipnas acis un bija ar mieru dāvāt man savu labvēlību.

Vai tu domā, ka esmu bijis akls — vai gaudenu miesu? Arī man vajadzēja cīnīties, lai es liktu ar visu galā. Tāpat dažādi pārbaudījumi man skaudīgi ir uzmākušies, kā naudas kārība, mantrausība. Reiz, kad man likās, ka esmu jau visas cīņas izcīnījis un atlikušas vairs tikai uzvaras, ar mani sāka iet uz leju, un es veselus trīsdesmit gadus nodzīvoju pilnīgā naudas aklībā, pirms pārvarēju to. Bet neveiksmes ir jāpanes, no tām nevar izbēgt. Tās tāpat prasa spēku kā karavīra drosme cīņas karstumā .. . Tās stundas, kad cīnāmies, dod gaišumu dzīvē, viss cits ir tikai tumsa, kad paraugāmies apkārt, — mirusi dzīve.

Majors klusēja, bet Dfigs redzēja, ka viņš vērīgi klausās.

Bgi abi klusēja, tomēr Dāgs bija mazliet nemierīgs, it kā viņš kaut kam gatavotos, un beidzot arī nāca — pēkšņi, it kā viņam vajadzētu steigties to pateikt.

—   Ko tu saki par to, ja mēs rīt atvestu šurp mācītāju?

Majors pakustināja roku, it kā no kaut kā atlūgdamies, un

sejā viņam bija lasāms noteikts «nē».

—    Par vēlu, — viņš teica.— Ja jau es visu dzīvi esmu nodzīvojis citādi, ko tad nu es tur vairs tagad grozīšu.— Bet balss pašās beigās vairs neskanēja gluži droši.

—   Ja es varēju piespiesties un par to runāt, — vecais Dāgs teica, — tad tu vari piespiesties un viņu pieņemt. Kā toreiz Beislā, tā še šovakar tu kaut ko runāji par gaišumu dzīvē. Lai cik dzedrs tu gribētu būt, tevī ir tas pats, kas visos citos cilvēkos.

—   Bet ne to mācītāju, — majors beidzot teica.

Vecais Dāgs zināja, ka mācītājs bija attāls radinieks majora sievai un droši vien gluži labi pazina majora dzīvi. Un pats viņš reiz bija majoram stāstījis, kādu soda dienu pie apbedīšanas mācītājs bija sarīkojis lensmanim, kurš bija nodzēris savu mūžu, un ka mācītājs bija bargs. Laikam visu to majors bija atcerējies. Dāgs brīdi domāja, bet tad teica:

—   Tāda mācītāja mums nevajag, kas runā mums pa prātam tādos brīžos kā šie. Viņš cīnīsies ne pret tevi, bet kopā ar tevi. Viņš neturēs nekādu tiesu pār tevi, jo viņš neuzskatīs to ne par kādu nieka lietu, ka tu viņu esi aicinājis. Viņš sapratīs gluži labi, ko tas tev ir maksājis, un domās, ka tu esi uz pareizā ceļa.

Majors lūkoja runāt pretim, ka esot par vēlu, bet vecais Dāgs bija piecēlies un gāja jau ārā. Durvīs viņš tikai noteica:

—    Izcīnies līdz tam, Barre. Kamēr mums vēl ir dzīvība kaulos, mums ir tiesība cīnīties.— Balss uz beigām skanēja nedroši, un viņš strauji aizvēra durvis.

Vecais Dāgs uzmodināja kalpu, kuram vajadzēja palikt pa nakti nomodā, un pa tumsu caur ēkām aiztaustījās uz savu guļamistabu. Daudz ko viņam dzīvē bija nācies darīt, bet piedabūt majoru, lai viņš ir ar mieru atsaukt mācītāju, piederēja pie grūtākajiem pienākumiem, kādus viņam jebkad bija nācies darīt.

XII

Kad mācītājs atbrauca, viņi ar veco Dāgu visupirms sēdās pie galda priekšistabā. Dāgs teica, ka viņš pats majoru vakarvakarā esot bargi ņēmis priekšā un diezin vai stingri vārdi būšot tie, ko viņam visvairāk vajadzētu.

Varēja jau but, ka mācītājs Ramers bija bargs, bet viņš bija gudrs. Vecais Dāgs viņam bija bijis uzticams draugs reiz kādā grūtā brīdī, un mācītājs zināja, ka tas, ko vecais Dāgs teica nopietna lietā, bija dziļi pārdomāts. Bet viņam tak bija jāzina, kas majoram kaitēja, reiz bija sūtīts pēc mācītāja, un viņš to jautāja.

—   Sašāvies, — Dāgs ātri un noteikti atteica. Viņš, kā varēja redzēt, šim jautājumam bija sagatavojies.

Mācītājs domīgi noraudzījās uz zemi un tad pacēla galvu, gribēdams vēl ko jautāt, taču vecais Dāgs sēdēja noliecies un ēda, un seja viņam bija tik auksta un cieta, ka mācītājs tomēr neko vairāk nejautāja. Bet, ja reiz Dāgs neko par to negribēja stāstīt, kā sašaušanās notikusi, tad nebija grūti noprast, ka viss bij is. Mācītājs savilka pieri grumbās un domīgi raudzījās sev priekšā. Viņš tomēr nu vairs nebija tik drošs, ka neliks majoram uzklausīt atklātus vārdus. Tā bija loti nopietna lieta

—    Mēs pārrunājām majora dzīvi no šūpuļa līdz kap . .. līdz pat šim laikam, — Dags mierīgi teica.— Arī šāvienu, — viņš piebilda ciešāka balsī.

Mācītājs, kā likās, tomēr vēl nebija gluži apmierināts, viņš neko neatbildēja. Viņš bija aicināts sagatavot majoru ceļā uz mūžību, un no viņa bija atkarīgs, kā viņš to izdarīs.

Nekāds laipnais mācītājs nebija, kad iegāja pie majora Baries, taču saruna sākās tik mierīgi un lēni, pamazām aizraudama un tik pilnīgi pārņemdama savā varā, ka majors tikai vēlāk atskārta, ka bija pārdzīvojis vētru, kas viņu bija šaustījusi, bet pēc kuras viņš jutās kā atsvabināts.

Mācītāja lūpas bija cieši sakniebtas, kad viņš atgriezās priekšistabā pie Dāga, bet acis viņam bija laipnas un piedevīgas.

—   Daudz kas majora Barres dzīvē būtu citādi, — viņš teica, — ja viņam būtu kāds balsts.

Vecais Dāgs vēl ilgi par to domāja, kad mācītājs jau bija aizbraucis. Majora sieva jau bija mācītāja radiniece un Adelhcide viņas meita, tomēr tie bija mācītājā vārdi. Mācītājs it kā bija izteicis nelabvēlīgu spriedumu par abām savas dzimtas sievietēm.

Majora sievu mācītājs laikam pazina, un Adelheide pie viņa bija pavadījusi nakti pirms kāzām. Un toreiz mācītājs bija nopietni ar viņu runājis, kā Dāgs bija nopratis. Pēc tam viņa dažas reizes uz īsu brīdi bija iegriezusies mācītāja mājās. Savas domas mācītājam varēja būt arī par viņu.

Kad viņš tā labi padomāja, Adelheide neko daudz par savu tēvu nebija bēdājusi, un neviens nevarēja tikt gudrs, kādas bija viņas attiecības ar jauno Dāgu. Adelheide nepārspējami bija cīnījusies par sava vīra dzīvību Melnezera būdā toreiz, kad viņš bija nogāzies no 1 jella, un vecajam Dāgam pašam viņa bija bijusi par svētību dažā labā ziņā — droša un atklāta sarunās un visā savā rīcībā tai grūtajā ziemā, kad viņš pats bija juties tik nospiests.

Bet… laikam taču mācītājam bija pašam savas domas . ..

Vecais Dāgs nejautaja ne mācītājam, ne majoram, ko viņi abi runājuši.

Kad viņš vēlāk dienā uzgāja augšā, majors bija nopietns un mierīgs, nemaz neizrādīdams, kādu iespaidu uz viņu atstājis mācītāja apciemojums. Ceļā vecais Dāgs vēl aizvien bija domājis par mācītāja vārdiem, ka majora dzīve varētu būt citāda, būtu viņam kāds balsts. Šie vārdi veco Dāgu bija vedinājuši uz domām, ka majora sieva bija šķīrusies no sava vīra un ka mācītājs acīmredzot nevarēja tam piekrist. Bet Dāgs bija iedomājies arī kaut ko citu. Viņš pazina majoru nu jau desmit gadus un pats varētu būt viņam par atbalstu, ja viņam ienāktu prātā. Pienākumu dzīvē ir tik daudz, bet par cilvēku, kurš viņam bija tik tuvs, viņš gan būtu varējis padomāt. Ja, viņš pat saka šaubīties, vai tikai mācītājs nav domājis viņu.

Vecais Dāgs sēdēja pie majora gultas, bet pēc visiem bargajiem vārdiem viņš šodien neatrada neko, ko teikt, un arī majoram pēc vakardienas un šīsdienas sarunām ar mācītāju nebija, ko teikt. Viņi labi ja izdvesa dažas skaņas, ar kurām neko arī negribēja teikt un kuras arī neviens tikpat kā nedzirdēja. Pirms tam Dāgs nebija varējis pārvarēt sajūtu, ka labak būtu, ja majors ar to pašu arī aizietu, bet tagad viņa domas bija grozījušās. Varēja jau būt, ka viņš tagad vēlēsies

griezt par labu to, ko bija nokavējis. Un stiprā vēlēšanās, lai majors izdzīvotu, pārvērtās ticibā, un, pirms pats par to bija skaidrībā, viņš jau bija sācis runāt.

—    Kad tu, Barre, būsi atkal uz kājām, — viņš teica, — tad vari likt pārvest savas mantas no pilsētas uz šejieni un apmesties še jaunajā mājā. Tad mēs abi varēsim staigāt pa mežu un pašaudīt putnus. Mums būs laba dzīve — un mēs šad tad varēsim nopietni parunāt.

Pie Dāga pirmajiem vārdiem majors pagrieza galvu un pārvērstām, stīvām acīm noraudzījās uz Dāgu, it kā būtu no nāves pamodies, bet galva atslīga atkal atpakaļ, un viņš to nolika gluži tā, kā ārsts bija vēlējis, tikai acis vērīgi raudzījās uz Dāga pusi.

Piecēlies Dāgs saņēma majora roku. Barre nevarēja izteikt nevienu vārdu, tikai elpoja, grūti pūzdams, bet skatu, kādu viņš uzmeta Dāgam, Dāgs nekad neaizmirsa.

Tonakt majors Barre nomira.

Tūliņ tika nosūtīta ziņa Hamarbēju Unai, un viņa atnāca un palika nomoda pie līķa, kā še pēc veca paraduma bija pieņemts.

Tikai otrā rītā Adelheide dabūja zināt, ka tēvs miris, un, kad viņa kopā ar veco Dāgu iegāja zilaja istabā, Una jau bija noraisījusi zoda autu un noņēmusi smagumus no acu vākiem. Spilvenu pārvalki un palagi bija pārmainīti, tie bija gludi un balti kā sniegs, viegli iezilgani no atspīduma, kas krita no istabas sienām. Un augstu uz spilvena atdusējās majora galva — ciešu, mirdzoši baltu apsēju ap pieri.

Adelheide stāvēja kā sastingusi. Vai tiešām viņas tēvs bija bij is tik brašs?

Viss neveselīgais pietūkums bija kā ar roku atņemts. Seja bija noteikta un atklāta, un kuplās uzacis bija stipri izliektas virs acīm. Lielais deguns bija plāns un smails, bet glītās lūpas bija cieši sakniebtas, un spēcīgā zoda līnija visupēdīgi iezīmēja vairāku virsnieku paaudžu pēcteci.

Skats laikam arī veco Dāgu bija ļoti aizkustinājis, jo viņš ilgi stāvēja mēms kā akmens. Tad viņš dziļi ievilka elpu un smagi teica:

—   Lai svēta tava piemiņa, major!— Un tad viņš piegāja pie gultas un saņēma Barres stingo roku, pēdējo reizi atvadoties.— Paldies par visu labo, — viņš strupi noteica.

Asaras Adelheidei ritēja pār vaigiem, bet pie gultas pavisam klāt viņa nepiegāja. Varbūt tāpēc, ka vecais Dāgs stāvēja še, varbūt arī tāpēc, ka Una kā sastingusi nekustīgi sēdēja pie sienas, var arī būt, ka vainīgs bija nedabīgums, pie kāda viņa bērnībā bija pieradināta un ko viņa pati dzīvei bija ļāvusi vēl pastiprināt, un tas tagad sasaistīja viņu tāpat kā visos lielos mirkļos.

Pēc ārsta pirmā apciemojuma tūliņ bija aizsūtīta ziņa radiem un tuvākajiem draugiem, kādi Barrem bija pilsētā. Viņi ieradās par vēlu, neatrada viņu vairs pie dzīvības, bet bēres nenokavēja. Divas naktis Bjerndālēs gulēja daudz viesu.

Pie galda zālē pirms brauciena uz kapsētu par majoru Barri atskanēja vairāk labu vārdu, nekā par viņu bija teikts visā viņa garajā mūžā.

Pēdējie viesi bija aizbraukuši no rīta — un līdz ar viņiem it kā izgaisušas visas skaņas un visa dzīvība, tā Adelheidei šķita.

Kopš tās dienas, kad viņa bija likusi Kruses jaunkundzi uzsaukt augšā kambarī un dabūjusi visu zināt, viņa nemaz nebija piedalījusies saimniecības darbos. Bēru rīkošana pilnīgi bija Kruses jaunkundzes ziņā, un viņa atkal klusu, bet pilnā mērā bija iejutusies savā vecajā darbā.

Adelheide viesu klātbūtnē bija apspiedusi visas savas domas, bet nu, kad viņi bija aizbraukuši, viss uzmācās uzreiz. Smagi pašpārmetumi, ka viņa savam tēvam nebija bijusi kaut kas vairāk, ka pēdējās dienās nebija ilgāk uzkavējusies pie viņa un nebija bijusi laipnāka pret viņu, ka nebija pat noglaudījusi viņa roku, kad viņš pēdējo reizi bija gulējis zilajā istabā.

Zēni gandrīz cauru dienu iztika paši ar sevi. Paēda viņi virtuvē, bet pārējo laiku uzturējās turpat ārpusē pie mājām, kur meitām vai puišiem bija kas darāms. Tikai kad viņus rītos vajadzēja apģērbt un vakaros noguldīt, Adelheidei bija jāparūpējas par viņiem. Viņa ēda lejā kopā ar veco Dāgu, un šodien arī viņš bija domīgs un kluss.

Jaunais Dāgs bija bijis mājās bēru dienā, bet viņš bija tik izklaidīgs un seja viņam bija tik drūma, ka viņai sirds bija sāpējusi, to redzot, — un vēl tai pašā vakarā viņš atkal bija devies prom.

Adelheide bija noguldījusi zēnus. Viņu gullas bija palikušas tur, kur bija novietotas pa Kruses jaunkundzes slimības laiku, bet durvis uz kambari viņa pa nakti turēja vaļā.

Viņa stāvēja pie spoguļa jaunkundzes istabā, bet neielūkojās sev ne acīs, ne sejā, negribēdama redzēt tajā izmisumu. Galvu noliekusi, viņa skatījās tikai uz matiem, kamēr aiz veca paraduma saglauda tos un sakārtoja, pirms gāja lejā uz vakariņām. Viņa nevarēja ne iedomāties ēšanu, bet viss nolika tā, kā tam vajadzēja notikt, un viņa pa paradumam izgāja pa durvīm un nokāpa pa kāpnēm lejā.

Neko daudz nebija ēduši ne Adelheide, ne vecais Dāgs, kad piecēlās no galda, un nevienam no viņiem nekā nebija bijis, ko sacīt. Pateikusi savu kluso ar labu nakti, viņa devās uz priekšistabas durvīm pretim izmisuma pilnam vakaram un bezmiega naktij.

Tad vecais Dāgs nokāsējās un mierīgā balsī teica:

—   Tu šovakar varētu vēl pakavēties še lejā.

Vārdi Adelheidei bija tik negaidīti, ka viņa palika slāvam, vienu kāju uz priekšistabas sliekšņa uzlikusi, lai vēlreiz dzirdētu, vai tā ir tiesa. Lēnām atpakaļ pagriezusies, viņa pārsteigta noraudzījās uz viņu. Acis viņai bija tik nelaimīgas un satrauktas, ka vecais Dāgs apmulsa un, viņai acīs raudzīdamies, ieskatījās viņas izmisušajā sirdī līdz pašiem dziļumiem ., .

Ne vārda neteicis, viņš piegāja viņai klāt, aplika roku ap pleciem un aizveda sev līdzi — uz veco istabu. Viņš nospieda klabatu, un durvis tūliņ atvērās līdz galam.

Istabā bija melna nakts, bet vecais Dāgs iegāja iekšā un iešķīla uguni sausajā sūnā un tāsīs, kas pavardā aizvien stāvēja starp skalu malku un bērza pagalēm. Šķita, it kā zilas krama dzirksteles būtu uzmodinājušas Adelheidi, padarīdamas viņu dzīvu un vērīgu, līdz gaišajās pavarda liesmās viss sāka iegūt veidu, kas līdz šim bija slēpies tumsā, ar visām atmiņām un visu citu.

—    Mēs varētu drusku apsēsties, — vecais Dāgs teica, piebīdīdams divus krēslus tuvāk pie uguns. Adelheide apsēdās vienā no tiem, bet pastūma to tā, lai varētu pagriezties un apskatīt istabu. Vecos, zaļos logu stiklus dienvidu un austrumu sienās bija atdzīvinājis liesmu atspīdums. Tur tagad mainījās zeltaini skati ar tumšām acu dzīlēm dobuļos līdzi liesmām pavardā. Ieroči še zem griestu sijām un gar sienām veco istabu Adelheides acīs aizvien bija piepildījuši ar bargu nopietnību. Viņai bija licies, ka tā ir kopš tiem laikiem, kad dzīve bija mežonīga, barga un cilvēki nežēlīgi cits prel citu.

Bet tagad viņā kā dzīvas modās atmiņas par pēdējo gadu pārdzīvojumiem un prātā vēl bija viss nupat pārciestais, un vecā istaba vairs nelikās tik tāla. Dzīve bija barga — vēl aizvien — un mežonīga, un tai nebija nekādas žēlastības.

Šīs domas viņu novirzīja uz citām domām: viņa kopš Ziemassvētkiem nebija bijusi še. Domas atgriezās pie lielajiem brīžiem, kādus viņa še bija piedzīvojusi, — dzīves nopietnībā pārpārēm bija zeltaina prieka. Viņa atcerējās arī savus pirmos Ziemassvētkus Bjerndālēs — arī tumšu bēdu pilno, lietaino rudens vakaru, kas bija kļuvis par gaišako brīdi viņas mūžā, kad vecais Dāgs bija teicis, ka jaunais Dāgs viņu mīl.

Daudz kas pēc tam bija noticis, un atmiņas kā dzīvas uzmācās viņai. Plati ieplestās acis pret pavarda uguni pagriezusi, Adelheide uguni neredzēja, bet vienīgi ainas, kas mainījās.

Vecā Dāga balss viņu uzmodināja. Viņam laikam bija izlicies, ka Adelheide sēd un domā par savu tēvu.

—   Jā, nāve modina dažādas domas, — viņš teica, — kad viens no mūsu tuviniekiem … ir prom … un nekad vairs atpakaļ nenāks . . . Esmu bieži par to domājis, ka tikai pēc tādiem notikumiem mēs esam tādi, kādiem patiesībā mums vajadzētu but. Tad mēs raugāmies pāri tam, ar ko mūsu sīkais prāts parasti ir nodarbināts un kas citus cilvēkus mūsu acīs padara tik nepatīkamus. Pēc tam mēs atceramies vairāk tikai labo, kas viņos ir bijis un kam mēs varbūt būtu varējuši līdzēt atplaukt, ja mēs vairāk būtu pievērsušies tam un viņiem likuši manīt, ka to redzam.

Vecais Dāgs sēdēja, uz priekšu saliecies un nokāris galvu, domīgi to purinādams.

—    Mēs tik maz cits citam palīdzam tai īsajā cēlienā, kamēr esam dzīvi.

Vārdi gan nebija domāti viņam vienam, tie zīmējās arī uz Adelheidi, bet viņš nevarēja zināt, ka tie ķers viņu tik sāpīgi, — un viņš, galvu pacēlis, pārsteigts uz viņu paskatījās, kad viņa pirmo reizi iešņukstējās. Bet tad vecais Dāgs atkal nolieca galvu un sēdēja, ugunī raudzīdamies, kamēr viņa raudāja tik sāpīgi un nesavaldīgi, kā viņš bija redzējis viņu raudam tikai tai laikā, kad bija miruši abi viņas pirmie dēli. Viņš mazliet pacēla galvu, bet neskatījās uz Adelheides pusi — vienīgi tikai uguni, un viņa acīs nebija ne mazākās līdzcietības. Viņš tikai mierīgi raudzījās kaut kur ļoti tālu prom aiz vecās istabas sienām.

Adelheides raudas bija norimušas, sirds Irisas bija pārgājušas, izbeigdamās ar elsojošu elpas vilcienu. Liesmas pavardā bija nopiakušas, tikai liesmiņas šaudījās ap pagaļu atliekām, un vecais Dāgs sēdēja, vaigu plaukstā atspiedis, un raudzījās lejup, ugunī.

—   Jā, jā, — viņš klusu teica, — ja atskatāmieš uz savu dzīvi, ieraugām tik daudz tada, par ko vajadzētu noskumt, ka pilnīgi varam zaudēt drosmi, bet.. .— Pacēlis galvu, viņš nosēdās taisni, un sejā viņam radās lielais spēks, kāds tur vel bija redzams sevišķos acumirkļos.— Dzīve to prasa no mums, Adelheid, kamēr mēs esam dzīvi. Mums ir jāsaņemas atkal un jādzīvo tālāk, un tad mums ir jāmēģina gut kaut ko no ta, ko grūtās domas mums ir mācījušas.

Vai nu vecais Dāgs no jauna bija nogrimis domās, v^i arī viņš gribēja, lai viņa teiktie vārdi Adelheidei labi iespiežas atmiņā, bet viņš ilgi klusēja. Likās, it kā viņš gribētu kaut ko teikt. Pagāja ilgs laiks, bet tad viņš tomēr sacīja:

—   Man daudzas reizes ir licies, ka man vajadzētu parunāt ar tevi par to, ko mēs tikām runājuši priekš diviem gadiem, kā arī ziemas vakaros pēc tam. Esmu daudzas reizes no jauna ieskatījies tava mātestēvā bībclē un daudz ko pārdomājis. Un no tā, kas man galu galā ir palicis, esmu dzīvojis pēdējā laikā, bet es neatradu vārdus, kā tev to pasacīt, un tādēļ nezināju, ko lai tev saku. Šovakar es varētu pamēģināt.

Tas viss par dieva lūgšanu un viņa žēlastību jau ir pareizi, bet. .. nevar ar to apmierināties un laisties snaudā. Manas toreizējās atlaidu bēdas jau bija dibinātas, bet ne vien mūsu labie darbi un domas var būt viegls līdzeklis, lai izpelnītos mūžību, tas pats notiek ar mums, kad lūdzam dievu. Mūsu domām ir dziļas saknes, un mēs no tām nevaram atsvabināties.

Esmu domājis par to, ko Dāgs tev reiz bija stāstījis par parādību, kādu viņš esot redzējis Nāves kalnā, — ka dvēseles esot kā zāļu stiebri upītē, kas gan aizvien peldot prom, bet nekur netiekot, jo saknes tās noturot.

Tā tas ir arī ar mums, jā, kamēr mēs atrodamies virs zemes. Lai ko mēs iedomātos izdarīt, mūsu domas sakņojas mūsos, mūs nevar atsvabināt no saknes — no tā, ka meklējam savu labumu, vai nu tas ir šai mūžā, vai viņējā.

Kad tas mums ir skaidrs, tad saprotam, ka tikai dievs var mūs sagatavot mūžibai. Žēlastību mēs gūstam, kad darām to labāko, kas stāv mūsu spēkos, — un to mēs varam tikai še virs zemes, šai mūžā. Veltīgi lūkot iespiesties mūžībā ar domām vai lūgšanām. To aizsniegt mums nekādi nav iespē

jams. Mēs meklējam tikai atlaidas paši sev, vienalga, vai mēs lūdzam dievu vai darām labus darbus. Viss ir pašlabums.

Vecais Dāgs atkal bija atspiedis vaigu plaukstā un sēdēja, vilkdams pirkstus caur matiem. Viņam likās, ka viņam nebija izdevies izteikt savas domas tik skaidri, kā viņš būtu gribējis, — un viņam bija tāda sajūta, ka Adclheide arī nemaz negribēja klausīties. Viņš bija gribējis Adelheidei palīdzēt, izstāstīt viņai visu, lai viņa saprastu, kādēļ viņš vairs nesēdēja pie grāmatām un par to nedomāja tik daudz kā agrāk. Viņš arī bija iedomājies tādā kārtā palīdzēt viņai mazliet pārvarēt grūtsirdību, bet viņa laikam bija nogrimusi domās par tēvu. Pārdzīvojums vēl bija pārāk spēcīgs. Dāgs noliecās un piemeta malku ugunī, kas no jauna uzliesmoja.

Otro gadu pēc tam, kad vecajā Dāgā bija notikušas pārmaiņas, Adelheide bija pavadījusi bēdās un nesaprašanā, un, lai gan domas par nāvi un skumjas pēc tēva aiziešanas viņu vēl tagad stindzināja, viņa bija dzirdējusi to, ko Dāgs bija teicis, beigās atdzīvodamās un vērīgi klausīdamās, bet viņai nelikās, ka tas būtu kāds izskaidrojums. Šķita, it kā viņš būtu noguris, domādams par neiespējamo, un, neatrazdams nekādu jaunu pamatu, bija kļuvis vienaldzīgs. Tas gan nebija viņa dabā, bet reiz jau arī viņam vajadzēja padoties.

Likās, ka līdz ar uguni būtu atdzīvojušās arī vecā Dāga domas, jo viņš izslējās krēslā un, apsēdies ērti un mierīgi, turpināja, kur bija apstājies.

—   Ja mūsu spējas nesniedzas pāri šim mūžam, tad mums tās ir jāizlieto še, kamēr dzīvojam. Mēs nedrīkstam apmaldīties grāmatās un vārdos un nogrimt žēlabās, ka mūsu spējas nesniedzas tālāk. Mums jāpietiek ar to, ka esam cilvēki, un pēdējam garajam ceļam jameklē mierinājums pie dieva, jo tur mēs paši nekā neiespējam. Neatrodu par vajadzīgu pusmiegā rītos un vakaros skaitīt dažādas lūgšanas. Pietiek ar «Mūsu tēvs debesīs», kā tas stāv sacīts, — tā darīja mans tēvs. Tēvreizē ir daudz spēcīgu vārdu, ja vien par to padomājam. Tā jāskaita ar modru prātu, lai iespaids paliktu visai dienai, un pēc tam mums ir jādara savs dienas darbs. To dzīve prasa no mums, un, kamēr esam virs zemes, tikām mums ir jādzīvo.

Pēdējai vārsmai bīskapa dzejā, ka lūgšanās ir cilvēka ceļš uz dievu, var būt arī citāda nozīme, nekā sakumā liekas. Es to tagad izprotu tā, ka mūsu cīņa — ne vien domās un lūgšanās, bet ari darbos — patiesībā ir tā īstākā lūgšana. Un darbi ari ir tie, kas no mums prasa visvairāk, — un tad tie dod arī kaut ko citiem. To domas un lūgšanas nedara.

Man tagad ir tik skaidrs viss, kas agrāk bija apslēpts dažādās sarežģitās domās. Būtu es mācītājs, es par to sprediķotu katru dievkalpojuma svētdienu, ka cilvēkam vajag siltu sirdi un labu gribu un ka viņam jābūt palīdzīgam, tas ir īstais ceļš — no tā iegūstam mēs paši un arī citi.

Vecais Dāgs pagrieza seju uz Adelheides pusi.

—    Nu tu sapratīsi, kādēļ esmu sācis atkal braukāt pa lauku draudzēm un iet uz mežu mājām apraudzīt cilvēkus. Darba ir gana. Un tad es atspirgstu, šad tad pa mežu izstaigājies, jo tur es atdzīvojos. Mežā un laukā, un gadalaikos dievs tāpat ir atrodams, tāpat kā grāmatās un vārdos. Ja es ar mazajiem zēniem labprāt klīstu pa mežu, tad tādēļ, ka es, vecs vīrs, no tā atspirgstu, bet bērniem tas paliek atmiņā, un viņi varbūt vēlāk var ko mācīties no vectēva nopietnajiem vārdiem. Jo mēs, Adelheid, esam mīksti, lai cik stipri dažreiz jūtamies. Mums ir nepieciešams katrs atbalsts, kādu mums var sniegt baznīca, tuvinieki un labi draugi.

Nebūtu man šī atbalsta, man tagad būtu vienīgi nauda, bet visi man apkārt būtu nelaimīgi — mūsu novadā un tīriunu draudzēs. Ir daudz tādu, kas akli padodas naudai, un tas ir viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc pasaulē ir tik daudz bēdu.

Beigās vecajā Dāgā bija jūtams viņa agrākais lielais spēks, un viņu apmirdzēja uguns atspīdums, jaunajām pagalēm pavardā uzliesmojot. Bet liesmas norima, un luīnsa ietina viņus.

Vecais Dāgs sēdēja, kā sēdējis, bet acis raudzījās dziestošajā ugunī. Domas, kurām viņš bija nodevies, bija kļuvušas aizvien noteiktākas, bet tikai tagad, kad viņš tās bija izteicis vārdos, tās bija kļuvušas gluži skaidras. Un no sajūtas, ka beidzot viņš ir ticis pie mērķa, sāka veidoties atmiņas, pat parādības.

Pirms it kā miglā, tad aizvien jaužamāk viņš redzēja tēva smago, pamatīgo augumu un Hamarbēju Anes bargo seju. Viņos abos viņš visstiprāk bija izjutis savu spēcīgo dzimtu ar tās atmiņām par atbildību bijušā un nākošā priekšā. Viņi bija devuši viņam nopietnību — viņa dzīves satvaru. Varenas atmiņas par panākumiem un uzvarām ilgi slīdēja garām, bet skali pamazām bālēja, un viss satumsa skumjā vientulībā. Atkal sāka krēslot .. .

Vecā Dāga acīs radās valgs mirdzums, un viņš dziļi ievilka elpu. Viņš redzēja vasaras vakara atspīdumu priekšnama tumsā — Dorotejas jaunkundzes aprises uz kāpnēm un dzirdēja vārdu «žēlsirdība», viņas sirsnīgo, drebošo balsi. Trīs

aukstie vārdi: pienākums, taisnība, tiesa, uz kuriem viņš līdz šim bija paļāvies, bija kļuvuši tik nepastāvīgi pēc tās dienas.

Terēzes pēdējā stunda pie loga priekšistabā, kad viņa pateicas viņam par visu viņu kopdzīvē, — un atmiņas par viņas stingro, bet sirsnīgo gādību dienu un nakti gadu desmitiem no vietas par visiem .. .

Vecā Klinges drebošā balss, kad viņš skaidros vārdos kādā naktī priekšistabā aprakstīja viņam nabadzības briesmas …

Bīskapa piezīmes uz papīra strēmelēm un lapām bībelē, pie kurām viņš bija pavadījis neskaitāmas nakts stundas sava mūža grūtākajā laikā — ziemā pirms diviem gadiem…

Mācītāja drošie, viņam teiktie vārdi par atlaidām, kas viņu bija uzmodinājuši no pašapmierinātības un mācījuši atzīt cilvēka nevarību arī vislielākās varas laikā, — un nu visupēdigi mācītājs, kad atgriezās no majora nāves gultas ar atziņu, ka cilvēkam nepieciešams atbalsts …

Adelheide ātri nolaida acis, kad vecais Dags pagrieza galvu. Viņa bija sēdējusi, nogrimusi viņa nešaubīgo vārdu plūdumā, nevarēdama novērst acu no Dāga sejas, kamēr viņš kavējās savās atmiņu ainās.

Adelheide smagiem soļiem devās pa kāpnēm augšā.

Vecais Dāgs pats bija izcīnījies cauri tumsai, kāda bija ieslīdzis, bez viņas palīdzības. Nu viņš stāvēja atkal uz dzīves ceļa — drošāks nekā jebkad agrāk. Nekad viņš vairs nesēdēs un par to ar viņu nerunās.

Tas, ko viņš bija teicis, izklausījās tik ticami, bet — tas nebija neko nozīmējis viņai. Kādus darbus lai viņa dara, un ka lai viņa pa gribas ceļu iet pie dieva ikdienišķā dzīvē?

Nabagāka nekā jebkad agrāk viņa iegāja kambarī.

XIII

Vecais Pērs Barvolls un kāds jauns zēns no Frilandēm veda baļķus uzkalnā pie upes uz dienvidiem no Melnezera. Nu jau dažas dienas laiks bija pārmaiņus turējies dienu silts un nakti auksts. Uu baļķi bija piesaluši, turklāt tik slideni, ka grūti bi ja tiem pieķerties. Pērs vēl nebija tik vecs, ka nebūtu varējis tikt gala ar baļķi, ja viņam kāds drusku piepalīdzēja,

bet šodien darbs gāja gausi, un ari zēns, kurš vēl bija ļoti jauns, ikreiz atvilka elpu, kad Pērs apsēdās uz baļķa.

Pērs lāgu lāgiem pameta acis uz bālo saules gaismu rietumos pie sala pelēkajām februāra debesim un droši vien domāja par to, ka drīz būs laiks doties uz būdu ziemeļpusē ezeram, kur varēs aizdedzināt uguni kā pavardā, tā pīpē. Bet vēl bija mazliet par agru, vajadzēja vēl ķerties klāt lielajam baļķim, kurš turēja kopā visu grēdu, un kaut ko padarīt jau no rīta darbiem. Zēns un Pērs kratīja un grūstīja baļķi, tad atkal atlieca muguru un apgāja tam apkārt, rausdami nost sniegu ar zābakiem, prātodami un kasīdami galvu zem cepurēm, līdz viņi no jauna ķērās tam klāt, taču baļķis nebija izkustināms. Kad viņi patlaban bija aizrāvušies ar darbu, izdzirda vieglu slēpju slīdēšanu — un jaunais Dāgs stāvēja viņu priekšā.

Vaigos viņam bija vaibsts, kurš vai nu savilkās uz augšu labsirdīgā sinaidā, vai nostiepās uz leju asā bardzībā, bet neviens nevarēja paredzēt, kad viens vai otrs notiks, jo no viņa neviens netika gudrs. Acis viņam gandrīz aizvien bija tumšas, it kā viņš sirgtu ar grūtsirdību, bet šad tad arī kļuva zilas aiz prieka, un, ja retu reizi prieks bija tik ilgs, ka vaibsts savilkās uz augšu — par spīti tam, ka viņš, liekas, cīnījās pretim, — tad parasti tik bargaja sejā radās kaut kas tik sirsnīgs un daiļš, ka ļaudis, kas viņu agrāk nebija redzējuši, bija gluži aizkustināti.

Bet, kad viņš tagad parādījās, ne viņa acīs, ne vaibstos nebija nekā labsirdīga, tikai dzedra vienaldzība.

Pērs izslējās, saīdzis, ka nevar neko izdarīt un ka Dāgs to redz, bet baļķis nebija izkustināms.

—    Dzīvs ledus — un nav kur pieķerties, — Pērs teica.

Dāgs aizslīdēja uz priekšu, nomauca slēpes un, pārlicis

kāju katrā pusē baļķim, noliecās uz priekšu.

—   Ja kāds nevar, lai labāk neķeras klāt.— To teicis, viņš pabāza plaukstas apakšā un atrāva baļķi nost, tā ka nokrakšķēja vien.

Piestiprinājis atkal slēpes, viņš aizgāja, vairāk ne vārda neteicis.

Vecais Pērs Barvolls sēdēja saguris pie pavarda Melnezera būdā, sirsnīgi sūkdams pīpi, lai vēl kaut ko izdabūtu no pēdējām tabakas šķipsnām. Vaigi te iekrita, te piepūtās, un bārda kustējās līdzi. Kad viņi zināja, ka Dāgs bija tuvumā, viņiem bija vajadzējis nobeigt iesākto darbu un tad tikai

uzņemt vakaru — un Dāga ierašanās kā tumša ēna pārmāca dienu. Viņi bija paēduši, un zēns pēc tam bija apgūlies, bet Pērs sēdēja vēl, aiz nepatikas sūkdams pīpi.

Viņš pēkšņi izslējās un klausījās. Tad iebāza pīpi kabatā un nospļāvās ugunī.

Varēja dzirdēt slēpes noliekam pie sienas, un Dāgs ienāca iekšā. Arī viņš apsēdās pie uguns, plecus raustīdams no aukstuma. Pērs šaubījās, vai nepiedāvāt ēdienu, bet Dāgs jau ēdienu soinu bija pakāris pie sienas, tad jau viņš gan zinās pats. ,

Dāgs bija sācis pīpēt tikai pēdējos pāris gados, un viņš reti uzrāva dūmu, bet nu viņš piecēlās un paņēma no somas māla pīpīti un tabakas vīkstolu. Nosēdies atkal turpat pie pavarda, viņš izvilka nazi un, izkasījis pīpi, uzlika virsū oglīti no pavarda.

Pērs lāgu lāgiem uzmeta viņam pa vērīgam acu skatam no vietas, kur sēdēja salīcis un niecīgs. Bet tur viņš neko nevarēja darīt, ka viņam bija skaļi jāšķauda, kad tabakas smarža plūda virsū.

Dāgs uzmeta viņam pēkšņu skatu no sāniem. Tūliņ pēc lam viņš iebāza dūri kabatā un izvilka tabakas vīkstolu.

—    Ņem, — viņš noteica, aizmezdams vīkstolu turp.

Pērs diezgan ilgi nebija apķēries, un viņam vajadzēja izvilkt vīkstolu no taburetes apakšas. Lieliskām pateicies, viņš rūpīgi ņēmās ar nazi iztīrīt un izkasīt pīpi un pēc tam piecēlās un gāja atdot vīkstolu atpakaļ.

—   Vari to paturēt, — Dāgs teica.

—   Visu vīkstolu?— Pērs jautāja.

Dāgs neatbildēja, un Pērs apsēdās atkal uz taburetes un grozīja un apskatīja prāvo vīkstolu.

Dāgs gidēja līdzās Pērām un zēnam uz lāviņas, bet nevarēja aizmigt visu nakli. Pēdējo reizi viņš še bija gulējis jau tuvu nāvei. Viņš bija atnests šurp no fjella, un viņa tēvs bija atnācis šurp — un Adelheide, un viņi te bija nodzīvojuši daudzas dienas un naktis. Viņam pietvīka seja, iedomājoties, cik daudz rūpju viņš toreiz viņiem bija sagādājis. L'n Adelheide toreiz un kādu laiku pēc tam bija bijusi pavisam citāda. Acīs viņam it kā sariesās asaras, par to domājot. Bet viņi tā bija pret viņu toreiz izturējušies, jo uzskatīja viņu par mirēju. Tādās reizēs cilvēki ir citādi.

Pirms abi pārējie pamodās, Dāgs jau bija projām. Vēl bija citas būdas, kur miegu izgulēt.

Melnezera būdā viņš nebija bijis pēc nelaimes gadījuma ziemeļos Nāves kalnā. Kādēļ tad viņš tur bija iegriezies tagad? Vai tādēļ, ka bija izturējies pārāk asi pret vecu vīru un gribēja to atkal griezt par labu?

Pavasaris un vasara pagāja, un atnāca rudens.

Kādā saulainā rītā jaunais Dāgs bija ceļā uz medībām austrumpusē Skarfjellam. Debesis bija rudenīgi gaišas un dzidras — daudz augstākas nekā parasti. Apšu, sērmūkšļu un bērzu,bija vairāk nekā skuju koku tur, kur viņš gāja. Bija lapkritis, un nokalne bija kā nosēta ar visdažādāko krāsu lapām. Ēnā mirdzēdama, kusa sarma uz lapām, bet saulē lapas no mitruma bija satnelnējušas.

Dāgs gāja te pa ēnu, te pa sauli, un lapas, kas vēl bija pie kokiem, kustējās, vērta dzīvas ēnas un gaismu viņam pie kājām. Viņš raudzījās uz lapām nokalnē, lāgiem paceldams acis uz debess augstumiem. Viņš ieelpoja auksto, sauso, tīro gaisu, un, kad viņš izpūta elpu, ap viņu kūpēja it kā balti dūmi. Viņš gāja mīkstiem, piesardzīgiem soļiem, un visi viņa prāti bija moži — kā jau no rīta.

Vakara tumsā viņam pēdējā laikā bija bijusi tāda sajūta, it kā kāds viņam nāktu pakaļ, atrastos viņa tuvumā, sekotu viņam pa pēdām. Viņš jau vairākkārt bija dzirdējis pārlūstam sausu zaru ar mazliet skaļāku troksni, nekā zari nokalnēs parasti mēdza lūzt, — nē, viņam bija arī licies, ka dzird uzmanīgu šļūkšanu, aizdomīgi uzmanīgu šļūkšanu viršos un pēdu atspiešanos pret nokalni — tik mīkstu, ka tā gandrīz saplūda ar nakti, — viņam pašam tā likās.

Vai tas varēja būt vecs, viltīgs lācis, kas bija tik pārdrošs? Jeb vai tas bija cilvēks? Kad viņš vēlāk dienas gaismā lūkoja uziet pēdas savā tuvumā, viņš neko nevarēja atrast. Nebija ticams, ka lācis varētu būt tik viltīgs un likt ķepas vienīgi uz akmens. Un gluži vieglās pēdas, kādas viņš bija iedomājies saskatām sūnās un apsarmojušos viršos, beidzās ar nospiedumu, kurā nebija saskatāmi lāča nagi. Tas varēja vienīgi būt kāds mežinieks, līdzīgs viņam pašam, kas gāja aļņādas virszeķēs. Viņam pašam bija somā tādas virszeķes, kuras viņš nēsāja tad, kad vajadzēja sevišķi piesargāties no dzīvniekiem, kas visu dzirdēja. Pirmo pāri viņš bija dabūjis no tēva, vēl mazs zēns būdams, bet viņš nekad nebija redzējis, ka citi nēsātu tādus apavus.

Kaut kur mežā mita kāds slepkava no ciliem novadiem, cilvēks, kurš reiz ziemeļos Vestli būdā bija uzbrucis viņam ar cirvi, tā ka viņš tikai brīnumainā kārtā bija izglābies no nāves. Dāgs pret vīru bija izturējies godprātīgi, nebija nodevis viņu lensmanim ne par slepkavību, kas viņam bija uz sirdsapziņas, ne par to, ka viņš bija uzbrucis ar cirvi. Bet visupirms Dāgs tomēr bija notriecis vīru pie zemes, turklāt rupji un nežēlīgi, citādi nemaz nevarēja izturēties pret cilvēku, kas otram slepus uzbrūk ar cirvi. Vai šis vīrs varētu viņam uzglūnēt vakara tumsā aļņādas virszeķēs? Vai viņā bija tik maz pateicības, ka viņš gribēja atriebties par negaidīto pērienu, kādu bija dabūjis?

Jaunajam Dāgam bija dusmas, ka kāds viņu tā uzmana. Viņš taisījās uzkurt uguni un pavadīt pie tās nakti, bet tas viņam bija jādara tādā vietā, kur muguru nekas neaizsedza, — lai tad nelietis nāk! Gan tad viņš sagaidīs viņu.

Šīs tumšās domas vedināja Dāgu rīta saulē doties uz Skarfjellu. Ceļš bija tāls, bet tur augšā viņš zināja vielas, kur varēja gulēt tā, ka mugura bija drošībā un ugunskurs pasargāja.

Kad uguns teju, teju izdzisīs un tikai pēdējais atspīdums vēl iezīmēs gulētāja aprises tumsā, tad glūniķis droši vien nāks.

Lapotās nokalnes, pa kurām Dāgs gāja, aizveda līdz apaļai kalna mugurai, bet tālāk bija lieli purvi ar cietas zemes joslām, kas bija apaugušas jauniem bērziņiem.

Augšā uz kalna muguras Dāgs pēkšņi apstājās kā sastindzis. Bisi zibensātruinā no pleca norāvis, viņš turēja to uz ceļa, apķēris ar kreiso roku stobru, bet ar labo roku cieši satvēris laidi turpat pie aizslēga.

Uz vienas zemes mēles tukšajā purvainā stāvēja aļņa tēviņš, spēcīgs dzīvnieks, pilns vērīga miera.

Plāns miglas šķidrauts zemu slīdēja pār purvu austrumos, un spilvas, baltas kā zīds, šūpojās zem tā.

Dāga rokas drebēja, bisi turēdamas un leju, teju izdarīdamas ierasto kustību, bel ķermenis bija pilnīgi mierīgs. Acīs viņam visupirms parādījās aukstais mirdzums — kā aizvien pirms ātras rīcības —, bel tad tās kļuva maigākas un skats kluss un tāls. Alnis izstiepa garās pakaļkājas, gaišām spalvām, un nolaida gūžas. Priekšdaļa kļuva milzīgi liela un varena, un purnu tas pacēla gaisā it kā skaļam pavasara brēcienam, varenās ragu lāpstas bija atmestas atpakaļ uz krēpēm, un saules gaisma apspīdēja mitro, drebošo purnu un

nāsis, kas cilājās, ieostīdamas gaisu. Siltās elpas dvaša kūpēja visgarām ķermenim.

Dāgam likās, ka viņš nekad vēl nav redzējis tik varenu spēku, bet viņam jau nekad arī nebija laika redzēt. Šāviens sprāga tai pašā acumirklī, tiklīdz viņain acīs bija iekritis tāds radījums, un tā tas droši vien būs arī turpmāk, bet šodien viņam bija tik savāds prāts. Ja alnis būtu palicis mierā, viņš ar prieku aizietu turp, saņemtu viņu aiz ragiem, krietni sakratītu un pakasītu zem krēpēm un zoda bārdas.

Tas šķelmis tur lejā laikam gan jutās drošs savā varenajā spēkā, tāpat kā Dāgs pats bija juties pirms dažiem gadiem. Nu viņš mājās bija kļuvis nedrošs, un arī še mežos viņam kaut kas uzglūnēja. Un tad lai viņš pats ar viltību iešauj sirdi drošajam dzīvniekam! Nē, lai paliek, līdz viņš jutīsies citādi.

Vai viņš bija cēlies no citurienes? Nē, viņš bija cēlies še — no mežiem.

Nekad vēl viņš nebija juties tik tuvs mežiem un visam, kas še dzīvoja mierā tāpat kā viņš reiz, it kā atpūtu meklēdams. Šis atgadījums viņain tagad bija sāpīgs, tādēļ ka viņš bija izjutis dzīves viltību ari še mežos.

Viņš noņēma roku no bises gaiļa un viegli uzsita ar plaukstu pa laidi. Alnis pēkšņi nodūra galvu un ragus, it kā lai kļūtu tik zems un neredzams, cik vien iespējams, un, apkart apsviedies, mežonīgā steigā aizdrāzās prom pa cietās zemes joslu un caur priežu mežu aiz purva.

Augstu virs Skarfjella rietumu nogāzes kā zvaigzne spīdēja mazs ugunskurs — aizvien skaidrāk, jo tumšāks metās vakars pār mežiem.

Dāgs bija kāpis augšā pa veco teku, kas līkumodama veda augšā gar fjella sāniem rietumu pusē, un bija nokļuvis tur līdz klints ragam, pirms vēl vakara migla aizsedza rudens dienu. No turienes viņš bija noraudzījies pār mežainajām nogāzēm dienvidos un rietumos — un ziemeļos uz augstajiem fjelliem, kuru virsotnes jau sedza sniega kārtiņa, kas itin ka mirdzošs asmens iegriezās zilajās debesīs. Viņš bija stāvējis, noraudzīdamies šai ainā, un domājis par to reizi, kad spīts bija uzdzinusi viņu tur augšā — pašam Nāves kalnam uz paures, kamēr vēl fjellos plosījās ziemas vētras.

Dāgs sēdēja ar muguru pret fjellu, ēzdams vakariņas pie ugunskura, kas sprakšķēja, karsti liesmodams vēja pūsmā, un

svieda tam virsū karstu dzirksteļu kūļus, augstu pāršķeldams tumsu, kad vējš nāca tieši virsū un klints to atsvieda atpakaļ. Visapkārt bija rets egļu un priežu mežs — greizi, vēja nomocīti, kropli koki, līkiem stumbriem un dzīviem zariem tikai vienā pusē. Bērziem un sērmūkšļiem pastarpām.

Vējš še augšā bija aukstāks, nekā viņš bija iedomājies, tas glaudās fjellam klāt un saldēja viņam muguru. Viņš bija piecirtis krietni daudz skuju, ko paklāt sev apakšā, jā, drusku atliks arī, ko uzklāt sev virsū, bet viņš bija sapratis, ka no gulēšanas šonakt liels nekas neiznāks.

Kamēr viņš ēda, ausis vērīgi tvēra ik skaņu un acis modri un vērīgi raudzījās tumsā. Bet, kad bija paēdis un atkal aizsprādzējis somu, viņš kļuva mierīgāks, un siltums un nogurums, kas pārņēma viņu pēc garās, ceļā pavadītās dienas, atgrieza kaut ko no viņa parastās vienaldzības. Elkoņus uz ceļiem atbalstījis un vaigus plaukstās atspiedis, viņš snauduļoja, seju pret uguni noliecis. Kaut kas ļoti plašs un bezgalīgs bija vēja dziesmā še augšā, Skarfjellā. No mežiem kāpa augšā tālas un midzinošas šalkas. Un ezerā dziļi lejā, fjella ziemeļu piekājē, lāgu lāgiem bangas brāzās pār piekrastes akmeņiem. Dāgs aizvien vairāk noliecās uz uguns pusi, un brīži, pēc kuriem viņš pavēra acis un apskatījās apkārt, kļuva aizvien garāki.

Te pēkšņi viņš tikko manāmi pacēla galvu no plaukstām un palika sēdām un stīvām acīm tumsā cieši raugāmies uz ugunskuru dienvidpusē. Tas bija tur, kur teka nāca augšā. Viņam šķita, ka ugunskura gaismā tur tumsā būtu notēlojies kaut kas gaišs, kaut kas cilvēka sejai līdzīgs — tas bija arī cilvēka augumam piemērotā augstumā, bet tas bija tikai tā pamirdzējis un tūliņ atkal nozudis.

Bet viņa acis vērtās gluži stingas — kaut kas parādībā bija atgādinājis vecā Dāga sejas vaibstus.

Vai tēvam būs jāmirst — un vai tie bija nāves biedi, ko viņš ap sevi bija manījis pēdējās naktīs? Viņš bija gan dzirdējis, ka tādas lietas var notikt. Ļaudis mežos daudz ko zināja stāstīt kā par parādībām, tā par skaņām kāda cilvēka pēdējās mūža dienās.

Bet vai viņš bija bijis pilnīgi nomodā, kad viņam bija licies, ka viņš to redz, vai arī pusmiegā? Grūti pateikt.

Viņš noliecās atkal, šīs domas domādams, bet tad viņš laikam bija izdzirdis kādu skaņu, jo nu pavisam pacēla galvu — un tur tēvs iznāca no tumsas.

Domas strauji joņoja jaunā Dāga galvā. Tātad tēvs viņam bija sekojis pēdējā laikā, tādēļ skaņas bija bijušas tik klusas,

tā ka pavisam grūti bija tās izšķirt, un nenosakāmās pēdas bija atstājušas viņa aļņādas virszeķes. Bet kādēļ tēvs viņam tā bija sekojis vakara tumsā — un nebija rādījies?

—   Nebija viegli šovakar uzkāpt še augšā,— vecais Dāgs teica, smagi elsodams. Viņš bija sasvīdis un nokarsis, kāpdams augšā pa stāvajām nokarēm.

Ugunskura tuvumā atradās liels, apsūnojis akmens. Viņš apsēdās uz tā un, nolicis bisi un somu sev līdzās, raudzījās gan ugunī, gan sānis nakts tumsā, gan zvaigžņotajās debesīs, it kā pūlēdamies izšķirt tur visas zvaigžņu zīmes. Pēc tam viņš atkal raudzījās ugunī — bet uz dēlu ne. Vecais Dāgs, kurš visiem cilvēkiem pasaulē, lai kādi tie būtu, tik droši bija stājies pretim, aizvien bija juties nedrošs sava dēla priekšā, kamēr viņš bija pieaudzis. Viņš gan kādā vakarā bija saņēmies un izteicis vārdus, kas Adelheidi un jauno Dāgu bija saveduši kopa, bet ta arī bija vienīga reize, kad viņš bija iedrošinājies iejaukties dēla dzīvē.

Tēvu no dēla it kā šķīra liela, nepārvarama kautrība. Tais gados, kad Dāgs pieauga par vīru, tēvs tik lielā mērā bija nodevies savām lielajām naudas lietam, ka viņš bija akls pret visu sev apkārt un arī pret saviem dēliem. Vecākais no viņiem, tas, kurš dažā ziņā bija līdzinājies savam mātestēvam, tirgotājam Holderam, un bija bijis dzīvākas dabas nekā Bjerndālu vīri, bija aizrāvies ar sieviešiem un tamlīdzīgām lietam un nekristīgā kārtā dabūjis galu Joml'rūdāles aizā. Jaunais Dāgs, kurš tik lielā mērā līdzinājās savam tēvam, ka vecais Dāgs dažu labu reizi bija gluži pārsteigts, to ievērojis, bija gājis pats savus ceļus, un tie bija meža ceļi.

Terēze, jaunā Dāga māte, visu savu laiku bija bijusi aizņemta ar lielo mājas saimniecību un ar palīdzības sniegšanu tuvākajā apkārtnē dažādos slimību un nelaimes gadījumos, tā ka viņa maz bija rūpējusies par saviem dēliem. Un pieaugdami viņi, kā jau zēni, bija gājuši savus ceļus, kur māte tiem nevarēja iet līdzi. Un tēvu bija nodarbinājušas viņa paša lietas.

Tā jaunajam Dāgam bija vajadzējis iztikt pašam ar sevi, un neviens visā pasaulē nevarēja zināt, kas notika viņa sirds dziļumos.

No dabas viņš bija mazrunīgs kā visi viņa ģimenē, un meža dzīve un vientulība nebija vērtusi viņu valodīgāku. Cik daudz jaunais Dāgs bija nopratis no tēva cietās rīcības naudas lielās viņa varas gados, to tēvs nevarēja zināt, ari to, kādas varēja būt dēla domas par to, ka viņš tik maz bija nodarbojies ar saviem dēliem.

Un vecajam Dāgam ar viņa paļāvību bija tā, kā tas ir ar daudziem cilvēkiem: nedrošību, kāda viņam vēl varēja būt, viņš juta pret tiem, kas viņam bija vistuvākie. Un, ja pēdējos gados viņš bija uzskatījis par savu uzdevumu tuvāk pietuvoties cilvēkiem, kas bija ap viņu, un darīt viņu labā visu, kas bija viņa spēkos, — tad laikam dēls viņam nebija ienācis prātā.

Pēc mācītāja vārdiem, ko viņš bija teicis par majoru, vecais Dāgs bija nācis pie pārliecības, kuru bija izteicis Adelheidei pagājušā gada rudenī vecajā istabā: mums visiem ir vajadzīgs atbalsts. Viņš bija sajutis sirdsapziņas pārmetumus, ka tik maz rūpējies par majoru, un tie viņu laikam vēlāk bija vedinājuši uz domām, ka viņam ir vēl kāds tuvāks cilvēks, par ko parūpēties.

Jaunajam Dāgam par to nevarēja būt ne mazākās jausmas, tāpat kā par cīņām, kādas tēvs pats ar sevi bija izcīnījis tumsā turpat viņa tuvumā, un ka tēvs reižreizēm pēdējā acumirklī bija atkāpies atpakaļ, lai tikai nebūtu ar viņu jārunā divatā. Pirms vienpadsmit gadiem vecais Dāgs pēdējo reizi bija jutis vēlēšanos tuvoties savam dēlam. Tai pavasarī pēc Terēzes nāves — toreiz viņš bija paņēmis līdzi veco kapteini Klingi, lai nebūtu viens ar viņu. Vecais Dāgs nevarēja atcerēties, ka būtu runājis ar dēlu divatā pēdējo divdesmit gadu laikā, vienīgi dažus vārdus par laiku un tamlīdzīgām lietām — garām ejot.

Jaunais Dāgs sēdēja pie uguns tāpat kā līdz šim, zodu rokās atspiedis. Viņš lāgu lāgiem bija uzmetis acis tēvam un paskatījies uz zvaigžņotajām debesīm, vai tēvs tur ieraudzījis kaut ko neparastu. Vakara vējš mazliet bija piestājies, bet šad un tad uzplūda auksts gaiss no fjella, un apakšā klusi šņāca mežs un skalojās viļņi Skarfjella ezerā.

Vecais Dāgs pagrieza seju pret uguni, nolieca to un, iegrūdis sprunguļus ugunskurā, noskatījās, kā liesmas tos aprija un kā dūmi izgaisa tumsā.

—    Vai šogad kādu lāci arī esi redzējis?— viņš beidzot jautāja.

Dēls sēdēja, it kā mazliet kaut ko pārdomādams.— Nē, šogad ne, — viņš teica, — bet lāča pēdas gan esmu redzējis uz ziemeļiem no Melnezera un Vestlī būdas un uz austrumiem še no f jella. Un zvejnieks Berre ir notālēm vienu redzējis lejā pie ezera.

—   Aļņi šogad ir droši, — vecais Dāgs teica.

Jaunais Dāgs uzmeta ^iņam ātru skatu. Vai tēvs bija atradies viņam tik tuvu, ka bija redzējis alni purvā?

—   Visur, kur vien eju, redzamas aļņa pēdas un mēsli, — vecais Dāgs teica.

Tā vecais Dāgs sēdēja, runādams par ikdienišķam lietām, bet ikreiz pagāja labs laiks, pirms viņš atkal atrada, ko teikt, — un uz dēlu viņš neskatījās — tikai ugunī, uz zemi vai uz fjellu, bet lielākoties uz debesīm, kur zvaigžņu iedegas aizvien vairak.

Viņi ar dēlu bija uzgājuši augšā sacirst vēl vairāk skuju un bija sataisījuši guļvietu arī viņam, un nu gulēja puszviļus — jaunais Dāgs pie l'jella un vecais tālāk pie akmens, uz kura bija sēdējis. Somas viņiem bija zem muguras, bises tepat līdzās, un paši viņi gulēja, ar labo elkoni uz skujām atspiedušies un galvu ar plaukstu atbalstījuši. Abu izturēšanās bija ļoti līdzīga.

Tā viņi ilgi bija gulējuši, nevienu vārdu neteikdami, kad vecais Dāgs beidzot iesāka. Skaidri varēja dzirdēt, ka balss bija nedroša:

—   Tu varbūt būsi dzirdējis vai pats ievērojis, ka biju ciets . . . naudas lietās .. . pastāvēju vienīgi uz savām tiesībām un tamlīdzīgi . . . kad man bija darīšana ar cilvēkiem … savā laikā.

Tā cilvēks aiziet neceļos. Ar cilvēkiem lielākoties ir tā, ka viņi nekad nevar gana saraust, līdz tos apgulda kapā, bet tā nav dzīves jēga.

Lielākoties šo cilvēku mantkārība, kas tikuši pie varas, izpaužas tā, ka citiem dzīvi viņi padara sUru.

Cilvēkam jābūt labsirdīgam pret tiem, kas viņam ir apkārt, ja viņš pats grib iemantot mieru, — un arī citiem tas nāk par labu.

Tev būs liela noteikšana, kad tu nāksi — manā vietā. Nevar palaisties uz šķelmjiem un neliešiem, kas grib dzīvot tikai no citiem, — bet par tiem, kas strādā, cik viņu spēka slāv, vajag gādāt.

Tādus un vēl citus vārdus par to pašu teica vecais Dāgs.

Jaunais Dāgs bija gulējis, nepakustēdamies un uz tēvu nepaskatīdamies. Kad tēvs bija izteicis jau tik daudz, ka viņš saprata, kādā nolūkā tas tika darīts, vaibsts vaigā viņam bija savilcies uz augšu un kļuvis skaidri redzams, bet pusceļā bija sastindzis cietā, nedabīgā pussmaidā. Pusaizvērtās acis, vērīgi mirdzēdamas, raudzījās ugunī.

Likās, it kā viņš jau sen būtu nācis pats pie savas pārliecības visas šais lietās.

No fjella visu nakti plūda vēsums, un no gulēšanas nekas neiznāca. Rīta krēslā ledains vējš apšūtām sāka pūst no ziemeļiem. Tas svilpoja klints spraugās un kroplajos kociņos, kas karājās gravās.

Vecais Dāgs piecēlās purinādamies. Viņš bija apgūlies sasvīdis un pa aukstajām nakts stundām drusku salis. Viņš kāsēja, un balss viņam bija aizsmakusi, kad viņš teica, uzmezdams somu un bisi plecos, dēlam pa pusei muguru uzgriezis:

—   Tev nu ir jālūko … ar Adelheidi .. . saprasties.

Jaunais Dāgs bija piecēlies sēdus. Viņš ilgi noraudzījās tēvam pakaļ, kā viņš lēniem, bet drošiem soļiem kāpa lejā no nogāzes pa teku, līdz pavisam pazuda.

XIV

Tas bija sen, kad vecās mājas istabās bija nācis klāt kaut kas jauns, bet šogad tas bija noticis. Priekšistabā bija atvests pulkstenis. Tas stāvēja stīvi un uzpūtīgi pie sienas līdzās durvīm uz rakstāmistabu, skaļi tikšķēdams, un skaļi un skanīgi sita ik stundu nakti un dienu.

Pulkstenis bija vienīgā piemiņas lieta, kas Adelheidei bija no tēva un tēva dzimtas, un viņa bija tā, kas bija gribējusi, lai tas stāv priekšistabā. Viņas kambarī tam nebija piemērotas vietas, un skaļā tikšķēšana un stundu sišana jau arī nebija ciešama tur, kur bija jāguļ. Tas bija atvests no Anglijas viņas tēvatēva laikā, un tanī bija gadskaitlis un meistara un Londonas vārds. Bet uz plāksnes, kur rādītāji mūžīgi mēroja laiku, stāvēja vārdi: Memento mori.

Pulkstenis atgādināja Adelheidei daudz sūru stundu, kādas viņa bija pavadījusi tai laikā, kad rūgtā nabadzībā dzīvoja pie tēva. Atgādinādams tēva mūža skumjās dienas, tas mācīja viņu būt laipnai un pacietīgai pašas bēdās. Ar visām savām sērajām atmiņām vecais pulkstenis bija dzīvs mierinājums. Viņa ikreiz paskatījās uz to, kad gāja tam garām, un tīrīja to un uzraudzīja kā kaut ko tādu, kas daudz lielākā mērā būtu viņas īpašums nekā viss greznums, kas viņai tagad piederēja.

Vēlu vakarā pēc nakts Skarfjellā vecais Dāgs atgriezās mājās. Viņš bija labā omā — kā cilvēks, kurš izpildījis pienākumu, ar ko ilgi vilcinājies. Pēc tam kad bija bijis

guļamkambarī un pārģērbies, viņš apsēdās priekšistabā pie pavarda un lika, lai viņam atnes krūzi karsta, vircota punša. Viņam bija tāda sajūta, it kā kaulos vēl būtu pagājušās nakts saltums. Piesēdies cieši pie pavarda, viņš krietni piemeta bērza malku. Viņam likās, ka vēl nekad agrāk uguns nebija bijusi tik brīnumaina. Uguns un karstais dzēriens bija brīnumaini. Viņš mēģināja drusku pīpēt, bet negāja pie sirds, jo kaut kas viņam it kā ķērās kaklā šovakar. Pulkstenis pie rakstāmistabas durvīm čīkstēdams teju, teju sita. Vecais Dāgs, krēslā pagriezies, noraudzījās uz to, kamēr tas nosita savus desmit sudrabaini dzidros sitienus.

Pulkstenis bija tiešām jauks. Cilvēks it kā nejutās gluži viens, kopš pulkstenis bija šeit. Tas tikšķēja un gāja, skaitīdams laiku, un sitieni bija skanīgi kā zvanu skaņas. Un uzrakstā uz plāksnes, ko Adelheide viņam bija paskaidrojusi, bija tāda dziļa nopietnība, ka nevienam nebija par ļaunu paturēt to acīs.

Pagriezies no jauna pret uguni, viņš piemeta vēl malku un, pievilcis krēslu tuvāk, uzlika kājas uz mūra malas — un juta siltumu kā ņurdošu dzīvnieku skrāpējamies gar stilbiem uz augšu.

Nākošajā rītā, viņiem brokastU ēdot, vecais Dāgs kāsēja un šķaudīja tā, ka mazie zēni smējās pilnā balsī. Smējās arī viņš pats, slaucīdams sviedrus no pieres.

Pēc tam viņš paņēma viņus līdzi savā parastajā rīta gājienā pa ganībām ziemeļpusē. Zālē bija liela sarma, kurā pēdas bija skaidri redzamas. Vecākais zēns gāja viņam pakaļ, mēģinādams spert soļus viņa pēdās, bet mazās kājeles bija par īsām.

—   Tā ir pareizi, — vecais Dāgs teica, — sāc jau pie laika staigāt sava tēvatēva pēdās.— Brīdi vēlāk viņš uzlika roku uz galvas mazākajam puisēnam, kurš mierīgi lika solīšus viņam līdzās.

—   Borglandes saimnieks, — viņš lēnām teica, it kā pats pie sevis.

Zēni gribēja zināt, kur viņš pēdējās dienās bijis, un viņš tiem pastāstīja par Skarfjellu, ka tur augšā bija laumiņas un troļļi, kas vēla Skarfjella ezerā tik smagus akmeņus, ka zvejnieks Berre salēcās savā gultā tālu otrā krastā. Jā, tādas un tamlīdzīgas lietas vecajam Dāgam bija, ko stāstīt par

mežiem, kad tik viņš iesaka. Bet šodien viņš drīz nogura un lika, lai zēni rotaļājas paši vien.

Viņi bija ganību augšgalā, un vecais Dāgs, pagājis gar žogu, kas nošķīra mežu, apsēdās uz akmens ar muguru pret sētu.

Viņš šonakt bija nomocījies ar kāsu un tagad ļoti noguris. Reizēm viņu stindzināja tāds iekšējs aukstums, ka viņš drebēja, bet reizēm bija tik karsti, ka izspiedās sviedri un viņš jutās aizvien vairāk noguris. Rita saule spīdēja viņam taisni virsū, bet lagad, velā rudenī, tai nebija nekada siltuma.

No meža pūta lēns vējiņš, viegli kustinādams lapas, kas vēl bija pie kokiem, kā ari tas, kas gulēja uz zemes. Mazliet galvu pagriezis, viņš raudzījās atpakaļ uz tuvākajām eglēm. Tās stāvēja, it kā uz vēja spārniem pūtinādamas zarus. Agrāk tas viņam nekad nebija ienācis prātā, bet lagad viņam tā likās droši vien tādēļ, ka pats bija savādi alcis pēc atpūtas. Atslējies ērti pret žogu, viņš aizvēra acis, un pat domas, kas viņā parasti aizvien bija tik dzīvas, it kā atpūtās uz vēja spārniem — jā, norima vēja čukstos.

Brīvā meža šalkas, kas viņam bija skanējušas ausīs un prātā pat no pirmās dienas, kad viņā bija sākusi mosties saprašana, tagad vienīgās bija viņā. Likās, it kā viņš tagad varētu noslīdēt no akmens, izstiepties uz kalniņa — pieplakt pie tā — tapt par zemi — izgaist — klusajās meža šalkas.

Nejauks klepus plēsa krūtis pušu, atgriezdams viņu atpakaļ tā sauktajā īstenībā. Kad bija izkāsējies un nospļāvies, viņš pieķērās pie žoga un piecēlās.

Labāk doties atpakaļ uz mājām, kamēr vēl nebija gluži tumšs priekš acīm.

Viņš dabūja zēnus rokā — un, saņēmis mazu rociņu katrā dūrē, pa ganībām devās uz mājām, prom no meža malas. Zēni skatījās uz viņu. Šoreiz viņš ciešāk nekā parasti spieda viņiem rokas, bet līdzi jau viņiem bija jāiet, un viņi neko neteica.

Vecais Dāgs bija atsēdies krēslā pie pavarda priekšislabā. Tur bija pavēss, kā viņam likās, un viņš piemeta tik daudz malkas, ka liesmas sāka šņākt kā vētra.

Adelheide iznāca no rakstāmistabas un devās uz kāpnēm.

—Tu nu gan le esi sakurinājis, — viņa teica.

—   Jā, te ir auksti, — viņš atbildēja.

Viņa ilgi noraudzījās uz viņu un lenarn devās pa kāpnēm augšā.

Vecajam Dāgam bija jāpaliek gultā. Neviens pats, pat ne visvecākie cilvēki mājās, nevarēja atcerēties, ka viņš bīdu gulējis uz gultas. Viņš gan bija teicis, ka ir tikai noguris un grib kādu dienu palikt gultā un atpūsties, bet todien visā sētā bija iestājies savāds klusums. Arī nākošajā dienā viņš neiznāca priekšistabā, un ēdienu, kas viņam bija ienests guļamkambarī, tādu pašu neaizskartu vajadzēja atnest atpakaļ virtuvē.

Adelheidei bija šķitis, ka viņam nebūs patīkami, ja viņa ies pie viņa guļamistabā, bet, kad viņš arī otrā dienā necēlās no gultas, viņa iegāja pie viņa.

Vecais Dāgs strauji pacēla galvu no spilvena, ieraudzījis, ka ienācēja ir viņa. Piecēlies sēdus, viņš aizlika spilvenus sev aiz muguras un atlaidās pret tiem gultas stūrī. Kreiso roku viņš bija nolicis uz gultas malas un labo izstiepis uz segas, it kā vēlēdamies izskatīties patiesi plecīgs un vīrišķīgs.

Adelheide bija savilkusi pēc iespējas ikdienišķāku sejas izteiksmi un, apsēdusies gultai līdzās, raudzījās pa pusei prom.

—   Te nu es guļu un slinkoju, — vecais Dāgs teica, un balss bija tāda pati kā aizvien, kad viņš kaut ko mierīgi un jautri teica. Tai pašā brīdī viņam uznāca kāsa lēkme. Aizvilcis aizkaru otrpus Adelheidei, viņš izspļāva trauka. Viņš noslaucīja muti drāniņā, bet savīkstīja to tik neveikli, ka Adelheide ieraudzīja sarkanbrūnus traipus.

Vecais Dāgs pamanīja izbailes viņas acīs un bāli pasmaidīja.

—   Esmu tikai mazliet saraustījies — kāsēdams.

Adelheide nebija varējusi izdomāt, ka lai piemin ārstu, bet

šis skats lika viņai aizmirst visus iebildumus, un viņa ieteicās, ka ir jāsūta kāds pēc ārsta.

Vecais Dāgs pārsteigts uzmeta viņai ātru skatu.— Vai tu la domā?— viņš teica, pārvilkdams ar drāniņu pār nosvīdušo pieri, un viņa balsī it kā varēja manīt mazu piekāpšanos. Bet tad viņš atkal piespiesti pasmaidīja un paļāvīgi iepletās gultas stūrī.

—   Cilvēks, kas drīz jau trīs gadsimta ceturkšņus ik dienas rosījies, nevar paslinkot nevienu dienu, kad jau viņu grib celt

kājās ar valodām par ārstu, — viņš teica mierīgā, labsirdīgā balsī.

Adelheide mēģināja atkal, bet viņš noteikti pateica «nē»,

—    Man tagad tik vajag kādu, kas man te uzrauga krāsni, un tad man vajag kaut kādu stipru dzeramo, tad es aizmigšu un būšu vesels. Pasaki Sīveram Aizmugurim, lai viņš dabū šurp Steinrudu Evenu. Viņš iededzināja robu klintī Šjērnebekās, un viņš gan zinās, kā sakurināt krāsni karstu.— Balss vecajam Dāgam bija droša, bet Adelheidei šķita, ka tai bija mazliet svešāda skaņa.

Viņa piecēlās, piespiesti smaidīdama, un teica tik mierīgā balsī, cik vien viņai bija iespējams, ka viņai esot prieks dzirdēt, ka viņam klājoties tik labi.

Pagāja ilgs laiks, līdz ieradās Steinrudu Evens, jo Adelheide, tikko iegājusi savā kambarī, tūliņ bija sākusi raudāt. Viņa pati nezināja, cik ilgi tur bija gulējusi, gultā iekritusi, un raudājusi, bet viņai šķita, ka tas droši vien vilcies stundām ilgi, līdz viņa kaut cik bija varējusi savaldīties un, lejā nogājusi, pateikt pa virtuves durvju spraugu vecā Dāga rīkojumu. Vēlāk viņai likās gluži neticami, ka viņa bijusi pie virtuves durvīm, jo viņa raudāja atkal cauru dienu un nakti ar nelielu pārtraukumu tad, kad lika zēnus gulēt. Tikai gaismai austot, viņa, gluži bez prāta palikusi, iemiga, tāpat ar visām drānām gultā iekritusi.

Cilvēki raud paši par sevi, un vārdi, kurus Adelheide bija vaimanājusi caur asarām, bija skanējuši:— It nekā vairs dzīvē .. .

Sīvers Aizmuguris neko nesaprata, kad viņam pateica vecā Dāga rīkojumu, un Steinrudu zēns bija pilnīgi pārsteigts. Viņš tikpat kā nebija redzējis veco Dāgu un nekad nebija pārkāpis priekšnama slieksni. Un nu Sīvers Aizmuguris lika viņam sataisīties, tad ieiet priekšnamā, nolikt tur kurpes, no turienes ieiet priekšistabā, pagriezties pa kreisi un pieklauvēt pie durvīm, kas veda paša vecā Dāga guļamkambarī.

Evens bez kādas drebēšanas izdarīja to, kas bija teikts, bet viņam vairāk reižu vajadzēja izstiept roku, pirms viņš varēja pieklauvēt pie guļamkambara durvīm. Viņš nāca no drošiem cilvēkiem, bet tā tomēr bija savāda lieta. Tur kaut kas nebija tā, kā tam vajadzētu būt, — bet beidzot viņš uzmanīgi pieklauvēja.

Vecais Dāgs bija uzrausies atkal augšā gultas stūri un sēdēja tur, kad Evens pienāca pie gultas un apstājies skatījās uz zemi.

—   Tāds puisis kā tu var droši celt galvu augšā, — vecais Dāgs teica.— Zinu, kā tu esi strādājis pie rakšanas Šjērnebekās. Tādēļ es tevi esmu iecēlis par palīgu Sīveram Aizmugurim.

Viņš nav vairs nekāds jauneklis, un reiz viņam sava vieta būs jāatstāj citam. Turi ausis un acis vaļā. No tāda strādnieka kā Sīvers var daudz ko mācīties, un, ja tu centīsies, tu reiz varēsi būt par priekšstrādnieku, kad viņa vairs nebūs.

Steinrudu Evens uzmanīgi aizvēra guļamkambara durvis un klusiņām, zeķēs vien, izgāja tumšajai priekšistabai cauri un iegāja vecajā istabā. Tur viņš nogūlās uz sola cieši guļamkambara sienai līdzās un ietinās lāčādā, kā vecais Dāgs bija teicis. Tur viņš varēja dzirdēt, ja vecais Dāgs viņam pieklauvēs pie sienas, un no turienes viņš varēja iziet ārā pa vējtvera durvīm vecās istabas ziemeļrietumu stūrī un viņam nevajadzēja iet caur priekšnamu, virināt tur durvis un satraukt cilvēkus, tā vecais Dāgs bija teicis. Laikam Adelheide bija tā, kurai nevajadzēja zināt, ka ar viņu bija tik ļauni, ka viņam vajadzēja palīgu pie rokas.

Vecais Dāgs pamodās pēc drudža nakts. Durvis bija iečīkstējušās, un kāds bija pie viņa gultas. Viņš uzrausās augstāk uz spilveniem gultas kaktā, tā ka galva viņam atradās augstāk un viņš varēja paskatīties uz zemi gar gīdtas malu. Tur stāvēja mazais Dāgs un skatījās uz viņu.

—   Vai tad tu mirsi, vectēv?—viņš uztraukts jautāja. Vccā Dāga seja savilkās, bet viņš pacēla galvu augšā un noraudzījās uz zēnu.

—   Kur tu to esi dzirdējis?—viņš teica.

—   Virtuvē .. . Kādēļ tad tu mirsi?

—   Visiem, kas dzīvo, ir jāmirst.

—    Man arī?

—   Jā … tev arī. .. reiz.

—    Bet tas vēl būs ilgi?

—   Ak jā, tā visi domā.

Izbijusies meita ieskatījās pa durvīm un izveda zēnu ārā.

XV

Bija atvests ārsts, un viņš bija teicis Adclheidei, ka labāk būt gataviem uz visu.

Arī mācītājs bija ieradies, bet toreiz vecais Dāgs bija gulējis nemaņā, un tādēļ mācītājam bija vajadzējis aizbraukt ar viņu nerunājušam, bet viņš atbraukšot vēlreiz.

Adelheide bija lūgusi Evenam, lai tūliņ pasaka viņai, tiklīdz vecais Dāgs bus atguvis samaņu, bet bija jau vēls vakars, kad viņš uznāca augšā un pieklauvēja. Viņa bija izcietusi nāves bailes, ka tās varbūt būs jau beigas, un prieks par to, ka viņš bija nācis pie samaņas, atdeva viņas sejai atkal dzīvību un sārtumu, guļamkambarī ieejot.

Viss bija sakopts, viņu gaidot, to viņa redzēja — varbūt pa daļai šī iemesla pēc viņai tik ilgi bija bijis jāgaida. Krāsnī rūca uguns, tā ka durvju eņģes grabēja. Bērza pagales bija glīti sakrautas pie sienas, istaba bija izslaucīta un viss spodrs. Aizkars smagi nokarājās gultas galos un sānos uz durvju pusi, bet bija glīti atvilkts loga pusē. Krēsls bija nolikts tai pusē, un naktsgaldiņš ar sveci, ūdens krūzi un glāzi stāvēja pie galvgaļa. Ārsta zāles bija aizvāktas prom. Dūnu segas bija gludi izlīdzinātas, un vecais Dāgs pussēdus bija atlaidies galvgaļa attālākajā stūrī, muguru un galvu pret spilveniem atspiedis.

Adelheides māte bija mirusi no plaušu karsoņa, viņa tādēļ zināja, kā vecajam Dāgam galva un krūtis tagad plīsa vai pušu un kā kāss un drudzis viņu bija novārdzinājuši, bet griba viņam bija tik stipra, ka visam ap viņu vajadzēja būt sakoptam, kad viņa nāca. Viņš negribēja arī gulēt pilnīgi guļus un atpūsties, kā viņam varbūt būtu nepieciešams, bet sēdēja cik vien iespējams braši, it kā nekas nopietns nestāvētu priekšā. Evens viņam laikam bija ari palīdzējis rīkoties ar bārdas nazi, jo viņš bija nupat kā noskuvies un sakopies. Mali nebija sasukāti, tikai tāpat ar rokām saglausti atpakaļ, kupli un cirtaini pakausī. Krekls pie kakla bija vaļā un apkaklīte atmesta līdz pleciem. Sejā slimība bija atstājusi manāmas pēdas, un vaigos bija drudža sārtums, bet tanī bija liels miers. Acis bija dziļi iegrimušas un šķita tumšākas nekā parasti, bet tanīs dega skaidra, spēcīga dzīvības liesma.

—   Taisies nu, ka tu drīz atkal tiec vesels, lai vari iet ārā un apskatīties, kāds ir laiks, — Adelheide apsēzdamās teica cik vien iespējams viegla balsī.

Vecais l)āgs atlaida galvu atpakaļ uz virsējā spilvena un raudzījās kaut kur tālu viņai garām.

—   Cik man laiks ir bijis skatīties, tik es nu jau drīz būšu redzējis, — viņš teica.

Adelheide nezināja, ko atbildēt, un viņi ilgi klusēja. Te gulta iečīkstējās, un vecais Dāgs pacēla galvu no spilvena un tai dzedrajā balsī, kurā pat vislielākajā nopietnībā bija dzirdama maza zobgalība, teica:

—   Neviens vīrs nedrīkstētu sagaidīt nāvi gultā, viņam vajadzētu krist dzīves cīņā …

Pēc pāris īsiem, ātriem elpas vilcieniem viņš turpināja:

—   Bet sava gudrība slēpjas arī tur. Cilvēkam atliek laiks pārdomāt visu to labo, ko dievs tam darījis, kā arī visu to labo; ko tas pats nav atradis laika izdarīt…

Še Adelheide iedrošinājās uzmanīgi iebilst vārdu.

—   Tu jau sen vairs neesi bijis ciets, — viņa teica.

—   Attaisnošanās iemeslu mums aizvien būs pietiekoši, — viņš teica un, galvu atpakaļ atlaidis, aizvēra acis.

Adelheide redzēja pēc saviebtās mutes un savilktajām uzacīm, ka sāpes viņu atkal plosīja. Piere viņam valgi spīdēja un sejas krāsa tapa tumšāka. Elpas vilcieni bija īsi un aprauti, it kā tiem neatliktu laika ne īsti sākumam, ne beigām, — un tad uznāca kāsa lēkme. Adelheide nolieca seju un aizspieda acis, bet asaras viņai ritēja pār seju. Izklausījās, it kā ī?ecā Dāga krūtis tiktu uzplēstas sprīdi pa sprīdim no pašiem dzijumiem līdz pat kaklam. Cik viņa bija dzirdējusi no savas mātes, tad viņam tagad vajadzēja ciest neizsakāmas sāpes.

Viss reiz pāriet, un arī vecā Dāga istabā iestājās klusums. Viņa pacēla seju un paskatījās uz viņu. Viņš gulēja, galvu uz spilvena atpakaļ atlaidis, un atpūtās. Mute bija pusviru, un viņš īsi un saraustīti elpoja, cīnīdamies pēc gaisa. Uz vaigu kauliem viņam bija tumšsarkani plankumi, un uz pieres lāsoja sviedri, ritēdami gar abām pusēm sejai.

Adelheide juta nepārvaramu vēlēšanos izvilkt drāniņu no spilvena apakšas un noslaucīt viņam pieri, bet viņš bija ataicinājis Steinrudu Evenu sev par palīgu — nevēlējās sievu līdzdalības.

Un viņa noslaucīja pati savas asaras un, galvu noliekusi, sēdēja salīkusi, uz viņu neskatīdamās. Prātā šaudījās domas par dzīvību un nāvi, kā arī par to, ka lielākā daļa cilvēku savu mūžu beidza nepanesamās miesīgās sāpēs, aiz kurām rēgojās nāves šausmu bezdibenis.

Viņa uztrūkās kā no smaga sapņa — no vecā Dāga mierīgās balss.

—   Slimībai ir jābūt niknai, lai tā varētu pieveikt tādu kā mani, — viņš teica.

Kad viņa pacēla seju un paskatījās uz viņu, viņš sēdēja, galvu spītīgi no spilvena pacēlis, mali viņam krita atpakaļ no lielās pieres, un acis, kas mirdzēja dziļi zem uzacīm, bija mākslota šķelmība, bet mutes kaktiņos bija rūsas brūni plankumi, un mute bija sāpīgi savilkta pēc pārciestajām sāpēm,

—   Liec galvu atpakaļ uz spilvena un atpūties, — viņa teica sāpīgā balsī.

Viņš smagi pagrieza plecus un, ērti atlaidies ar plato muguru uz spilveniem, uzvilka dūnu segas sev virsū, bet galva pacēlās augstāk, un tanī bija kaut kas valdonīgs — kā agrāk.

—        Drīz man būs laika diezgan atdusēties, — viņš teica.

—   Varbūt mēs šonakt runājam pēdējo reizi.

Sāpīgi siltā sajūta — kā pirms asarām — pārņēma degunu līdz pat acīm, bet viņā pašā viss norima, it kā viņa sastingtu. Pati nāve šķita esam tik tuvu, ka pat raudāt nebija vairs nekādas nozīmes. Tagad nāve likās esam daudz tuvāk nekā toreiz, kad viņa bija sēdējusi pie mātes, vecmāmuļas un tēva nāves gultas. Viņai šķita, it kā arī viņa pati būtu ierauta nāvē, tāpēc ka zināja vecā Dāga dziļākās domas daudz labāk, nekā bija zinājusi jebkura sava tuvinieka domas, — arī tāpēc, ka viņš bija bijis viņai viss, bet tuvinieki ne.

Raudas viņai aizvien no jauna aizžņaudza kaklu, mudinādamas padoties un aizmirsties asarās, nevis sēdēt taisnai un atklātai cilvēka dzīves neizprotamāko šausmu priekšā. Bet vecais Dāgs reiz bija teicis, ka viņai ir jābut stiprai.

Un Adelheide ikreiz izslējās un dziļi ievilka elpu, kad viņai uzmācās raudas.

Vecā Dāga balss uzmodināja viņu.

—   Tikai viena doma mani dara nemierīgu, te tā guļot, — viņš teica, — un tā ir doma par Dāgu. Es nezinu, kas ar viņu noliek. Tas tev ir jāizzina, Adelheid. Viņam ir laba sirds, ja arī dažreiz liktos, ka grūti ir tai tikt klāt. Vispār — tu parunā ar savu mātesmāsu, ja kas nāk priekšā. Viņa ir prātīgs cilvēks.

Vārdi bija skanējuši tik mierīgi un ikdienišķi, ka Adelheide sēdēja, brīnīdamās par to, ka vecais Dāgs bija šķitis jau pilnīgi nāves varā. Pēc šī pirmā vārdu iespaida domas sakopojās ap teikto — ap jauno Dāgu. Vārdi iespīdēja kā mazs gaišums tumsā, kur viņa bija sēdējusi. Viņa nebija gluži vientuļa pasaulē, ja vecais Dāgs nomirtu. Jaunais Dāgs tomēr dzīvoja, ja arī bija tālu no viņas. Viņa bija kļuvusi pieticīga.

Te viņai iešāvās prātā kādas domas.

—   Vai tu esi aizsūtījis Dāgam ziņu?— viņa jautāja.

—   Jā, — vecais Rāgs atbildēja, — bet nevar jau zināt, vai viņš pagūs atgriezties mājās, pirms es bušu — devies cejā. … Mēs satikāmies mežā nesen vienu vakaru. Pasveicini viņu un saki, ka es daudz tiku domājis par viņu.

Adelheidei nu bija, par ko padomāt. Viņa nekad nebija ne redzējusi, ne dzirdējusi, ka viņi abi būtu savā starpā runājuši. Vai viņi tagad bija sastapušies nejauši, jeb vai vecais Dāgs to bija gribējis — un kādēļ? … Vai viņi abi bija runājuši — ko īsti — un vai viņi bija šķīrušies kā ienaidnieki, ja vecais Dāgs negribēja sūtīt viņam ziņu, un vai bija iemesls viņa nemieram jaunā Dāga dēļ?

Spēcīgas un dzīvas Adelheides domas bija novirzījušās no nāves gultas uz viņas pašas domām par jauno Dāgu, un viņa gandrīz jau būtu aizmirsusies un nāves krēslā dedzīgi iejautājusies, par ko viņi runājuši. Bet vecais Dāgs viņu pasargāja no tā. Viņš nesaudzīgi atgrieza viņu atpakaļ pie tā, kas patlaban notika, ar šiem vārdiem:

—   Kad gulēšu kapā, jūs mani nenoslogiet ar dzelzs plāksni. Vārds un gadskait]i nav nekas mūžīgs. Ļaujiet, lai aug zāle un mazas puķes tai vietā, kur es gulēšu, — un pataisiet krustu tepat no kāda koka mūsu mežā un uzlieciet to. Koku varat ņemt aiz ganību ziemeļu žoga pie pelēkā akmens, jo tur es pēdējo reizi sēdēju — pie meža.

Balss viņam it kā viegli drebēja pie pēdējiem vārdiem, bet, kad Adelheide pacēla acis un paskatījās uz viņu, acīs nebija valgmes, tikai nespodrs drudža spīdums, un galvu viņš tāpat turēja taisni, paceltu virs spilvena. Viņa gan bija dzirdējusi, ka ziemeļnieku sievas vēl nāves brīdī izdalot apģērba gabalus un rotas savām meitām — mierīgi, kā kādu ikdienišķu darbu darīdamas, bet ka vecais Dāgs, kura ieskatus par nāvi viņa zināja, varēja domāt par tādām lietām, par kādām viņš nupat bija runājis, tādā brīdī kā šis — to bija grūti aptvert.

Viņas acis aizmaldījās prom no viņa. Tās redzēja gultu, aizkarus un visu skatu: kā viņš gulēja gultas tumsā un uz sejas viņam krita sveces atspīdums, bet aiz viņa bija dziļas ēnas, pret kurām asi notēlojās galva un platie pleci.

Viņai tā attālinoties — gan no viņa paša, gan no viņa rakstura izpratnes —, nāca viņa pēcvārdi — kā papildinājums tam, ko viņš nupat bija teicis, kā atbalss kaut kur no liela tāluma:

—    Krustam ir sava nozīme. Mēs par lo domājam tikai kā par nāves zīmi. Patiesībā tā ir dzīvības zīme kā pirms, ta pēc nāves. Vai tu par to esi padomājusi?

Adelheide par to nebija padomājusi, un viņai bija jāsaka «nē». Bet viņa gluži laicīgā kārtā domāja par koka krustu, kas bija jāliek uz viņa kapa, kaut viņš pats bija parūpējies par to, lai uz pulkveža fon Galla kapa tiklu uzlikta smaga metāla plāksne ar ģerboņiem un dažādiem rotājumiem. Viņa nesaprata neko no pēdējiem vārdiem, viņai šķita, ka nāves cīņā izmocīti cilvēki dažreiz runā nesaprātīgi. Viņa noliecās pār naktsgaldiņu ar sveču šķērēm, un liesma k(uva atkal liela un skaidra.

Vecajam Dāgam atkal uznāca kāsa lēkme, smagāka nekā visas iepriekšējās. Pēc tam viņš atslīdēja atpakaļ spilvenos un palika guļam, ātri un saraustīti elpodams, it ka plaušās viņam vairs nebūtu vietas gaisam.

Adelheide klusu piecēlās. Katra kāsa reize viņai bija sāpējusi tāpat kā viņam. Viņa noraudzījās uz viņu un nevarēja rimties. Paņēmusi lakatiņu no spilvena apakšas, viņa vairākkārt nosusināja viņam pieri un seju un, noslaucījusi asiņainās putas no lupām, uzvilka dūnu segas augstāk un atkal nosusināja viņam seju. Kaut viņa bija ļoti izmisusi, pēc tam viņa jutās mierīgāka, kad atkal bija apsēdusies. Vai nu viņš bija nemaņā, vai bija manījis, ko viņa dara, tam nebija nekādas nozīmes. Vienu vienīgu reizi viņa nu bija pieskārusies viņa sejai un parādījusi viņam kādu lielāku laipnību.

Adelheide ievēroja, ka viņa sēd kā parasti — mugura viņai ir taisna, galva pacelta, un ar rokām viņa saglauž matus. Viņa sēdēja un brīnīdamās klausījās pati sevī un vecā Daga saraustītajā elpošanā, un pirmo reizi šovakar viņu aizsniedza skaņas, kas nāca no ārpuses. Varēja skaidri dzirdēt, kā lejā dārzā rudens vakarā čurkstēja upīte un lāgiem atskrēja vējš, atnesdams sev līdzi kaut ko no stiprajām mežu šalkām un it kā maigi apkampdams novadu — un visu pasauli.

Gultā kaut kas sakustējās, un, pacēlusi acis, viņa ieskatījās taisni vecajam Dāgam acīs, kurās bija spēks un spožums. Viņš raudzījās uz viņu, jā, it kā viņai cauri — kaut kur tālu, tālu prom … Ar kreiso roku viņš cieši bija pieķēries pie otras gultas malas un labās rokas elkoni atbalstījis spilvenos, un tas, kā viņš bija piecēlies — līdz nāvei nomocījies, mazliet uz vieniem sāniem sazvēlies, spēcīgo, dzīvo seju uz priekšu pastiepis —, atgādināja Adelheidei, ko viņš bija teicis vakarā pēc tēva apbedīšanas, kad viņi abi vecajā istabā bija

runājuši — kaut ko tamlīdzīgu, ka cilvēkam, lai kas notiklu, līdz pēdējam brīdim — aizvien ir ļāceaugšā un jādodas uz priekšu.

Vecā Dāga acīs bija izzudis spulgais mirdzums. Tās kļuva pelēkas — un skats mierīgi aptvēra cēlo, skaisto cilvēka tēlu pie gultas, tās satumsa aizvien vairāk — un saskatīja vairs tikai cilvēka auguma aprises savā priekšā.

Viņš dobji nokraukājās un atņēma elpu tik dziļi, cik vien slimo plaušu dēļ bija iespējams, un tad nāca vārdi, tik klusu, ka Adelheide visu laiku dzirdēja upītes čurkstēšanu un mežu maigās šalkas.

—   Tu, Adelheid, nupat šovakar mierināji mani, ka pēdējos gados esmu centies darīt labu — vai nedarīt ļaunu. Bet garajā cilvēka mūžā sakrājas daudz laba, kas nav padarīts, un daudz ļauna, kas ir nodarīts. Tas nav noliedzams ne pie manis, ne citiem.

Cilvēks cīnās pēc labākās gribas un saprašanas, bet viņš to dara atkarībā no tā, kā izveidojusies viņa dzīve, kāda tā ir tapusi viņam pašam un ap viņu — atkarībā no cilvēku dzīšanās pēc pašlabuma — atlaidām. Tālāk par to cilvēks netiek. Jo prāts un piesardzība mums stāv pirmajā vietā, un ar tiem tālu nevar tikt — tālāk par ikdienišķām lietām ne.

Kaut kur mūsos ir kaut kas daudz stiprāks. Tā ir sirds vara, vai kā tu to labāk gribi saukt. Tā sniedzas daudz tālāk par saprašanu un domām — līdz pašai mūžībai. To mums vajadzētu stādīt pirmajā vietā. No turienes nāk siltums un drosme, tas viss, kas mūs pamudina darīt to, kas sniedzas tālāk par mūsu īso saprašanu un auksto neuzticību. Tas, kas mūsos ir nožēlojams, ir izvērsts uz āru, bet labākais ir paslēpts.

Vecajam Dāgam uznāca atkal kāss — un šoreiz dzīvība ar nāvi šķita cīnāmies viņa krūtīs. Adelheide vispirms aizsedza acis ar plaukstām, tad aizspieda ausis ar plaukstām, lai viņa ne redzētu, ne dzirdētu . ..

Pēc tam viņa apslaucīja viņu ar lakatiņu—un stāvēja noliekusies pār izmocīto seju ar gurdi aizvērtajām acīm un sakniebtajām lūpām. Elpas vilcieni bija tik īsi, ka jau nākošajā acumirklī tie pilnīgi varēja izbeigties.

Un nu prāts un piesardzība atstāja reiz tik atturīgo Adelheidi Barri. Nu viņa padevās stiprākiem spēkiem. Ar

rokām saņtynusi vecā Dāga deniņus, viņa noliecās, ar lūpām pieskardamās viņa pierei.

Pēc tam viņa sēdēja taisni, galvu uz augšu pacēlusi, bet elpas vilcieni bija ātri — viņas acis izbailēs kavējās pie vecā Dāga sejas.

Vai viņš bija julis, kā viņa bija aizmirsusies? Vai viņš bija pie samaņas tagad? Vai viņš atkal atmodīsies?

No vakara tapa nakts, un stundas aizritēja, bet Adelhcide sēdēja, acis no gultas nenovērsdama. Piecēlusies viņa savilka segas augstāk — un apsēdās atkal. Un upītes urdzēšana dārzā un tālās mežu šalkas saplūda ar ātrajiem elpas vilcieniem tumšajā gultā …

Adelheide bija gulējusi. Viņa uztrūkās, sajutusi kaut ko sev tuvu klāt. Un, kad viņa atvēra acis, vecais Dāgs sēdēja gultā vairāk uz viņas pusi. Labo roku viņš bija uzlicis uz gultas malas turpat viņai līdzās. Pats viņš bija noliecies uz priekšu, un galva viņam smagi nokarājās. Acis drudžaini stingas lūkojās uz priekšu — visupirms viņai garām, bet tad viņš atjēdzās un izslējās, un seja kļuva dzīva kā aizvien — ar modru mirdzumu acu dzīlēs.

Viņš drusku pakustināja muti, bet aizvēra to atkal un raudzījās tukšumā, it ka dziļās domās nogrimis, bet tad viņš no jauna pacēla galvu un raudzījās Adelheidci garām kaut kur tālumā. Lūpas viņam kustējās, un tad nāca vārdi — grūdieniem —, pēc elpas cīnoties:

—   Mēs, cilvēki, alkstam .. . pēc prieka šai saulē … un miera . . . mūžībā.

Un tur der tikai viens ceļš — caur sirdi.

Es zinu to — tagad, kad visa mana dzīve ir jau pagājusi, un to ir teicis .. . tas … kam ir ticsība to teikt… kurš ir pie mums, kad viss mūsos izdziest. ..

Ceļš uz dzīves jēgu ved pāri saprašanai un domām par viņa vienkāršo bausli.

… Nav cita ceļa kā tikai .. . Kristus …

Vecais Dāgs izslējās — un atkrita atpakaļ — no gaismas — gultas tumsā.

Adelhcide sēdēja taisni, rokas uz ceļiem sažņaugusi, un klausījās, jo viņai pēc skaņas likās, ka pēdējais vārds vēl nebija izgaisis līdz ar skaņu, tas vēl bija gaisā — turpat, kur vccā Dāga balss to bija atstājusi.

Viņa bija dzirdējusi šo vārdu neskaitāmas reizes — gurdā, neskanīgā balsī izrunātu — baznīcā un vecmāmuļas mājās. Tas bija skanējis ikdienišķi, bez kāda svinīguma.

Nu viņa atcerējās, ka visos tais vakaros, kad viņi ar veco Dāgu bija runājuši par garīgām lietām, šis vārds nekad nebija ticis minēts. Un viņai šķita: nekad viņa nebūtu varējusi iedomāties, ka viņš to skaļi pieminētu. Un nu — tas vēl tagad jautās gaisā — pēc tam, kad viņa vīrišķīgā balss bija apklususi, augsts un svēts — kaut kur virs viņas …

Adelheide pat nezināja, cik ilgi bija sēdējusi, domādama par to un par citām lietām. Upītes urdzēšana dārzā un vēja šalkas nu bija tik skaidri dzirdamas. Citādi viss bija kluss.

Viņa piecēlās un, pie gultas piegājusi, gribēja savilkt segas uz augšu, bet viņas gaisā paceltās rokas sastinga.

Vecais Dāgs Bjerndāls bija teicis savu pēdējo vardu . . .

Otra nodaļa

XVI

Bija pagājušas dienas un naktis, kamēr viņi atrada jauno Dāgu mežā, un, kad viņš atgriezās mājās, vecais Dāgs jau bija miris.

Jaunais Dāgs ilgi palika guļamkambarī, kur sakopts gulēja vecais Dāgs. Vēlāk viņš runāja ar Kruses jaunkundzi un dabūja zināt, ka Ramera jaunkundze bija bijusi un ka aizsūtīta ziņa uz pilsētu Holderam, Adelheides radiem un citiem, un gatavošanās bērēm ritēja pilnā gaitā. Kruses jaunkundze redzēja asaras pamirdzam viņa stingajās acīs, kad viņš apgriezās un gāja uz dūmistabu. Tur viņš pavadīja atlikušās dienas līdz bērēm un negāja arī ēst. Neviens vairs neredzēja asaru viņa acīs, bet tajās bija kaut kas puiciski nevarīgs, it kā viņš neko nevarētu saprast. Un katru dienu viņš pavadīja lielus laikus pie tēva, un daži zināja stāstīt, ka viņš tur bija nosēdējis visu pēdējo nakti — bez gaismas.

Pret bēru viesiem viņa izturēšanās bija pagalam izklaidīga. Viņš gan sniedza roku un sarunājās, bet acis viņam bija stingas, it kā viņš neko neredzētu. Kamera jaunkundzei vajadzēja uzņemties mājasmātes pienākumus, jo arī Adelheide dzīvoja it kā cilā pasaulē. Viņa lielākoties nošķīrās viena pali un raudāja, un seja viņai bija nedzīva kā maska tais reizēs, kad viņai vajadzēja kaut kur būt klāt.

Viņa reiz garāmejot jaunās mājas priekšnamā tikai nodeva Dāgam tēva sveicienu.

Kad viss bija garām un bēru viesi aizbraukuši, Dāgs devās uz mežu, bel pilnīgi pret paradumu viņš atgriežas atpakaļ tai pašā dienā. Un no ta laika viņš pastāvīgi dzīvoja dūmistabā, uzturēdamies tur lielāko dienas daļu. Tikai rīta gaismā un pa vakariem ļaudīm gadijas satikt viņu ārpus ēkām, un, ja kāds pēkšņi sastapa viņu, sejas izteiksme viņain bija tāda kā nesaprātīgam cilvēkam, un viņa gaitā un plecos bija kaut kas vecīgs, kas atgādināja veco Dāgu.

Ar Adelheidi nebija labāk, viņa reti rādījās ārpus kambara, un acis viņai bija saraudātas un viņa pati apmulsusi.

Sīvers Aizmuguris un Kruses jaunkundze rūpējās par mājas darbiem, un ārpusē viss gāja savu parasto gailu, bet no Dāga un Adelheides apjukums izplatījās pa visu māju, uz visiem cilvēkiem novadā un mežos — jā, pat uz tiem, ar kuriem vecajam Dāgam bija bijušas darīšanas ārnovados. Likās, it kā kaut kas notiks, pēc tam kad vecā Dāga vairs nebija, — kaut kas tāds, kas visiem nesīs nelaimi.

Šīs sajūtas sajaucās ar ikdienišķām lietām, par ko ļaudis parasti mēdza runāt: zeinas labības cenas, slikta koku noiešana, un no pilsētas pienāca baigas ziņas, ka pat lielākie tirgotāji bankrotējot cits pēc cita.

Arī tagad tika svineli Ziemassvētki. Kruses jaunkundze bija veikusi savus pienākumus.

Ziemassvētku galds jaunās mājas zālē bija tāds pats kā katru gadu, un visi, cik vien bija mājās, līdz pat visnožēlojamākam vecam kraķim, nāca un, sastājušies gar sienām enā, raudzījās uz garo galdu, kur sveču liesmas plivinājās, kad dvesma nāca no lielajiem logiem un durvīm, kad pa tam kāds

staigāja. Logu stikli mirdzēja, un viss, kas bija uz galda, meta dzīvas ēnas.

Visi it ka atvilka elpu, kad ienīica Adelheide. Seja viņai bija tāda, kādu visi bija paraduši redzēt, bāla un sastingusi ap nedzīvajām lupām, kas reiz bija bijušas tik dzīvības pilnas un skaistas. Viņa pameta ar galvu uz abām pusēm it ka pa miegam un raudzījās pār galdu kaut kur prom. Tas bija tāds pats kā visus agrākos Ziemassvētkus, un vecā bībele no vecās istabas stāvēja atvērta blakus Trejkungu dienas svecei galda vidū, iepretim vecā I)āga vietai.

Viņu pārņēma drebuļi. Tur stāvēja vecā Dāga un Terēzes lielie krēsli no priekšistabas. Terēzes krēsls nebija bijis še pie Ziemassvētku galda, kamēr Adelheide dzīvoja Bjerndālēs. Kādēļ tas tagad bija atnests šurp?

Viņai aiz muguras atvērās durvis, un ienāca mātesmāsa Eleonora. Viņu ieraudzījusi, Adelheide saprata, kāpēc krēsls bija še. Dažas dienas pirms Ziemassvētkiem mātesmāsa bija bijusi še un paslepus runājusi par to ar Kruses jaunkundzi. Bet Adelheidi pēkšņi pārņēma salti drebuļi. Vai Dāgs nāks, vai viņš sēdīsies vecā Dāga krēslā — un vai viņš varēs — vai viņš spēs lasīt priekšā bībeli?

Nedzirdēja ne vārdu, ne noteiktu skaņu, bet visus zālē bija sagrābis nemiers, kurš pieauga aizvien lielāks. Adelheide manīja, ka krustmāte vērīgi noraugās uz viņu no sāniem, bet nenovērsa acis no galda.

Visu acis bija vērstas uz Adelheidi. Viņa juta to, bet nespēja pakustēties, stāvēja kā sastingusi. Vai tas tā bija tikai ar viņu vai visapkārt zālē, bet viņa juta, ka nemiers pamazām pārvēršas klusās, neizturamās gaidās. Viņa — un droši vien visi viņai apkārt — dzirdēja kā atvērās priekšnama ārdurvis, kā tās nograbēja aizvērdamās, soļi tuvojās un kāds cieši pieķērās iekšdurvīm, un visi jutās kā atsvabināti. Visi it kā atviegloti uzelpoja, kad Dāgs ienāca iekšā, aizvērdams durvis.

Adelheide paskatījās uz viņu no sāniem, kad viņš gāja viņai garām. Viņa acis bija pilnas uztraukuma ka pēc neizturamas cīņas, bet vaibsts lejpus vaigiem bija nelokāms. Neapstādamies un nevilcinādamies viņš piegāja pie vecā Daga krēsla un uzlika uz tā roku — un visi it ka atdzīvojas. No visām pusēm visi devās pie galda — uzmanīgāk un nedrošāk nekā agrākos gados, bet visi ieņēma vietas. Adelheide apsēdās Terēzes krēslā, bet viņai likās, it kā tā nemaz nebūtu viņa. Viņa gan jau nezin cik reižu bija sēdējusi šai krēslā priekšistabā, bet še pie Ziemassvētku galda tas šķila pavisam cils krēsls — tas

viņai il kā cieši atgādināja, ka no šī brīža sāksies dzīves nopietnība. Viņa pameta acis uz sienu, kur karājās Dāga valdonīgās mātes ģīmetne, bet tur tikai kaut kas neskaidri bija nojaušams tumsā. Viņa paskatījās sānis uz Dāgu — un redzēja, ka rokas viņam dreb zem galda.

Viņš iesāka lasīt Ziemassvētku evaņģēliju, bet apstājās un sāka atkal no gala — lasīja stostīdamies, kļuva drošāks un pacēla balsi, bet sāka lasīt nepareizi — apstājās, sāka atkal no paša gala, no jauna izlasīja nepareizi—šoreiz stostīdamies lasīja līdz beigām.

Pār zāli pāršalca it kā atvieglojuma nopūta, kad lasīšana bija beigusies. Adellieide vēl ilgi pēc tam sēdēja, galvu noliekusi, ar cieši aizvērtām acīm. Viņai likās, ka tā bija viena no grūtākajām stundām, kādu viņa vispār bija piedzīvojusi.

Bailes aizvien slēpjas cilvēkos, un tās dzīvoja un izauga ziemas tumsā ap mājām un it visur, kur tik droši bija staigājis vecais Dāgs. Ja kaut kas notika, neviens nezināja, pie kā griezties, par Dāgu, kāds viņš tagad bija, neviens nedomāja, un Adelheide ar savu saltumu stāvēja ārpus visa.

Vēlāk ziemā Dāgs bija sācis nākt uz ēdienreizēm priekšistabā. Zēniem bija savi untumi, kā jau zēniem, un viņi bija pasākuši skriet pie viņa uz dūmistabu un neatlaisties no viņa kā šuneļi. Jauna dzīvība aizkustina — un gluži bez jūtām laikam nebija arī Dāgs. Tā viņš mazliet bija paļāvies viņu neatlaidīgajai dedzībai un bija reiz apsēdies vecā Dāga krēslā un pabrokastojis kopā ar viņiem. Vēlāk viņam tā bija jādara katru reizi. Zēni ik rītu gāja viņam paka] un negribēja ātrāk ēst, kamēr viņš nebija atnācis.

Dāgs tik ļoti bija sērojis pēc mirušajiem zēniem, ka nebija ļāvis jūtām vaļu, kad ieraudzīja šos abus zēnus. Pret mazajām dzīvībiņām, kas piederēja viņam, viņš juta kaut ko tik spēcīgu, ka viņam vajadzēja sevi apvaldīt. Ja viņš ļautu vaļu savām jūtām un arī ar viņiem kaut kas notiktu, tad viss satumstu. Viņš reizēm bija pie viņiem kavējies, kad viņi gulēja, jo tad viss bija pavisam citādi nekā mīlēt viņus tad, kad viņi bija nomodā un skatījās uz viņu, un runāja.

Viņš gluži labi bija varējis atturēt bērnus no sevis, kamēr vecais Dāgs bija dzīvs, bet nu tie vienā rītā bija atnākuši pie viņa, ieskrējuši pa dūmistabas durvīm gultā pie viņa. Šis apciemojums viņu bija pārsteidzis, un viņš bija atdzīvojies, kaut arī viss ap viņu bija tik nesaprotams. Un acis viņam

gaiši bija iemirdzējušās visā viņa skumībā, un tas bija vilcies tik ilgi, iekams cietais vaibsts ap muti bija savilcies uz augšu, izliekdamies smaidā ap lūpu kaktiņiem, un viņš bija zaudējis savu vientulību. Zēni tagad bija jau gandrīz piecus gadus veci un, tiklīdz viņi bija pamanījuši grūtsirdīgo, inīļo smaidu tēva sejā, kuru agrāk nekad nebija redzējuši, tā guva tikpat spēcīgu iespaidu kā visi citi. Bērni sajūt to, ko pieaugušie nesajūt. Viņi ilgojas pēc kaut kā droša, uz ko paļauties, pēc kaut kā, ar ko nomākt pieaugošās cilvēku bailes sevī, un, ja tos pamodina kāda zīme, viņi sajūt sirdspukstus cilvēkā caur drēbēm un rotām.

Nebija tādas varas pasaulē, kas viņas piespiestu atstat tēvu kopš tā rīta. Dāgs jau gan nojauta, ar ko tas var beigties — kā zēniem, tā viņam, jo vienu dienu viņš bija aizbultējis dūmistabas durvis un, kad viņi atnākuši sāka dauzīties, skarbi atteica, lai liek viņu mierā un iet un ēd kopā ar māti. Viņi dauzījās joprojām, bet tad viņš piegāja pie pašām durvīm un balsī, no kuras atkāpās pat cietie mežinieki, teica, lai viņi tagad dara, kā viņš bija teicis, citādi no tiesas dabūs pērienu.

Aiz durvīm uzreiz iestājās klusums, un Dāgs saģērbās meža drānās un paņēma bisi un slēpes, lai uz dažām dienām aizbēgtu no zēniem un bīstamā spēka pats sevī un varētu apdomāties.

Bet, kad viņš atvēra durvis, zēni sēdēja cieši viens otram līdzās un drebēja kā sunīši aukstumā pie sliekšņa.

—   Vai jums prāts ar ir!— viņš iesaucās pārsteigts un izbijies.

Viņš nolika atkal bisi un slēpes un gāja zēniem līdzi uz priekšistabu, lai dabūtu viņus uz māju.

Tā zēni Dāgu bija pieradinājuši atkal pie mājas, un, reiz viņam pieķērušies, tie piedabūja viņu arī mazliet pasēdēt ar viņiem pie pavarda priekšistabā, pirms viņi gāja gulēt. Un kādreiz viņš pat aizmirsās tik tālu, ka pastāstīja kaut ko no kādas meža teiksmas, un nu viņš ne tik vairs netika vaļa. Pēc tam viņš pāris vakaru mēģināja no viņiem atkratīties, vienreiz ar bargiem vārdiem un otrreiz krietni uzšaudams viņiem pa dibenpusi un uzvezdams viņus pa kāpnēm augšā, bet abas reizes viņu sāpīgā raudāšana skanēja viņam ausīs vēl veselu stundu pēc tam, un to viņš nevarēja panest.

Galu galā zēni apliecināja savu gribu ik vakaru, bet viņiem bija arī zināma nojauta par to, cik tālu sniedzas tēva

pacietība, un viņi paklausīgi kāpa augšā pa kāpnēm, kad bija dzirdējuši vienu nostāstu.

Ko neviens spēcīgs cilvēks nebūtu iespējis, to iespēja mazie knauķi. Viņi pieradināja Dāgu turēties pie mājas, un viņš sāka ievērot ēdienreizes un lāgiem pasēdēja priekšistabā pie pavarda.

Tā viņam reizēm gadījās redzēt ļaudis sarunājamies ar Adelheidi — ceļā uz rakslātnislabu ar naudas nomaksām, ko bija atbraukuši kārtot ārnovadnieki.

Pirmoreiz to redzot, acis viņam vērīgi iemirdzējās, un otrreiz viņš bija sēdējis pie pavarda, auksti tajā noraudzīdamies, lāgti lāgiem ar roku matus noglauzdams, it kā kaut ko pārdomādams.

Vecais Dāgs reiz Adelheidei bija parādījis savus norēķinus un uzdevis par tiem parūpēties, kad viņa vairs nebūs. Dāgs ir tik izklaidīgs — kopš tās reizes tur Nāves kalnā, viņš toreiz bija teicis.

XVII

Heiz gaišā ziemas dienā, kad Adelheide, pār rēķinu grāmatām noliekusies, sēdēja pie saules apspīdētā galda rakstāmistabā un uguns šņākdama kurējās pavardā viņai aiz muguras, priekšistabas durvis atvērās un Dāgs ienāca iekšā. Viņa sagaidīja, ka viņš atrausies atkal atpakaļ, kā viņš mēdza darīt, viņu še ieraudzīdams, bet viņš mierīgi aiztaisīja durvis un pienāca pie galda. Dāgs neskatījās uz viņu, tikai uz rēķinu grāmatām.

—   Es jau varētu arī pats padarīt to, kas še ir darāms, — viņš teica, un viņa balss skanēja ļoti auksti.

Adelheide pēdējā laikā bija atdzīvojusies apziņā, ka var darīt kaut ko derīgu, un viņai nekad nebija ienācis prātā, ka arī Dāgs kaut ko zina no tādām lietām. Viņa nolika spalvu un klusu izgāja, ne vārda neteikdama. Dāga acīs bija bijis tas pats aukstais mirdzums, kādu viņa pāris reižu bija ievērojusi, sēdēdama un sarunādamās ar veco Dāgu.

Starp viņiem abiem tātad visam bija beigas.

Kad Adelheide jau bija aiz durvīm, likās, it kā Dāga spītīgais pakausis mazliet noliektos, viņam tā stāvot un ar roku galda virsu taustot. Viņš beidzot atlaidās krēslā un palika sēdot, vaigu plaukstā atspiedis, elkoni uz galda uzlicis. Viņš ilgi raudzījās sev priekšā, neko neredzēdams. Bet acis viņam pamazām kļuva skaidras un mugura atliecās, it kā viņš

nokratilu visas pārdomas. Dāgs ilgi šķirstīja rēķinu grāmatas, un skaitļi, kā likās, saistīja viņu, jo acis viņam kļuva dzīvas un uzacis savilkās, tās apēnodamas, bet ēna skats vērīgi mirdzēja. Viņš tagad stipri līdzinājās kādam, kas lāgiem bija sēdējis pie rēķinu grāmatām kapteiņa Klinges laika, un tas bija vecais Dags spēka gados, kad viņš nejuta žēlastību ne pret vienu pasaulē.

Bet Dāgs atkal atmaiga. Laikam tēva, Adelheides un vecā Klinges rokraksts modinaja viņā atmiņas. Jaunības gados viņš reizēm bija sēdējis še pie Klinges, kad tēvs bija pilsēta vai citur, klausīdamies kapteiņa nostāstos un skatīdamies, ka viņš raksta rēķinu grāmatās. Bet kapteinim Klingem laikam bija bijušas savas domas par nāvi un par cilvēkiem, un [»ar to, ka savs vārds reiz būs jāsaka arī jaunībai, jo viņš bija sācis laikus izrādīt Dāgam rēķinu grāmatas citu pēc citas, paskaidrodams, kā ierakstāmi procenti, kur atrodami atvilkumi, un visu citu — pamatīgi un pacietīgi, vairākkārt. Sevišķu interesi Dāgs gan nebija izrādījis, bet skaitļi paliek skaitļi, un, kad tie nozīmē naudu, tie tomēr šķiet gluži savādi, un nu jau ir rēķinu grāmatas, ir nauda bija viņa.

Viņš izslējās taisnāk krēslā un šķirstīja, un skatījās vērīgi, bet atkal atmaiga, vienaldzīgi salicis rēķinu grāmatas kopa, viņš piecēlās, sasvieda tās skapī un aiztaisīja to. Pēc tam viņš alsēdas krēslā un, pagriezies pret uguni pavardā, sēdēja, labo elkoni uz galda uzlicis, galvu rokā atspiedis, un raudzījās ugunī.

Izteiksme viņa seja mainījās no cietas spīts līdz skaidri redzamam apmulsumam — trīsdesmit astoņos gados viņš vēl bija nedrošs ka zēns.

Nedēļu vēlāk atnāca kāds vīrs, vientiesīga izskata šķelmis, ar kādām nomaksām, un Dāgs kopā ar viņu iegāja rakstāmistabā. Liela grozījās ap aizdevuma procentiem, kurus Dāgs saņēma un ierakstīja grāmatā. Aizdevuma nomaksu pa daļām vecais Dāgs viņam esot atlaidis, viņš teica. Kad vīrs bija prom, Dāgam ienāca prātā noiet pagrabā, kur parāda raksts glabājās lādē visdziļākajā nodalījumā — ugunsgrēka gadījumam. Viņš sameklēja šī vīra ķīlu zīmi un apskatīja to. Nekas tur nestāvēja par to, ka nomaksa pa daļām ir atlaista, un cits viss bija sīki pierakstīts. Dāgs novilka ar roku pār vaigu un izskatījās domīgs un apjucis, kad nolika papīru atkal lādē un aizslēdza to.

Nākošajā pavasarī un vasarā notika arī citas lielas, kas rādīja, ka ļaudis Dāgu ne par ko netur. Tā viņš dienām saka atkal dzīvot pa mežu, kur ļaudis viņu pazina un cienīja. Lieliem laikiem viņš rakstāmistabā iegāja tikai tad, kad kaut kas bija ierakstāms rēķinu grāmatās. Viņš it kā baidījās no šīs telpas un gandrīz no visa, kam bija kāds sakars ar saimniecību. Reizēm viņš tomēr sēdēja atkal rakstāmistabā un strādāja, kārtodams papīrus un ierakstus, bet par saimniecības lietām viņš runāja ar Sīveru Aizmuguri un citiem, būdams reizēm skarbs un uzstājīgs un reizēm nedrošs.

Toruden bija trūcīga raža. Pilsētā un uz laukiem visi vaimanāja. Visur valdīja bailes un nedrošība.

Visapkārt novadā brēca pūces un citi mudži, un pat meža šalkas bija savadakas, pilnas nopūtu un žēlabainu skaņu vakara lumsā. Ļaudis staigāja apkārt klusāki nekā parasti, klausīdamies vairāk, kas notiek viņiem apkārt, un dzirdēdami dažādas skaņas.

Un tad izrādījās, ka divi reizē bija viņu redzējuši, tā ka tagad tas bija pilnīgi droši. Vienu vakaru, kad tumši mākoņi gulēja uz pašām meža galotnēm, viņš bija redzēts tumsā nākam no ganībām, pārejam pār pagalmu, ieejam palievenī un no turienes priekšnamā — tāpat caur neatvērtām durvīm. Neviens neminēja viņa vārdu, visi tāpat zināja, kurš tas bija, kas neatrada mieru kapā, jo pēc viņa nāves mājā vairs nebija nekādas kārtības.

Arnovadnieki pastāvīgi dzirdēja zirga pakavus dunam — ir vēlu vakaros, ir nakts tumsā —, un daži viņu bija redzējuši arī braucam. Viņi bija redzējuši melno zirgu ar smago gaitu — un viņu pašu sēdām ratos, pamatīgu un pašapzinīgu ka visus, visus gadus . . .

Pērs Langmū stāvēja pie staļļa un skatījās, kā ceļš aizlocījās uz ziemeļiem. Vakara vējš plandīja plānu miglu pār ceļu un krūmiem grāvmalā. Jau nedēļu iepriekš viņam būtu vajadzējis aizbraukt uz ziemeļiem un nokārtot savas naudas lietas. Viņš bija domājis lūgt, lai viņam šoreiz atlaiž pusi procentu, kad ar ražu un cenām bija tik nelāgi. Bet diena pēc dienas bija aizritējušas,' naudu viņam bija vajadzējis citām vajadzībām, un tā pēc nedēļas no naudas, ko viņš bija krājis visu gadu, nekas vairs nebija pāri palicis. Bet, cik viņš bija dzirdējis, tad no jaunā saimnieka tur ziemeļos daudz nebija, ko baidīties, tā ka varēja jau mēģināt atstāt visu — līdz nākošajai reizei.

Viņam diezin kā nepatika tas, ko viņš bija dzirdējis par vecā spokošanos vakara tumsā. Apziņa, ka viņš nebija nokārtojis to, kas viņam bija kārtojams, nebija visai patīkama, ja tas bija tiesa, ka bez miera klīda pa pasauli apkart tas, kurš pret viņu bijis tik labs un aizvien palīdzējis viņam.

Pērs mazliet pagriezās uz pagalma pusi. Nakti nevarēja lāgā gulēt — ja tas bija tiesa, ko runāja.

Viņš sarāvās pēkšņi. Vai tur tālu ziemeļos neklaudzēja pakavi — un vai tic nebija parastie soļi? Viņš apmulsis pagriezās. Vai viņam iet iekšā vai palikt stāvam, lūgt, lai viņam piedod, un vaļsirdīgi atzīties, kā viņam klājās?

Tavu nelaimi, ka viņam bija jāpiedzīvo tāds kauns. Par pakavu tuvošanos vairs nevarēja būt ne mazāko šaubu, tie nāca tā, ka viss ceļš dimdēja, — un tur, kur Pērs atkāpās divus soļus atpakaļ, pa kādu spraugu krūmos labi tālu ziemeļos pa ceļu rikšoja zirgs, šķeldams miglu.

Nē, ak nē, ko lai viņš iesāk pret tādām mūžības briesmām pēc lā, kā viņš bija rīkojies. Viņš juta, ka viņam sirds nošļūk papēžos un zobi sāk klabēt.

Viņš vairs ne juta ko, ne saprata ko, kad zirgs sāka tecēt lēnāk un, iegriezies mājas ceļā, nāca taisni uz viņu. Viņš atkāpās atpakaļ, cik vien tālu iespējams, bet jutās gandrīz kā pamiris, kad zirgs un pajūgs pēkšņi apstājās viņa priekšā.

Pagāja laiks, pirms Pērs apķērās, ka zirgs un vīrs viņa priekšā bija dzīvi. Vēl ilgi pēc tam, kad parādība bija izzudusi — no sētas, pa ceļu uz ziemeļiem —, viņš stāvēja kā pienaglots.

Tas bija bijis jaunais saimnieks, jā, un tik līdzīgs savam tēvam viņa bargajos laikos, ka drebuļi skrēja pār kauliem, un viņš bija teicis tā:— Tu neesi nokārtojis to, kas tev bija kārtojams. Nu lavā rīcībā ir viena nedēļa.— Un prom viņš atkal bija.

Viena nedēļa, jā. Tas nozīmēja, ka viņam rīt no rīta vajadzēja sākt apbraukāt visus, kas viņam kaut cik bija rada, un lūgt, lai palīdz. Jo nu nedrīkstēja iztrūkt neviena šiliņa, un taisni pēc nedēļas naudai vajadzēja būt, jo citādi viņam uz līdzenas vietas būs jāatstāj mājas, kā tas bija bijis vecā saimnieka bargajos laikos. Diezgan viņš par to bija dzirdējis.

Bet kā ļaudis tā varēja maldīties. Viņš tak gan no viena, gan no otra bija dzirdējis, ka jaunais saimnieks esot tikai tāds pamuļķis pēc nelaimes gadījuma ziemeļu l'jellos, un viņš tak kā izspļauts bija vecais kas vecais — kā no skata, tā vārdos.

XVIII

Adelheide klusām iegāja pa kambara durvīm un, durvju spraugu vaļā atstājusi, stāvēja un klausījās. Nebija labi klausīties, bet tagad viņai tā bija jādara.

Zēni bija Dorglandē pie krustmātes Eleonoras, kur viņiem bija jāpaliek pa nakti. Krustmāte domāja: ja reiz mazajam Dāgam mūžs būs jāpavada Borglandē, tad viņam ar visu bija jāiepazīstas un pie visa jāpierod jau no bērnības. Jā, tā viņa gan teica, bet Adelheide tiešām nezināja, vai tikai krustmāte negribēja zēnus dažreiz redzēt savā tuvumā. Viņas nopietnajās acīs bija tāda labsirdība pret viņiem, un viņas pacietībai nebija robežu.

Adelheide klausījās. Viņi ar Dāgu bija vieni paši ieturējuši vakariņas priekšistabā, nevienu vārdu nerunādami. Viss nedrošais un mulsais viņā bija kā pūstin aizpūsts. Viņa gaitā un acīs bija tāds spēks, jā, kāds vecajam Dāgam droši vien bija bijis viņa bargajos spēka gados. Viņš ilgi bija sēdējis nomodā rakstāmistabā vienu vakaru un dienu pēc tam aizbraucis uz dienvidiem un palicis tur līdz vēlam vakaram. Kopš tās dienas viņš nebija viņai teicis vairs nevienu vārdu, un dzedri un strupi viņa bija dzirdējusi viņu runājam priekšistabā pat ar Sīveru Aizmuguri. Jā, pat pret zēniem viņš bija izturējies daudz savādāk, tā ka tie neuzdrošinājās iet viņam tuvumā.

Vakarvakarā viņai bija arī iešāvies prātā, ka viņa nebija dzirdējusi viņu izejam no priekšistabas, aiztaisām durvis un aizejam uz dūmistabu, bet, tālāk par to nedomādama, viņa bija apgūlusies un iemigusi.

Nu viņa gribēja paklausīties. Viņš bija palicis pie galda sēdām, viņai aizejot, vaigu plaukstā atspiedis, it kā viņš vēl ilgi nedomātu kustēties. Durvis starp priekšistabu un priekšnamu, kā parasti, stāvēja vaļā, tā ka viņa dzirdēs, kad viņš piecelsies no galda.

Viņa ilgi bija stāvējusi, ausi pret durvju spraugu pagriezusi, kad izdzirda krēsla bīdīšanu, viņam pieceļoties. Viņa soļi veda lieši uz vecā Daga guļamkambari. Tur nograbēja durvju tvereklis, durvis atvērās un tika atkal aizvērtas — un aizslēgtas no iekšpuses. Kas Dāgam tur bija meklējams, un kādēļ viņš noslēdza durvis? Adelheide aizvien plašāk atvēra kambara durvis un beidzot aizgāja līdz pašām kāpnēm un kl ausij as.

Noeja pagrabā ar visiem naudas papīriem bija guļamkambarī. Vai viņš dosies lejā? Vai viņš bija kļuvis tāds pats kā

vecais Dāgs savos spēka gados, kā viņai bija stāstīts? Naudas kārīgs? Nē, viņa nedzirdēja ne pagraba luku nograbam, ne soļus virzāmies pa kāpnēm lejup.

Vai tur čīkstēja gulta? Vai viņš bija apgūlies vecā Dāga gultā?

Adelheide iegāja kambarī un klusu aizvēra durvis. Krāsns kurējās, viņa piegāja pie tās un aizdedzināja sveci, kuru viņa nolika uz kumodes.

Šovakar viņai kambaris likās savādi pamests un tukšs un durvju sprauga uz Dāga kambari kā melna lūka — uz nakti un mūžību.

Nesaprotamais notikums, ka Dāgs bija pārcēlies uz tēva guļanikambari, kļuva aizvien mazāk saprotams, jo vairāk viņa par to domāja. Nu jau bija pagājis vairāk neka gads kopš vecā Dāga nāves, un kambarī droši vien bija gulējis viņa tēvs, un nu tur gulēja Dāgs. Un tur Dāga māte Terēze Holdere bija gulējusi pie vecā Dāga .. .

Viņai likās, it kā spožums viņas skaistajā kambarī nodzistu pavisam . ..

Tie ārnovadnieki, kas bija iedomājušies, ka jaunais saimnieks ir muļķis, kurš nepiegriezīs vērību procentu nomaksas termiņiem, bija dabūjuši labu mācību, kad Dāgs pie viņiem ieradās. Un nu viņi brauca uz ziemeļiem kārtot savas lietas tāpat kā agrākos gados, un vakarā pirms noteiktās dienas ieradās arī Pērs Langmū.

Adelheide uztraukta klausījās pie kambara durvīm ikreiz, kad kāds nāca, bet līdz šim.viņa lejā no priekšnama bija dzirdējusi tikai apsveicināšanās vārdus, tad runātāji nozuda rakstāmistabā un durvis tika aiztaisītas.

Pērām nebija izdevies savākt visu naudu, un viņš to pateica jau tūliņ priekšnamā, lūgdams, lai viņam dod pagarinājumu.

—   Ak, tu esi gatavais diedelnieks, — Adelheide dzirdēja Dāgu sakām tik cieti un neglīti, ka viņa atrāvās no durvīm atpakaļ. Tad viņi iegāja rakstāmistabā, un viņa nedzirdēja vairāk neko kā tikai to, ka Pērs gāja ārā caur priekšnamu. Viņš solījās atvest iztrūkstošo naudu nākošajā nedēļā, bet Dāgs partrauca viņu:

—   Lai paliek līdz nākošajai reizei pēc pusgada.— Balss vairs nebija skarba, bet stingra un noteikta.

XIX

Saulainā februāra svētdienā Adelheide stāvēja pie stikla durvīm kambari un, aizkarus atvilkusi, raudzījās pār novadu.

Arā uz lieveņa margām zvirbuļi un stērstes turēja mielastu jaunajā labības kūli, kuru viņa vakar bija izlikusi, un zīlītes knābāja un plēsa speķa gabalu, ko viņa tām bija piesējusi. Mazliet sabiedrības vajadzēja arī viņai. Viņa šodien bija ārā pastaigāties, bet vējš bija bijis Joti ass. Vējš vairs nešalca vienmērīgi, bet nāca brāzmām, gaudoja un bija griezīgi auksts. Droši vien zemu pār fjelliem plosījās vētra, un tikai dažām brāzmām izdevās izlauzties cauri mežiem, bet tās arī spiedās visiem kauliem cauri.

Viņa raudzījās uz putniņiem — un pār ieleju. Ap ēkām griezās zilgans sniegs, un tālumā ap Hamarbējām gaisā sagrieztās sniega vērpetes kā stari vēl ilgi nekustīgi stāvēja pēc katras reizes, pirms tie sakrita. Milzīgas sniega kaudzes pie visu ēku sienām vīdēja ziemeļpusē un lielas kupenas vietu vietām uz gludi nopūstā, apledojušā ceļa.

Pēkšņi Adelheide atdzīvojās. Pašā augšā uz Hamarbēju nokalnēm parādījās zirgs ar kamanām. Kas tur varēja braukt tādā aukstumā? Krustmāte vēl nupat vakar bija bijusi še, viņa tā nevarēja būt. Kamanas slīdēja še, uz ieleju, un tad pa ceju augšā. Zirgs dziļi grima kupenās, bet pa gludo ceļu rikšoja braši. Nu Adelheide ieraudzīja braucēju uz kamanu pakaļējā sēdekļa. Tad jau tam vajadzēja būt Korsvollas pasta zirgam, varbūt tas bija kāds pilsētas viesis. Bet kam gan varēja būt tik steidzama vajadzība, ka viņš tālo ceļu mēroja tādā aukstumā?

Adelheide no tiesas bija pārsteigta, kad viņa caur priekšistabas logu ieraudzīja, ka kamanās sēd pats vecais Holders, kad tās piebrauca pie palieveņa. Dēls, kurš bija trīs gadus vecāks par Dāgu, bija še bijis pa vecā Dāga bērēm. Vecais pats bija vecā Dāga gados un toreiz nebija bijis īsti vesels. Un nu viņš brauca šurp tik aukstā laikā.

Adelheidei pēkšņi iešāvās prātā, ko vecais Dāgs viņai reiz bija teicis, ka ar Holdera naudas lietam vairs neesot īsti labi. Pavisam grūti bija norēķināties par mežu un visu citu, ko viņš tur nodeva. Un no krustmātes Eleonoras, kura kārtīgi saņēma vēstules no paziņām pilsētā, Adelheide bija dzirdējusi, ka tirdzniecības nami cits pēc cita bankrotē.

Apciemojums šķita nepatīkams, bet viņa smaidīdama saņēma veco vīru priekšnama durvīs, un viņš bija tāds pats kavalieris kā aizvien. Pēc dažiem nožēlas pilniem vārdiem, ka vecajam Dāgam tik agri bijis jāaiziet, viņš Adelheidei pateica, ka viņa vēl aizvien ir tikpat jauna un skaista.

Pienāca Dāgs, un Kruses jaunkundze dabūja guļamkambara lielās lādes atslēgas. Priekšistabā tēvocim Holderam tika kjāts svētku galds ar sudraba traukiem uz balta galdauta. Viņš gan bija tikai Dāga mātes brālēns, bet tika dēvēts par tēvoci, Dāgam vēl mazam esot. Viņš aizvien bija vedis līdzi dāvanas un bijis labā omā, un Dāgam viņš bija labi palicis. Pie galda Holders bija noguris un satraukts, un viņa smaidi bija mazliet greizi un nedabīgi. Bet viņš jau arī bija stipri gados.

Kad viņi brīdi bija pasēdējuši pie galda priekšistabā un Holders šad tad bija pametis acis sānis uz rakslāmistabas durvīm, viņš beidzot teica sausā veca vīra balsī:

—   Es, Dāg, bulu gribējis parunāt ar tevi par kaut ko tur

iekšā.

Dāgs pārsteigts sarāvās un vērīgi paskatījās uz viņu, bet piecēlās un iegāja viņam līdzi. Adelheide bija sēdējusi taisna un nekustīga, it kā nepanesamā uztraukumā. Kad durvis aiz viņiem aizvērās, viņa sabruka un palika sēdām, seju noliekusi, nedzīvām acīm lūkodamās tukšumā.

Dāgam būtu vajadzējis zināt, ko vecais Dāgs bija viņai teicis. Viņas pienākums būtu bijis viņam to pateikt. Vai viņa varēja pieklauvēt un palūgt Dāgu, lai viņš iznāk ārā? Nē, tas Holderam liktos savādi. Viņai drīzāk būs jāmēģina paaicināt Dāgu sānis, kad viņi tur iekšā būs izrunājušies. Uzreiz jau nekas vēl nenotiks. Viņa piecēlās un uzgāja augšā kambarī. Viņu bija pārņēmušas ledainas bailes, briesmu nojauta.

Rakstāmislabā liesmoja uguns pavardā. Skurstenis labi vilka aukstajā laikā, reizēm pat iekaukdamies.

Diena pamazām izdzisa, un nāca vakars, viņiem abiem runājot. Dāgs sēdēja grozāmā krēslā, elkoni uz rakstāmgalda atspiedis, seju pret uguni pagriezis, — tā, kā viņš viens pats mēdza sēdēt pa vakariem, kad bija ticis galā ar rēķinu grāmatām. Holders sēdēja pa kreisi no viņa, vienā no pamatīgajiem krēsliem, kurus savā laikā bija darinājis Jērns Visvaris. Seja bija mazliet pret uguni pagriezta, mazliet pa labi pret Dāgu.

Holders stāstīja par Napoleona kara pēclaiku, par nelaimēm un postu visās zemēs, par neprātīgajām muitām, kādas Anglija bija uzlikusi kokiem un kokmateriāliem pēdējo septiņu astoņu gadu laikā, tā ka bija nācies vairāk zaudēt nekā pelnīt ar kuģu kravām un pēdējā gadā viņa pircēji Londonā nebija pat varējuši samaksāt.

—   Vai tad tev krava ir jāņem atpakaļ?— Dāgs jautāja.

—   Atpakaļ?— Holders nesapratis raudzījās viņā.— Tā ir pārdota, viņi to ir pārdevuši, bet nevar man samaksāt.

Dāgs neko nesaprata. Ka ļaudis tā varēja darīt, to viņš nespēja saprast, — saņemt preci, pārdot to — un pēc tam nesamaksāt. Viņš gribēja zināt, vai tāds ir likiuns.

—   Jā, — Holders īsi atbildēja, — vajadzība ir augstāka par likumu, vai zini, viņi ir bankrotējuši, laikam nav saņēmuši naudu no saviem pircējiem, un tā nu tas tagad ir.

Dāgs tomēr nevarēja saprast, kāpēc viņi visupirms nerūpējās, lai viņiem biitu nauda, ko samaksāt, kad viņi ņēma preces. Pasaulē tomēr ne visur notika tā, kā viņš bija domājis. Kredīts viņam bija svešs jēdziens. Par bankrotiem viņš gan bija dzirdējis, bet tas, kā viņam šķita, bija tad, kad ļaudis paši bija izlietojuši savu naudu un viņiem vairs nekas nebija palicis pāri. Un visnesaprotamākais Holdera stāstā bija, ka tas noticis Londonā, pasaules bagātākajā pilsētā, kā viņš bija dzirdējis.

Holders noraudzījās uz viņu no sāniem, aizvien vairāk izbrīnījies, un beidzot viņam uz pieres sāka parādīties sviedri. Laikam viņam kaut kas bija sakāms, ko gandrīz nebija iespējams izteikt cilvēkam, kuram bija tik maz sajēgas par to, kas varēja nākt priekšā tirgotāja dzīvē.

Viņš nesteidzās, un viņa stāsts par to, ka laiki bija atstājuši iespaidu arī uz viņa veikalu, iznāca daudz plašāks, nekā viņš no sākuma bija domājis. Un, it kā tas piederētu pie stāsta, viņš beidzot ieminējās, ka neredz nekādas iespējas nokārtot savus šīgada maksājumus ar šejieniešiem.

Dāgs zināja pēc rēķinu grāmatām, ka pie Holderiem bija lielas summas no agrākiem laikiem, un lielu vērību tam nepiegrieza, ka šīgada rēķins netiks izmaksāts, bet pieskaitīts vecajiem skaitļiem.

Holders bija kļuvis mierīgāks, kad redzēja, cik mierīgi Dāgs, galvu palocīdams, piekrita par rēķinu, un viņš ilgi sēdēja it kā atpūzdamies. Bet tad viņš pāris reižu dziļi ievilka elpu — un nu nāca savāds jautājums:

—   Vai tu zini, ka tavam tēvam Hamburgā ir noguldīts sudrabs?

Dāgs uzmeta viņam vērīgu skatu.— Jā, — viņš atbildēja,

—    tas stāv še ierakstīts grāmatās. Vai ari Hamburgā kaut kas nav kārtībā?

—    Nē, nē, tikai .. .Vai tu zini, cik liela ir tā summa?— Dāgs pašķielēja uz viņu, un viņam bija tāda sajūta, ka bija mazliet uzmācīgi viņam to jautāt, bet viņš atcerējās summu un nosauca to.

Likās, ka Holders atviegloti uzelpotu, izdzirdis skaitli, bet zods viņam no jauna ātri iegrima krekla kruzuļojumā. Jā, iespaids bija tāds, it kā viņš ar vaibstiem un izturēšanos izrādītu patiešām dziļu nomāktību, un tā viņš ilgi sēdēja, klusēdams un sausās lupas ar mēles galiņu laizīdams, bet viņa labā roka darbojās ap zelta pakariem zem vestes malas.

Beidzot viņš nokāsējās, balss saites atsvabinādams.

—    Nav tikai tas vien, ka mēs nevaram nokārtot savus maksājumus jums, — viņš teica, un balss viņam pēkšņi bija kļuvusi ļoti veca.— Es baidos, ka ar mums ir beigas — caur un cauri beigas, ja tu nebūsi ar mieru palīdzēt mums pārvarēt grūtības, kādās esam iekļuvuši. Ja tu būtu ar mieru aizdot mums to, kas tev ir Hamburgā, tu palīdzētu izglābt daudzus cilvēkus no posta, jo ir daudz tādu, kas no mums ir atkarīgi, un turpmāk izredzes ir labākas. Daudzi no tiem, kas labajos gados metās tirdzniecībā, daudz neko no tās nesajēgdami, un visu sajauca, tagad ir atkrituši nost, tā ka taisni tagad būtu iespējams tikt atkal uz augšu — uzmanīgi un ar pacietību rīkojoties. Un, — še Holders apstājās un nodūra acis, it kā nedrošs kļuvis, — tu varētu izglābt savas mātes un mātesmāsas Dorotejas māju un vārdu.

Izklausījās tā, it kā vecajam vīram nāktos ļoti grūti izteikt pēdējos vārdus, bet vajadzība ir augstāka par visu …

Dāgs sēdēja nekustēdamies un, acis nolaidis, raudzījās ugunī. Vaigu bedrītes viņam bija stingri nostiepušās uz leju. Viņš nebija domājis, ka tūliņ pēc tēva nāves viņam nāksies izšķirt tik svarīgu lietu. Viņš saprata gluži labi, ka tēvs ar nolūku šo naudu nebija noguldījis pie Hokleriem. Nauda atradās arī lādē pagrabā, bet ko gan varēja zināt. Vienu gadu bija kārtojami daudz dažādu nodokļu un aizdevumu, kā viņš pēc rēķinu grāmatām redzēja, bet viņš tik maz vēl bija iedzīvojies visā, viņam tiešām būtu paticis, ja šo lietu nevajadzētu izšķirt, līdz viņam radīsies labāks ieskats par visu, kas viņam bija pārvaldāms.

Būtu tiešām labi, ja viņš mazliet vairāk būtu zinājis par visām lietām un ja viņam būtu kāds, ar ko parunāt. Viņam ienāca prātā Adelheide. Viņa varbūt bija daudz ko no tēva dzirdējusi …

Dāgs strauji pacēla galvu, it kā viņam kāds būtu iedūris, un piegāja un atslēdza skapja atvilktni. Viņš vakar visus dokumentus bija uznesis augšā no pagraba, lai šo to izskatītu, un pagaidām bija atstājis tos še. Viņš atrada sainīti ar Hamburgas dokumentiem un pārējos atkal ieslēdza.

Tikai tad, kad Holders otrā rītā jau bija aizbraucis, Adelheide beidzot dabūja pār lūpām vārdus:

—   Ko tad .. . viņš gribēja?

Dāgs sarāvās, un izskats viņam bija tāds, it kā viņš gribētu iet projām neatbildējis, bet tad viņam seja kļuva cieta un viņš dzedri atteica:

—   Aizņemties naudu.

—   Un vai tad viņš ari dabūja . . . aizņemties?— Adelheide neskanīgi jautāja.

—   Jā, to, kas ir Hamburgā.

—   Visu?— Adelheidei paspruka it kā vaids.

Dāgs it kā apmulsa. Viņam nebija ienācis prātā, ka pietiktu arī ar mazāku aizdevumu. Bet nu tas bija izdarīts.

—   Jā, — viņš atbildēja tikpat dzedri kā pirms tam, — visu.

—   Viņiem laikam klājas grūti, — Adelheide iejūtīgi noteica.

—   Jā, tā viņš stāstīja, — Dāgs atbildēja.

Adelheide sarāvās. Tātad Dāgs bija aizdevis Holderam lielo, drošo noguldījumu Hamburgas bankā, labi zinādams, kā viņam klājas.

—    Neviens nebrauc tālu ceļu ziemas aukstumā, lai aizņemtos naudu, ja tam neklājas grūti, — Dāgs teica. Bet viņš jau no viņas vārdiem un balss bija sapratis, ko viņa domā, un aiziedams piebilda klusā, dzedrā balsī:— Tie ir manas mātes radi.

Pēdējie vārdi Adelheidei šķita lieki. Tie it kā nosodīja viņu, ka viņa iejaukusies viņa lietās.

Viņai daudzreiz bija uzmākusies nedrošības sajūta pēc vecā Dāga nāves, bet nu viņa visā nopietnībā sāka just bailes. Še Dāgs bija ciets pret nabaga cilvēkiem, kas viņam kādu nieku bija parādā, un tad viņš, nemaz neapdomādamies, aizdeva tādu milzīgu summu kā šī. Ko varēja gaidīt nākamreiz?

Nākošajās dienās Dāgs pret apkārtējiem cilvēkiem bija skarbāks nekā jebkad, jā, viņš pat zēnus it kā nemaz nelikās redzam. Ja tie viņu mēģināja uzrunāt, viņš nemaz neatbildēja.

Vienu vakaru, kad Dāgs sēdēja pie pavarda priekšistabā, Adelheide nonāca zemē un klusi ar savu rokdarbu apsēdās krēslā pie pavarda, kur viņa varēja sēdēt ēnā un uz viņu noraudzīties, pati palikdama neredzama.

Apsēdusies tā, ka viņa varēja redzēt vīra noliekto seju, viņa gluži vai sastinga. Visā viņa sagumušajā augumā bija kaut kas tik baigs, ka viņa palika sēdām it kā triekas ķerta. Izspūrušie mati aizsedza viņam pieri, acis kvēloja zem puspievērtajiem plakstiem, un bīstami stiprās rokas tā bija sažņaugtas kopā, it kā viņš sēdētu, valdīdams pats sevi ar visu spēku. Skats bija ne vien baigs, bet tajā arī jautās nelaime.

Pirmo reizi Adelheide saprata, ka aiz visas viņa nesaprotamās izturēšanās pēdējā laikā slēpās tas, ka viņš bija nelaimīgs — dziji, neizsakāmi nelaimīgs.

Acīs viņai iemirdzējās asaras, un, pirms viņa vēl pati bija alģidusies, nāca vārdi:

—   Kādēļ mēs nevaram . .. viens pret otru būt citādi … Dāg?

Acis viņam iepletās, it ka viņš uguni butu ieraudzījis kaut ko gluži nesaprotamu, un viņš lēnām pacēla galvu, it kā izdzirdis kaut ko tikpat nesaprotamu. Tad viņš smagi piecēlās — neizturamā saspīlējumā — un piecēlies pagrieza seju uz to pusi, kur viņa sēdēja.

—   Tādēļ, ka tu nebiji iemīlējusies manī toreiz, kad tu apprecējies un atnāci uz šejieni, — viņš teica, izrunādams vārdus caur zobiem.

Tai pašā acumirklī viss satraukums viņam bija pārgājis. Viņš apgriezās un iegāja tumšajā priekšnamā, un viņa dzirdēja, kā viņš aizbultēja guļamkambara durvis.

Drebošais augums un mežonīgā seja ar naidā sadrūmušajām acīm, kas pavarda gaismā tik skaidri bija atšķīrušās no apkārtējās tumsas, bija palikušas viņai prātā kā visbriesmīgākais, ko viņa jebkad bija redzējusi. Un vārdi — briesmīgie vārdi, ar kuriem viņš bija viņu satriecis. Jā, satriecis — jo nu visam bija beigas.

Otrā dienā pēc sarunas priekšistabā Dāgs bija aizgājis uz mežu slēpot. Visas nākošās dienas, kad viņš neatgriezās mājās, Adelheidei bija smagākās visā viņas mūžā. Neskaidras

nojautas, ka šie nežēlīgie vārdi zināmā mērā bija patiesi, vērta viņas domas neskaidros, juklainos vardu pinekļos bez sākuma un gala, un no dienas dienā pieauga bailes, ka viņš izdarīs atkal kaut ko tādu kā toreiz augšā uz Ijella un ka viņa nekad vairs viņu neredzēs.

Viņa tā nomocījās ar domām, ka galva beidzot šķita gluži tukša. Viņa domāja par to, vai Dāgu krimta viņas vārdi par aizdevumu Holderam, vai viņam bija ienācis prātā, ka viņa mīlējusi naudu — toreiz, kad viņa bija apprecējusies un atnakusi uz šejieni. Bet jau ilgi pirms tam viņa bija manījusi naidu viņa acīs. Viņa bija iedomājusies arī, ka Dāgs varbūt dzirdējis, ka viņa bijusi saderināta ar cilu — toreiz, kad vecais Dāgs viņus saveda kopā; bet viņa tak zināja, ka nekad nebija mīlējusi veco aptieķnieku. Bet varbūt taisni tadeļ, ka Dāgs saprata, ka viņa, aptieķnieku nemīlēdama, tomēr bija saderinājusies ar viņu — naudas dēļ, viņš domāja, ka ar viņu tapat bija darījusi. Aizvien dziļāk viņa grima izmisumā, dienu un nakti dzīvoja vienās vienīgās bailēs .. .

Vienu vakaru, kad viņa patlaban taisījās apgulties, viņa dzirdēja kādu pienākam pie priekšnama durvīm, tās atveram un atkal aizveram, jā, tie bija viņa soļi. Viņš izgāja caur priekšnamu un priekšistabu, un viņa soļi apklusa guļamkainbarī, bet tie nebija viņa parastie ātrie, noteiktie soļi — tie bija pārpārēm noguruši … un tas bija divpadsmitajā vakarā pēc viņa aiziešanas uz mežu.

Viņa nezinaja, kādēļ to izdarīja, bet piegāja pie spoguļa, un tur viņa ieraudzīja — savas vecmāmuļas stingos vaibstus. Nodrebēdama viņa atrāvās atpakaļ. Kā viņa bija nomocījusies un pārmainījusies pēdējā laikā. Tik veca viņa bija kļuvusi, pati to nemaz neapzinādamās.

Ko vecais Dāgs viņai īsti bija teicis? Jā, ja kaut kas nāktu priekšā, lai viņa runājot ar mātesmāsu Eleonoru, jo viņa esot prātīgs cilvēks.

Prātīgs, jā. Adelheide nodrebēja, iedomadamās krustmātes vienaldzīgos vārdus, bet nu viņai tomēr rīt būs jāmēģina aizjāt uz Borglandi un noklausīties krustmātes dzedrās pamācības, ja tikai būs iespējams atrast ceļu — tumsā, kādā viņa tagad dzīvoja.

Vismaz baiļu par Dāgu viņai šovakar nebija, un viņa tūliņ iemiga — pirmo reizi pēc ilga laika.

XX

Borglandes muižas portāla durvis atvērās, un Kamera jaunkundze iznāca uz sliekšņa un palika slāvam, siltām un vērīgām acīm noraudzīdamās, kā Adelheide nokāpj no zirga un uznāk pa kāpnēm, kamēr puisis aizved zirgu.

Adelheidi laikam bija spirdzinājis ilgais nakts miegs, kā arī Dāga atgriešanās mājās un jājiens pa svaigo gaisu. Cik vien iespējams saņemdamās, viņa stalti gāja, krustmātes aso acu skatu pavadīta, caur istabām uz zilo stūra kabinetu, kas atradās pret dienvidaustrumiem un kur priekšpusdienas saule blāvi iespīdēja caur lielo logu vieglajiem aizkariem.

—    Nē, vai zini, Adelheid, — krustmāte teica, jautri pamācīdama,— nu tu tā vairs nevari iet. Turpat četrdesmit gadu veca sieva — un tāds vieglums no galvas līdz kājām, jā . . . bet nu par to vairs nerunāsim.

Grūti iedomāties kādu, kam vēl mazāk būtu paticis smaidīt kā Adelheidei šodien, še ierodoties, bet viņai vajadzēja pagriezt seju un smaidīt. Krustmātei aizvien prātā bija kāds mierinājums, ar ko uzjautrināt cilvēkus, kamēr viņa bija Borglandes saimniece.

—    Kad cilvēks pats ir priecīgs — no agra rīta līdz veļam vakaram —, tad tik vēl trūktu, ka viņam kaut kas neatliktu arī priekš citiem, — viņa bija atbildējusi, kad Adelheide viņu reiz bija uzteikusi par viņas labo omu.

Krustmāte pacēla krēslu pati sev un sakārtoja spilvenus uz dīvāna Adelheidei.

—   Es rīt būtu aizbraukusi pie tevis parunāties par to, par ko tu esi atbraukusi runāt ar mani, — viņa teica, un viņas balsī bija jūtama nopietnība.— Kamēr es iešu un pagādāšu kaut ko, ar ko mums atspirdzināties, tu te sēdēdama vari izraudāties, tad tas mūs vairs nekavēs, kad runāsim.— To teikusi, krustmāte Eleonora izslīdēja ārā no kabineta, durvīs pamezdama vēl līdzcietīgu skatu uz Adelheides pārsteigtajām acīm.

Krustmāte atnāca atpakaļ ar tēju, kūkām, ievārījumu un saldumiem un nolika paplāti uz galda.— Nav vajadzīgs, ka ziņkārīgas meitu acis redz, kāda tev tagad seja, — viņa teica, apsēzdamās krēslā.

Kad viņa bija ielējusi tēju un viņas bija mazliet iedzērušas to, viņa apsēdās taisni, Adelheidei tieši pretim.

—    Nu tad sāksim. Esmu aizslēgusi visas durvis, mums nav ko bīties, ka mūs kāds varētu traucēt. Nu mēs varam runāt par Dāgu un tevi.

Adelheide pacēla galvu un tukšām acīm raudzījās tukšumā.

—        Nu, nu, — krustmāte turpināja ir šķelmīgi, ir nopietni,

—    tur jau ir muļķis var redzēt, ka jūs abi viens otram sabeidzat dzīvi. Un tu jau esi pieredzējusi un piedzīvojusi diezgan daudz bēdu savīĻmūžā. Tu nevēlies vēl pavairot savu un citu nelaimi, kā ļaudis parasti dara, un pēc tam saukt to par īstenību, kas nav novēršama. Bet tu esi gudra, un tādēļ tu gribi darīt tam galu — un par to tu ar mani gribi runāt.

Krustmātei Eleonorai vajadzēja laist darbā ir jokus, ir nopietnību, lai piedabūtu viņu iesākt runāt, bet tad nāca pirmie vārdi. Krustmātes klusie, līdzjūtīgie vārdi — reizēm viņa noglaudīja viņai te plecu, te galvu — Adelheidei tik aizkustinošā kārtā atgādināja laimes laikus viņas visagrākajā jaunībā, kad mātesmāsa ieradās viesos, ienesdama svaigumu, gaišumu un siltumu viņas stingajā, aukstajā dzīvē vecmāmuļas mājā. Un Adelheide sāka stāstīt — visupirms notālēm, bet, kad krustmātes gudrie vārdi viņu pamazām novirzīja uz to, kas nospieda sirdi, viņa izstāstīja visu.

Parasti tik atturīgā Bamera jaunkundze pamazām bija piesēdusies aizvien tuvāk Adelheidei. Plaukstu pret dīvāna paroci atspiedusi un roku it kā drošinādama viņai aiz muguras aizlikusi, viņa sēdēja, galvu Adelheides sejai pieliekusi, it kā baidītos palaist garām kaut vienu sīkumu, un viņas acīs un vaibstos bija atspoguļojušies Adelheides vārdi, it kā no tiem būtu atkarīga viņas pašas dzīve.

Ramera jaunkundze bija saņēmusi no vecā Dāga notariāta apstiprinātu dokumentu, ka viņa var dzīvot Borglandē līdz savai nāvei, un visas viņas tiesības un pienākumi tajā bija minēti. Pienākumu gādāt par pulkveža nesaprātīgo brāli Lorenci, ko viņa reiz bija uzņēmusies pulkveža priekšā, viņa bija likusi uzrakstīt, tāpat, kādas telpas un tiesības viņai būs, ja viņa dzīvos tik ilgi, līdz mazais Dāgs būs pārnācis še uz dzīvi. Viņai vajagot būt pilnīgi nodrošinātai, vecais Dāgs bija teicis. Ja viņa gribētu patinēt acīs Adelheidi un Dāgu — un mazos, ja viņa dzīvos, kamēr viņi būs pieauguši, tad viņa būšot viņam pārpārēm atdarījusi, viņš vēlāk bija teicis.

Bamera jaunkundze droši varēja dzīvot Borglandē, taču viņa nebija no tiem, kas kaut ko pieņēma, bet neko nedeva pretī. Viņa labi atcerējās vecā Dāga vēlāk sacītos vārdus un

ļoti mīlēja rūpēties par tiem, kas viņai bija apkārt. Adelheide ilgi bija bijusi viņas mīļākā radiniece, un ari to viņa neaizmirsa, ka viņa, Adelheides mātesmāsa, bija nodrošināta uz visu mūžu.

Viņai bija pienākumi pret Adelheidi, bet tādi viņai bija ari pret nomirēja vārdiem — un līdz ar to pret jauno Dāgu, un, lai cik mīļa viņai bija Adelheide, savas domas viņa aizvien bija pratusi šķirt no jūtām, un šoreiz tas bija darāms vairāk nekā jebkad. Par to viņa bija skaidrībā, klausīdamās, ko viņai stāsta.

Kad Adelheide beidza savu stāstu par Dāga sarūgtinājuma pilnajiem vārdiem pie pavarda priekšistabā, ka tas nebijis viņš, ko viņa mīlējusi, kad apprecējusies un pārnākusi uz šejieni dzīvot, krustmāte Eleonora piekrizdama pamaja un teica tik klusu, it kā tikai balsī pie sevis domādama:

•— Gluži pareizi.

—   Kas?— Adelheide izslējās, it kā no sapņiem uzmodināta, un izbijusies noraudzījās uz viņu.

—   Gluži pareizi, — krustmāte mierīgi atkārtoja, it kā Adelheides uztraukums neatstātu uz viņu nekādu iespaidu.

—    Kā tu to domā?— Adelheide jau teju, teju piecēlās, bet Eleonora uzlika viņai roku uz pleca un piespieda palikt sēdām, bet pati pacēla galvu un atlieca muguru.

—   Sēdi vien mierīgi, Adelheid* tā ir ļoti nopietna lieta, kas mums ir labi jāpārdomā.— Balss bija klusa, bet pavēloša.

Ramera jaunkundze atkal nolieca galvu, mazliet piešķiebdama to un pusaizvērlām acīm lūkojās tālumā, it kā klausīdamās kādās tālās skaņās.

Adelheide sēdēja gluži sastingusi un, baiļu pārņemta, raudzījās viņā. Ko gan īsti viņa bija gribējusi teikt?

Saule tagad bija iegriezusies dienvidos, un gaisma caur dienvidu loga aizkariem krita blāvāka, bet spoži apspīdēja Adelheides pakausi un Eleonoras augumu.

Ramera jaunkundze palocīja galvu dažas reizes un tad pacēla to. Viņa dziļi ievilka elpu, it kā tā domās būtu atradusies tik tālu, ka pat elpa viņai bija aizrāvusies.

—   Jā, tā tas ir, — viņa teica, vēl aizvien sēdēdama. Viņa raudzījās Adelheidei garām uz austrumu logu.— Jā, — viņa atkārtoja, — tā tas notiek dzīvē. Pašu tuvāko mēs aizvien aizmirstam.

—   Kā īsti tu to domā, — Adelheidei beidzot izdevās izteikt.

—   Ak, man tikai kaut kas cits ienāca prātā, — Eleonora izklaidīgi teica.

—         Kaut kas cits?— Adelheide bija gluži apjukusi. Viņa bija atnākusi uz šejieni kā uz nāvi notiesāta, bēdu un izmisuma mākta, un, kad viņa visu bija izteikusi un gaidīja, lai viņu saprot un mierina, viņa dzirdēja, ka tas visnesaprātīgākais, ko viņa jebkad savā mūžā bija dzirdējusi, bija yluži pareizs, un krustmāte tūliņ pēc tam domāja pavisam ko citu.

—        Jā, — krustmāte Eleonora teica, noliekdamās uz priekšu un ieliedama sev tase aukstu tēju, — kaut kas cits, bet tas pats, par ko tu stāstīji.— Viņa iedzēra malciņu tējas, it kā lai apdomātos.

—        Vai tiešām tu domā, ka es toreiz nemīlēju Dāgu?— Adelheides balss drebēja izbailēs.

—   Jā, kaut ko tamlīdzīgu, — skanēja sausa atbilde.

—   Vai tad es mīlēju pati sevi?

—        To mēs darām visi — taisni tad, kad domājam, ka citus mīlam, bet par to es šoreiz nedomāju.

—   Bet, dieva dēļ, kuru tad es, pēc tavām domām, mīlēju?

—   Veco Dāgu.

Adelheide bija atkritusi atpakaļ it kā no sitiena, bet pēc tam bija uztrūkusies un vaimanādama pretojusies, tā ka pagāja labs laiks, kamēr izdevās viņu nomierināt. Bet nu viņa sēdēja atkal uz dīvāna, kabatdrāniņu acīm priekšā aizlikusi.

Pārdomā to pati vēlāk, kad būsi nomierinājusies, krustmāte beidzot bija teikusi.

Pēc daudziem saraustītiem elpas vilcieniem un ilga klusuma, kabatdrāniņu sejai priekšā aizlikusi, Adelheide beidzot klusu teica:

—   Vai tu domā, ka Dāgs to ir gribējis teikt?

—    Neko citu viņš nevar būt domājis.

—   Bet kādēļ viņš ir tapis tāds un tagad tā domā?

—        To es tagad, te sēdēdama, gribu tev izskaidrot. Tas ir diezgan vienkārši, bet es īsti nezinu, kā iesākt.

Krustmāte Eleonora bija piecēlusies un staigāja pa kabinetu. Pie loga piegājusi, viņa raudzījās pār sniega klātajiem laukiem, kur nokalnēs pret dienvidiem sniegs jau pamazām bija sācis nokust, un, iedama pa istabu, pacilāja vienu otru sīkāku lietiņu un piemeta malku krāsni.

—        Vai esi ievērojusi, cik ļoti Dāgs līdzinās savam tēvam pēdējā laikā?

—   Jā.

—   Viņš kļūs vēl līdzīgāks. Un ne tikai ārēji. Viņam ir arī tas pats gars, kas vecajam Dāgain, un tik spēcīga rakstura cilvēkam, kāds viņš ir, nav bijis kur likt to lietā. Vai tu par to esi padomājusi?

—    Nē.

—   Esmu to novērojusi — kā pie zemniekiem, kad dzīvoju uz laukiem jaunība, tā vēlāk tirgotāju ģimenēs pilsētā. Kur dēlam ik dienas jādzīvo līdzās spēcīgam tēvam, tur dēls paliek ēnā.

Visiem īstiem vīriešiem ir tieksme nest atbildību par to, kas viņiem ir apkārt, ja ne vairāk, tad par māju un sievu, un bērniem. Atbildības sajūta ir viens no stiprākajiem atbalstiem dzīvē, tā attur no daudz kā, kam cilvēki citādi padotos. Par veco Dāgu domājot, viegli var likties, ka tā bija tikai griba valdīt, kas savā laikā pamudināja viņu uz daudz ko, par ko viņš ir stāstījis, kā tu man esi teikusi. Bet īstenībā tā ir bijusi dzimtas vecāka atbildības sajūta par visiem sev apkārt, ko cīņas jaunībā bija novedušas līdz pārspīlējumiem.

Viņa mūža vēlākajos gados arī tu vari redzēt, kā viņš pastāvīgi ir atgriezies pie šīs atbildības par visiem. Bet nu ir noticis tu, ka viņš, norūpēdamies par citiem, pašu tuvāko bija aizmirsis, kas mums visiem tik viegli gadās. Tu zini, ka vecāki maz mēdz runāt ar bērniem par savām dzīves cīņām. Tādēļ visiem dzīve jāsāk atkal no jauna, un tādēļ laikam arī cilvēku attīstība tik gausi virzās uz priekšu. Vecais Dāgs vai nu aizmirsa, vai arī neredzēja, ka dēls izaug un viņam nav kur likt to dabas daļu, kas varbūt bija labākais mantojums no tēva, — ja, visspēcīgāk izteikta īpašība dzimtā no nezin kuriem laikiem.

Dāgs gan mazliet bija nodarbināts pie koku ciršanas mežā, bet tas viss notika tā, kā tēvs gribēja. Nekādas īstas atbildības viņam nebija. Dags varbūt pats nesaprata, kāds tam visam sakars, bet, ka viņš to ir jutis un kļuvis nedrošs un dzīvei svešs, to tu tagad zini.

Nelaimes gadījums augšā uz klints droši vien nav izskaidrojams vienīgi ar dziļām bēdām par puisēniem, tur sava daļa būs piekritusi arī viņa izmisumam pašam par sevi, jo viņš bija jutis sevī augam atbildību par zeniem, — un tad pēkšņi viss bija gājis zūdibā.

Pēc nelaimes uz klints ne tu, ne vecais Dāgs — jūs nebijāt īsti droši, vai viņam smadzenēs nav radies kāds bojājums, un tā iznāca, ka jūs abi turējāties kopā, viņu atstumdami, un tu aizvien vairāk tiecies meklēt drošību pie vecā Dāga un aizvien mazāk centies darīt savu pienākumu — saglabāt sava

vira draudzību. Tā viņam zuda arī nelielā atbildība, kādu viņš varbūt bija jutis pret tevi.

Tu izbijusies raugies manī, bet ciet vien klusu, līdz būšu galā. Tev šķiet, ka tu darīji visu, ko varēji, spēlēji un dziedāji, kad viņš bija mājās, un neatrāvies no laulības pienākumiem. Bet tu skatījies uz viņu kā uz mazu zēnu, Adelheid, aizvien vairāk. Tu paliki priekšistabā un runāji ar veco Dāgu, kad Dāgs atgriezās mājās no meža, nekad nejautāji, kā viņš jūtas, ne arī citādi rūpējies par viņu. Es to redzēju, bet domāju, ka tas notiek tikai aiz pārspīlētas kautrības neizrādīt savu laipnību citu klātbūtnē, tomēr pēc tā, ko tu nupat stāstīji, es redzu skaidri, kā tas viss ir bijis.

Vai nu tu saproti, kādēļ Dāga acis bija īgnas, kad viņš tevi redzēja mūžīgi kopā ar tēvu? Viņam pašam viņa nedrošībā vairāk nekā jebkuram bija vajadzīgs atbalsts. Bet tu darīji viņu vēl nedrošāku.

Nesaku visu to, lai tevi nopeltu, bet lai tev izskaidrotu, ko es domāju. Pēc visa tā, ko tu biji pārdzīvojusi — un ar tādu tēvu, kāds tev bija,— jā, piedod, ka man tas ir jāsaka, bija gluži dabīgi, ka tu ar savām bailēm no dzīves neglābjami pieķēries tik drošam un spēcīgam cilvēkam, kāds bija vecais Dāgs. Tas ir noticis jau pirmajos Ziemassvētkos, un, kad jūs vēlāk tuvāk sadraudzējāties, tu droši vien biji laimīgāka, nekā pati to apzinājies, kaut gan tev likās, ka esi nobēdājusies par Dāgu. Vecajam vīram piederēja tava īstā mīlestība. Dāgam tās droši vien nekad nav bijis.

Adelheide sēdēja, elkoni uz dīvāna atzveltnes uzlikusi, vaigu plaukstā atspiedusi, un tukšām acīm raudzījās uz logu rīta pusē, it kā viņas dzīve būtu pavisam zaudējusi jēgu. Visas skaistās atmiņas par veco Dāgu bija kļuvušas tik pelēkas, gandrīz vai netīras.

Krustmāte neļāva viņai ilgi kavēties atmiņās, bet turpināja:

—    Dāgs atgriezās no meža, kad tēvs bija miris, un pavadīja pie viņa lielus laikus ik dienas un visu pēdējo nakti, turēdamies pie viņa, nesaprazdams ne pats sevi, ne vispār ko, jo nebija vairs tā, kas visu bija vadījis, — ari viņu pašu. Turklāt vēl sirdssāpes par tēva nāvi, kā arī tas, ka viņš nebija atnācis, kamēr tēvs vēl bija dzīvs, un nebija no viņa atvadījies.

Pēc tam viņam vairs nebija spēka nekam, pat uz mežu viņš vairs nevarēja aiziet, — bet dzīve cilvēku atkal aizrauj sev līdzi, un ar Dāgu to izdarīja mazie zēni.

Un, redzēdams, ka tu pieņem ļaudis un saņem no viņiem naudu, viņš bija sācis saprast, ka tēvs un tāpat tu — jūs ilgus gadus viņu bijāt atgrūduši. Viņš redzēja tevi vedam rēķinu

grāmatas un saprata, ka tev tas bija uzticēts un ne viņam, un ka tu biji tik pašmīlīga, ka pat neiedomājies, ka tas viņu varētu aizvainot. Nu, un tad viņš pārņēma visu pats, tomēr vēl aizvien nepaļāvās pats uz sevi.

Tai naktī, kad viņš sēdēja pie rēķinu grāmatām, viņš droši vien būs redzējis, ka tīrumu ļaudis, kas tēva laikā bija maksājuši kārtīgi, tagad palaidās un par viņu nebēdāja — tāpat kā tu un visi mājās.

Un viņš skaidri redzēja, kāds bija viņa stāvoklis, — un tā viņš otrā dienā devās ceļā, lai jaudīm parādītu, ka tie ir drusku maldījušies. Kopš tā laika viņš ir bijis skarbs pret visiem, lai parādītu citiem, bet varbūt visvairak pats sev, ka nu vairs nav iespējams neņemt viņu vērā.

Tavs vīrs vairs nav jaunais Dāgs Bjemdāls, Adelheid, ar bisi plecos — un meža dvesmu ap sevi, viņš varbūt, gluži otrādi, nogrims spītībā, kā vecais Dāgs pats reiz nogrima naudas kārē.

Aizdevums Holderam varbūt ir izskaidrojams tā, ka Dāgs ir mīlējis savu māti un mātesmāsu, bet tā var būt arī spītība. Viņš varbūt būs redzējis rēķinu grāmatās to, ko tu man stāstīji, ka Holderam bija nenokārtoti maksājumi par vairākiem gadiem un ka tev, kam bija uzticētas rēķinu grāmatas, vajadzēja to zināt, lai gan viņš nebija dzirdējis nevienu vārdu par to. Varbūt tādā kārtā ir izpaudies tikai viņa īgnums pret tevi. Atbilde, kādu viņš tev ir devis priekšnamā, liecina, ka viņš ir domājis par jums abiem Holdera apciemojuma laikā.

Viss, ko viņš savā nedrošībā gadiem ir cietis, pats nesaprazdams īsto sakaru, tagad varbūt sliecas vērsties naidā pret tevi. Viņam ir bīstama daba. Par to tu varēji pārliecināties pēc nelaimes Nāves kalnā un viņa attieksmē pret Holderu — un no vārdiem, ko viņš tev nupat ir teicis.

Krustmāte Eleonora pagriezās pret Adelheidi, kura sēdēja kā sastingusi, un saņēma viņas roku. Krustmātes acīs bija savāds spožums, bet skats bija atklāts un drošs, kad viņa teica:

—    Zemāk cilvēks vairs nevar krist, kā nožēlojot pats sevi. Saņemies. Pasaulē nav cita mierinājuma kā mierinājums, ko cilvēks pats sev izcīna. Un nu tev jādodas tieši pie Dāga un ar viņu jāizrunājas. Aizmirsti visas iedomas, ka tu esi mācījusies vairāk un vari vairāk nekā Dāgs. Tas varbūt visvairāk tevi ir kavējis. Tu esi mācījusies kaut ko citu un vari kaut ko cilu. Tas ir viss. Viņš nav lasījis tik daudz grāmatu, bet viņš zina savas lietas, kas varbūt ir vairāk vērtas, — un tev būs diezgan, ko censties, lai tu varētu sekot viņa domām, ja piekļūsi viņam tuvāk. Cilvēks nedzīvo no meža un klajuma vien un gadu

desmitiem nenomokās grūtā darbā, ja viņā nerodas dažādas domas par dzīves nopietnību. Esmu pati daudz ko mācījusies no darba cilvēkiem še Borglandē. Noliec visu savu lepnumu savas mīlestības priekšā, ja tu tiešām tādu jūti pret viņu. Ja tev tās nav, tad nav vairs, ko runāt. Kaut kas varbūt ir citādi, nekā esmu teikusi, bet es tā nedomāju.

Zīda zirgs dejodams aizšūpoja Adelheidi lejup pa aleju un tālāk pa ceļu uz zieme]iem. Acis viņai stingi noraudzījās uz spīdošo dzīvnieku, un viņa nevarēja aizmirst, ka, nokāpjot pa kāpnēm Borglandē, viņai bija licies, ka zirgs noraugās uz viņu savām lēnajām, skaidrajām acīm. Cilu neko viņa neapzinājās. Krustmātes Eleonoras vārdi bija sasaistījuši visu viņas domu pasauli un aiznesuši sev līdzi kaut kur mūžībā. Viss viņā bija zudis.

Zirga pakavu dimdi uz koka tilta Bjerndālu alejas lejas galā atbalsojās viņā kā viņas pagājusī dzīve. Viņa izslējās, un spirgtais, vēsais vējš, kas virmoja nāsīs, likās kā dzīvības vēsma.

Kamēr zirgs viegli un mīksti nesa viņu augšā pa aleju, domas atgriezās viņā ar visiem krustmātes vārdiem — vesela gūzma —, bet vārdiem pāri slīdēja viņas pašas domas …

Dāgs bija nedalāms — patstāvīgs cilvēks, kurš rīkojās pēc sava ieskata, neņemdams vērā to, ko vecais Dāgs bija licis. Valda tic, kas dzīvo, — mirušie ne.

XXI

Adelheide aizvēra durvis uz Dāga kambari.

Tas bija otrā vakarā pēc krustmātes apciemojuma, un šodien Eleonora atkal bija atsūtījusi vedēju ar ziņu, ka zēni var pārgulēt nakti Borglandē. Adelheide saprata, ko viņa ar to domāja. Viņa nebija krustmātei stāstījusi, ka Dāgs nu jau ilgu laiku bija nakšņojis dūmistabā un nesen pārcēlies uz guļamkambari. Viņu tas zināmā mērā aizskāra, un viņa nebija varējusi to pateikt krustmātei.

Eleonora acīmredzot bija domājusi paņemt zēnus pie sevis, lai viņi ar Dāgu savās istabās paliktu vieni un varētu šovakar izrunāties.

Bet Dāgs jau vakar, pirms viņa aizjāja uz Borglandi, bija devies uz mežu un vēl nebija atgriezies mājā. Un viņa ari vel nebija sagatavojusies ar viņu runāt. Jūtas, kādas viņai bija pēc sarunas ar krustmāti, bija vēl tik neskaidras, un viņu nospieda smaga vainas apziņa.

Viņa bija mēģinājusi rast vēl citu atrisinājumu — bija sapņojusi par to, ka viņi ar Dāgu varētu kļūt draugi tāpat bez kādas lielas runāšanas, kaut krustmāte uzskatīja to par nepieciešamu. Jo, tikko viņa iedomājās, ka viņai būs jārunā ar Dāgu, tā redzēja savā priekšā Dāgu tādu kā pēdējā reizē, kad viņš bija teicis savus rūgtos vārdus. Viņa negribēja, viņa nevarēja, viņa nejaudāja vēlreiz redzēt viņa seju tādu. Adelheidci bija bail no viņa kopš tā laika, un krustmātes vārdi nebija viņu iedrošinājuši.

Viss, ko krustmāte bija teikusi vakar, viņu tik smagi bija nospiedis līdz pat brīdim, kad viņa aizmiga. Šodien dienas gaismā viņa bija mēģinājusi par to nedomāt, bet tagad vakarā domas tikpat smagi nomāca viņu.

Tagad viņa bija bijusi Dāga kambarī, paskatījusies uz tukšajām zēnu gultiņām, atstāto Dāga gultu un auksto, tumšo telpu, un viņai bija tāda sajūta, ka viss, kas tur iekšā reiz bijis dzīvs, tagad bija miris — uz visiem laikiem.

Viņa sajuta it kā atvieglojumu, kad bija atgriezusies atkal atpakaļ savā kambari un aiztaisījusi durvis.

Viņa aizvēra acis un redzēja Dāgu savā priekšā, kā viņš daudzas reizes bija sēdējis pie pavarda tik atšķirīgā garastāvoklī. Viss puiciski nedrošais, kautrais, kas bieži viņu tā bija pievilcis, bet arī padarījis Dāgu tik nepieaugušu viņas acīs, ka viņai bija licies neiespējami pārrunāt ar viņu nopietnas domas, tagad saplūda kopā ar visu to, kas viņai bija šķitis neizskaidrojams viņā, kā arī ar to, ko krustmāte Eleonora bija teikusi par viņa bīstamo dabu un par to, ka viss Dāgā var vērsties naidā pret viņu. Skaidrāk nekā jebkad viņa sajuta, cik tas bija savādi, ka viņi bija precējušies nu jau divpadsmito gadu un ka viņa tomēr it kā nemaz nepazina viņu. Viņa dvēsele viņai šķita kā liela tumsa, un nu viņa domāja, ka šai tumsā redz draudīgus mirkļus, kādus vecais Dāgs reiz viņai bija notēlojis — savu dabu jaunībā, naidu, atriebību un cietsirdību.

Dāga cietsirdība tomēr nebija tik bezgalīga. Dāga bēdas par mirušajiem zēniem viņai daudz ko bija atklājušas, tāpat viņa attieksme pret saviem suņiem un zēniem — kā pret abiem pirmajiem, tā tagadējiem, kā ari daudzie sīkumi. Nē, tā bija, kā vecais Dāgs bija teicis, Dāgam sirds bija, tikai ceļš

līdz tai bija garš, un viņai tas bija neiedomājami garš. Viņa bija dzirdējusi vecu veco teicienu, ka naids aizslēdz sirdi.

Krustmāte bija teikusi, ka viņa pati varētu būt vainīga pie Dāga tagadējā garastāvokļa, un šī doma iedvesa viņai aukstas bailes no nezināmā viņa dabā, ko viņš bija mantojis no cietās dzimtas nezin kādiem aizlaikiem …

Viņa satrūkās un, galvu pacēlusi, klausījās. Vai viņa nebija dzirdējusi, ka slēpes tiek saliktas kopā un pieslietas palievenī pie priekšnama durvīm? Jā, durvis atvērās — un tie bija Dāga soļi, nevis noguruši un vienaldzīgi kā toreiz, kad viņš pēdējo reizi atgriezās mājās, bet viegli un lunkani kā toreiz, kad viņš bija labā omā. Ātrie soļi Adelheidei tik daudz ko atgādināja. Viņa sažņaudza rokas sāpēs un sakoda lūpas.

Viņa dzirdēja, ka Dāgs pakar kamzoli, iet uz rakstāmistabu un dodas tai cauri — droši vien uz virtuvi. Viņa dzirdēja arī viņu atgriežamies atpakaļ, apsēstamies, novelkam zābakus, piesēstamies tuvāk pie pavarda un pieliekam malku. Pēc tam viņa dzirdēja kādu meitu ienākam no virtuves un glāzes šķindoņu. Viņš laikam gribēja iebaudīt glāzi silta dzēriena, kā to bija darījis vecais Dāgs, atgriezies no aukstā āra gaisa.

Nevienu nedrošu vai kautru skaņu viņa nebija dzirdējusi. Vecā Dāga valstības paļāvīgais mantinieks bija atgriezies mājās no saviem mežiem un apmeties pats pie sava pavarda.

Šīs sajūtas modināja viņā kvēlas ilgas — prom no nedzīvām rūpēm, pretim dzīvajai dzīvei. Pie durvīm piezagusies, viņa stāvēja un kāri klausījās, cenzdamās uztvert katru vismazāko skaņu, un domas viņā uzliesmoja svaigas un skaidras.

Viņa bija ļāvusi krustmātes domām sevi galīgi nomākt un sev iestāstīt, ka ir mīlējusi veco Dāgu. Bet gluži tā nebija, tas nebija tik vienkārši, kā krustmāte bija iedomājusies. Viņai bija licies, it ka viņas domas bija bijušas iesprostotas sprosta, pēc tam kad viņa bija uzklausījusi krustmātes vārdus, un ka nu tās pēkšņi izkļūtu brīvībā.

Kā notiesāta viņa bija baidījusies iesākt sarunu ar Dāgu, kuru krustmāte uzskatīja par nepieciešamu. Nu viņu pārņēma bailes, ka viņš var atstāt priekšistabu un aiziet pats uz savu istabu, pirms viņa vēl būs paguvusi noiet lejā un ar viņu izrunāties. Pēdējā laikā viņa savam matu sasukājumam un apģērbam bija piegriezusi tik daudz vērības kā vēl nekad — un arī tagad viņa piegāja pie spoguļa, saglauda matus un sakārtoja savu smalko tērpu ap pleciem un krūtīm.

Kad viņa jau gribēja satvert durvju tverekli, roka noslīdēja atpakaļ — un viņa apstājās un kļuva domīga. Viņa jau gan pirms sarunas ar krustmāti bija iznīdējusi sevī katru pārākuma domu, tās bija izzudušas pašas no sevis pēdējā gadā, un arī viņas lepnums sen bija aizgājis to pašu ceļu, bet tik kvēlaina un satraukta viņā tomēr nevarēja rādīties Dāgam. Pirmo reizi viņiem būs jārunā kā pieaugušam ar pieaugušu. Viņiem būs jāizturas kā pieaugušiem cilvēkiem, jo tāds tagad bija tapis arī viņš.

Viņa atvēra durvis, aiztaisīja tās klusi un nesteigdamās nogāja lejā pa kāpnēm.

Dāgs sēdēja turpat, kur vecais Dāgs bija mēdzis sēdēt, — pie galda stūra, kreiso roku uz galda uzlicis, pats uz priekšu nolīcis, un viņa seju apgaismoja uguns. Adelheide nemanīja neko ne no baiguma, ne no draudīgā nemiera, kas pēdējo reizi bija duries acīs viņa sejā, pirms tanī bija uzliesmojis mežonīgais naids. Tā bija mierīga, domīga seja, ko viņa tagad redzēja, bet tā bija tik nekustīgi cieta un tādas aukstas pašapziņas pārņemta, ka viņai pārgāja drebuļi pār kauliem.

Kad Adelheide atradās uz pēdējā pakāpiena, Dāgs piecēlās, bet viņa sejā nepakustējās neviens vaibsts. Viņš atkāpās no galda — laikam gribēdams aiziet.

—   Vai tu drusku nepagaiditu? Es gribēju ar tevi par kaut ko runāt.— Adelheides balss bija klusa un skumja.

Dāgs apstājās un palika stāvam, kreiso roku uz galda uzlicis. Viņam aiz muguras uz sienas gūlās viņa ēna, un tādēļ viņš laikam izskatījās lielāks, nekā agrāk Adelheidei bija licies,— plecīgāks. Vaibsts vaigos bija ass, no priekšas skaidri saredzams pavarda gaismā, tas gandrīz nemanāmi apliecās ap mutes kaktiņiem. Adelheidei likās, ka tas teju, teju iezīmēs dzēlīgu smaidu.

Viņa aizgāja no kāpnēm līdz uguns atspīdumam un nostājās gaismā taisni viņam pretim — saņemtās rokas nolaidusi, bet galvu, kā parasti, augstu pacēlusi. Pa kāpnēm nākot, viņas acis kā jaunā gaismā bija tvērušas iespaidu, kāds viņai bija palicis no pirmā rudens vakara, kad viņa še bija bijusi. Resnie baļķi sienās, zemie griesti ar milzīgajām sijām, kuras virs pavarda bija dziji ieplaisājušas, it kā tās visu laiku būtu cīnījušās, cenzdamās atsvabināties no nastas, ko cilvēki tām uzkrāvuši pirms simtiem gadu, un smagās durvis, kas bija kā dzīvas ar saviem smalkajiem kokgriezumiem un greznajiem vērtņu apkalumiem.

Viņa arī tagad jutās kā viešņa — tāpat kā pirmo reizi. Dāgs še bija piederīgs no paša pirmā elpas vilciena, asinsradi-

nieks tiem, kas visu to, kas še redzams, bija cēluši sen aizmirstos laikos. Viņa bija atnākusi šurp kā pilnīgi pieaudzis, piedzīvojis cilvēks pirms nedaudz gadiem — un nekādu sakņu viņai še nebija.

Viņai savādā kārtā ienāca prātā, kas še priekšistabā lāgiem bija norisinājies. Visupirms pēdējais vakars, kad Dāgs bija teicis negantos vārdus, — un viņa seja. Tad daudzie mierīgie vakari kopā ar veco Dāgu; tad uzausa atmiņā brīnišķais vakars, kad viņa no Dāga še bija saņēmusi pirmo kautro zēna skūpstu. Viņai likās, it kā vēl tagad justu Dāga lūpas uz savas mutes un savu sirdi silti pukstam. Vistālāk atmiņu virknē mirdzēja pirmais vakars, kad viņa še bija atbraukusi un redzēja Dāgu pie pavarda. Nobružātās meža drānās tāpat kā tagad, baltām krekla manšetēm, nepakļāvīgām cirtām uz pieres, mierīgu un drošu toreiz — pirms bija radusies nedrošība, mierīgu un drošu tagad — kad bija izzudusi nedrošība.

Viešņa, tāpat kā toreiz, viņa bija arī tagad. Atbalsts viņai še bija bijis vecais Dāgs — un nu tas bija zudis līdz ar viņu.

Bet viņai būs vēl jāsaka ardievas, pirms viņa pilnīgi noslēgsies kambara vientulībā — vai pārcelsies uz Borglandi.

Viņa gribēja būt godīga pret veco Dāgu, pret Dāgu un — pati pret sevi, un tad lai nāk beigas. Cita pazemošanās nevienam nekādu svētību nevarēja atnest.

Dāgu bija pārsteigusi viņas balss, kādu viņš agrāk nekad nebija dzirdējis, un viņš bija apstājies un gaidīja, bet, kad viss pieklusa, pagrieza galvu un paskatījās uz Adelheidi. Viņš nesarāvās, bet auksto acu mirdzums kļuva mazliet dzīvāks. Viņš redzēja dziļas nopietnības pilnu cilvēku sev priekšā — tikpat smalku un daiļu, kādu viņš aizvien bija redzējis un no kura viņš tagad bija atsvabinājies, kā viņam šķita, — bet visā šai skatā bija kaut kas neparasts: viņa bija stalta, bet bez agrākā saltuma, bez jebkādas iedomības, tikai maigs lūgums bija jūtams viņā.

Adelheide sastapa viņa skatu neizvairīdamās.

—    Vai tu gribēji teikt, ka esmu mīlējusi tavu tēvu?— viņa jautāja ar pašizcīnītu mieru balsī.

Viņš tikai svešādi paskatījās viņā un gandrīz nemanāmi palocīja galvu.

—   Jā, — viņa teica, turpinādama klusā balsī:—Es viņu mīlēju un mīlēšu līdz savam pēdējam brīdim. Tavs tēvs bija spēcīgs un labs cilvēks. Bet es mīlēju arī tevi, cik tu man to atjāvi un dzīve un mūsu izjūtas to pielaida. Daudzas reizes tavs un tava tēva tēls bija saplūduši vienā cilvēkā — ar visām tām īpašībām, kas man bija dārgas.

Ar savu noslēpumaino zēna dabu tu mīlēji manī visu, kas bija jauns un pirmatnējs, bet tava tēva drošais spēks man ļāva atbrīvoties no visām manām domām un manām bailēm, kas man nāca līdzi no manas agrākās nedrošās un skumjās dzīves.

Dāgs bija noliecis seju. Tā bija tikpat cieta, bet varēja redzēt, ka viņš uzmanīgi klausījies.

Adelheide turpināja, bet balss viņai vairs nebija tik mierīga, kā viņa būtu vēlējusies:

—   Tā es no gabaliņiem saliku kopā vienu veselu mīlestību, bet manā visdziļākajā dzīlē tā nebija vesela — jo ir ar savām domām, ir ar savām jūtām jāpieder vienam pašam vīrietim.

Adelheide vairs nevaldīja pār sevi. Viņa satrūkās no savas balss — tā vārdiem bija piešķīrusi lūdzējas izteiksmi, tādu to bija vērtušas jutās, kas viņā modās no viņas pašas vārdiem. Šai brīdī viņa sāpīgi skaidri bija sākusi apzināties, ka noteiktā vīrišķība, pēc kuras Dāgs tagad sliecās, padarīs viņu par to, kāda viņa bija ilgojusies būt visus šos gadus. Viņš kļūs par to patstāvīgo cilvēku, kura tuvumā viņa varētu justies droša un ar kuru viņa varētu runāt par visu, un līdzās visām šīm pieauguša un spēcīga vīrieša īpašībām viņā mūžam mājos zēns ar dzīvu garu un labu sirdi, kurš, neņemot vērā visu nopietnību, spēs labsirdīgi pasmaidīt, ja vien viņam blakus būs kāds, kas to pratīs saglabāt.

Un nu, taisni tagad, kad viņš pilnā mērā gatavojās kļūt par cilvēku, kas varētu iegūt viņas sirdi, savienot to, kas viņā bija salauzts gabalu gabalos, un dziedināt viņas sirdi un prātu, — taisni tagad viņai vajadzēja zaudēt viņu. Un kas viņa tagad varētu būt viņam — ar visiem no vecā Dāga dzirdētajiem vārdiem un domām un ar visu, ko viņa pati bija mācījusies un piedzīvojusi savos grūtajos gados starp cilvēkiem! Tagad, kad viņa beidzot juta, ka varētu atdot viņam visu sevi, bez kādiem ierobežojumiem …

Viņa bija stāvējusi, acis nodūrusi. Nu viņa tās pacēla un paskatījās uz viņu. Viņš nekustīgi stāvēja tai pašā vietā, bet dzēlīgā smaida vairs nebija, arī seja nebija vairs tik cieta. Viņā tagad bija tik daudz no skaistā, mežonīgā jaunekļa, kas pašā pirmajā reizē bija saistījis viņas prātus še pie pavarda. Pavarda uguns viņai šķita miglaina kā sapņu gaisma — no asarām, ko acis sāka riest.

Viņa sarāvās, kad Dāgs sakustējās. Viņš piegāja pie pavarda un ar kāju paspēra lielo sakni, kas tur dega, tā ka dzirksteles pašķīda. Viņa mierīgās kustības un spēcīgais spēriens sadzina ledus aukstumu viņai sirdī. Tā likās kā

atbilde uz visiem viņas vārdiem un uz visu, ko viņa pa to laiku un pēc tam bija jutusi. Jā, viņai bija tāda sajūta, it kā spēriens viņu būtu ķēris taisni sirdī.

Viņai šķita, it kā viņa vairs nevarētu paelpot, it kā telpa un viss, kas tanī bija, lēnām sāktu griezties un grīda viņai izslīdētu no kāju apakšas.

Beidzot viņa dziļi ievilka elpu — un viss pamazām kļuva atkal skaidrāks. Dāgs vairs nestāvēja pie pavarda. Viņš bija atnācis šaipus galda, gandrīz viņai garām, it kā iedams uz priekšistabu un no turienes uz guļamkambari. Pagriezies atpakaļ, viņš palika stāvam trīs soļus no viņas, dūri uz galda uzlicis, un raudzījās ugunī.

Sakne pavardā dega nevienādi. Uguns laizījās apkārt, it kā meklēdama vietu, kur iekosties. Liesmas parādījās te virsū, te apakšā, te vienā vietā, te otrā, tās it kā uzglūnēja cita citai no sakņu apakšas un metās cita citai virsū.

Adellieide noraudzījās uz Dāgu. No pavarda uz viņu krita gaisma, gan satumsdama, gan atkal uzliesmodama. Gaisma un tumsa it kā cīnījās par viņu, un vai nu no liesmām, vai no pārdzīvojumiem, bet izteiksme sejā mainījās, it kā arī viņā pašā cīnītos gaisma ar tumsu, bet droši vien vainīga bija šaudīgā gaisma. Liesmas pavarda rukdamas saplaka aizvien vairāk.

Dāga augums aizvien vairāk saplūda ar tumsu — tikai šur tur vēl krita kāds dziestošs gaismas plankums. Adelheidei šķita, ka viņa redz parādību no vecā Dāga stāstiem. It kā pats bīstamākais un apslēptākais Dāgā no dzimtas visattālākajiem senlaikiem būtu atdzīvojies sarkanajos, dziestošajos uguns uzliesmojumos — mednieks, kas ar acīm un ausīm Uzglūn lienošiem zvēriem mežā. Satraukums likās pieaugam drebošajā, nedzirdamajā elpā, līdz pienāks mirklis, kad nāksies iznīcināt kādu dzīvību.

Pēdējais uzliesmojums pavardā nodzisa, un kļuva pilnīgi tumšs. Adelheide izbailēs atrāvās atpakaļ, kad nojauta viņu nākam, bet Dāga rokas jau satvēra viņu un apskāva.

Mēness iespīdēja caur guļamkambara logu. Lielās gultas aizkars loga pusē bija atrauts vaļā, un mēness gaisma krita uz spilveniem. Adelheide pagrieza galvu uz spilvena ar seju pret mēness gaismu. Nomurminājusi dažus nesaprotamus vārdus miegā, viņa gulēja tālāk. Mati kā zelta straume bijai izplūduši uz spilvena. Kamēr viņa bija pieaugusi, Adelheidei laikam pirmo reizi bija gadījies, ka viņa aizgājusi gulēt bez

galvassegas. Dāgs gulēja gultas otrā malā, elkoni pret spilveniem atspiedis. Viņš gulēja tāpat, kā bija gulējis tūkstošiem nakšu uz lāviņām būdās un uz skujām pie ugunskuriem un raudzījies uguni.

Tagad viņš raudzījās Adelheidei sejā. Viņš nekad nebija redzējis nevienā sejā tādu dziju mieru, kāds tagad bija viņai sejā. Bija patīkami uz to noraudzīties. Varbūt viņa pēdējā laikā daudz bija nocīnījusies ar domām un maz bija dabūjusi gulēt.

Pašam viņam šķita, ka viņš ir gulējis gana. Jā, viņš savā mūžā bija jau par daudz gulējis.

Viņš atkal paskatījās uz Adelheidi. Seja viņai pēdējā laikā bija bijusi tik vecīgi nekustīga un lūpas sakniebtas un nedzīvas. Viņam bija licies, ka Adelheide ar nolūku izturas ar pārāk lielu bardzību pret viņu un visu citu. Bet šovakar priekšistabā viņš kā pēc viņas izskata, tā pēc balss bija nopratis, ko viņa bija teikusi par tēvu, bet ir vārdi, ir balss bija atstājuši uz viņu smagu iespaidu, un viņam bija licies, ka viņa cieš. Viņš spītā ilgi bija pretojies, jo viņā dziļi bija iesakņojusies pārliecība, ka Adelheide nevar samierināties, ka viņš tagad ir saimnieks še. Jau sen viņam bija licies, ka Adelheide cienī tikai tēvu, ka viņa no viņa ir novērsusies un pamudinājusi arī tēvu.

Bet, kad viņa, cēla, daiļa un smalka, priekšistabā bija stāvējusi viņa priekšā, Dāgā bija pamodušās daudz dažādu atmiņu — cik nevarīgs un viņā iemīlējies viņš reiz bija bijis. Un viņš bija bijis pārsteigts par to, ka cilvēka galva vai sirds ir tā radīti, ka tādas brīnišķīgas jūtas — kā viņa ilgas pēc viņas toreiz — var pārvērsties pilnīgi pretējās jūtās.

Ainas no tiem laikiem, no pirmajiem Ziemassvētkiem un garās vasaras gadu vēlāk — ar visām smeldzošajām ilgām —, bija atdzīvojušās viņā. Un, kad nu viņš tā bija stāvējis un jutis, cik ļoti viņš Adelheidi vēl aizvien mīl pašos sirds dziļumos, tad viņam vairs nebija izturams, ka viņa tur tā stāv un cieš sāpes. Tās viņam bija atgādinājušas viņa paša gadiem ilgās ciešanas, un tad spītība, naids un viss cits viņā bija izkūpējis kā dūmi. Ugunij pavardā izdziestot, viņam bija bijusi tikai viena sajūta, ka viņi abi gluži nevajadzīgi cieš…

Pēc tam viņi tumsā bija runājuši par daudz ko, līdz bija uzlēcis mēness. Viņš arī bija dzirdējis daudz par apbrīnojami pareizo Bamera jaunkundzes novērojumu, ko viņa bija izteikusi. Viss viņā bija tapis tik viegls un gaišs, ka nebija iespējams gulēt. Vismīļāk viņš būtu tūliņ cēlies augšā un

apskatījis visas lietas jaunā gaismā, kāda viņam tagad bija ataususi.

Dāgs pievirzījās tuvāk Adelheidei un noraudzījās uz viņas seju. Aukstais nekustīgums bija zudis. Uz vaigiem viņai bija jauns sārtums, un lūpas kustējās kā dzīvas, viegli nodrebēdamas, viņai elpojot. Un cik neizprotami daiļa viņa tomēr vēl aizvien bija — ar lielajiem, izteiktajiem uzacu lokiem virs acīm, ar garajiem acu plakstiem, ar tumšajām skropstu bārkstīm — un matiem, kas bija izplūduši uz spilvena.

Viņa tik daudz bija viņam stāstījusi par to, cik nelaimīga viņa bija jutusies pēdējā gadā — un pa lielākajai daļai ari agrāk — un ka viņai gandrīz visu laiku vajadzējis cīnīties un censties būt citādai, nekā viņa patiesībā bija, lai nebūtu jāsabrūk. Viņa bija lūgusi, lai viņš atļauj viņai izrunāties par visām lietām, lielām un mazām, lai viņai nebūtu jānoslēdzas pašai sevī. Viņa bija arī ieminējusies, ka gribētu, lai viņai dzīvē būtu kāds, pie kā droši turēties.

Viņš pievirzījās viņai vēl tuvāk, cieši klāt un, galvu pacēlis, raudzījās mēness zilganajā gaismā — kā neskaitāmās naktis agrāk mežā.

Jā, kāds, pie kā droši turēties. Viņa plecs visā savā platumā pacēlās uz augšu gaismā un mierīgi atslīga atkal atpakaļ tumsā. Seja viņam vēl aizvien bija gaismā — dziļām grumbām pierē, kuras tur bija iezīmējušas skumjas, doma» un brīnišķīgās dienas no pašas pirmās jaunības līdz šim laikam — mūžīgā spēku saspīlējumā, vajājot dažādos zvērus visdažādākajos laika apstākļos un visdažādākajās vietās.

Vecuma grumbas pierē, jā, un nelokāms prāts asajos vaibstos, bet acis modras, skaidras un jaunas. Paskatījies uz Adelheidi, viņš raudzījās atkal tālumā. It kā viņš nakti sargātu — ugunskuru sev līdzās un ugunskuru dziļi pats sevī…

XXII

Nekad vēl vasaras nebija bijušas tik gaišas un jaukas, un nekad vēl nebija bijusi tik droša un laba dzīve — tā Adelheidei likās — kā pēc tam, kad viņi ar Dāgu bija kļuvuši draugi.

Kopš tā laika viņa bija gulējusi guļamkambari un savā kambari uzturējusies tikai pa dienu. Viņa sēdēja tur, rokdarbus strādādama un rakstīdama, jo bija sākusi pierakstīt visas vecās teiksmas, ko dzirdējusi no vecā Dāga un no Hamarbēju Unas, ari to, ko bija lasījusi Dorotejas un Terēzes grāmatās.

Viņa tagad pilnā mērā jutās piederīga pie Dāga un viņa ļaudīm. Viņa ieauga aizvien ciešāk un ciešāk visā, kas reiz bija bijis un kas bija tagad, — un viņas praktiskā sievietes daba lika aizvien modrāk sargāt visu, kas bija apkārt.

Arī pār Dāgu bija nācis miers. Draudzība ar Adelheidi un viss, ko viņš bija dzirdējis no viņas par tēvu, bija viņam par atbalstu, un pamazām viņš kļuva stiprs un drošs.

Viņš pamudinaja Adelheidi un krustmāti salūgt radus un paziņas no pilsētas, kā arī ārnovadniekus, un reizi gadā notika viesības ar dejām kā Bjerndālu zālē, tā Borglandē. Ziemassvētku vakari bija tikpat svinīgi un krāšņi kā vecā Dāga laikā un braucieni uz baznīcu skanīgi — un Dāgam nekad vairs nedrebēja balss, svētku evaņģēliju lasot. Drošs spēks un lēns prieks izstaroja no viņa kā vēl nekad agrāk.

Viņš atjaunoja arī veco paradumu, kas bija atmests tēva bardzības laikā, ka visiem mežiniekiem bija jāsapulcējas mājās, pirms rudenī sākas meža darbi, saņemt darbarīkus un kopīgi norunāt, kādās vietās cirst. Sarunas notika vecajā istabā un izvērtās par īsti bagātīgu mielastu, kur netrūka ne ēdienu, ne dzērienu un kurā arī Dāgs ņēma dalību.

Nāca arī grūti gadi ar zemām cenām un dažādām neveiksmēm, bet Dags visās grūtībās zināja rast padomu. Kad labības un koku cenas bija viszemākās, viņam šķita, ka vajag audzēt vairāk lopu. Vecās ganu mājiņas un vasaras kūtis tika salabotas un meža ganības rūpīgi izmantotas. Kad muitu dēļ nebija iespējams sūtīt uz Angliju piecu sešu olekšu garos baļķus, viņš apbraukāja lauku draudzēs visus, kam no tā varēja celties kads labums, un panāca upes tīrīšanu, tā ka pa to varēja pludināt garākus baļķus. Aizvien pirmais viņš ķeras pie darba — tāpat kā tēvs.

Un tomēr Dāga visdziļākajā dzīlē bija kaut kas tāds, kam Adelheide netika klāt un kas viņu vērta nedrošu. Viņš bija par daudz labs pret Holderu — un citiem. Bardzība, ar kādu viņš bija izturējies pret mazajiem ļaudīm gadu pēc tēva nāves, bijusi tikai spītība un nedrošība, kā krustmāte bija domājusi, jo vēlāk tā vairs nekad nebija manāma.

Gadi bija aizgājuši — un atnācis tūkstoš astoņi simti divdesmit sestais gads.

Zēni bija vienpadsmit gadu veci un dzīvoja pa mežu un citur. No sākuma Torgeirs bija bijis pirmais gudrinieks visās lietās, bet nu mazais Dāgs bija sācis viņu pārspēt. Viņš bija tas, kurš izdomāja visu, ko viņi pasāka. Vēl viņš bija pārāk

stūrains, neizveidojies, garām kājām, bet pamazām sāka jau tapt glītāks, kā ļaudis teica.

Adelheide vairākus gadus bija nodarbojusies ar viņiem, viņus mācīdama augšā viņu kambarī, un sen jau viņi prata kā lasīt, tā rakstīt un rēķināt, un arī visu citu viņi bija sākuši mācīties. Viņa mazliet sūdzējās Dāgam, ka viņi pārāk daudz dzīvojot pa āru.

—    Lai nu viņi tagad padzīvo drusku brīvāk, līdz viņiem būs jāiet mācībā, — Dāgs atbildēja, — jo vēlāk viņiem būs nopietni jāķeras klāt pie darba.

Adellieide gan bija domājusi, ka vienam no viņiem, lai kurš tas būtu, vajadzētu iet skolā pilsētā un kļūt … jā, varbūt par virsnieku. Tas būtu derējis tam, kuram kritīs Borglandc. Bet, kā likās, tad par tādām lietām ar Dāgu runāt nebija iespējams. Viņiem būs nopietni jāķeras klāt pie darba, kad viņi būs iesvētīti, un tas laikam gan nozīmēja, ka viņiem būs jāsāk palīdzēt mājas darbos. Adelheide lāgā nebija varējusi aprast ar domām, ka viņiem tādā kārtā būs jāķeras klāt pie darba, vismaz abiem ne, bet tā laikam būs.

Kāds vīrs, kurš bija uz pilsētu aizvedis preces, atnesa Dāgam īsu ziņu no Holdera, ka viņam vajagot naudu. Vecais Hoiders bija nomiris pagājušajā gadā, un tagad veikalu vadīja jaunais. Bet arī viņam jau bija četrdesmit septiņi gadi.

Vīrs Dāgam pastāstīja, ka Hoiders pats esot bijis iebraucamajā vietā un to pateicis, un viņš varēja gan iedomāties, kādās grūtībās Hoiders toreiz būs bijis.

Labāk bija tūliņ aizbraukt uz pilsētu. Še viņa tēvs pēdējos gados visu bija savedis kārtībā, tā ka neviena satrunējuša baļķa nebija nevienā būdā, lai cik tālu mežā tā atradās, un nevienam, kam ar viņu bija darīšana, netrūka vajadzīgo darbarīku. Un visu, kas pienācās Ramera jaunkundzei Borglandē, viņš vārdu pa vārdam bija licis norakstīt. Dāgs bija redzējis dokumenta norakstu pagraba lādē. Arī Holderam viņš visādi bija palīdzējis, gads gadā atstādams norēķinus, turklāt vēl ar naudu palīdzēdams pārlaist grūtos gadus.

Bet, tikko tēvs bija miris, nāca jauni notikumi, prasīdami naudu un palīdzību. Izrādījās, ka ikvienam vajadzēja būt modram un strādāt savu darbu, lai cik pārticis bija. Kad cilvēkam vairs nebija nekāda darba prieka, kā, piemēram, tam pašam Holderam, nelīdzēja it nekas, ne nauda, ne cits kas.

Viņš bija sapratis gan, ka Adelheidei būtu gribējies, lai no zēniem iznāk kaut kas vairāk, bet nekā nebūs, nē. Pie darba viņiem vajadzēja pierast, tiklīdz viņi būs izgājuši mācībā, un līdz tam laikam viņiem vajadzēja sarast ar mežu. Jaunekļiem vajadzēja kustēties tā, lai viņi dabū svīst. Cilvēkus, kas nezināja, ko ar savām rokām iesākt, viņš nevarēja ciest.

Dāgam sāpīgi iedūrās sirdī, kad viņš no veikala puses piebrauca pie Holderu nama un iebrauca akmeņiem bruģētajā sētā. Viņa dzimta še bija tirgojusies vairāk nekā simt gadu, un še bija dzimusi viņa brašā, sirsnīgā māte — un mātesmāsa Doroteja. Abas še bija uzaugušas, pirms aizgāja uz Bjerndāli. Agrākus laikus še aizvien bija bijis pārpārēm cilvēku un zirgu, tagad še stāvēja tikai daži kleperi, citādi viss bija galīgi tukšs.

Viņš cieši bija noņēmies uzsist dūri uz galda un pateikt Holderam, lai viņš nu vairs necer dabūt kaut ko no Bjerndālēm ne naudā, ne precēs, bet, kad viņš redzēja, kā še izskatās, un atcerējās visas tās dienas, kad še kā mazs zēns un jauneklis kopā ar tēvu un māli, un mātesmāsu Doroteju bija bijis ikdienā, svētkos un izpriecās, viņam sirds krūtīs vai salēcās.

Vai viņa tēvs būtu varējis pateikt nē, ja būtu viņa vietā? Vai tēvs to iespētu ar visām savām daudz spēcīgākajām atmiņām, kādas viņā bija modinājusi šī māja?

Braukdams viņš bija pārdomājis, ka tālāk nu vairs nevar iet, lai kā gribētu. Uz viņa pleciem gūlās atbildība par tik daudziem cilvēkiem, par māju un dzimtu. Nenācās nemaz viegli visu to saturēt kopā. Ļaudīm, kuriem piederēja lieli īpašumi uz laukiem, pēdējos gados bija nācies no tiem aiziet, kā viņš bija dzirdējis.

Bet ļaut, lai viss nāk ūtrupē un lai Holderu dzimta visu pazaudē, — to viņš nevarēja.

Dāgs piesēja zirgu un uzmauca tam auzu tarbu galvā. Tad viņš izslējās un stāvēja — liels un plecīgs —, apskatīdams veco tirgotāja māju ar gaiteņiem un kāpnēm gar sienām. Viņš stāvēja tāpat, kā jau daudzi no viņa ļaudīm bija stāvējuši, bet tik grūti kā viņam laikam gan nevienam nebija klājies šais mājās.

Dāgs bija iegājis kantorī, un tur viņam lika iet augšā. Kalpone izveda viņu caur gaiteņiem un ieveda dzīvojamā istabā. Dāgs zināja gluži labi, ka še augšā reiz bija dzīvojusi viņa māte, bet viņš nezināja, ka tieši šai dzīvojamā istabā

viņa tēvs un māte bija vienojušies pavadīt mūžu kopā — nu jau gandrīz pirms pussimta gadu.

Viņš brīdi pastāvēja tur viens un tad piegāja pie dīvāna un apsēdies raudzījās uz kaimiņu māju. Bija vēla vasaras diena, un kaimiņu nams stāvēja saulē. Viņš nevarēja zināt, ka viņa māte bija sēdējusi taisni tā, kā viņš patlaban sēdēja, un, raudzīdamās pa logu arā, domājusi par viņa tēvu.

Durvis atvērās, un Holders ienāca iekšā. Seja viņam bija satvīkusi un gaita nebija īsti droša. Apsveicinājies ar plašu rokas mājienu, viņš norunāja garu tirādi par jauniem bankrotiem Londonā, visvisādi atvainodamies.

Ienāca kalpone ar vīnu un glāzēm, un Holders ielēja un izmeta savu glāzi. Dāgs nepieskārās savai glāzei. Holders no jauna piepildīja savējo un izmeta to tūliņ.

—   Vai tev nauda ir līdzi?— viņš vaicāja viegli, gandrīz vai augstprātīgi.

Dāgs sēdēja un drūmi raudzījās tālumā, reizēm iesānis paskatīdamies uz viņu.

—   Cik daudz tad tev ir vajadzīgs?— viņš jautāja.

Holders minēja pagaidu iemaksu — tik lielu summu, ka

Dagam tūliņ aizmirsās viss, ko viņš bija jutis pagalmā.

Holders viegli — kā rotaļādamies — turpināja, ka viņš taisni tagad varot noslēgt labu darījumu, kurš visu uzreiz saglābšot. Bet pēc tam lai Dāgs viņam aizdodot tikpat lielu summu kā pirmo, un Holderu nams būšot atkal atjaunots visā savā agrākajā spožumā. Par to viņš galvojot. Viņa tēvs esot bijis pārāk sīkumains, un tāpēc viņam esot izgājis greizi. Vajagot izmantot izdevību, ja tāda rodoties, — pie tam plašā mērā.

Dāgs piecēlās.

—   Esmu nācis atprasīt naudu, — viņš auksti teica.— Ko tu par to teiksi?

Holders atgāzās krēslā un ilgi skatījās, it kā neko nesaprazdams.

—   Te neviens neko nevar prasīt, — viņš teica, — te nekā nav.

—   Es to redzu, — Dāgs teica, — ka še nekā nav, jo tu nekas neesi.

Holders pēdējos gados citur nekur kredītu nebija dabūjis kā tikai no Dāga, un tas, kas te vēl bija palicis, piederēja Dāgam.

Dāgs deva rīkojumu advokātam sastādīt dokumentu, ka jaunā Holdera dēlam, kurš nu jau bija divdesmit gadu vecs, uzmanīgi jāmēģina tirgoties tālāk, bet ka visi lielie veikali uz

visiem laikiem ir jāliek pie malas un visas telpas jāiznomā, izņemot pāris istabu virs veikala, kuras tiek atstātas tēvam ar dēlu dzīvošanai. Ja tas nav iespējams, tad visa godība ir jāizūtrupē.

Advokāts pasmaidīja, kad tas viss bija norakstīts.— To vajadzēja izdarīt jau jūsu tēva laikā, — viņš teica.

Tā lielākā daļa bagātības, kas reiz no Holdera nama bija aizgājusi uz Bjerndālēm, bija atgriezusies atpakaļ uz turieni, no kurienes tā bija nākusi.

XXIII

Kādu dienu vēlu rudenī tūkstoš astoņi simti trīsdesmitajā gadā Dāgs sēdēja rakstāmistabā.

Papīrus, kurus viņš bija pārskatījis, viņš ātri savāca un nolika prom, Adelheidei ienākot, un rēķinu grāmatu, kas viņam bija priekšā, viņš atvēra un nolika tā, ka grāmata apsedza papīrus.

Adelheide pēdējā laikā redzami bija novecojusi. Vēlīnā liesma, kas viņai no jauna bija atdevusi daļu jaunības, pamazām bija izdzisusi, un ikdienišķā dzīvē viņa bija tik dzestra, ka ļaudis negribīgi tuvojās viņai.

Viņa piegāja pie rakstāmgalda un, apsēdusies krēslā galda sānos, uzlika rokas uz galda. Jau tik sen Dāgs viņai bija atņēmis grāmatas. Pēc tam kad viņi bija izlīguši, bieži bija iznācis tā, ka, Dāgam promesot, viņa bija pieņēmusi norēķinus kā par preču vezumiem, tā no ļaudīm, kas no ārnovadiem nomaksāja nomas naudas vai daļu nomaksas, un bija tās ierakstījusi un izdarījusi visu vajadzīgo. Viņi ar Dāgu pārmaiņus bija strādājuši pie rēķinu grāmatas, kuram nu kuroreiz bij a iznācis.

No Adelheides izturēšanās, rēķinus kārtojot, no viņas jautājumiem par vienu otru lietu, kā arī no papīra loksnītēm ar skaitļiem un kopsavilkumiem, kuras viņa neviļus bija aizmirsusi rēķinu grāmatās, Dāgs bija nācis pie slēdziena, ka Adelheidē bija kaut kas viņam nepatīkams. Kaut kas līdzīgs naudas kārībai.

Dāgs attaisnoja viņu, jo gadiem ilgi viņa bija cietusi no nabadzības un droši vien dažas īpašības mantojusi no savas cietās vecmāmuļas, kurai bija nācies dzīvot tādā šaurībā, ka katru grasi bija vajadzējis pirkstos apgrozīt, pirms viņa laida to no rokām laukā. Bet tas bija noticis pirms tik daudz gadiem, ka viņai nu jau vajadzēja to pārvērtēt, tā viņam likās.

Viņš neiedomājās, ka pats varbūt no jauna bija viesis viņā nedrošumu, gadu no gada aizdodams naudu Holderam.

Viņa nāca pie vīra arī ar dažādiem citiem sīkumiem, piemēram, ka viņa redzējusi iebūviešus aiznesam šo un to, ko viņi šā vai tā varbūt bija piesavinājušies virtuvē, un ka (audis, iedami līdzi uz klēti, paķēra pa kādam labākam kumosam.

Arī tagad, pie galda sēdēdama, viņa sāka kaut ko tamlīdzīgu runāt.

—   Ar acīm, Adelheid, mēs daudz ko redzam, — Dāgs atbildēja, — bet mums visam nevajag piegriezt vērību. Lauku mājās notiek daudz kas, ko tik smalki nevar pierakstīt. Lietas, kuras ļaudis tā patvarīgi paņem, pa lielākajai daļai mēs paši esam aizmirsuši lietā likt.

Kā Dāga seja, tā balss Adelheidei šķita neparasti noteiktas, bet pēdējā laikā viņā bija daudz kā neparasta, tā ka viņa lielāku vērību tam nepiegrieza. Viņa nebija ienākusi pie viņa rakstāmistabā, lai tikai par to vien runātu. Viņa sēdēja brīdi, domādama par to, ko viņš bija teicis, bet vairāk gan par to, ko pati vēl bija gribējusi teikt. Un nu, kad viņa no Dāga vairs nebaidījās, viņa gluži atklāti teica:

—   Šoruden daži vēl nav nomaksājuši ne procentus, ne parāda atvilkumu, — vai tu to esi ievērojis?

Dāgs ilgi sēdēja, raudzīdamies tālumā — viņai garām, it kā jautājums viņam būtu nācis pārāk negaidīts, bet tad viņa sejas vaibsti noskaidrojās un kļuva mierīgi.

—   Tev nevajag tik daudz domāt par tādām lietām, — viņš teica.— Es pats esmu teicis, ka negribu šogad nekādu maksājumu. Tik neražīgā rudenī kā šis labi ja katrs pats ar sevi var tikt galā.

Viņš spēji sarauca uzacis un, paskatījies uz atvērto rēķinu grāmatu, pabāza roku zem papīriem, bet atrāva to atpakaļ.

Adelheide atlaidās krēslā, kad viņš strauji piecēlās. Seja viņam nebija laipna. Viņš ātri apgriezās, pārgāja pār istabu, atnāca atpaka], aizgāja atkal un raudzījās pa logu pagalmā. Pagriezies atpakaļ, viņš palika stāvam.

■— Esmu diezgan bieži apbraukājis ļaudis dienvidu novados un tādēļ zinu, kā viņi dzīvo, — lensmanis un fogts viņiem mūždien neliek mieru. Es nevaru pieļaut, ka ļaudis, kuriem jau tā ir rūpju gana, dzīvotu vienās bailēs, krādami dālderus mums, kam tie nav vajadzīgi, — viņš teica.

Adelheide bija sēdējusi, vērodama Dāga neparasto, jauneklīgo dedzību, — un visas domas sajaucās viņā.

—   Mums ir jādomā arī par vēlākiem laikiem — un par zēniem, — viņa teica.

—   Tevi tavi jaunības gadi ir iebaidījuši vairāk, nekā es biju domājis, — viņš teica, — ja tu še staigā, noraizēdamās par nākotni. Nu mums vairs nav jādod nauda Holdera šaubīgajiem pasākumiem Londonā, mēs vairs nevedam prom vezumu pakaļ vezumam, nekā par to pretim nesaņemdami, un mums nauda vairs nav tur jāiegulda, kamēr ir bankas. To tu zini no rēķinu grāmatām un pati esi redzējusi, ka viss iet uz augšu, un tu arī zini, ka mēs tagad cērtam desmit olekšu kokus un saņemam par tiem lielāku naudu.

Esmu arī vērojis zēnus — kā pie lauku darbiem, tā citur, kur esmu tos norīkojis, tāpat arī tais reizēs, kad esmu zēnus ņēmis līdzi uz mežu. Viņiem ir sīksta daba, un viņi prot cienīt ļaudis, kas zina savu darbu, kā arī labprāt ļauj sevi pamācīt, neceldami degunu uz augšu.

Tas man ļauj droši skatīties nākotnē, Adelheid, un tādēļ to vari darīt ari tu. Ja zēni labprāt ļauj sevi pamācīt un paši ir gatavi ķerties klāt pie darba, gan viņi tad iemācīsies ar cieņu un saprašanu vadīt visu, kad nāks laiks, un tikai tas še ir vajadzīgs.

Še ir daudz akmeņainas un neauglīgas zemes, bet še ir arī laba zeme un mežs, un iebūviešu saimniecības, un Borglandes zeme nes bagātīgu ražu tais gados, kad nav salnu. Un tev apkārt dzīvo labi ļaudis, Adelheid, kā še mājās, ta ielejā un mežā.

Dāgs piegāja dažus soļus tuvāk un pieklusināja balsi, kas bija kļuvusi pārāk skaļa:

—    Nevajag ļaudis vienmēr turēt aizdomās. Tās tikai samaitā asinis, jo še neviens neņem nekā, kas tam nav ļoti vajadzīgs. Cik esmu dzirdējis, neviens še apkaimē nekad nav cietis trūkumu, kamēr mums mājā vēl kas ir bijis. To, ko tu sakies redzējusi aiznesam no klēts vai virtuves, Kruses jaunkundze droši vien būs viņiem novēlējusi, kā viņa būs redzējusi darām manu māti.

Adelheide aizvien vairāk atslīga krēslā un lielām acīm raudzījās uz Dāgu. Nekad vēl viņa nebija dzirdējusi no Dāga tik daudz vārdu vienā reizē. Viņa saprata, ka viņš ilgi par to bija domājis. Viņa saprata arī, ka viņš visu laiku tiesā viņu. Tādēļ arī pēdējie teikumi, kas bija zīmēti uz viņu, nenāca negaidīti, tomēr bija sāpīgi — sevišķi pēdējie vārdi viņai šķita kā sods.

Viņa bija dzirdējusi — jā, bija pat uzrakstījusi par Dāga māti, kā viņa aizvien gājusi tur, kur ļaudīm bija vajadzīga palīdzība. Viņa bija bijusi noteikta un dzedra, ja nepiecie* šams, bet labu sirdi, un tas bija jūtams visā viņas rīcībā.

Adelheide laikam tomēr daudz bija domājusi par Dāga vārdiem, jo vakarā viņa tumsā teica:

—   Man liekas, viņiem nemaz nepatiktu, ja es pie viņiem ietu tāpat kā lava māte.

—   Man ari tā liekas, — Dāgs vaļsirdīgi pateica.

Adelheide ilgi klusēja, bet beidzot viņa vaicāja pavisam

citādā balsī:

—    Kā tev liekas, ko es varētu darīt?

Ilgs klusums, līdz nāca Dāga atbilde:

—   Ja tu varētu but tāda kā tie, kas tev ir apkārt, tad viņi uzdrošinātos ar tevi runāt, un gan vēlāk nāktu ari citi. Ļaudīm tik daudz būtu, par ko ar tevi runāt, tu taču esi tik mācīta un saprātīga. Bēdas un rūpes par bērniem ir visās mājās še apkārt, tāpat kā visur pasaulē, — bet tev ir jārāda, ka tev ir laba sirds, jo citādi tev neviens neiedrošināsies tuvoties.

Dāgs tagad teica tos pašus vārdus, ko vecais Dāgs tik daudzas reizes bija teicis. Viņa pati tos bija Dāgam sacījusi, un pali pie sevis viņa bi ja domājusi, ka viņai ir laba sirds. Un nu viņai bija jādzird šie aukstie vārdi no Dāga. Galva viņai vai plīsa no domām. Ko viņš ar to gribēja teikt?

—   Vai tu domā, ka man nav sirds?— viņa beidzot izdvesa.

—   Kā ne, ir gan, tikai tā ir auksta, — skanēja Daga atbilde.

Adelheide domāja, kamēr galva sametās karsta, un beidzot

šinī nakts stundā, viņas četrdesmit astotajā dzīves gadā, viņa saprala, ka viņai tiešām bija bijusi laba un silta sirds — pašai priekš sevis, bet ne priekš citiem.

Viņas domas vēl aizvien rosījās, un šī jaunā atziņa nonesa viņu no augstumiem, kuros, kā viņai šķita, viņa bija stāvējusi pāri citiem, un viņa pirmo reizi atradās vidusmēra cilvēku rindās — un juta vēlēšanos paslēpties starp sev līdzīgiem. Bet, viņai aizvien zemāk grimstot, kāda galva pacēlās pāri visiem — un tas bija vecais Dāgs. Mulsas un stingas — kā toreiz, kad viņa bija aizgājusi viņam paka) uz Beislas ganu mājiņu, — acis pamazām kļuva asākas, līdz no vanagiem līdzīgo uzacu apakšas lūkojās skaidras un drošas — kā toreiz, kad viņš kā prazdams bija viņai izskaidrojis, kāds ir augstākais bauslis dzīvē. Un līdzi tam viņš bija pacēlies veselu galvU augstāk par citiem, lai gan viņu saistīja bīstamas dziņas un smagi kārdinājumi.

Līdzās vecā Dāga sejai parādījās kāda cita — jā, ari tā teju, teju pacēlās augstāk, un tā bija Dāga seja — pēc visa tā,

ko viņa bija dzirdējusi, un pēc viņa šāsdienas vārdiem par procentiem. Pēdējos gados arī vecais Dāgs bija bijis ar mieru pagaidīt procentus, kad ļaudīm klājās grūti, bet viņš bija domājis, ka tie ir samaksājami kādreiz — vēlāk. Par to liecināja viņa atstātās rēķinu grāmatas. Cik viņa tagad bija sapratusi no Dāga, tad viņš nemaz nebija gaidījis, lai viņi lūdz, bet pats bija pateicis, ka viņš šoruden nekādus procentus negrib, ka tie ir nosvītroti un ar to pietiek …

Viņas vecmāmuļai bija vajadzējis cīnīties ar parādiem, un viņas tēvam bija bijuši daži parādi ar tādiem procentiem, ka viņš reiz bija iesaucies pērkona balsī:— Procentus ir pats velns izgudrojis!

Adelheide bija labs un krietns cilvēks — kādi vidusmēra cilvēki mēdz būt. Viņa bija redzējusi, ka ļaudis cieš no procentiem kā no lietuvēna, no kura visu mūžu nav iespējams atkratīties. Un tādēļ viņa nespēja saprast, kā Dāgam bija varējis ienākt prātā apbraukāt savus parādniekus un daudziem cilvēkiem novelt lietuvēnu no skausta uz veselu gadu. Nekad viņa nebija dzirdējusi, ka reiz kāds būtu iedomājies izdarīt kaut ko, kas tik lielā mērā nesaskanēja ar ļaužu paradumiem.

Viņa Dāgu tiešām bija mīlējusi visus šos bagātos gadus, bet nekad viņa nebija jutusi to, ko viņa tagad juta. Pēdējā gadā viņa bija glabājusi savā sejā atspulgu ar vecmāmuļas cienīgajiem vaibstiem, tiešām arī būdama šis atspulgs spogulī — būdama vecmāmuļa —, un nu viņai likās, it kā atspulgs spogulī, vecmāmuļa un viss cits grimtu un grimtu aizvien zemāk, bet Dāga galva nekustīgi dusētu augstu augstu. Viņa pēdējie vārdi par to, ka sirds viņai bija auksta, zvanīja viņai ausīs.

Viņas balss vairs nemaz neskanēja tā kā parasti, kad viņai beidzot izdevās dabūt pāri lūpām:

—    Ko lai es daru?

Atbilde nāca bez mazākās vilcināšanās:

—   Atsilsti pret tiem, kas ir tavā tuvumā, cits viss nāks pats no sevis.

Reiz pirms daudz gadiem Adelheide bija apņēmusies palīdzēt Kruses jaunkundzei un bija atsilusi, šīs domas domājot. Bet ar šīm domām bija iznācis tāpat kā ar daudz ko citu viņā.

Divas dienas pēc Dāga un Adelheides sarunas rakstāmistabā no dienvidiem atbrauca kāds vīrs un gribēja runāt ar Dāgu.

Dāgs pieņēma viņu priekšistabā — un Adelheide dzirdēja katru vārdu augšā kambarī. Viņa kaimiņam bija divtik liels parāds pie Dāga nekā viņam pašam, un nu viņš bija dabūjis dzirdēt, ka arī kaimiņam bija atlaisti procenti, bet tie bija divreiz tik lieli nekā viņam pašam. Viņš nenākot sūdzēties, nekādā ziņā ne, bet viņam tomēr jāsakot, ka viņš esot dabūjis tikai pusi no tā, ko viņa kaimiņš.

Dāgs ļāva vīram izrunāties, bet viņš nevarēja nosēdēt un mierīgi noklausīties visus tos izteicienus, kādiem vīrs izskaidroja savu nākumu.

Kad Dāgs piecēlās, piecēlās arī vīrs un griezās līdz ar Dāgu, kurš tuvojās viņam, mezdams ap viņu aizvien šaurākus un šaurākus lokus. Kad Dāgs, draudīgi lokus mezdams, tuvojās viņam aizvien vairāk, vīrs beidzot kļuva tik lēns, ka nevarēja dabūt pār lūpām vairs ne vārda, viņš tikai stāvēja, grozīdams galvu.

Dāgs domāja, ka viņš, kā pienākas, ir izturējies pret saviem parādniekiem, un nu pirmā atbalss bija šī ņaudēšana.

Viņš atvēzējās pārāk spēcīgi, kad apstājās un uzsita vīram uz pleca. Viņam vajadzēja saturēt vīru aiz pleca, lai tas neapgāztos.

—   Vai tu zini, ko tu esi vedis vezumā visu garo ceļu no mājām līdz šejienei?— Dāgs vaicāja.

Vīrs nezināja.

—   Sātana izdzimumu, no kura tev ir jāsargājas, — un to sauc par skaudību. Ja tu tai padosies, tev nebūs nevienas priecīgas dienas mūžā. Tā padara cilvēkus caur un cauri par kropļiem.

Vīrs sāka runāt, mēģinādams ar vārdiem atkal visu labot, bet Dāgs viņu pārtrauca:

—   Attaisnošanās man nav vajadzīga. Tu viens neesi tāds. Tā slimība ir visdažādākajiem cilvēkicm. Brauc uz māju, domā par sievu un bērniem un par lopiem un darbu — un esi mierīgs.

Vīrs devās uz durvīm, bet vēl uz sliekšņa gribēja pateikt, ka sieva viņu pierunājusi braukt šurp.

—   Arā!— Dāgs iesaucās pērkona balsī, aizsizdams durvis ciet.

XXIV

Cilvēks nevar grozīt savu dabu vienā mirklī, bet ar labu gribu to var pamazām panākt, ja ir noteikts mērķis.

Vecā Dāga vārdi Adelheidei bija bijuši kā skaista melodija, kuru klausoties var atpūtināt prātus. Tie nebija viņā atdzīvojušies kā prasība, ko vajadzēja piespiesties izpildīt. Laipnība vedināja viņa vārdus sajust kā glāstus.

Nu Dāgs nesaudzīgi bija pateicis viņai, parādīdams vienīgo ceļu, kurš noveda pie mērķa, — ceļu caur viņas pašas sirdi.

. Un tā Adelheide visā nopietnībā sāka atvērt sirdi, lai sasildītu savu auksto dabu ar tās siltumu.

Viņa iesāka ar Kruscs jaunkundzi, lūgdama viņu dažus no saviem vakara pienākumiem atstāt kādam citam un nakt uz priekšistabu pa vakariem, kad Dāgs bija prom, vai augšā kambarī, kur viņas abas varēja pasēdēt ar saviem rokdarbiem un parunāties.

Sākumā Kruses jaunkundze bija izbijusies par šo izdomu, bet Adelheides gudrā piesardzība pamazām vērta viņu drošāku, un drīz Kruses jaunkundze caurām dienām ar prieku gaidīja vakara stundas. Šim sarunām piemita spožums, tās bija skaistakās atmiņas Kruses jaunkundzes mūžā — vakari Dorotejas jaunkundzes kambarī, toreiz, kad viņa bija vēl tikai mazā Stīne.

Kruses jaunkundzes klusais prieks savukārt iesildīja Adelheidi, un tā pamazām viņā sāka raisīties jaunas dzīves izjūtas.

Kad Kruses jaunkundze pamazām atsila, Adelheide daudz ko dzirdēja par cilvēkiem, kas dzīvoja pašu mājās, ielejā un meža būdiņās. Gan jau arī vecais Dāgs gadu gaitā bija šo to ieminējies, bet tas viss pa lielākajai daļai bija virspusējs. Kruses jaunkundze pazina viņus, zināja, kādi viņi bija cilvēki. Tie nāca pie viņas un uzticēja viņai savas bēdas.

Tā Adelheidei radās dzīvs priekšstats: lai gan vecais Dāgs rūpējās par visiem savā tuvumā, vēl visur bija bēdu un rūpju diezgan, un (audīm grūtākajos gadalaikos tiešām bija nepieciešams kāds mazs guvums virtuvē un klētī. Viņa dzirdēja par dūšīgām sievām ar daudziem bērniem un laiskiem vīriem, kas negribēja ne iet zvejot, ne ķert zvērus cilpās, un vēl daudz ko cilu, ko sievas nebija uzdrošinājušās stāstīt vecajam Dāgam, kad viņš bija nācis apjautāties, kā viņiem klājas.

Pa ziemu Kruses jaunkundze nāca pie Adelheides apspriesties, kad vienam vai otram bija kāda vajadzība, un ta beidzot Adelheide tiešām sāka iekļauties ļaužu dzīvē, un viņa aizvien

vairāk atzina, kads spēks bija veca Daga novēlējumā, kuru viņš tik dažādos veidos bija atkārtojis.

Dāgs sēdēja rakstāmistabā, pīpēdams tēva garo pīpi. Tas bija kādā vakarā marta beigās, kad no jauna bija sācis salt un uzkritis sniegs, un pavardā kurējās uguns.

Viņi tikko bija paēduši vakariņas priekšistabā — zēni, Adelheide un viņš. Zēni bija uzgājuši augšā savā kambari, un Adelheide un Kruses jaunkundze sēdēja priekšistabā.

Dāgam likās, ka pēdējā laikā viss bija kļuvis patīkamāks.

Zēni, kuri, jaunāki būdami, viens otru bija buknljuši un plēsušies, tā ka viņam reizēm bija vajadzējis saņemt viņus aiz skausta kā kucēnus un nopietni sapurināt, nu jau bija kļuvuši gluži pēc cilvēkiem, kad darbā varēja izmēģināt spēkus. Un viņiem aizvien bija kaut kas, ko darīt, gan kambarī, gan citur, te ar ieročiem, te ar darbarīkiem, un viņi bija labi draugi un satika viens ar otru.

Viņš bija apjautājies cilvēkiem, ar kuriem kopā bija jāstrādā, un bija dzirdējis tikai labus vārdus. Izpalīdzīgi un saticīgi, viņi nebaidījās ne no kāda darba, jā, cilvēkiem vajadzēja pat atturēt mazo Dāgu, kurš ar savu nenobriedušo augumu bija gatavs uz visu. Bet Dāgs nebaidījās, jo ļaudis viņam bija saprātīgi, nebaidījās no atklāta vārda, ja tas ari zīmējās uz viņa dēliem.

Ari Adelheide tagad bija uz īstā ceļa, tā viņš bija sapratis. Sīkumainība, kādu viņš pie viņas bija novērojis, nu vairs nebija manāma, un tas bija labi, jo sīkumainību viņš nekādi neciestu.

Holdera veikals tomēr turējās. Nekas liels nebija ari no jaunā Holdera, bet, kā likās, viņš pamazām bija sācis ņemt vērā, ko viņam teica Dāgs un advokāts. Viņa tēvs citu neko nezināja kā tikai žēloties un vaimanāt. Savā šaurajā kambarītī viņš jutās kā sprostā, tā viņš teica, un negribēja gandrīz nemaz iziet no mājas. Dāgs teica, ka tā esot viņa paša vaina, bet viņš gluži labi varot nākt dzīvot uz Borglandi, tur viņam būšot tik daudz vietas, kur izkustēties, cik vien viņš gribēšot. Holders bija atbildējis, ka Dāgs pret viņu jau tā esot izturējies nekristīgi, vai viņš uz vecuma dienām gribot viņu pataisīt arī par zemnieku? Dāgam nepatika, kā viņš izrunāja vārdu «zemnieks&gt;, bet citādi viņš bija priecīgs, ka Holders nebūs jāredz savā tuvumā.

Dāgs sēdēja pie pavarda, kājas uz malas uzlicis, un domāja. Rūpes par Holderu un citām lietām izkūpēja līdz ar dūmiem pa skursteni ārā, un viņš sāka domāt par citu ko.

Domas, kā jau tik daudz reižu agrāk, pacēlās pa mežainajām nokarēm aizvien augstāk un augstāk pāri kalnu augstienei pašā Nāves kalnā, kur viņam reiz bija bijuši tik spēcīgi pārdzīvojumi.

Domās viņš redzēja skatu no fjella — tāpat kā daudzas reizes agrāk.

Viņš nevarēja vien aizmirst, kā pārvērtās visa dzīve, kad viņš stāvēja tur augšā un noraudzījās uz dienvidiem par nebeidzamajām, mežu apaugušajām kalnu nokarēm, mazo apdzīvoto novadu ieplakā un lauku draudzēm dienvidos — līdz pat zilajai debesu malai. Toreiz viņš bija atradies nāves varā, nebija zinājis ce]u, kā dzīvam tikt no kalna lejā, laikam arī tas bija atstājis savu iespaidu. Viņš ļoti asi bija izjutis, ka dzīve ir īsa un nave gara, un pilnīgi nesaprotams viņam bija šķitis tas, ka cilvēki samina cits citu savā īsaja dzīves ceļā — uz nāvi.

Vēlāk arī viņš pats sava mūža drūmākajos gados tik tikko nebija nomaldījies naidā pats pret saviem tuviniekiem, aizmirsdams skatu no fjella. Bet pēc tam, kad viņš bija izlīdzis ar Adelheidi un dzirdējis, kas viņai bija stāstāms par teva cīņām un domām dzīvē, viņam likās, it kā pamazām atgrieztos savā jaunībā. Skatu uz cilvēku dzīvi viņš redzēja skaidrak nekā jebkad agrāk — jā, tas viņā pat it kā vēl vairāk bija noskaidrojies nekā toreiz, kad viņš atradās uz paša fjella. Bet tas laikam bija tāpēc, ka viņš pats pēc tam bija dziļāk ietiecies cilvēku dzīvē. Starp naida tumsu, kur viņš bija atradies, un domām par dzīvi, kuras viņā aizvien vairāk noskaidrojās, bija bezgalīgs attālums.

Cilvēka garam piemita spēks, ko nevarēja izprast, piemita svētums, kam nevarēja pieskarties. Viņam bija licies, ka to nedrīkst ļaut ieraut dzīves jūklī, bet…

Viņš bija teicis asus vārdus vīram, kurš bija atnācis pie viņa ar savu skaudību. Bet, kā aizvien, viņš arī notikumu ar vīru bija pārdomājis — un pirmoreiz sapratis, ka dzīvoja citādi nekā lielākā daļa cilvēku un ka varbūt tādēļ viņa domām bija tāds spēks un viņa garam gaiši plašumi, kur varēja rast mājvietu domas un jūtas.

Visām viņa labajām mūža dienām mežā un kalnos !»• droši vien piekrita sava daļa, bet viņš galvenokārt atšķiras no citiem cilvēkiem ar to, ka nekad viņam nebija bijis rūpju par iztiku. Nekad viņam neviena doma nebija bijusi jaziedo

cietajiem vārdiem: dzīves cīņa. Viņš sevi nebija taupījis. Arī viņš bija cīnījies ar dzīvi, bet nekas viņu nebija spiedis to darīt.

Laikam viņam pirmajam dzimtā nebija bijis jāizbauda rūpes par iztiku, jo, ja ņēma vērā visu to, ko Adelheide viņam bija stāstījusi, ari tēvs bija pārdzīvojis grūtos laikus jaunībā un ne vienreiz vien kodis koka mizas riecienā.

Viņš pats, dzīvodams sava stiprā tēva paspārnē, bija pasargāts no jebkuram domām par dzīves iztiku — kamēr taisni tā pārpārēm daudzus visvairāk nomāca nomoda stundās un pat miegā.

Viņš bargi bija nosodījis vīru no dienvidiem, tādēļ ka tas bija skaudīgs. Bet, ja viņš labi padomāja, tad saprata, ka diezin vai vīram visā viņa pieauguša cilvēka mūžā bija bijušas dažas brīvas stundas, kad nevajadzēja domāt par iztiku. Tad varēja gan saprast, ka cilvēki tapa žultīgi un viņu prāts šaurs.

Dāgs piecēlās un sāka staigāt pa istabu.

Pēc tā, ko viņš bija dzirdējis no Adcllieldes, viņa tēvs toreiz, kad viņam bija jau klājies labāk, domāja, ka pienākumi pret dievu un viņpasauli kļuva citādi un grūtāki tam, kuram vairs nebija jācīnās par iztiku. Vēlāk viņa tēvs bija nācis arī pie atziņas, ka jaunie pienākumi pret dievu, kādus uzlika labklājība, nedrīkstēja pārvērsties vienīgi dievbijībā, bet tie bija pildāmi zemes dzīvē. Un viņa tēvam tas bija tā nospiedis sirdi, ka viņš pat nebija cerējis, ka Adelheide to pateiks, un tai naktī uz Skarfjella pats bija uzkāpis pie viņa, lai to pateiktu, — jā, vairākas diennaktis bija cīnījies, kamēr bija pārvarējis kautrību, kas viņus šķīra, — tādēļ ka viņš gribēja uzticēt viņam savu dzīves izpratni, kuru bija izcīnījis, — un taisni tai naktī aukstais vējš fjelios bija atnesis nāves dvesmu. Tā bija pēdējā reize, kad Dāgs savu tēvu bija redzējis dzīvu, bet mirušu vārdi mums jātur cieņā.

Dāgs attaisīja vienu no skapja atvilktnēm rakstāmistabā un izņēma dažus papīrus. Tie bija tie paši papīri, kas viņam bija bijuši uz rakstāmgalda — tādas pašas domas domājot — tai rudens dienā, kad bija ienākusi Adelheide un viņam bija vajadzējis paslēpt papīrus zem rēķinu grāmatas.

Viņš iebāza papīrus kabatā, aiztaisīja atvilktni — un palika stāvam, domās nogrimis. Tad viņš, galdam apkārt apgājis, attaisīja logu un palika tur, pavasara nakti raugoties. Bet nekāda īsta pavasara vēl nebija. Mēneša sākumā gan ilgi

bija pieturējies silts laiks, tā ka upēs bija sācis iziet ledus, bet mežezeros bija sameties auksts un uz laukiem uzsnidzis sniegs, tā ka varēja atkal braukt ar kamanām, bet no savas vietas, kur viņš sēdēja, tālumā dzirdēja upi šalcam un ledu lūstam ar dunoņu.

Viņš ieelpoja apdullinoši stipro ziemlgā pavasara gaisu — un piecēlās. Viņam tagad nopietni bija jāpadomā par savu nodomu īstenošanu un jāaizbrauc uz pilsētu — pie advokāta. Rīt tas viņam bija jāizdara.

Cilvēkam ir noslēpumi, kurus nezina pat viņa tuvinieki.

Adelheidei bija tāda nojauta, ka bez visa tā, kas viņai bija zināms, Dāgā slēpjas vēl kaut kas. Noslēpuma atslēga bija turpat viņas acu priekšā, bet viņa to neredzēja.

Trīs cilvēkus, kas veco Dāgu bija uzmodinājuši no ilgā miega, bija pazinis ari Dāgs, un ari uz viņu tie bija atstājuši iespaidu — un tas bija noticis jaunībā, kad nostiprinās domas, pie kurām vēlāk dzīvē visi atgriežas — kainēr prāts ir modrs.

Un šie trīs bija: Dāga paša māte ar savu veselo sirdsprātu, mātesmāsa Doroteja ar savu jūtīgo, uzņēmīgo dabu un vecais kapteinis Klinge ar savām smagajām domām par to, ka nabadzība nomāc cilvēkus.

Dāgs toreiz gan vairāk bija dzīvojis pa mežu, bet tais reizēs, kad bija mājās, viņš skaidri bija redzējis, kā rūpju nomākti cilvēki nāk uz sētu un satriekti aizbrauc atkal atpakaļ tēva aklības laikā. Un nepamanīta tam nebija palikusi ari izteiksme mātesmāsas Dorotejas acīs, kad viņa to visu redzēja. Ari kapteinis Klinge, kuram nebija trūcis drosmes savas domas pateikt vecajam Dāgam, bija viņam atklāti atbildējis tais reizēs, kad Dāgs viņam kaut ko bija jautājis par cilvēkiem, kas atbrauca un atkal aizbrauca.

Dāgs ar savām asajām maņām tēva toreizējo rīcību bija izpratis labāk, nekā to no viņa varēja gaidīt, un vēlāk viņam bija bijis bezgala daudz laika mežā un naktīs pie ugunsku riem, kad viņš pie tās varēja atgriezties.

Dzīves niecīgums atklājas kalnu augstumos un meža biezok ņos tik lielā mērā, cik cilvēks tajos izjūt paša dzīvi leja, kaut augšā skats kļūst skaidrāks — ārpus cilvēku jūkļa.

Dāgs bija no klusajiem cilvēkiem, neviens nenojauta, ko viņš domāja par to, ko bija redzējis un dzirdējis. Viņš rieti bija pasmaidījis tonakt uz Skarfjeila klints, kad tēvs bija teicis šos vārdus:

«Lielākoties to cilvēku mantkārība, kas tikuši pie varas, izpaužas tā, ka citiem dzivi viņi padara sūru.»

Viņš nebija varējis runāt par to ar Adelheidi — tēva dēļ, bet reiz jāatklājas viņa ieskatam, viņa pārliecībai par dzīvi, pie tam darbos, pirms vēl viņš to paskaidros ar vārdiem.

Dāgs aiztaisīja logu un lika soļus uz priekšistabas pusi, bet apstājās istabas vidū.

Mati pie deniņiem viņam bija nosirmojuši — viņam tuvojās pussimts gadu, bet viņš bija stalts un spēcīgs — gandrīz kā jaunībā. Caur un cauri mežinieks — miesā un dvēselē.

XXV

Ļaudis steidzās no visām pusēm.

Tilts bija aiznests.

Un ļaunākais, ka uz tilta bija palicis kāds puisēns.

Pulciņš zēnu bija rotaļājušies uz satrunējušā tilta, jo zēni aizvien ir tur, kur kaut kas notiek.

Neviens pār tiltu jau sen vairs nebija braucis, un prātīgi ļaudis bija teikuši, ka tilts var aiziet ar šī pavasara lediem, tik izgrabējis tas bija, bet varbūt taisni tādēļ zēni tur bija. Tilts bija stāvējis visu viņu bērnību un droši vien nostāvēs vēl vienu dienu, viņi domāja. Un tā tas bija noticis.

Visi citi bija paglābušies uz krasta, tiltam ielūstot, bet mazais Ivars Tjernbrotens, kurš aizvien bija pārāk gauss, bija izkritis cauri un nu turējās pie apledojušā vidējā pāļa upē, netikdams ne no vietas, un uzplūdusī upe nesa ledus gabalus, kas brakšķēdami lūza, atsizdamies pret tilta atliekām, un brāzās tālāk. Aiz tilta bija nolaidens ūdenskritums, kurš rāva ledu iekšā, un pāļi, kas vēl turējās, un tilta paliekas, kuras nokarājās, drebēja, teju, teju nogāzdamās.

Abpus upei krastmalā stāvēja ļaudis, ar šausmām noraudzīdamies, ka mazajam, jaunajam cilvēkbērnam būs jāaiziet bojā. Jo zēnu uz tilta pāļa vairs nebija iespējams izglābt.

Pa tilta atliekām nebija ko domāt tikt uz priekšu — un laiva nevarēja izspraukties cauri ledus gabaliem.

Sievas, vīri un bērni nāca no visām pusēm, bet viņi vienīgi varēja stāvēt un klausīties upes šņākoņā un nabaga zēna griezīgajos kliedzienos uz pāļa, un noraudzīties, kā ledus gabali aiznes baļķi pēc baļķa — to, kas bija palicis pāri no tilta.

Debesis bija smagas un pelēkas, mākoņi skrēja, un metās jau vakars.

No dienvidiem pa lielceļu tuvojās kāds braucējs. Viņš laikam bija ieraudzījis cilvēkus pie upes un aiznesto tiltu, jo apturēja zirgu un apstājās.

Visi redzēja, kas viņš bija.

Pāris pusaudžu zēnu metās skriet uz ceļa pusi, lai izstāstītu, kas noticis.

Dāgs Bjerndāls atgriezās mājās no sava brauciena uz pilsētu. Nenoklausījies līdz galam, ko zēni aizelsušies viņam stāstīja, viņš uzgrieza zirgu uz upes ceļa.

V'isi jutās atviegloti, kad ieraudzīja viņu tuvojamies. Ne tādēļ, ka viņš še kaut ko būtu varējis darīt, bet, kur Bjerndālu ļaudis neko nespēja, tur uz citiem nekrita pārmetumi. Dags apturēja zirgu tur, kur ceļš spēji krita uz tilta pusi. un, kamanās sēdēdams, noraudzījās uz leju. Visi skatījās uz viņu, cerēdami ieraudzīt, ka viņš purinās galvu. Bet viņš skatijns uz upi gan uz augšu, gan uz leju un kasīja galvu zem cepures.

Zēns pie pāļa brīdi laikam bija bijis bez atinaņas, jo labu laiciņu jau nebija izdvesis nevienu skaņu, bet nu viņš no jauna sāka tā brēkt, ka visiem šermuļi gāja caur kauliem.

Dāgs nogrieza zirgu no ceļa un uzbrauca pašā augšā uz upes kalniņa. Viņš laikam gribēja visu labāk pārredzēt. Tiem, kas stāvēja otrā upes krastā un redzēja zirgu un vīru kamanas kā melnas aprises pret vakara debesīm, viss šķita burvība, viņi nojauta kaut ko, kas stāvēja pāri saprātam.

Tie, kas atradās tai pašā upes krastā, kur Dāgs, bija nostājušies viņam apkārt. Viņi turējās notalis, tomēr tik tuvu, ka varēja saskatīt viņa spēcīgo, uz priekšu noliekto seju, rāmos acu skatus, kuri slīdēja pa upi uz augšu un uz leju, un roku, kura turēja grožus, gan tos pievilkdama, gan atlaiž daina, lai mundrinātu zirgu.

Ari viņiem šķita, ka nojauš kaut ko pārdabīgu. Viņi redzēja, kā Daga acis bija apstājušās pie kaut kā upē, un tās neatlaidās, pieķerdamās tam aizvien ciešāk.

Daudzi atcerējās teiksmas un nostāstus par Bjerndālu ļaudīm — kā no visvecākajiem, tā arī no jaunākajiem laikiem par pārdrošību, tik aukstu, ka to nebija iespējams izprast.

Visi, kas bija veci un to atcerējas, droši vien bija ari dzirdējuši, ka vecais Dāgs reiz bija skrējies ar nāvi g:u bezdibeņa malu, lai tik ātrāk par Borglandes kungiem piebrauktu pie baznīcas. Un visi arī bija dzirdējuši, ka Dāgs, kurš tagad sēdēja kamanās, reiz bija iespītējies un uzcīnījies tādā klintī, kurā neviens nevarēja ne uzkāpt, ne an no tas nokāpt, un ka tikai brīnumam viņš Varēja pateikties, ka palicis dzīvs.

Bet lo laikam neviens še nezināja, ka mežos ļaudīm dažreiz bija gadījies spēji pārbraukt pār upi pavasara plūdos, acumirklī, kad ledus gabali spiedās kopā, un ka tādu izdevību Dāgs tagad gaidīja. Tā bija liela pārdrošība še, kur upe bija tik plata un kur satrunējušie tilta pāļi bija vienīgais aizsargs pret ūdenskritumu, kas visu rāva sevī. Dāgs visu lo saprata, taču …

Kāda sieva, kura bija stāvējusi lejā tuvāk pie tilta, nu bija atkal atnākusi pie citiem. Tā bija zēna māte. Aizsegusi seju ar priekšautu, viņa raudāja visā balsī un spiedās cauri citiem pie Dāga.

—   Dieva dēļ, vai tad nav iespējams palīdzēt, — viņa vaimanāja.

Daga acis pavadīja lielu ledus gabalu, kurš tuvojās tillam un atdūrās pret vienu pāli, ieplezdamies līdz pat otram pālim. Sīkāki ledus gabali slīdēja tam apkārt un ap tilta paliekām. Tās brakšķēja un drebēja, un kritums aiz tām rūca, raudams visu sevī, bet aizvien vairāk atpeldēja ledus gabali, kas spiedās cits pie cita.

Zēns sāka atkal brēkt, un nu viņa balsī bija nepanesams izmisums. Māte vaimanādama visu laiku atkārtoja Dāgam tos pašus vārdus.

Dāgam pašam bija bijuši dēli šī knauķa vecumā, un viņš tos ļoti bija mīlējis.

Noraudzīdamies uz upi, viņš klusi sacīja, it kā atbildēdams uz mātes vaimanām:

—   Lai tad arī notiek dieva vārdā, jā.

Pie šiem vārdiem roka sarāva grožus un pātaga ķēra zirgu.

Sniegs kūpēja, zirgam nodrāžoties no upes kalniņa uz ledus gabaliem upē.

Zirga kājas cirtās gan ledū, gan ūdenī, ūdens šļācās augstu gaisā, — viena kāja iekšā, trīs ārā, bet aizvien uz priekšu nevaldāmos joņos pār upi.

Dāgs izliecās pa labi no kamanām, izstiepa roku un, sagrābis zēnu, pierāva to sev klāt un tad … sabruka tilta paliekas. Zirgs, kamanas, ledus un baļķi brākšķēdami šāvās prom uz kritumu un nozuda ūdens šļakatās…

Neviens vēlāk neatcerējās, ka būtu turējis acis vaļā un skatījies, bet visi tomēr bija redzējuši.

Pagāja ilgs laiks, pirms kāds no viņiem spēja pakustēties, bet pamazām viņi visi cits pēc cita sāka dolies gar upi uz leju vakara krēslā.

Kāds vīrs bija atģidies paņemt zirgu un aizbraukt uz ziemeļiem ar ziņu.

Daudz zirgu un ļaužu ar degošām lāpām tonakt izbrauca no Bjerndālēm. Augstāk līdzenumā viņi sadalījās, un daži tur pārbrauca upei pāri pa ziemeļu tiltu, un abpus upei uz leju devās ļaudis ar ugunīm.

Adelheide naktī reižu reizēm, taustīdamās pa tumsu, bija gājusi raudzīties uz Hamarbēju nokalnēm, līdz viņai acis bija apmiglojušās.

Adelheide tikko gribēja iet atkal iekšā, kad ieraudzīja it kā vāju gaišumu mežā — viņā pusē. Gaišums pazuda, bet parādījās atkal, un beidzot viņa skaidri varēja saredzēt lāpas.

Tās virzījās lēnām — ak, cik lēnām — pa nokalnēm lejup. Adelheide aizvēra acis un atmuguriski kāpās atkal atpakaļ uz durvīm, bet atjēdzās un skatījās atkal. Nu viņi brauca cauri Hamarbēju pagalmam, viņa varēja noģist ēkas lāpu gaismā.

Bet — viņi nebrauca tālāk. Kādēļ viņi tur bija apstājušies?

Tad viņā ieskanējās it kā vecā Dāga bēru zvanu atbalss, un līdz ar šīm skaņām viņa dzirdēja sevi čukstam:

—   Viņi ved Unu uz vāķēšanu. Dāgs ir miris.

Tas bija mazais Dāgs, kurš bija ieraudzījis tēva seju kādā klusā līkumā, un viņi abi ar Cirtēja Mārtiņu bija izvilkuši malā viņu un puisēnu, kuru bija apkampusi Dāga sastingusī roka.

Dāga kreisos deniņus bija iedragājis ledus gabals vai koks, un šis sitiens bija viņu nonāvējis, kā Mārtiņš domāja, — citādi viņš gan būtu izpeldējis malā ar zēnu. Jo Dāgam tā nebija pirmā reize, kad viņš brauc pār ledu, un nebija arī pirmā reize, kad viņš pagāja zem ūdens. Viņš gan bija apzinājies, cik tas bija bīstami, bet nebija varējis noskatīties uz zēnu upē, tā Mārtiņš domāja un piebilda beigās:

—    Dāgam aizvien bija tik mīksta sirds.

Viņi bija atveduši sev līdzi ne tikai Unu. Kāds pajūgs bija iegriezies arī Borglandē pēc Kamera jaunkundzes. Viņi laikam bija domājuši, ka viņa varētu būt vajadzīga Adelheidei.

Kad krustmāte uzgāja augšā pie Adelheides, viņa gulēja bez samaņas kambarī uz grīdas.

Tikai trešajā dienā Adelheide uzdrošinājās aiziet uz dumistabu.

Una bija gribējusi, lai Dāgu noliek tur, jo tur viņš visvairāk esot dzīvojis, ta viņa teica, bet laikam viņai bija bijušas ari vēl kādas citas domas.

Pavardā ne mirkli nebija izlaista uguns, līdz nāca Adelheide.

Dāgs gulēja gultā ar labo vaigu uz ārpusi un kreiso pret sienu. Liesmas pavardā meta it ka siltu dzīvības, jā, jaunības mirdzumu uz viņa stingrajiem, daiļajiem vaibstiem.

Adelheidei droši vien ienāca prātā nakts pirms divdesmit gadiem, kad viņa bija iezagusies še pie Dāga viņa vecajā puiša istabā.

Viņa ilgi stāvēja nekustēdamās un skatījās, pirms sabruka pār gultu.

Gultas galā sēdēja Hamarbēju Una nekustīgu seju. Viņai nu jau daudz vairs netrūka no septiņdesmit gadiem, bet viņa nenogurusi vēl aizvien darīja visus darbus.

Pie durvīm stāvēja Ramera jaunkundze. Viņai jau bija septiņdesmit divi gadi, pēdēja laikā viņa pēkšņi bija novecojusi un salīkusi. Mati viņai bija pilnīgi balti un balss sausa no vecuma, bet viņa vēl visiem atklāti teica acīs, ko domāja.

Viņa piegāja pie Adelheides, kad viņa brīdi bija mitējusies raudāt, un, viņu aiz rokas saņēmusi, palīdzēja piecelties.

—   Tādu viru kā Dāgs nevajag apraudāt, — viņa teica.— Atdodams savu dzīvību par otru, viņš ir pacēlies tik augstu, cik vien augstu cilvēks var pacelties, — viņa teica.

Adclheide atcerējās Hamarbēju Anes vārdus, kurus Dāga māte bija pierakstījusi, un, durvīs atpakaļ pagriezusies, ilgi noraudzījās uz Dāga seju, kas mirdzēja gaismā iepretim gultas tumsai.

XXVI

Šoreiz pagāja labs laiks, līdz Adelhcide atkal atspirga, un, kad viņa vasarā sāka atkal staigāt pa āru, ļaudis ilgi noraudzījās viņai pakaļ. Sejā un gaitā viņa pa šiem mēnešiem bija kļuvusi par vairākiem gadiem vecāka.

Sīvers Aizmuguris vēl nebija gluži vecs un vadīja saimniecību Bjerndālēs, kā vecais Dāgs viņam bija mācījis, un Steinrudu Evens viņam bija par palīgu un stāsies Sīvera vietā tai dienā, kad priekšpuisis vairs nespēs strādāt.

Mežus savā aprūpē bija ņēmis Cirtēja Mārtiņš, un viss notika, kā nākas, tāpat kā agrāk.

Zēni visur bija klāt ar savu jaunības dedzību, ja vien kaut kur varēja ņemt dalību, — citkārt viņi klīda pa mežiem ar

suņiem un bisēm, mīdami tās pašas tekas mežā, purvā, kalnā un uz. klints, pa kurām vecais Dāgs bija staigājis jaunībā un vecumdienās un kuras viņu tēvs uzticīgi bija minis visu savu mūžu. Viņi naktīs gulēja uz skujām būdās un kūra ugunskurus zem naksnīgajām debesīm, tāpat kā viņu senči bija darījuši visos laikos.

Adelheide kādu vakaru sēdēja rakstāmistabā pie rēķinu grāmatām. Ārā bija rudens, lietus un vējš. Vējš gaudoja skurstenī un svieda lietus šaltis logā. Pret rudeni viņa pamazām bija sākusi atspirgt. Mātesmāsa čakli bija viņu apmeklējusi, atgādinādama viņai vecā Dāga vārdus, ko viņai Adelheide reiz bija atstāstījusi: lai notiktu kas notikdams, cilvēkam aizvien ir jāsaņemas — jādzīvo tālāk, vienmēr.

Viņa pamazām bija ķērusies pie rēķinu grāmatām, jo daudzi darījumi bija palikuši novārtā, — un pamazām viņas stiprā daba atkal bija ņēmusi virsroku, un viņa bija sākusi justies labi rakstāmistabā. Jā, mazās, par skaitļiem dēvētās, cilvēku izgudrotās zīmes aizskāra kaut ko, ko viņa, tāpat kā citi cilvēki savā visdziļākajā dzīlē, bija mantojusi no paaudžu paaudzēm. Un nu, kad viņa šai ziņā varēja pa]auties vienīgi pati uz sevi, viņu sāka nodarbināt domas, kā nodrošināt sevi un zēnus.

Viņa bija pārbaudījusi un saskaitījusi visu naudu, kas glabājās lauku draudzēs dienvidos, un procentus, kādus tā dos, kā arī, par cik pieaugs skaitļi bankā.

Viņa patlaban sēdēja rakstāmistabā, kad izdzirda zirga un ratu troksni pagalmā. Viņa izdzirda Kruses jaunkundzes un kāda vīrieša balsis.

Adelheide piecēlās un izgāja priekšnamā. Tur viņa ieraudzīja kādu pilsētnieku, kurš viņai šķita pazīstams, bet viņa nevarēja atcerēties, kas viņš bija, kamēr nenosauca savu vārdu.

Tas bija Dāga advokāts, jā, arī vecā Dāga advokāts savulaik, arī viņa tēvs bija veicis šo pienākumu, tā ka viņam šejienes apstākļi ļoti labi bija zināmi.

Viņš esot atbraucis parunāt ar viņu par dažādām lielām, viņš teica, bet visupirms viņam vajagot istabu, lai varclu pārģērbties pēc brauciena šai suņa laikā. Kruses jaunkundze ierādīja viņam zilo istabu jaunajā mājā.

Priekšistabā uzklāja smalku galdu, un advokāts biju izveicīgs cilvēks, kurš varēja daudz ko pastāstīt par pilsētas dzīvi un citām zemēm. Zēni vērīgi ieklausījās visā, ko viņš stāstīja.

un ari Adclheidi atdzīvināja šī vēsma, viņu tikai mazliet satrauca domas par to, kas tik aizņemtu vīru varēja spiest uzņemties tik tālu ceļu.

Adelheide ar advokātu sēdēja rakstāmistabā. Viņam bija pasniegts dzeramais un tabaka, un pīpe, kā tas pienācās tādam vīram, un viņš, kā pienākas, bija izrunājies gari un plaši par visu, kas noticis, un beidzot bija nonācis ari pie tā, kādēļ viņš mērojis garo ceļu.

Dāgs bija viņu uzmeklējis, kad pēdējo reizi bija bijis pilsētā, — ar visām parādu zīmēm no lauku mājām dienvidu draudzēs. Viņš tās vairs negribot, tā viņš bija teicis. Tas likumīgā kārtā uz tām esot jāuzraksta, tā ka lai viņš tās varētu parakstīt un pēc tam aizsūtīt atpakaļ parādniekiem. Viņam tāpat vēl esot gana priekš sevis un savējiem, tā viņš bija teicis, un viņam neesot nekāda iemesla padarīt citus nelaimīgus ar tādiem papīriem.

Advokātam tāda nesaprātīga rīcība nekad agrāk nebija nākusi priekšā, ka cilvēks atdod tādu naudu kā šī. Viņš Dāgam bija teicis, ka lietas rakstiskā nokārtošana pēc likuma aizņemšot ilgāku laiku un tādēļ parakstīšana jāatliek uz nākošo reizi, kad viņš iebrauks pilsētā.

To viņš esot darījis tādēļ, lai Dāgam atliktu laiks visu mierīgi apdomāt, bet nu bija noticis tā, ka Dāga vairs nebija. Viņš esot nogaidījis pusgadu, lai nebūtu viņa jātraucē tik drīz pēc nelaimes, bet nu viņš tomēr atbraucis tai pārliecībā, ka Adelheide atlīdzināšot viņam par pūlēm — ar prāvāku daļu no lielajām vērtībām, kuras viņš esot izglābis viņai un viņas dēliem.

Saudzīgos vārdos viņš lika viņai noprast, ka esot dzirdējis par kādreizējo nelaimes gadījumu ar Dāgu uz fjella un ka no tā laika galva viņam vairs neesot tāda kā citiem cilvēkiem. Viņš ieminējās ari kaut ko par to, ka visas spēcīgas dzimtas tādā kārtā aizejot bojā, ka nākot viens, kas izputinot visu to, ko viņa priekšgājēji sakrājuši. Viņš cildināja veco Dāgu, ka viņš esot bijis apdomīgs un tālredzīgs vīrs un ka tā būtu kauna lieta, ja viņa mūža darbs tādā kārtā aizietu bojā.

Adelheide no sākuma nesaprata, ko lai domā. Šai lietai ar papīriem laikam bija zināms sakars ar Dāga izturēšanos pēdējā laikā, bet viss, ko advokāts teica, bija tik vienkāršs un skaidrs, un sirds dziļumos viņa nekādi nevarēja saprast, kā tādas vērtības var aizdot prom.

Viņai diezgan grūti bija nācies saprast Dāgu, kad viņš pagājušā gada rudenī bija atlaidis vesela gada procentus no

šiem parādiem, un viņa nupat kā bija domājusi nokāpt pagrabā un izskatīt visu, kas tur glabājās lādē.

Visā, ko viņa tagad domāja par Dāgu un visu cilu, viņa saprata vienīgi skait(us, un ar skaitļiem vajadzēja būt uzmanīgam, to viņa bija mācījusies no vecmāmuļas, tie nebija ne atdodami, ne padarāmi mazāki.

Kad viņa vakarā pavadīja advokātu uz jaunās mājas priekšnamu, viņa bija ar viņu vienis prātis, bet vēlāk nakts stundās skaidri un gaiši redzēja Dāga seju sev priekšā lāpāt kā toreiz rakstāmistabā, kad viņš teica viņai, ka viņam nepatīk, ka ļaudis, kuriem klājas tik grūti, nes šurp savus dālderus, kas tiem pašiem tik ļoti nepieciešami, bet pēc kuriem viņiem še nav nekādas vajadzības. Viņa zināja no rēķinu grāmatām, ka tieši vajadzīga viņai un zēniem šī nauda nebija, bet zināmu drošību tā tomēr deva.

Adelheidei nebija devušas mieru Dāga acis. Ik nomoda brīdī, jā, arī sapņos, tās bija raudzījušās uz viņu skaidras, dedzīgas un nopietnas, un, dienai austot, viņa bija piecēlusies un aizsūtījusi braucēju pakaļ krustmātei Eleonorai.

Kad advokāts ieslīdēja caur rakslāmistabu priekšnama ceļā uz brokastīm priekšistabā, ienāca ari krustmāte Eleonora — pa ārdurvīm priekšnamā.

Viņai pēdējā laikā sāpēja viena kāja, un viņa gāja ar spieķi.

—   Jā, te nu es esmu, Adelheid,viņa teica.— Kā es arī nesteigtos nāvei pretim, bet mani'soļi top aizvien gausāki, iā ka tev mani būs jāpacieš vēl dažus gadus1 .

Adelheide pasmaidīja par viņas dzedro jautrību tin lūdza viņu pie galda. Pēc brokastīm Adelheide palūdza advokātu, lai viņš bridi pasēd priekšistabā, jo viņai kaut kas esot jārUna ar savu mātesmāsu.

Augšā kambarī Adelheide izstāstīja krustmātei, ko advokāts bija teicis, un jautāja, ko viņa par to domājot.

—   Lai tu labi paglabā papīrus un lūdz to kaktu advokātu, lai viņš brauc pēc iespējas ātrāk prom.

—   Jā, bet krustmāt, — Adelheide iesāka.

—    Nekādu bet, ja tu gribi rast mieru kapā, — krustmāte skarbi pārtrauca.— Sūti to cilvēku prom, pēc tam iih's varēsim runāt tālāk.

Adelheidei vajadzēja iet lejā un teikt advokātam, lai viņš brauc prom, ka viņa papīrus pagaidām paturēs un pārdomās visu.

Kad krustmāte dzirdēja aizrībam ratus, viņa Milmd ima iznāca no kambara un nonāca pa kāpnēm priekšnama. No

turienes viņa devās tālāk uz rakstāmislabu un, apsēdusies krēslā pie galda, gaidīja.

Adelheide ienāca un, pie rakstāmgalda apsēdusies, iesānis paskatījās uz krustmāti, it kā viņu nopētīdama.

—   Jā, ko tad lai daru?— viņa jautāja.

—   Atgūsties un mēģini izprast vīru, ar kuru tu esi laidusi bērnus pasaulē, — krustmāte dzedri teica.— Atšķir pirmo papīru tur un raksti, ko es teikšu: «Pēc mana vīra Dāga Bjerndāla gribas samaksāts,»— un tad summu un tavu vārdu apakšā.

Adelheide raudzījās uz krustmātes seju, kas bija kļuvusi tik veca un grumbaina, un uz sudrabbaltajiem matiem. Vai domas viņai vēl aizvien bija tikpat skaidras kā agrāk? Jeb vai viņa arī savā sirdī bija sākusi novecot?

—   Vai tu esi pārliecināta, ka Dāgs …— Adelheide iesāka.

—   Jā, — krustmāte dzedri atteica.— Es vēl neesmu ne kurla, ne akla. Es saprotu, ko viņš ir domājis.

Borglandei un Bjerndālēm nav parādu, tu to zini, — un vai tu zini, ko las nozīmē tādā laikā, kad visi citi ir līdz ausīm parādos? Šīm abām mājām kādreiz vajadzēja palikt viņa abiem dēliem, un, ja viņi mācēs dzīvot un mīlēt darbu, kādi zēni, pēc viņa domām, būs, tad vairāk nekā viņiem nevajadzēs, — bet, ja viņi nemācēs dzīvot, tad ne procenti, ne parādu zīmes uz lauku mājām citos novados viņus neglābs.

Atsvabināšanās no naudas kārības ir visgrūtākā māka. Jau vecais Dāgs ar to cīnījās, bet Dāgs ir ticis tālāk …

Krustmāte Eleonora smagi piecēlās, uz spieķa atspiezdamās. Kāja sāpēja, kad viņa cēlās augšā. Vārdi grabēja sausi:

—   Un tas brauc šurp no pilsētas un stāsta tev par Dāga galvu …

Ja nauda ir augstākais bauslis, tad Dāgam galva nav bijusi kārtībā. Bet, ja dzīves bauslis ir — kļūt par cilvēku ar dzīvu sirdi, tad Dāgam ir bijusi skaidrāka galva nekā visiem citiem, ko es esmu sastapusi.

Krustmāte aizgāja — un Adelheide sāka rakstīt.

Budens vētra brāzās lejā — no fjelliem ziemeļos, bet meži to sagaidīja. Tie šalca spēcīgi un vareni ap ēkām — augstu pār ieleju un — pasauli …

Saturs

I. Un mūža meži šalc 5

II. Pūš Nāves kalna vēji 235

III. Nav cita ceļa 405

Тригве Гулбраысен И ВЕЧНО ЛЕСА ШУМЯТ Трнлогнл Рига «Лиесма» 1988 На латышском языке Перевела с норвежского Л. Скалбе Художник И. Камбала

IIB .V» 5686 Trigve Gulbransens UN MOŽA MEŽI ŠALC

Galvenā redaktora vietniece S. Cdre Redakcijas vadītāja M.Lejiete Redaktore I. Kačevska Mākslinieciskais redaktors I. Zvagūzis Tehniska redaktore S. Dalode Korektore L. Smilga

Nodota salikšanai 14.07.87. Parakstīta iespiešanai 27. n.87. Formāls 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs .No 2. Bodoni garnitūra. Augstspiedums. 30.24 uzsk. iespiedi.; 30.24 uzsk. krāsu nov.; 35.52 izdevn. I, Metiens 100 000 eks. Pasūt. № 1236-5. Cena L-p rbļOl0 kap. Izdevniecība «Liesma*, 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. №77/32833/0-1080. Izdevums sagatavots dialoga sistēmā D1S. piedaloties Nozares kolektīvās lietošanas informatīvajam skaitļošanas, centram. Programmētāja S. Dalode

Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa». 2260n Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Gulbransens T.

Gu 546 Un mūža meži šalc/ No norvēģu vai. tulk. L. Skalbe.— R.: Liesma, 1988.—575 lpp.

ISBN 5-410-00337-3

Norvēģu rakstnieks Trigve Gulbransens (1894—1962) literārā pasautē ir pazīstams ar savu vienīgo darbu — triloģiju «Un mUŽa meži šalc» (1933-1935). Tās darbība risinās 18. gs. beigās un 19. gs. pirmajā pusē Norvēģijas ziemeļos. Tā» varoņi grūtā cīņā apliecina sevi kā spēcīgus un vīrišķīgus cilvēkus, kas dzīvo saskaņā ar dabu, kura izaicina, dod viņiem spēku un veido viņus.

4703000000-77

G- 88-88

M(801)t 1-88

84.4 Nor-44

Content

Gulbransens Trigve Un mūža meži šalc

I. UN MŪŽA MEŽI ŠALC

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

II. PŪŠ NĀVES KALNA VĒJI

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

III NAV CITA CEĻA

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa