Glenfīlda Dženija

Veca albuma portreti

DŽENIJA GLENFĪLDA

VECA ALBUMA PORTRETI

Prologs

Viņš spēji pamodās. Guļamistabā bija tumšs kā peklē. Pat ne stariņa mēness gaismas.

īsu bridi viņš it kā šūpojās dīvainā pusapjautā starp miegu un nomodu, vēl arvien sapņa gaišās, siltās burvības pārņemts. Tad, aptvēris, ka pret logu sitas koku zari, saprata, ka laukā plosās mežonīga vētra kā tiešs pretstats sapņa rāmumam, ar spēku triecoties pret mājas sienām un trokšņaini drebinot vaļīgās logu rūtis.

Zars sitās rūtīs arvien skaļāk un neatlaidīgāk. Kaut kur mājas iekšpusē noklaudzēja durvis, viņu pilnīgi atmodinot. Dzīvodams tik klajā vietā, viņš bija apradis ar vēju un vētrām, kas parasti netraucēja gulēt. Taču pēc šāda sapņa aizmigt vairs nebija iespējams.

Izkāpis no gultas, viņš apģērbās un klusām devās lejup pa kāpnēm, lai netraucētu citus gulētājus. Tikt uz priekšu varēja ari bez gaismas. Sen pazīstams bija ikviens grīdas dēlis, katrs nomīdītais pakāpiens, ikviena akmens plāksne gaitenī.

Virtuvē vāji blāzmoja vecais pavards, kur ik vakaru tika piemests kurināmais, lai uguns līdz ritam neizdzistu. Līdzās plītij stāvēja melni apkvēpis katliņš, pilns ar ūdeni, un turpat atradās brokastu paplāte.

Taču viņš nebija noskaņots ļauties dzīves baudām. Mājā šķita smacīgi. Viņš alka pēc kalnāju vientulības, vēja dzel- dīgā pieskāriena sejai, ozona spīvās garšas uz lūpām. Uzvilcis veco darba jaku un apāvis naglotos zābakus, viņš atvēra sētaspuses durvis, taču vēja brāzma tās gandrīz izrāva no rokām.

Satraukums izšāvās cauri kā dzirkstele, augumu pārņēma tirpas, un sirds sāka strauji dauzīties. Zēna gados vētras bija viņu biedējušas, taču nu vairs ne. Dzīvojot tik cieši kopā ar dabu, viņš bija kļuvis par daļu no tās.

Rūpīgi aizvēris durvis, viņš devās pa nogāzi augšup kalnājos. Lai tumsā atrastu ceļu, lukturis nebija vajadzīgs. Gadu gaitā viņš pa šo ceļu bija gājis tik bieži, ka pazīstama bija katra zemes pēda.

Vējš pūta no dienvidrietumiem, kā jau parasti šajā apvidū. Tas uzdzina saltus drebuļus, tomēr tikai tāpēc, ka pūta ar mežonīgu spēku tieši pretī. Vējš rāvieniem pieplacināja ādu uz sejas, lika acīm asarot un biezajām garo matu pinkām plīvot aiz muguras. Dziļā tīksmē viņš mērojās ar to spēkiem, ietiekdamies vējā un cīnīdamies uz priekšu.

Aplokā vējš lieca ozolu uz visām pusēm, rāva tam no zariem lapas un svaidīja pa gaisu kā konfeti saujas. Taču lielāka rūpe viņam tomēr bija par sevi pašu, nevis par ozolu. Tā saknes bija dziļi ieaugušas zemē. Ozols te bija stāvējis jau simtiem gadu pirms viņa dzimšanas un stāvēs vēl vairākus simtus arī tad, kad viņa vairs nebūs.

Un tad jau bija sasniegta kalna virsotne, un tikai tagad bija izjūtams vēja īstais spēks. Pret to bija grūti pat noturēties, nemaz nerunājot par virzīšanos tālāk. Piepeša vēja brāzma viņu gandrīz notrieca no kājām un rāva turp, kur tai patika, - projām no kailās nokalnes meža virzienā.

Varbūt tā arī bija labāk, jo koku stumbri kaut nedaudz pasargāja no vēja, kas tomēr ari šeit lieca kokus un raustīja, tāpat kā ozolu aplokā, - to zari noplēstām lapām krak- šķēja un vaidēja izmisīgā agonijā.

Viss bija gluži citādi nekā tajā vasaras dienā pirms dažām nedēļām, kad viņi abi te bija staigājuši un viņa godbijībā čukstējusi: "Šeit ir tāds miers. Koku zari augšā izliecas kā velve, šķiet, ka mēs esam katedrālē."

"Es mīlu kokus," viņš bija teicis. Patiesībā tas bija ticības apliecinājums. Ikviens koks mežā viņam nozīmēja dzīvu būtni. Tos visus viņš pazina daudz tuvāk nekā jebkuru līdzcilvēku. Daudzi bija paša stādīti…

Vējš arvien pieņēmās spēkā, īsti parādot savu mežonīgo dabu; tas kauca un gaudoja negantā niknumā, plosīdamies starp kokiem, te sagriezdams vienā virpulī norautās lapas, sīkos zariņus un izplēstās mētras, te atkal nomezdams visu jūkli zemē.

Pēkšņi tas aprimās. Iestājās klusums, un īsu bridi šķita, ka vētra izsmēlusi spēkus. Tad vējš atsāka plosīties, aurojot uzvaras pilnā niknumā. Koku galotnes brīkšķēdamas triecās cita pret citu kā viduslaikos karapulku pīķi un āvas.

Mežs vairs nesniedza nekādu patvērumu, taču tam nebija nozīmes. Šī auka nesa ļaunumu un nebūtību, tā bija haosa un iznīcības apsēsta. Pamest kokus te vienus tās niknuma varā būtu tikpat kā nodot savus draugus nestundā.

Par sevi viņš nejuta baiļu. Sapnis jau pamazām sāka gaist, tomēr tā radītais iespaids vēl kavējās, un līdz ar to auga pārliecība, ka vienā ziņā viņš nav maldījies - ka ir viņai dārgs. Un šī apziņa darīja viņu neuzvaramu. Lai arī ko tagad nestu liktenis, nekas nespēja viņu ievainot…

Neprātīgās dusmās gaudojot, vējš atkal un atkal metās kokiem virsū. Tad tieši virs galvas atskanēja vaidam līdzīgs

lūstoša zara krakškis.

Vējš bija apliecinājis pirmo uzvaru.

"Piecdesmit astotais numurs, senlaicīgs mahagonija grāmatu skapis-rakstāmgalds un dažādas grāmatas," ūtrup- nieks paziņoja, pārlaižot telpai skatienu. "Sākam ar trīs simtiem mārciņu."

Sebastjans Devīrs, sēdēdams pēdējā rindā, nemaz nepakustējās. Viņš pat nebija aplūkojis pārdodamo mantu pirms ūtrupes, jo apzinājās savu reputāciju un saprata, ka, izrādot pārliecīgu interesi, viņš tikai vairos grāmatu skapja vērtību citu uzpircēju acīs jau pirms izsoles sākuma. Ziņkārību bija izraisījusi jau viņa klātbūtne vien Vērtingas ūtrupē. Sebastjans apzinājās, ka klātesošie pagriežas, lai uzmestu skatienu viņa slaidajam un iespaidīgajam stāvam elegantajā uzvalkā un "Gucci" apavos; kaut arī tumšajos matos vijās sudrabaini pavedieni, viņš izskatījās jaunāks par saviem piecdesmit trim gadiem.

Tik ievērojami Londonas uzpircēji kā viņš provinciālās ūtrupes mēdza uzskatīt par tukšu laika šķiešanu, tomēr Sebastjans, protams, parakstījās uz visiem katalogiem un reizēm - kā šajā gadījumā - pasūtīja ūtrupes noteikumus pa pastu. Māju izpārdošanas ūtrupēs reizēm gadījās necerēti izdevīgi darījumi, lai gan pat tāda televīzijas programma kā "Senlietu izstāde" bija vērsusi publikas uzmanību uz dzimtas mantojuma potenciālo vērtību.

To varēja attiecināt tieši uz šo grāmatu skapi-sekretāru, ko ūtrupnieks kļūdaini bija nosaucis par rakstāmgaldu. Protams, tas varēja būt viltojums. Kamēr nebija pārbaudītas atvilktnes, gropējums, apdare, koksnes stāvoklis un šķiedras virziens, pilnīgi droši to nebija iespējams pateikt. Taču Se- bastjanam, vairāk nekā trīsdesmit gadu darbojoties šajā nozarē, bija izstrādājusies smalka nojauta. Viena otra pazīme liecināja, ka grāmatu skapis lietots un glabāts gadu simteņiem paaudzi pēc paaudzes. Spriežot pēc diezgan masīvā stila karnīzes un rotājuma uz skapja durvīm, varēja domāt, ka tas ir tūkstoš septiņi simti piecdesmitā līdz sešdesmitā gada čipendeils.

"Astoņi simti piecdesmit… Deviņi simti… Deviņi simti piecdesmit…"

Pēdējo solījumu izteica kāda vidēja vecuma sieviete, ar kuru Sebastjanam jau agrāk bija nācies cīnīties izsolēs. Viņai piederēja veikals Braitonas Leinsā, un Sebastjanam ļoti nepatika šāds sieviešu tips - elegances, inteliģences un šarma apvienojums ar asu un vērīgu prātu darījumos. Sebastjans pacēla īkšķi, lai gan tādējādi jau pārsniedza savas iespējas.

"Viens tūkstotis - zāles viņā galā," ūtrupnieks skaļi ziņoja. "Kas sola vairāk?" Uzpircēja no Braitonas pamāja. "Viens tūkstotis un piecdesmit. Kas sola vairāk par tūkstoti un piecdesmit mārciņām?"

Sebastjans atkal pacēla īkšķi.

"Viens tūkstotis un simts mārciņu. Kas vēl sola?" Ūtrupnieks jautājoši paraudzījās uz sievieti no Braitonas, bet viņa pašūpoja galvu. Cits neviens nesolīja.

"Pārdots par vienu tūkstoti un simts mārciņām dalībniekam zāles viņā galā."

Ne nu gluži tā, kā iecerēts, Sebastjans prātoja, tomēr slikts šis darījums nebija. Sautkensingtonas salonam tas varētu ienest vismaz pāris tūkstošu. Šis brauciens, jādomā, atmaksāsies.

Uzlicis brilles, Sebastjans pārskatīja katalogu. Lai gan viņa specialitāte bija mēbeles, tomēr viņš vienmēr painteresējās arī par sudrablietām un stikla izstrādājumiem - "papildinājumiem", kā tos mēdza dēvēt izsolēs, - jo izstāžu zālē tie mēbelēm piešķīra dzīvīgumu. Ievērības cienīgs šķita septiņdesmit devītais numurs, daži diezgan glīti agrīnā Viktorijas laikmeta sudraba svečturi, taču pārējais viņa interesi nesaistīja.

Tomēr, kad piesolītā summa jau pārsniedza četrus simtus mārciņu, Sebastjans ļāva sudrablietas paņemt sievietei no Braitonas.

Viņš paskatījās savā firmas "Rolex" pulkstenī: bija tikai nedaudz pāri diviem. Ūtrupe bija noritējusi veicīgāk, nekā Sebastjans domāja. Viņš paspēs atgriezties Londonā laikus.

Sebastjans samaksāja par grāmatu skapi skaidrā naudā, un pavecs šveicars palīdzēja to aiznest līdz reindžroveram.

"Neaizmirstiet grāmatas, ser," vīrs teica, kad mēbele uzmanīgi bija ievietota mašīnā un apsegta.

Grāmatas bija dažādas - antoloģijas, klasisko autoru darbi, vārdnīcas, enciklopēdijas, apcerējumi par mākslu un vēsturi, un Sebastjans šaubījās, vai tām vispār ir jebkāda vērtība, taču tās bija pirkuma daļa un nācās vien ņemt.

"Salieciet tās aizmugurē," viņš norīkoja. Maikls Eštons, viņa palīgs, bija īsts grāmatu tārps, viņš tās varēs izšķirot.

Pēc neilga brīža Sebastjans jau bija iekļāvies lēnajā satiksmes straumē, kas devās Londonas virzienā. Bija janvāra beigas, un diena jau sāka dzist. Daudzām automašīnām bija iedegti lukturi. Priekšā drūmi un draudīgi slējās Saut- dauna kalnājs. Pret tēraudpelēkajām debesim asi iezīmējās koku puduris, kas auga uz tā kores.

No sānu ceļa neapdomīgi iznira kāds ostins, nemaz neraizējoties par noteikumiem, tā ka Sebastjanam nācās strauji nobremzēt un signalizēt. Braucējs, pavecs vīrs ar baltu matu kumšķiem ap pliko pauri un biezām brillēm, kūlās pa pašu ceļa vidu ar ātrumu, kas nepārsniedza divdesmit jūdzes stundā, tad piepeši pagriezās pretējā virzienā, tik tikko izvairīdamies no sadursmes ar kravas mašīnu.

Mājas palika aiz muguras, ceļš pārvērtās par divvirzienu šoseju un devās pāri Sautdaunam. Sebastjans uzspieda kāju akseleratoram. Radio nebija vērts klausīties. "Radio- 4" pēcpusdienas programmā runāja par Velsas ogļraču mikrorajona problēmām, un Londona bija pārāk tālu, lai varētu uztvert LBC.

Prātā ienāca pirmāk pamanītais braucējs pie ostina stūres. Šī seja, tās izteiksme - svētlaimīgā nevērība pret visu, kas apkārt, - atsauca atmiņā profesoru Bērkliju…

Lai gan Sebastjans gādāja sev iztikas līdzekļus, turklāt diezgan prāvus, tirgojoties ar pagājības mākslas darbiem, viņam nepatika kavēties atmiņās par paša pagātni, īpaši par bērnību.

Taču atmiņas par profesoru bija labas. Atceroties profesoru, viņš izjuta siltu gaišumu, kas ienesa mazliet mirdzuma apkārtējās pasaules saltajā pelēcībā. Ja nu kāds cilvēks bija atstājis neizmērojamu iespaidu uz Sebastjana dzīvi, tad tas bija šis vecais vīrs, kuram nekad nebija trūcis laika, lai uzklausītu apmulsušā un vientuļā zēna raizes un būtu pret viņu bezgala līdzjūtīgs. Kad profesors nomira, Sebastjans bija jutis tikpat izmisīgu zaudējumu kā tajā reizē, kad uzzināja par tēva nāvi.

Tāpēc viņš bija Bērklijiem milzīgi pateicīgs. Bez viņiem Sebastjans nebūtu kļuvis par tādu vīru kā tagad. Profesora dēls Ādams Bērklijs un viņa sieva Eva toreiz bija pieņēmuši savā ģimenē kara laika bāreni Sebastjanu. Kad Bērkliju dēls Eljots bija ticis pāri pirmā jām aizdomām pret svešo zēnu, vēlāk abi auga kā brāļi - viņu vecuma starpība bija tikai daži mēneši. Viņi mācījās vienā skolā, kopā dienēja armijā, kopā iestājās Oksfordā un nu abi strādāja kopā…

Sebastjanam acu priekšā tēlojās profesora darbistaba Hilhauzā, kur paīsais, druknais profesors ērti bija iekārtojies atzveltnes krēslā pie kamīna, bet viņš pats, toreizējais skolas zēns īsās biksēs, pusgarās vilnas zeķēs un saišu zābakos, sēdēja uz paklāja profesoram pie kājām, vērojot, kā dzirksteles lido skurstenī un istabā šaudās liesmu radītās ēnas.

Profesora darbistaba tolaik bija zēna svētnīca, bet profesors pats - viņa sargeņģelis, īpaši dažos pirmajos mēnešos kara sākumā, kad Sebastjans, tikko ieradies Padlskom- bā, bija neizturami nelaimīgs jaunajos, savādajos apstākļos. Profesors nekad nebija paļājis zēnu, nekad nebija skubinājis "iemācīties smaidīt un paciest" vai "būt vīrišķīgam", kā to ieteica skolas internāta pārzine. Taču profesors nekad arī neaizbildināja Sebastjanu un necentās viņu pasargāt no jaunās dzīves skarbās īstenības.

Toties tad, kad bija apsīkušas zēna asaru straumes, profesors ļāva viņam aplūkot dažus dārgumus, ko bija pārvedis no savām arheoloģijas ekspedīcijām Grieķijā, Ēģiptē, Indijā un Ķīnā, iedeva paturēt rokās sarkanā akmenī izkaltu skarabeju, no ziloņkaula darinātu ziloņa figūriņu, strausa spalvas, Apollona bronzas statueti, eļļas lampu, kas izskatījās tieši tāda kā Aladina burvju lampa, no kuras parādījās džins, un vārīgu papirusa loksni, kas bija apzīmēta ar hieroglifiem.

Tad profesors mēdza aizkūpināt pīpi, ieliet mēriņu viskija un stāstīt Sebastjanam par senajiem valdniekiem un kapenēm, senajām paražām un senajiem dieviem, varenām valstīm un nikniem kariem, kas bija tās izpostījuši. Un Sebastjans gremdējās citā pasaulē, aizmirstot raizes, kuras viņu bija apstājušas šajā.

Kāda tā bija laime Sebastjanam, ka profesora ekspedīcijas pārtraucis karš, lai gan profesors, protams, sāka arī novecot. Strādāt gan viņš nepārtrauca nekad. Līdz pašai nāvei profesors turpināja rakstīt, doties lekciju izbraukumos un reizi pa reizei izbraukt ārpus Anglijas, lai piedalītos īpaši svarīgos izrakumos.

Skolas brīvlaikā viņš kopā ar Eljotu un Sebastjanu bija apceļojis Dorsetu, lai aplūkotu dzelzs laikmeta nocietinājumus, Tērnvertdaunu un Hodhilu, apbrīnotu masīvo, kalna nogāzē iekalto milža tēlu netālu no Sernebasas, pētītu fosilijas klintīs un apartajos laukos starp krama gabaliem meklētu māla podu lauskas, bultu uzgaļus un romiešu monētas.

Eljotam šīs ekspedīcijas nozīmēja vienīgi izklaidēšanos, jo viņam nebija vectēva un Sebastjana dziļās intereses par senajām civilizācijām. Sebastjans lasīja grieķu un romiešu klasiķu darbus un brīvo laiku pavadīja bibliotēkās, turpretī Eljots lasīja tikai angļu literatūru un stundām ilgi vaļojās pie upes un priecājās viesībās. Pēc augstskolas beigšanas Eljots kļuva par automašīnu pārdevēju lepnā Meifēras izstāžu salonā, bet Sebastjans sāka strādāt par Viktorijas un Alberta muzeja pārziņa palīgu, un tur viņa interese par mēbelēm kļuva patiesa aizraušanās.

Tad profesors nomira. Tas notika piecdesmit astotajā gadā - abi jaunekļi bija divdesmit piecus gadus veci. Profesora bibliotēka un senlietu kolekcija nonāca muzeja īpašumā, bet Sebastjanam un Eljotam viņš bija novēlējis lielu naudas summu ar noteikumu, ka tā abiem jāizmanto kopīga biznesa uzsākšanai. Sebastjanam bija skaidrs, ka nauda jāiegulda senlietu veikalā, un Eljots ar prieku viņam piekrita. Naudas pietika, lai noīrētu telpas veikalam un iegādātu preces.

Jā, Sebastjans zināja, par ko ir pateicīgs profesoram…

Kad Sebastjans iebrauca ar bruģakmeņiem izliktajā Saut- kensingtonas pagalmā, tur spuldzes gaismā līdzās izstāžu zālei stāvēja Eljots, ģērbies olīvzaļās velveta biksēs un biezā makšķernieka svīterī, un apbrīnoja spilgti sarkanu, divvietīgu trīsdesmit devītā gada sporta "Jaguar SS 100".

Eljots nesteidzīgi tuvojās Sebastjanam, pirkstos turēdams mūžīgo cigareti, un plati smaidīja.

"Ne pieradums, ne gadi spēj tai kaitēt," viņš citēja. "Vai nav skaista?"

Sebastjans izkāpa no savas mašīnas un, drebinādamies aukstajā gaisā, piegāja pie jaguāra.

"Tas taču nav…"

"Tas noteikti ir tas pats. Tieši tas braucamais. Mana pirmā automašīna. Vecāki to man uzdāvināja piecdesmit ceturtajā gadā uz divdesmit pirmo dzimšanas dienu. Sešus gadus tā bija mana vienīgā īstā mīlestība. Un tad mūs izšķīra drūmi un drausmīgi notikumi…"

Vairāk nekā pirms trīsdesmit diviem gadiem, Sebastjans neticīgi nodomāja. Kā gan laiks bija aizskrējis! Mēs toreiz tikko bijām nodienējuši un pirmo gadu mācījāmies Oksfordā. Taču Eljots kopš universitātes gandrīz nemaz nav mainījies. Augumā viņš ir tikpat slaids, viņam nav neviena sirma mata, un arvien vēl no viņa staro toreizējais zēniskais šarms. Pat apģērba stils ir tieši tāds pats kā studiju gados, vienīgi toreiz svīteris bija melns, bet velveta bikses - purpura krāsā.

"Cik atminos," Sebastjans sausi ieteicās, "Barbara toreiz bija gaidībās, tev vajadzēja precēties un tu pārdevi jaguāru par simt mārciņām." Eljots skumīgi savaikstījās.

"Tik banālas lietas labāk neatcerēties. Paskaties uz viņu un atzīsti, ka mašīna ir tikpat burvīgi jauka un valdzinoša kā vienmēr."

"Nu, protams, tā ir labā stāvoklī," Sebastjans piekāpās. "Tomēr šim gadalaikam tā nav īsti piemērota."

"Tava nelaime, Sebastjan, ir tā, ka tev trūkst dvēseles. Tev skaista lieta ir nevis iepriecinājuma avots, bet tirdznie- čības un maiņas objekts. Tavās acīs šī mašīna ir vienkārši transporta līdzeklis, bet man tā ir prieka nesēja."

"Laikam tas jāsaprot tā, ka tu to esi nopircis par jaunu?"

"Man gadījās iet garām antīko automašīnu salonam Bromptonroudā, un tā ar saviem priekšējiem lukturiem sērīgi raudzījās manī no skatloga. Kā es varēju pretoties?"

"Vai drīkstu zināt, cik tu samaksāji?"

"Tas bija pavisam neliels darījums - nieka simt divdesmit taukšķi," Eljots nevērīgi attrauca. "Kas gan ir nauda?"

"Tās dēļ es vergoju dienām un naktīm, bet visi pārējie nomācošā vieglumā ar to šķaidās."

"Tas ir labāk nekā atdot to nodokļu iekasētājam. Turklāt neraizējies, veco zēn, esmu maksājis nevis no kompānijas līdzekļiem, bet pats no savas kabatas."

"No savas kabatas?"

"Nesen pārcietu traģisku zaudējumu. Tu laikam tobrīd biji tik aizņemts, ka es par to neieminējos, bet simt viena gada vecumā pie tēviem aizgāja mana vectante Džesika un augstsirdīgi atstāja man nelielu mantojumu. Jāsaka, tas nav nemaz tik neliels…"

"Tad tādēļ tu katru mīļu brīdi auļoji uz Bornmutu! Tu atkal luncinājies ap gaidāmo bēru mielastu!"

"Nu kāpēc tu tik rupji izsakies! Padomā par laimīgajām stundām, ko es vecajai dāmai sagādāju mūža pēdējos gados."

"Es labprāt tā neizteiktos." Sebastjans ielūkojās salonā. "Kur ir Maikls?"

"Aizgāja uz pastu."

"Kad atnāks, man vajadzēs, lai viņš palīdz tikt galā ar šo pēdējo pirkumu."

"Tad jau arī pār tevi nācis izšķērdības gars."

"Šis sekretārs, kuru iegādājos, ir prece, nevis mēģinājums atgūt izniekoto jaunību…"

Eljots aizkaitināts noelsās.

"Vai tu esi gaišredzīgs? Tu taču nevarēji zināt, ka man bija telefona saruna ar Barbaru."

Sebastjanam šķita, ka pēdas jau sasalušas ragā.

"Esmu pārsalis. Iesim iekšā."

Abi iegāja birojā. Eljots apsēdās pie galda, kas bija piekrauts ar tukšām kafijas tasītēm un pārpildītu pelnutrauku. Atgāzies krēslā, lieliskā Šeratona daiļamatniecības paraugā, kas bija darināts no rožkoka ar misiņa inkrustācijām un ko Sebastjans pagaidām lietoja pats, līdz uzrastos īsts pircējs, Eljots teica:

"Barbara man piezvanīja, ka Donalds esot nolēmis doties laulības ostā. Stulbais idiots! Paskatoties uz mani, viņam jau nu gan būtu vajadzējis zināt, kas no tā iznāk, vai ne? Un Barbaru apsēdusi brīnišķīga ideja, ka laimīgais notikums jāpagodina man - īstajam tēvam."

Sebastjans pārgāja pāri telpai, pataustīja kafijas automāta krūku un ielēja tasītē vēl remdeno kafiju.

"Tas tev tiešām jādara. Ja precēsies mana meita, es no sirds ceru būt klāt laulībās."

"Tas ir pavisam citādi. Tev ir tikai Pipa."

"Cik reižu man būs jāsaka, lai tu nesauc viņu par Pipu! Viņas vārds ir Filipa."

"Viņai labāk patīk saukties par Pipu."

"Tas ir viņas pašas ziņā. Tomēr tu labi zini - es neesmu ar mieru, ka viņu sauc par Pipu, tāpat kā nevēlos, lai mani sauc par Sebu."

"Tev šis vārds nepiedien. Turpretī viņai ļoti piestāv vārds Pipa."

Sebastjans kaut ko noņurdēja un iemalkoja kafiju.

Apprecējies ar Valeriju, Sebastjans nebija vēlējies bērnus, un tas bija saprotams, ņemot vērā visu, ko viņš pats bērnībā bija pārdzīvojis. Taču Valerijai bija mātišķīga daba, un tajos laikos izsargāties nebija tik viegli kā tagad. īstenībā viņš droši vien nebūtu izšķīries kļūt par tēvu, ja Valerija nebūtu kļūdījusies savos mēneša dienu aprēķinos - apzināti vai nevilšus, to Sebastjans nekad neuzzināja.

Tomēr liktenis Sebastjanam piešķīra meitu, un drīz vien viņš bērnu sāka dievināt. Filipa bija mierīgs un labsirdīgs mazulis, bet pieaugot izvērtās par pievilcīgu, gudru un jauku meiteni un bija apveltīta ar dzīvu iztēli. Meita bija Se- bastjana acuraugs, vienīgā, kas spēja mīkstināt viņa cieto dabu. Viņš nebija meiteni lutinājis, nebija izlicies neredzam viņas kļūmes, taču bija viņas labā darījis visu, kas vien cilvēka spēkos. Galvenais - nekad Sebastjans nebija apzināti izvairījies pildīt tēva pienākumu pret meitu. Kā gan lai viņš to varētu, atceroties, kā reiz bija izturējusies paša māte?

Filipa apmeklēja privātskolu - taču uz internātskolu viņš meitu nesūtīja. To, ko Sebastjans pats bija savulaik pārcietis, viņš nenovēlēja nevienam, kur nu vēl paša bērnam. Viņš atsaucīgi bija atbalstījis gandrīz ikvienu meitas aizraušanos pusaudzes gados un astoņpadsmitajā dzimšanas dienā bija uzdāvinājis viņai automašīnu, tādējādi sagādājot sev un Valerijai sirdsmieru un Filipai - patstāvību.

Jau bērnībā Filipai bija izpaudušās spējas zīmēšanā un gleznošanā - tās meita nebija mantojusi ne no viņa, ne ari no mātes -, tāpēc Sebastjans nebija pārsteigts, kad pēc skolas beigšanas meitene paziņoja, ka vēlas mācīties mākslas koledžā. Atjauju Sebastjans deva diezgan negribīgi - viņa jaunībā mākslas studentu reputācija bija visai nelāga - un noteica, ka meitai mācību laikā jādzīvo mājās. Taču izrādījās, ka viņas draugi koledžā ir nopietni un apbrīnojami cītīgi studenti, tāpēc Sebastjanam agrākās domas nācās mainīt.

"Atgriežoties pie temata par mani," Eljots turpināja, "man bijušas četras sievas un seši knēveļi."

"Tu pats vien esi pie tā vainojams," Sebastjans skarbi atteica.

Eljots iesmējās.

"Nūjā, tolaik tas šķita varen jauki. Taču nu jau būs apmēram divdesmit gadu, kopš mēs ar Barbaru izšķīrāmies. Mēs ar Donaldu viens otru tik tikko pazīstam."

"Tomēr viņš ir tavs dēls."

"Tikai vārda pēc. Sesils Donaldu droši vien ietekmējis daudz tēvišķīgāk. Starp citu, kā gan sieviete spēj apprecēties ar vīrieti, kura vārds ir Sesils?" Eljots aizkūpināja nākamo cigareti un tā atzvēlās Šeratona krēslā, ka tas bīstami sāka zvāroties uz divām kājām. "Šā vai ta, bet Donalds ar to meiteni acīmredzot dzīvo kopā jau divus gadus. Ja viņiem jāprecas, kāpēc tad nevar klusi un mierīgi sareģistrē- ties? Kāpēc jārīko kāzas ar baltu tērpu un visu pārējo?"

"Varbūt līgavas vecāki…"

"Droši vien. Barbara ari tā domā. Un viņas godkārei, šķiet, liekas glaimojoši izrādīt divus vīrus. Tāds kā simbolisks apliecinājums stāvoklim sabiedrībā. Vienalga, es netaisos braukt - un cauri! Ja būšu ar mieru šoreiz, tad man vajadzēs piedalīties arī visās citās laulībās. Nē, es atsakos radīt precedentu. Nosūtīšu Donaldam čeku. Esmu pārliecināts, ka viņš dos priekšroku dāvanai, nevis manai klātbūtnei.

"Tu varētu piedāvāt jaguāru, lai aizvestu līgavu uz baznīcu," Sebastjans nedaudz zobgalīgi piezīmēja.

"Kā tad - lai gaida vien! Nu, pietiks par to. Izkrausim tavas trofejas un izlaidīsim vienu līkumu ar manu veco ma- šīniņu. Mēs varētu aizripināt līdz upei. Aislvertā ir kāds krodziņš…"

Līkums līdz Aislvertai jaguārā ar lejā nolaistu jumtu - Sebastjans labi pazina Eljotu - nebija diezin cik vilinošs, īpaši tāpēc, ka tas varēja izvērsties par garu un alkoholiskiem dzērieniem pārbagātu vakaru. Sebastjanam daudz vairāk gribējās tikt mājās.

"Diemžēl," viņš teica, "mēs esam ielūguši dažus viesus vakariņās." Tas nebija patiess, taču pietiekams aizbildinājums. "Tu taču zini, kāda ir Valerija."

Eljots prātīgi pamāja.

"Labs ir. Atliksim to uz citu reizi."

Viņa balsī Sebastjans saklausīja sarūgtinājumu.

"Nu, lai notiek," viņš piekāpās, "apbrauksim apkārt kvartālam."

Eljots plati pasmaidīja.

"Es zināju, ka tu nespēsi atteikties. Bet atbildību uzņemies pats! Es nevēlos uzklausīt pārmetumus par saplakušo

suflē."

***

Tuvojoties mājām, Sebastjans vienmēr izjuta lepnuma uzplūdus. Ņemot vērā, kā bija sākusies dzīve, viņam patiešām bija izdevies labi nodrošināt sevi un ģimeni.

Vispirms jau bija laimējies tajā ziņā, ka Sebastjans iepazinās ar Valeriju. Viņa bija Malkolma Blaita - Eljota un Sebastjana skolasbiedra - māsa, un viņas tēvs bija izcils sirds slimību speciālists Hārlijstritā.

Eljots par viņu izteicās neatzinīgi.

"Tieši par tādām sievietēm kā Valerija Blaita domājis Miltons, kad rakstīja: "Tikumu un šķīstību viņa godā tur." Piemini manus vārdus," Eljots bija brīdinājis, "viņa pārvērtīsies par mājas dragūnu, turklāt viņai ir platas gūžas - kā radītas bērnu dzemdēšanai. Es patiešām ceru, ka neesi nodomājis viņu apprecēt."

Taču tieši tās īpašības, kuras tā apnicināja Eljots, Se- bastjan4 am šķita pievilcīgas. Patiesību sakot, Valerija tiešām nebija visai izskatīga ar saviem apaļajiem vaigiem un tuklo augumu. Taču Sebastjanu bija savaldzinājusi Valerijas mīlīgā daba un vecmodīgais kautrīgums - un ilgajā saderināšanās laikā viņš pret to bija izturējies ar lielu cieņu.

Valerija viņam bija pirmā un vienīgā sieviete. Abi saderinājās, kad Sebastjans mācījās Oksfordā otrajā kursā, un apprecējās gadu pēc profesora nāves - tad arī Valerija pārtrauca strādāt par reģistratori tēva pieņemšanas telpās.

Kaut arī Eljots bija Sebastjanu draudīgi brīdinājis, viņš kāzās bija vedējtēvs. Un atšķirībā no Eljota neveiksmīgā mēģinājuma rast laulības svētlaimi Sebastjana un Valerijas laulība bija saskanīga. Protams, reizēm gadījās arī domstar- plbas, taču labo dienu bija daudz vairāk. Vissvarīgākais bija tas, ka Valerija izrādījās bezgala uzticīga sieva un brīnišķīga māte Filipai, lai gan varbūt nebija apveltīta ar īpaši asu prātu salīdzinājumā ar citām sievietēm.

Kopš apprecēšanās viņi četras reizes bija mainījuši mājvietu. Sākumā viņiem bija piederējis dzīvoklis Tūtingā. Pēc Filipas piedzimšanas viņi bija nopirkuši pusi mājas Vuster- pārkā, bet pēc tam, finansiālajam stāvoklim uzlabojoties, pārcēlušies uz atsevišķu māju Bērnsā. Dalviča bija visu Sebastjana sapņu iemiesojums.

Džordža laikmeta stilā būvētā māja Dalvičā bija gandrīz vai tāda pati kā Hilhauza; ap to bija pusakru liels dārzs, atgādinot īstu Džordža laiku māju Dorsetas lauku apvidū ar tai piederīgajiem diviem akriem zemes un laukiem visapkārt. Ne Sebastjans, ne Valerija ar dār^darbiem neaizrāvās, tāpēc zeme viņiem nebija īpaši vajadzīga. Viņš vienīgi vēlējās, lai dārzs māju mazliet norobežotu'no kaimiņiem un lai Filipai bērnībā būtu vieta, kur droši rotaļāties ar draugiem. Sebastjans algoja vīru, kas divas reizes nedēļā norītiem nāca dārzu kopt, ravēt un uzrakt; viņš algoja art zēnu, kas nāca katru sestdienu nomazgāt viņa, Valerijas un Filipas automašīnas, un sievieti, kura katru dienu uzposa māju.

Māja bija liela, ar trim viesistabām un piecām guļamistabām, patiesībā lielāka, nekā ģimenei nepieciešams, taču viņi bija atraduši, kā izmantot telpas. Valerija vienu no guļamistabām pārvērta par šūšanas darbnīcu, jo viņa ne vien lieliski prata gatavot ēdienu, bet arī ļoti labi šuva, darināja pati sev tērpus un strādāja smalkus rokdarbus.

Filipa līdzās savai guļamistabai bija iekārtojusi darbistabu, bet Sebastjans vienā no apakšstāva telpām ierīkoja kabinetu, kur labi varēja patverties, kad Valerija rīkoja kafijas dzeršanu.

Pirms desmit gadiem, septiņdesmit septītajā gadā, Sebastjans par māju bija samaksājis tikai trīsdesmit tūkstošus mārciņu, bet pavisam nesen kaimiņš savu māju bija pārdevis par trīssimt tūkstošiem. Tātad savu māju viņš varētu pārdot vismaz par trīssimt piecdesmit tūkstošiem. Lai arī ko runāja par Mārgaritu Tečeri, bija jāatzīst, ka viņas valdības laikā ekonomika piedzīvojusi uzplaukumu. Šajā brīdī Sebastjans vēl nedomāja par pārdošanu, bet, kad Filipa dotos projām no mājām - un tas varēja notikt jau diezgan drīz -, iespējams, ka būtu prātīgi padomāt par pārcelšanos. Cenu kāpums galu galā nevarēja turpināties bezgalīgi. Pienāks brīdis, kad tās būs sasniegušas maksimumu.

Kad Sebastjans gāja iekšā mājā, virtuves durvīs parādījās Valerija ar plīts karstumā sasarkušu seju, mazliet izplūdušu skropstu tušu, tērpusies persiku krāsas blūzē un biksēs un apsējusi priekšautu - tas nedarīja izskatīgāku viņas pārlieku tuklo augumu. No virtuves plūda kārdinoša cepeša un garšvielu smarža.

Viņi pavirši - ieraduma pēc - saskūpstījās un uzdeva viens otram parastos jautājumus.

"Kā tad šodien klājās?"

"Tā nekas. Un tev?"

"Tīri labi."

"Vai Filipa mājās?"

"Vēl ne."

"Atkal jau strādā vēlu?"

"Laikam gan."

Sebastjans savaikstījās. Kad Filipa pirmā mācību gada beigās izlēma specializēties fotografēšanā, viņš tā īsti nemaz nebija apjautis, ko meita uzņemas.

Sebastjans bija domājis, ka meita pēc trim koledžā pavadītajiem gadiem jau būs pilnīgi apguvusi specialitāti un varēs dabūt kvalificētu darbu. Tomēr bija pagājis jau pusotra gada, un Filipa vēl arvien pildīja tā saucamos asistentes pienākumus, īstenībā darot visus vienkāršos palīgdarbus. Viņas darbadiena bija neiedomājami gara, un lielākoties viņai bija jāgatavo kafija un jātīra darbnīca - bieži vien pat sestdienās un svētdienās. Par šo grūto darbu Filipa saņēma tikai simt mārciņu nedēļā; ja to aprēķināja stundas samaksā, tad iznāca, ka meita saņem mazāk nekā Mērija, viņu kalpone.

Vēl ļaunāk bija tas, ka Filipas attiecības ar Ričardu Vai- tu, fotogrāfu, pie kura meita strādāja, nebija gluži profesionālas vien. Sebastjans nezināja un arī nevēlējās zināt, cik tuvas tās kļuvušas. Tomēr viņš nevarēja nedomāt pašu ļaunāko, jo Ričarda darbs saistījās ar tālākiem braucieniem pa visu valsti un pat uz ārzemēm ar mitināšanos viesnīcās, bet Filipa vienmēr brauca viņam līdzi. Un, pat strādājot darbnīcā, viņa ne vienmēr naktī pārradās mājās.

"Pusdienas gandrīz gatavas," Valerija teica.

Sebastjans atvirzīja domas par Filipu tālāk.

"Labi smaržo."

Valerija veltīja vīram atzinīgu smaidu.

"Tas ir lasis. Es atradu jaunu recepti."

Pirms pusdienām malkodams savu skotu viskiju - Valerija dzēra sauso martīni -, Sebastjans pastāstīja sievai par Eljota "luncināšanos" ap veco tanti un jaguāra nopirkšanu.

Valeriju šis stāsts nemaz neuzjautrināja.

"Ļoti raksturīgi," viņa nošņācās. "Tu brauc iegādāties preci, bet viņš pērk bezgala dārgu automašīnu, kuru nedrīkst atļauties, un tā viņam nemaz nav vajadzīga."

Sebastjans paraustīja plecus.

"Tu jau zini to teicienu. No zēniem vīrieši atšķiras ar

to, ka viņu rotaļlietas ir dārgākas."

Valerija nopūtās.

"Kāpēc tev vienmēr viņš jāaizstāv? Vienreiz taču tu varētu atzīt, ka viņam ir savi trūkumi. Kaut vai šodien. Tu strādāji, bet viņš nodevās izpriecām."

"Gluži tā vis nav. Viņš ir pārdevējs. Bez viņa darījumi uz priekšu neietu."

"Blēņas! Ja nebūtu tevis, viņš jau pirms vairākiem gadiem būtu nodzēries."

'Tā tev tikai šķiet. Mēs katrs dodam savu daļu biznesā."

Attiecības ar Eljotu bija kaut kas tāds, ko Valerija nekad nesapratīs. Viņa nevienam nejutās tik tuva, cik tuvs jutās Sebastjans Eljotam. Un ne tikai tāpēc, ka abi bija vienā vecumā un kopā uzauguši. Te bija nozīme viņu rakstura atšķirībām. Viņi papildināja viens otru: Sebastjana piesardzība līdzsvaroja Eljota šarmu un asprātības, bet Eljota aizrautība iedvesmoja Sebastjanu vienmēr tiekties pēc jaunā un nepazīstamā. Viņi bija lieliski sastrādājušies.

Pēc dažām dienām, kad Sebastjans atgriezās no ūtrupes sagatavošanas Kristija izsoles namā, viņš atrada Maiklu tupam salonā uz grīdas, un viņam visapkārt bija vecu grāmatu un žurnālu kaudzes.

"Rīts bija tik mierīgs, ka nolēmu iztīrīt noliktavu," Maikls skaidroja.

Laiks bija tāds, ka ļaudis nelabprāt devās ārā no mājām un birojiem. Sniegs Londonā bija radījis transporta sastrēgumus un pilnīgi aizputinājis lauku ceļus. Nelielo attālumu no Dalvičas līdz Kensingtonai Sebastjans šorīt bija braucis gandrīz veselu stundu. Likās jocīgi, ka parasts sniegputenis varēja gandrīz vai apstādināt satiksmi visā valstī.

Sebastjans jau gatavojās atvaļinājumam. Kopš Filipa bija izaugusi un vairs nebrauca vecākiem līdzi, Sebastjans ar Valeriju mēdza atvaļinājumu katru gadu iekārtot agrā pavasarī, lai atspirgtu pēc garajiem ziemas mēnešiem. Iepriekšējā gadā viņi bija devušies uz Floridu, un ne vienam, ne otram tur nebija paticis, taču šogad abi bija paredzējuši lidot uz Naso un no turienes divas nedēļas ilgā braucienā ar kuģi apkārt Bahamu salām.

Ja izvēle būtu vienīgi Sebastjana ziņā, viņš vēlētos tādu atvaļinājumu, kas vairāk rosinātu prātu un garu, taču Valerija nebija īpaši sajūsmināta par pilsdrupām un muzejiem. Viņai ceļojumos prieku sagādāja galvenokārt iespēja iepazīties ar cilvēkiem. Abiem ļoti patika saule, tāpēc viņi atrada kompromisu. Turklāt Sebastjanu mierināja doma, ka uz pirmklasīga kuģa nebūs nekādu ikdienišķu raižu. Nebūs jāraizējas, ka varētu nedarboties ūdensvads vai kanalizācija, ka viņi varētu saindēties ar uzturu vai ciest no ielas ubagu uzmācības, kā būtu sagaidāms, piemēram, Ēģiptē.

"Te ir liela tiesa grāmatu, kuras jūs nopirkāt Vērtingā," teica Maikls.

"Ak jā! Biju pavisam aizmirsis." Grāmatu skapi viņi bija pārdevuši gandrīz tūlīt un par vēl labāku cenu, nekā Sebastjans bija paredzējis, varbūt tāpēc grāmatas viņam bija pilnīgi piemirsušās.

"Jādomā, tur nekā vērtīga nav?"

"Neviena pirmizdevuma, lai gan ir viens Trolopa darbu komplekts, ko es labprāt paturētu. Un dažas grāmatas par fotografēšanu, un fotoalbums, kas varbūt varētu interesēt Pipu."

Maikls paņēma fotogrāfiju albumu ādas iesējumā, ko pirmajā acu uzmetienā varēja noturēt par grāmatu, un pavēra vaļā vāku. Tā iekšpusē skaidrā rokrakstā bija rakstīts "Edīte Spensere". Viņš pāršķirstīja lapas, šad tad pakavēdamies pie melnbaltajiem portretiem visas lapas vai pusla- pas lielumā. Kā varēja spriest pēc apģērba un matu sasu- kas, uzņēmumi bija izdarīti trīsdesmitajos gados.

Sebastjans paraustīja plecus.

"Var jau būt, lai gan es par to šaubos. Tās izskatās stipri vecmodīgas. Tomēr es to paņemšu līdzi uz mājām. Par pārējām piezvani Pīteram Simpsonam. Ja viņam tās nevajag, tad met ārā."

Filipa iebrāzās verandā, kur Sebastjans ar Valeriju malkoja dzērienus pirms vakariņām.

"Te ir sasodīti jauki!" viņa iesaucās, nomezdama tieši pie durvīm virsjaku, šalli, cimdus un apjomīgo audekla somu. Viņa bija ģērbusies svīterī un cieši pieguļošos, zilos džinsos, kājās bija sporta apavi. Biezie mati bija sasieti "zirgastē", bet dažas mitras sprogas vijās uz pieres un kailā kakla. Filipa nelietoja kosmētiku, jo gludajai, maigajai ādai tā nebija vajadzīga, un lielās, zilās acis ar riekstu krāsas lāsumiņiem un garajām skropstām mirdzēja dabiskā dzīvīgumā.

"Tu agri esi mājās," Valerija piezīmēja.

"Šoreiz mēs pēc ilgiem laikiem esam pabeiguši ātrāk."

"Vai tu vēl kaut kur šovakar iesi?"

"Nē." Uz brīdi viņa viegli sarauca pieri. "Pārmaiņas pēc labprāt pasēdēšu vienu vakaru mājās."

"Tad es pagatavošu vēl dārzeņus." Piepildījusi glāzi, Valerija aizsteidzās uz virtuvi.

Filipa apsēdās uz Sebastjana krēsla roku balsta un noskūpstīja tēvu uz pieres.

Viņš mīļi palūkojās meitā.

"Tu izskaties nogurusi."

"Jā, mazliet esmu gan."

"Es nebrīnos - tu taču tik daudz strādā."

"Nu, tas nemaz nav tik daudz. Tas… Ak, nav svarīgi." Viņa piecēlās. "Iešu nomazgāties un pārģērbties. Tad jutīšos labāk."

"Vai gribi kaut ko iedzert kopā ar mani?"

"Patiesībā labprāt. Vai es arī varētu viskiju? Taču labāk

atšķaidi. Visu dienu neesmu ēdusi." »

Vakariņu laikā Filipa runāja maz un šķita neparasti nomākta, liekot vecākiem domāt, ka dienā meitai gadījies kaut kas nelāgs. Taču viņi zināja, ka labāk nejautāt. Rūgta pieredze bija viņiem likusi saprast, ka vecāku rūpes pārāk bieži tiek uztvertas kā uzmācība.

Kad visi bija beiguši vakariņot, Sebastjans piepeši atcerējās Edītes Spenseres albumu.

"Man te ir dažas grāmatas," viņš teica un izgāja priekšnamā, kur bija atstājis somu. "Nezinu, vai tās tevi var interesēt. Tās ir diezgan vecas, tāpēc laikam gan nekā īpaša tajās nav."

Filipa ātri pārskatīja virsrakstus, bet tad ievēroja fotogrāfiju albumu. Paņēmusi to uz ceļgaliem, viņa atšķīra albumu un pēc brīža, lūkodamās uz kādu portretu, vaicāja:

"Kas tās fotografējis?"

"Grāmatas piederējušas šai Edītei Spenserei, tāpēc jādomā, ka viņa pati."

"Acīmredzot viņa bijusi profesionāla fotogrāfe. Savādi, ka viņa savus uzņēmumus salikusi šādā albumā. Varētu domāt, ka viņa tos īpaši tā izkārtojusi. Ei! Kas tad tas?"

Valerija palūkojās meitai pār plecu.

"Šķiet, karalis Džordžs Piektais." Viņa pāršķīra nākamo lapu. "Un te ir vēl viens izcils portrets! Hovards Red- meins. Vai esi kaut ko dzirdējusi par viņu? Redmeins bija filmu zvaigzne, īsts siržu lauzējs. Viņš krita karā." Valerija, kavējoties atmiņās, nopūtās un vēlreiz pāršķīra lapu - tur bija redzama kautra izskata jauna sieviete, kas sēdēja krēslā uz muslīna aizkaru fona. "Šī arī izskatās pazīstama. Tikai nevaru iedomāties, kas…"

Nākamajā attēlā bija redzama kaila sieviete, kuras ķermeni tikko piesedza lapas, kas raisījās no koka stumbra un šķietami lidinājās augšup, mākoņos.

"Kā tad to var dabūt gatavu?"

"Tā ir montāža," Filipa skaidroja. "Nofotografē katru daļu atsevišķi un tad visas negatīva sastāvdaļas samontē vienā uzņēmumā. To ir ļoti grūti izdarīt labi."

Sebastjans apmulsis nokrekšķinājās. Kailums viņu satrauca. Filipai mapē bija pāris uzņēmumu, kuros viņas draudzenes bija nofotografētas kailas, un tie viņam šķita pavisam nepiedienīgi. Kailu viņš bija redzējis tikai Valeriju un nekad nebūtu pieļāvis viņai tā fotografēties, kaut arī fotografētu viņš pats.

Valerija pašķīra nākamo fotogrāfiju, kur bija redzama meitenes galva ūdensrožu pudura vidū, seja bija tikpat bāla kā ziedlapas, bet mati izklaidus vijās pāri ūdensrožu lapām.

"Cik neērta poza! Kādēļ viņa mērcējas dīķī?"

"Kur tu dabūji šo albumu, tēt?" Filipa jautāja.

"Ūtrupē. Tur bija vēl daudz grāmatu."

"Vai nebija vēl kāds albums?"

"Cik zinu, ne. Pajautā Maiklam, viņš šķiroja tās grāmatas. Kāpēc tu jautā?"

"Tāpēc, ka šie uzņēmumi ir izcili." Filipa pašķīra lapas atpakaļ, saudzīgi izņēma Džordža V portretu no stūrīšiem un pagrieza otrādi. Tur bija redzams fotogrāfa zīmogs. "Geveins Devīrs, FRPS," viņa izlasīja, "Porterpleisa desmit, Londona."

īsu bridi visi apklusa. Tad Filipa satraukta pievērsās tēvam.

"Kā tu domā, vai viņš ir - bija - mums rada?"

Sebastjans lēni pašūpoja galvu. Tas bija maz ticams. Viņam noteikti varēja būt daži radinieki, kaut arī visai attāli. Taču tie nekad nebija mēģinājuši viņu atrast - un viņš nekad nebija devies tos meklēt.

"Geveins bija viens no Apaļā galda bruņiniekiem," Valerija teica. "Man šie senie ķeltu vārdi likušies tik romantiski! Kad biju maza, mēdzu vēlēties, kaut māte mani būtu

nosaukusi par Džinevru. Lai gan labāk ir tā, kā ir. Džinev- ru Devīru būtu mazliet par grūtu izrunāt…"

Filipa viņā neklausījās.

"Vai esi pārliecināts, tēt?"

"Cik vien pārliecināts var būt," viņš strupi noteica.

Filipa atkal paskatījās uz fotogrāfa zīmogu. Beidzot viņa teica:

"Tu nekad neesi runājis par savu tēvu, un man nav gribējies tev jautāt, bet kas tad ar viņu notika?"

"Viņš nomira."

"Jā. To es zinu. Bet gribēju zināt, kā, - vai viņš slimoja vai gāja bojā nelaimes gadījumā?"

"Viņu nogalināja pašā kara sākumā. Sīkāk es neko nezinu. Man tolaik bija tikai septiņi gadi."

"Vai viņš bija kareivis?" Filipa atkal jautāja.

"Diemžēl nav jēgas man jautāt, jo es neko vairāk nezinu."

Lai gan tas izklausījās gluži neticami, tomēr tā tiešām bija. Ja viņš būtu izjautājis Ādamu un Evu, tad, iespējams, būtu uzzinājis vairāk par saviem tuviniekiem, taču Sebastjans neko nevēlējās zināt par vecākiem. Viņam to nebija un nevarēja būt.

"Un kas notika ar tavu māti?" Filipa taujāja.

"Viņa… ē… pazuda."

"Tāpēc tēti uzaudzināja tēvocis Ādams un tante Eva," Valerija piebilda.

"Ak, es saprotu!" Filipa iekoda lūpā. "Nabaga tētis, cik briesmīgi!"

Sebastjans paraustīja plecus.

"Kara laikā tādas lietas notika. Tomēr tas mazumiņš, ko zinu par savu ģimeni, man liek domāt, ka Geveinam Devī- ram nav nekāda sakara ar mums."

Viņa balss tonis lika noprast, ka turpmākie jautājumi nav vēlami.

***

Sēžot pie galda istabā, kas vēl arvien tika dēvēta par darbnīcu, taču kopš koledžas beigšanas nožēlojamā kārtā bija pamesta novārtā, Filipa pētīja fotogrāfiju albumu.

Tajā bija vēl daži momentuzņēmumi, kā arī laikrakstu izgriezumi un izstāžu recenzijas - tās visas saistījās ar Ge- veinu Devīru.

"Geveina Devīra darbu izstāde Berlingtona galerijā liecina, ka šobrīd viņš ir viens no izcilākajiem šāszemes fotogrāfiem, " secināja 1932. gada recenzija.

Kādā trīsdesmit trešā gada laikraksta izgriezumā bija teikts:

"Karaliskā Fotogrāfu biedrība izvēlējusies Geveina Devīra darbu - Hovarda Redmeinaportretu…"

"Biedrības fotogrāfs Geveins Devīrs pilnvarots izgatavot Viņa Majestātes karaļa Džordža V portretu sakarā ar kronēšanas divdesmit piecu gadu jubileju…"

"Ar aktrises Lilijas Votersas sirreālo portretu Geveins Devīrs atgriezies pie vizuālā iespaidīguma, kas nodrošināja viņa panākumus Berlingtona galerijā 1932. gadā…"

Nolikusi malā laikrakstu izgriezumus, Filipa pievērsās momentuzņēmumiem. Tiem trūka Geveina Devīra profesionālās manieres, un viņai šķita, ka tos izdarījusi Edīte Spen- sere pati. Divos bija redzamas ēkas. Viena bija iespaidīga celtne kādā pilsētas ielā - vai Porterpleisa 10? - bet otrs uzņēmums attēloja senlaicīgu lauku māju skaista dārza vidū. Dažos bija redzami cilvēki, taču Edīte Spensere tos laikam bija labi pazinusi, tāpēc parakstu nebija. Vienā bija fotogrāfs, kas skatījās uz trijkāja uzrīkotā fotoaparātā - tas varēja būt Geveins Devīrs, taču sejas vaibsti nebija saskatāmi.

Geveins Devīrs… Uzvārds bija neparasts. Arī viņa fotogrāfijas bija neparastas. Vai tiešām viņš varētu būt attāls radinieks? Tas taču būtu brīnišķīgi! Gan no tēva, gan mātes puses Filipai bija loti maz radu. Salīdzinājumā ar draugiem, īpaši jau ar tiem, kuru vecāki bija šķīrušies un precējušies atkārtoti un kuriem bija vesels pulks pusbrāļu un pusmāsu, kā arī audžutēvi un audžumātes, Filipas radi bija uz vienas rokas pirkstiem saskaitāmi. īstenībā pēc mātes vecāku nāves bija tikai mātesbrālis - tēvocis Malkolms ar savu ģimeni, kas bija emigrējis uz Kanādu drīz pēc viņas dzimšanas.

Protams, bija tēvocis Ādams un tante Eva - tos viņa vienmēr bija izjutusi kā vecvecākus. Bija arī Eljots. Tomēr viņi pie ģimenes īsti nepiederēja. Filipa bija viņiem ļoti pieķērusies, taču tās nebija asins saites, trūka radnieciskuma, kopīgas identitātes izjūtas. Paskatoties uz tanti Evu vai tēvoci Ādamu, viņa nevarēja domāt: "Lūk, šo īpašību droši vien esmu mantojusi no viņiem."

Savādi gan, cik maz tēvs zināja par saviem vecākiem. Tomēr nekāds brīnums tas varbūt nebija, ja viņš bija zaudējis savu tēvu septiņu gadu vecumā. Cik daudz tad viņa pati atcerējās pirmos septiņus dzīves gadus? Visai maz. Ļoti skaidri Filipa atminējās gadījumu, kad četru gadu vecumā bija nokritusi pa kāpnēm, jo toreiz lauztās rokas dēļ vajadzēja doties uz slimnīcu. Taču vairāk nekas no dzīves Vus- terā nebija atmiņā palicis. Ari par Bērnsu atmiņas bija pavisam miglainas. Droši vien pirmajos dzīves gados nekas tāds nebija noticis, ko būtu vērts atcerēties.

Visvairāk no bērnības atmiņā bija palikušas grāmatas, tās un vēl fantāzijas, kuras rosināja izlasītais. Grāmatas bija kļuvušas par Filipas biedrenēm jau ilgi pirms tam, kad meitene iestājās skolā un sadraudzējās ar citiem bērniem.

Māte vienmēr bija aizrautīga lasītāja; tēvs gan parasti lasīja tikai laikrakstus un tirdzniecības žurnālus, taču stingri ierobežoja laiku, ko meitai bērnībā bija atļauts pavadīt pie televizora. Tāpēc pretēji daudziem citiem viņas paaudzes bērniem Filipai grāmatas bija sniegušas izklaidi un auglīgu augsni iztēlei.

Viņa kāri bija lasījusi bērnu klasiķu darbus - Biatriksu Poteri, Enidu Blaitoni, "Bezdelīgas un amazones", "Heidi- ju", "Vēju vītolos" un citas grāmatas. Kļūstot vecāka, Filipa izlasīja visu, kas vien bija atrodams bērnu bibliotēkā, pēc tam izpētīja mātes grāmatu plauktus, atklājot agrāko laiku romantiskos autorus - Dafni di Morjē, Kroninu, E. M. For- steru un Mēriju Vebu.

Tolaik, protams, viņa bija atklājusi dzeju un sākusi ari pati rakstīt dzejoļus, taču tos nevienam nerādīja. Dzeja bija kaut kas dziļi personisks. Mazāk tas bija sakāms par īsajiem stāstiem, kuru rakstīšanā Filipa arī iemēģināja roku. Piedēvējot savas jūtas izdomātam varonim, dvēsele nebija tik tieši atklāta. Tomēr, vairākas reizes mēģinot stāstus publicēt kādā žurnālā, viņa sastapās ar noraidījumu. Secinājusi, ka rakstniecība nav īstais aicinājums, Filipa pievērsās mākslai, un laimīgā kārtā izrādījās, ka šajā jomā viņai ir iedzimtas spējas. Filipa gan nebija īsti droša, vai vēlas pavadīt mūžu zīmējot un gleznojot, tāpēc mākslas koledžas laikā arvien vairāk sāka aizrauties ar fotografēšanu.

Viņa atkal paņēma rokās fotoalbumu un pievērsās Geveina Devīra fotogrāfijām. Studiju gados Filipu ļoti bija ietekmējuši Džona Hertfīlda, Mena Reja un Angusa Makbī- na darbi. Koledžā viņa laiku pa laikam bija mēģinājusi izveidot fotomontāžas, mēģinot vienā fotogrāfijā kombinēt līdz pat desmit dažādu uzņēmumu, un bija eksperimentējusi ar Mena Reja solarizācijas tehniku.

Taču tagad Filipa pirmo reizi turēja rokās oriģinālas tā- laika fotogrāfijas, varēja aplūkot tās caur palielināmo stiklu un saskatīt vietas, kur bija laboti defekti vai nevēlami gaismas plankumi. Tās nebija reprodukcijas - tās bija īstas fotogrāfijas. Šiem portretiem bija pieskārušās fotogrāfa rokas - un tagad tās piederēja viņai.

Istabas stūrī atradās Filipas mape, kurā viņa nebija ieskatījusies, kopš strādāja pie Ričarda. Viņa atvēra mapi un pārlūkoja laminētos uzņēmumus. Te bija pāris fotomontāžu, ko viņa bija veidojusi pirmajā mācību gadā, - vienā bija Filipas draudzene Debora, kas mācījās tekstila dizainu un attēlā bija redzama uz dažādu audumu un savu amata piederumu fona - tur bija gan stelles, gan grieznes, dziju kamoli un diegu spolītes. Otra fotogrāfija bija sēpijas tonī - tajā Filipas koledžas draudzene Karina kaila bija saritinājusies milzīga ābola iekšpusē. Koledžas puiši par šo fotogrāfiju bija izteikuši bezkaunīgas piezīmes.

Turpat bija arī studiju otrā gada arhitektūras projekta fotogrāfijas - Betersijas spēkstacija miglainā rītā, nesen pārveidotās noliktavas telpas Doklendā, Berbikenas ainava, Loida lifta celtnes momentuzņēmums no apakšas, kāda biroja ēka. Beidzot viņa ieraudzīja arī kādas baznīcas kapeņu griestu uzņēmumu, par kuru Filipa sākumā bija šaubījusies, vai šo fotogrāfiju iekļaut projektā, jo pasniedzējs bija aizrādījis, ka tā neiederas pie pārējām. Taču viņai pašai ļoti patika šī fotogrāfija: griestu zīmējuma raksts vēl arvien Filipu sajūsmināja, un viņa tīksmīgi domāja, ka labi izdevies uztvert rimto un vēso pazemes kapelas gaisotni.

Trešais projekts bija saistīts ar cilvēkiem, kas strādā savu darbu. Te bija pulksteņmeistars ar palielināmo lēcu acī un lieliem un maziem pulksteņiem visapkārt, akmeņkalis ar raupjiem vaibstiem, kurš turēja rokā kaltu, mehāniķis ar eļļas notraipītām rokām un sataukotiem matiem, pārliecies pāri automašīnas motoram, vecs muzeja sargs, kas izskatījās gluži vai kā viena no viņa sargātajām mūmijām, iemidzis krēslā, kur viņu apspīdēja spilgts saules stars ar sīku puteklīšu vērpetēm tajā, un te bija Filipas pati mīļākā fotogrāfija - veterinārārste ar kalsnu seju, prāvu degunu un gaišiem matiem, kas nokarājās līdz pleciem. Viņa izdarīja injekciju afgāņu kurtam, kas izskatījās gandrīz vai kā viņas līdzinieks.

Filipa atcerējās, ar kādu prieku bija viņus visus fotografējusi. Turklāt tas nemaz nebija grūti, jo fons un rekvizīti patiesībā jau bija izkārtoti. Vajadzēja tikai izvēlēties pareizo apgaismojumu un notvert brīdi, kad portreta objektam parādījās vajadzīgā sejas izteiksme.

Filipai būtu paticis vairāk padarboties ar fotoportretiem, taču koledžā bija tikai trīs darbnīcas un stipri ierobežots aprīkojums. Trešajā kursā vien bija apmēram piecdesmit studentu, un vairāk nekā desmit specializējās klusās dabas fotografēšanā, tāpēc viņiem darbnīca bija nepieciešama. Filipai vairāk patika strādāt brīvā dabā, īpaši kopš tā laika, kad pasniedzēji bija ievērojuši viņas spējas ainavu un celtņu fotografēšanā un mudinājuši tās izkopt. Darbnīcā Filipu biedēja tukšā telpa, un lielformāta fotoaparāts viņu darīja gluži nervozu.

Viss mainījās, kad Filipa sāka strādāt pie Ričarda. Tagad viņa darbnīcā jutās kā mājās un labi pārzināja ikviena lieluma fotoaparātu. Tomēr asistēt fotogrāfam bija pilnīgi kas cits nekā fotografēt pašai. Lai gan viņa bieži vien izkārtoja gaismas un fonu, tomēr fotografēja Ričards pats.

Protams, viņai vajadzētu brīvajā laikā turpināt fotografēšanu un papildināt mapes saturu. Tomēr tas bija vieglāk pasakāms nekā izdarāms, kaut gan Ričards mīļu prātu viņai atvēlēja darbnīcu un aprīkojumu, ja pats nestrādāja. Tomēr asistenta darbs bija ne vien ļoti slikti apmaksāts, bet ari prasīja ārkārtīgi daudz laika un enerģijas.

Filipa saprata, ka daudzējādā ziņā pati sev ļoti nodara pāri. Viņai ar Ričardu bija ne vien kopīgs darbs, bet arī mīlas sakars, tāpēc darbs it kā saplūda ar personisko dzīvi vai, pareizāk sakot, darbs turpinājās personiskajā dzīvē - un otrādi. Un vismazāk jau nu Ričards vēlējās nedēļas nogalēs turpināt fotografēšanu. Viņam vajadzēja atpūsties un atjaunot spēkus.

Kad Filipa tikko bija iepazinusies ar Ričardu, viņai šķita, ka beidzot atradusi īstu draugu. Viņš tik ļoti atšķīrās no agrākajiem. Ričards bija pavisam citāds nekā Džeimss, kuru Filipa bija iepazinusi jau sestajā klasē, pirmais zēns, kuru viņa nopietni iemīlēja. Džeimss bija pilnīgs pretstats viņai pašai. Džeimsam patika kompānija un viesības, šis zēns nāca no lielas ģimenes, un viņam bija milzum daudz draugu. Filipa kopā ar viņu bija zaudējusi nevainību un ticējusi, kad zēns teicās mīlam viņu. Tad viņa atklāja, ka Džeimss satiekas vēl ar divām sievietēm.

Pēc tam viņai bija Mets - jau koledžas gados. Arī viņš ģimenē bija vienīgais bērns un mēdza veltīt sevi visu tam, kas viņu interesēja. Viņš specializējās savvaļas dzīvnieku fotografēšanā. Mets varēja pavadīt nomodā naktis, lai fotografētu āpšus, un celties rītausmā, lai izdarītu labus putnu uzņēmumus. Abi brīvlaikā ar autostopu bija apceļojuši ezeru apvidu un Jorkšīras purvainos rajonus, apkrāvušies ar smagām mugursomām, fotoaparātiem un fotografēšanas piederumiem. Viņi bija apstājušies vai uz katra soļa, lai fotografētu puķes, kukaiņus, putnus un dzīvniekus.

Kopā ar Metu Filipai atklājās līdz šim nepazīta pasaule, jo viņai, kas dzimusi un augusi Londonā, lauku dzīve bija pilnīgi sveša. Tomēr nepagāja ilgs laiks, un Mets arvien vairāk sāka viņu kaitināt. Dabas ainavu skaistums viņam neeksistēja, klintis, kokus un augus Mets saskatīja tikai kā dabisko vidi, kas bija nepieciešama viņa fotografētajām dzīvajām radībām. Mets bija zinātnieks un šaurs speciālists, bet Filipa - romantiķe.

Tad viņa iepazinās ar Ričardu. Tā bija mīlestība gandrīz vai no pirmā acu uzmetiena. Viņam bija trīsdesmit gadu, viņai - divdesmit trīs, lai gan Filipa šo gadu starpību nekad neizjūta. Ričarda garie, melnie mati bija sasieti "zirgastē", brūno acu skatiens zem biezajām, taisnajām uzacīm bija tiešs un dziļš. Viņu, tāpat kā Filipu, interesēja literatūra un māksla, un Ričards iepazīstināja viņu ar klasisko mūziku un tradicionālo džezu.

Kad Filipa sāka strādāt pie Ričarda, viņa vārds jau bija guvis diezgan plašu reklāmu, un koledžas biedri apskauda Filipu, uzzinājuši, ar ko viņa strādās kopā.

Problēmas Ričardam radīja tas, ka darbā viņš burtiski izdzina sevi līdz pēdējam. Lai arī cik sīks bija pasūtījums, tā izpildījumam vajadzēja būt pilnīgi nevainojamam. Lai gan šāda attieksme būtu pelnījusi uzslavu, taču tas ļoti nogurdināja, jo īpaši tāpēc, ka atsaucās uz personisko dzīvi. Būdams intravertas dabas, Ričards ļoti nopietni ņēma pie sirds ikvienu aizrādījumu par darbu. Reizēm abi cauru nakti ņēmās ar pārfotografēšanu tikai tāpēc, ka mākslinieciskais vadītājs garāmejot bija izmetis piezīmi par gaismas reflektora novietojumu.

Ričards bija ļoti prasīgs mīļākais. Viņš neatlaidīgi uzstāja, lai Filipa pārceļas dzīvot pie viņa, taču pagaidām viņa pret šo domu izturējās piesardzīgi, turklāt baidījās no tēva reakcijas. Dzīvojot pie vecākiem, viņa tomēr saglabāja nepieciešamo neatkarību, varēja tikties ar draudzenēm, piemēram, Deboru, un agrākajiem koledžas biedriem. Arī tagad Filipa jau neredzējās ar viņiem tik bieži, cik vēlētos, taču, dzīvojot kopā ar Ričardu, viņa, jādomā, zaudētu šo saikni pavisam.

Ričarda greizsirdība, kas sākumā šķita glaimojoša, tagad Filipu beidza vai nost. Pamanījis kādu vīrieti jokojam un smejamies kopā ar Filipu, viņš uzreiz iedomājās, ka tiek krāpts, un sekoja scēna, kas abus emocionāli pilnīgi iztukšoja. Īstenībā viņa tagad arvien biežāk jutās kā cietumniece. Atstājot darbnīcu, viņai šķita, ka izkļuvuši brīvībā.

Arī profesionālajā ziņā Filipa nevirzījās uz priekšu tā, kā būtu gribējusi. Bez šaubām, Ričards viņai daudz bija iemācījis. Taču, ja viņa turpinātu strādāt pie Ričarda vēl tikpat, cik jau bija nostrādājusi - pusotra gada -, tad droši vien neko lielu vairs neiemācītos. Viņš fotografēja galvenokārt klusās dabas, telpu interjeru un abstraktas kompozīcijas. Cilvēku Ričarda fotoattēlos gandrīz nekad nebija, varbūt tāpēc, ka viņš lāgā neprata ar tiem aprunāties, un Filipai par visu vairāk gribējās fotografēt cilvēkus.

Viņa salika savus fotoattēlus atpakaļ mapē un atkal pievērsās Edītes Spenseres albumam. Geveina Devīra fotogrāfijas tehniski bija nevainojamas un mākslinieciski - pārliecinošas. To kompozīcija bija lieliska, bet rezultāts - klasiski vienkāršs. Kad Filipa sāka nodarboties ar fotografēšanu, viņa bija cerējusi, ka iemācīsies izdarīt tieši tāda veida fotoattēlus. Viņa vēl arvien vēlējās darīt šo darbu…

Nākamajā rītā Filipa paņēma Edītes Spenseres albumu līdzi uz darbnīcu. Ričards kārtējo reizi nebija labā omā. Darbs, kuru viņš cerēja dabūt, bija atdots citam fotogrāfam. Pāris stundu Filipai nācās klausīties, kā viņš kritizē cita fotogrāfa māku.

Cerēdama novērst Ričardu no šīm domām, Filipa viņam parādīja albumu. Viņš pat nepūlējās izrādīt īpašu interesi un gandrīz vai nepamanīja Devīra uzvārda sakritību. Sameklējusi kartē, ka Porterpleisa atrodas netālu no Čelsijas, viņa ierosināja, ka abi lenča laikā varētu doties turp un sameklēt desmito numuru, taču Ričards paziņoja, ka viņam esot pārāk daudz darba.

Tā nu Filipa devās turp viena. Taču viņu gaidīja vilšanās. Porterpleisa bija bagātnieku kvartāls, kura centrā atradās iežogots dārzs. Lai gan dažas ēkas bija celtas pavaldo- nības laikos un atgādināja Edītes Spenseres fotogrāfijā redzamo namu, tomēr divas trīs bija daudz modernākā stilā būvētas. Vienai no tām bija desmitais numurs. Misiņa plāksnīte pie nama liecināja, ka tur atrodas ķirurga pieņemšanas telpas.

Filipa piezvanīja, un durvis atvēra vidēja vecuma sieviete. Filipa īsi paskaidroja sava nāciena iemeslu, taču sieviete tikai šūpoja galvu. Viņa nekad nebija dzirdējusi par Geveinu Devīru un zināja vienīgi to, ka nams kara laikā sa- bombardēts un atjaunots piecdesmitajos gados.

Filipa nedevās tūlīt atpakaļ uz darbnīcu, bet aizgāja līdz krastmalai. Elkoņus atbalstījusi uz margām, viņa iespieda zodu plaukstās un ļāva skatienam klejot pa upi no Čelsijas līča labajā pusē līdz pat parlamenta ēkām un Lielajam Be- nam. Londona šobrīd bija ļoti skaista, tā atgādināja viņai Tērnera gleznu.

Vai Geveins Devīrs atradies Porterpleisas desmitajā namā, kad tam uzkritusi bumba? Vai viņš ticis nogalināts? Vai tāpēc šī nepazīstamā Edīte Spensere saglabājusi viņa foto- attēlilS savā albumā? Varbūt Devīrs tajā laikā bijis citur un atgriežoties atradis māju nolīdzinātu ar zemi?

Likās, viņa nekad neradīs atbildi uz šiem jautājumiem. Tomēr viņas prātu nodarbināja arī citi jautājumi, kas šobrīd bija svarīgāki.

Vai viņa mīl Ričardu? Jā, viņa Ričardu bija mīlējusi, un viņš bija mīlējis Filipu. Taču tagad? Vai viņa vēlējās pavadīt mūžu kopā ar Ričardu? Atbildi pašu par sevi jau sniedza fakts, ka viņa uzdeva sev šos jautājumus, ka viņa bez domāšanas un dziļā pārliecībā nespēja atbildēt apliecinoši.

Kā tad viņai vajadzētu rīkoties? Vai ļauties notikumiem, cerot, ka viss mainīsies uz labu pats no sevis? Vai varbūt bija pienācis laiks kaut ko mainīt?

Piepeši nespodro sauli aizsedza liels, melns mākonis un upei pārbrāzās ledaina vēja pūsma. Filipa nodrebinājās un naskā solī devās atpakaļ uz Fulemu.

3

Filipa beidzot bija atzinusi, ka jūtas nelaimīga savā darbā un attiecībās ar Ričardu, tāpēc ievēroja, ka sāk viņu arvien biežāk kritizēt. Viņai bija savāda izjūta - it kā viņa būtu pilnīgi norobežojusies no attiecībām ar Ričardu, it kā vērotu tās no malas kā svešiniece. Tomēr tajā pašā laikā viņa nespēja tās pārtraukt, tāpēc kļuva arvien nervozāka, mēdza Ričardam asi atcirst un tīrā pretestības gara pēc vien bieži izturējās īgni. Ričardu, protams, tas apbēdināja, tāpēc viņš kļūdījās tādos jautājumos, kur citkārt nebūtu kļūdījies, un tas savukārt bojāja viņam omu.

Šāds stāvoklis acīmredzot ilgi vairs nevarēja turpināties. Ja vien viņa nestrādātu pie Ričarda… Tad abi varētu kādu laiku netikties un pārdomāt visu. Taču šajā situācijā tas nebija iespējams. Ričards vienmēr prasīja visu vai neko.

Filipa nolēma aprunāties ar draudzeni un vakarā devās pasēdēt bārā kopā ar Karinu, kas bija aizgājusi no algotā darba un tagad strādāja līgumdarbus.

Filipa saprata, ka jārunā piesardzīgi. Attiecības ar Karinu bija sirsnīgas, taču ne ļoti tuvas. Karina droši vien domāja, ka viņai un Ričardam ir sakars, tomēr skaidri neko nezināja. Un Filipa arī nevēlējās viņai to teikt, jo negribēja, lai profesionālo fotogrāfu aprindās sāktos tenkas. Taču raizes par karjeru varēja apspriest pavisam droši.

Karina uzklausīja Filipu, ne reizi nepārtraucot. Tad viņa teica:

"Es patiešām nesaprotu, kā tu tik ilgi esi izturējusi. Es jau sen būtu nojūgusies ar vienām vienīgām klusajām da- bām un interjeriem. Visa tā niekošanās - pabīdīt objektu ce- turtdalcollu uz vienu pusi un pēc tam atkal uz otru… Es to gluži vienkārši nespētu paciest. Tu pie Ričarda esi nostrādājusi pusotra gada. Laiks kaut ko mainīt, Filipa. Tev jāvirzās uz priekšu."

"Jā, es arī tā izlēmu. Taču kā lai atrodu citu darbu? Nav neviena sludinājuma, ka fotogrāfam būtu vajadzīgs asistents."

"Tāpēc ka parasti to pasaka cits citam no mutes mutē. Un tā ir vēl viena problēma ar Ričardu. Tu esi pavisam ierāvusies savā čaulā. Tu visu dienu dzīvo pa to darbnīcu un netiecies ne ar vienu citu profesionālajās aprindās. Mani visur ielūdz, un es tiekos ar dažādiem cilvēkiem."

Filipa viņai uzsmaidīja.

"Neattiecini to uz sevi, taču es patiešām līgumdarbus strādāt nevēlos. Tā noteikti ir laba pieredze, tomēr man gribētos zināmu drošību, lai gan tas varbūt izklausās diezgan garlaicīgi."

"Es jau nedomāju, ka tev vajadzētu pāriet uz līgumdarbiem. Bet tu varētu strādāt tādā darbnīcā, kur ir lielāka rosība. Vai tu vēlētos, lai es mazliet painteresējos par to?"

"Kāpēc gan ne? Tikai - kā tad būs ar Ričardu? Negribu viņu pamest nelaimē."

"Dieva dēļ, Pipa! Viņš atradīs kādu tavā vietā, pirms tu būsi beigusi stāstīt, ka aizej no viņa. Asistenti zvana katru dienu un meklē darbu."

Nākamajā svētdienā Karina piezvanīja Filipai uz mājām.

"Nu, vai tas nav likteņa pirksts? Esi dzirdējusi par Timu Kolinsu? Viņš daudz strādā laikrakstam "Sunday Times" un "Tatler" - portretus un noformējumu -, un viņš vēl taisa apvākus skaņu ierakstiem…"

"Protams, esmu dzirdējusi par Timu Kolinsu," Filipa nepacietīgi pārtrauca Karinu.

"Nu redzi - asistents iet projām no viņa."

"Bet viņam taču nenāks ne prātā pieņemt tādu kā es. Man nav tik lielas pieredzes."

"Nenoniecini sevi! Timām labāk patīk, ja asistentu viņš var apmācīt pats. Es jau visu par tevi pastāstīju."

"Kā? Vai tad tu viņu pazīsti?"

"Vakar iepazinos ar viņu viesībās. Šķiet, ka patiešām jauks zēns. Viņš iedeva man savu mājas telefonu un teica, lai tu viņam piezvanot. Vai tev ir, kur pierakstīt? Nu, klausies, tas ir seši, divi, divi…"

"Karina, tu esi vienkārši satriecoša."

Nolikusi telefona klausuli, Filipa apskāva sevi. Protams, nebija droši, vai Tims Kolinss atcerēsies sarunu ar Karinu viesībās, un noteikti nebija vēl skaidrs, vai viņš piedāvās darbu, taču ledus vismaz bija sakustējies. Un, ja viņa tagad vairs nestrādās kopā ar Ričardu, abu attiecības varbūt izvērtīsies citādas?

Filipai par lielu prieku, Tims Kolinss ne vien atcerējās viņas vārdu, bet uzaicināja uz tikšanos jau nākamajā vakarā.

Tims Filipai iepatikās jau pirmajā acu uzmetienā. Viņam nevarēja būt vairāk par četrdesmit gadiem; viņš bija slaids un izskatīgs, gariem, viļņainiem, brūniem matiem un kārtīgi sakoptu bārdu. Valodā jautās Jorkšīras akcents.

Tima darbnīca atradās pievilcīgā, vecā namā Klepemā, nelielā rūpnieciskā rajonā, daudz tuvāk Dalvičai nekā Ričarda darbnīca Fulemā. Tajā valdīja apbrīnojama nekārtība, tā bija pieblīvēta ar papīra ruļļiem un apgleznotiem fona audekliem, steķiem, galdiem, statīviem, starmešiem un citiem fotografēšanas piederumiem, nemaz jau nerunājot par žurnāliem, tukšām vīna pudelēm, netīrām krūzēm un pārpildītiem pelnutraukiem.

"Mums bija vājprātīga diena," Tims paskaidroja. "Mēs fotografējām rokgrupu - "Nāves vīri". Fotografēt bija interesanti, taču jāsaka - mūzika gan nav manā gaumē."

Filipa pasmaidīja.

"Arī man smagais metāls nav īsti pa prātam."

"Kāda mūzika jums patīk?"

"Man patīk daudz kas - sākot no "Duran Duran" un beidzot ar Bēthovenu."

"Vai jūs gribat teikt, ka patiešām klausāties klasisko mūziku?"

"Tā ir gan. Ne vienmēr, bet laiku pa laikam."

"Nebaidieties! Esmu iepriecināts. Mans iepriekšējais asistents Simons nebija ticis tālāk par "Radio-viens". Žēl, ka jūs viņu nesastapāt. Viņam vajadzēja steigties projām. Nu labi, pastāstiet man par sevi! Manuprāt, Karina teica, ka jūs šobrīd strādājot pie Ričarda Vaita. Neesmu pazīstams ar viņu, bet, protams, zinu viņa darbus. Viņš strādā lieliski."

Filipa nebija paspējusi atbildēt, kad pa durvīm iebrā- zās divi jauni vīrieši.

"Sveiks! Piedod, ka iztraucējām," viens teica, nolikdams uz galda pāris vīna pudeļu. "Tā būs pateicība par darbnīcas izmantošanu, Tim."

"Un es ceru, ka tu atkal atļausi aizņemties savu "Polaroid"," teica otrs.

Tims, priecīgi pasmaidījis, pagriezās pret Filipu.

"Tas ir Dominiks Vilkinsons - mans asistents pirms Simona. Viņš nesen sācis strādāt patstāvīgi. Un šis otrais ir Niks Edvardss - mans asistents pirms Dominika. Viņam tagad pašam pieder darbnīca. Un tā ir Pipa."

Niks uzmeta skatienu Filipas mapei.

"Ar ko jūs nodarbojaties? Vai esat grima māksliniece vai stiliste?"

"Nē. Asistente."

"Jūs taču nedomājat strādāt pie Tima?"

"Mēs vēl tikai…"

"Pipa ieradās tikai kādu bridi pirms tam, kad ievēlāties jūs," Tims paskaidroja. "Es vēl neesmu redzējis viņas darbus."

"Tad paskatīsimies visi kopā," Niks uzaicināja.

"Te ir lielākoties koledžas laika darbiņi," Filipa teica, atverot mapi. "Zinu - skanēs varbūt jocīgi, bet man bijis maz iespēju darīt kaut ko pašai, kamēr strādāju par asistenti."

"Nav nekāds brīnums, ja strādājāt pie Ričarda Vaita. Visi zina, ka viņš - kā lai pasaka - ir apsēsts. Nu, paskatīsimies, kā jums veicies koledžā."

Visi trīs vīrieši pārskatīja Filipas fotoattēlus, laiku pa laikam apvaicādamies, ar kādu aparātu vai kādu gaismoju- mu izdarīts uzņēmums.

"Šis man patīk," teica Dominiks, ieraudzījis muzeja sargu, bet Tims skaļi sāka smieties par attēlu ar veterinārārsti un afgāņu kurtu.

"Tas ir lielisks! Es pats lepotos ar tādu darbu."

"Jūtos vīlies," Niks paziņoja.

Filipa bažīgi palūkojās uz viņu.

"Te nav ne kapsētu, ne tetovētu augumu, ne eļļas pārstrādes rūpnīcu, kas izverd dūmu mutuļus uz saulrieta fona."

"Ak, aizveries, Nik!" Dominiks iesaucās. Filipai viņš paskaidroja: "Niks gluži vienkārši ironizē. Parasti šie trīs attēli tādā vai citādā variantā atrodami visu studentu mapēs."

Tims dziļi ievilka elpu.

"Paklau, Dominik! Vai tu nevarētu atvērt vienu no šīm pudelēm? Korķviļķim kaut kur tepat jābūt."

"Vispirms man laikam te vajadzētu piekopt." Dominiks sāka vākt netīrās glāzes.

"Vai drīkstu palīdzēt?" Filipa piedāvājās un piecēlās kājās.

Dominiks smaidīja.

"Droši! Izlietne ir tur."

Kad abi atgriezās darbnīcā, Filipa izdzirdēja Timu sakām:

"Tomēr man tas ir svarīgi, Nik. Viņa nekad netiks galā ar…"

Pamanījis ienācējus, viņš apklusa.

"Diemžēl es dzirdēju," teica Filipa. "Ar ko, pēc jūsu domām, es netikšu galā?"

Tims neko neatbildēja, bet norādīja uz elektronisko zibspuldžu komplektu krietna čemodāna lielumā.

"Ar to, piemēram. Es daudz strādāju tieši notikuma vietā un ņemu līdzi veselu kravu aprīkojuma. Līdz šim mani asistenti vienmēr bijuši vīrieši tā vienkāršā iemesla pēc, ka, manuprāt, nav godīgi gaidīt, lai meitene staipītu apkārt smagas mantas."

Filipa bija sīka, taču stipra. Darbnīcā bija nācies pacīnīties, lai izturētu. Ričards viņu nebija lutinājis, prasīja, lai viņa spēj turēt - burtiskā nozīmē. Taču Filipa nesāka iebilst; pārliecinājusies, ka zibspuldzes atvienotas no tīkla, viņa pacēla komplektu un aiznesa līdz darbnīcas otram galam.

Dominiks iesmējās.

"Šķiet, ka līdz ar to strīdam ir pielikts punkts."

Tims pasniedza Filipai vīna glāzi.

"Nu kāpēc tad jūs ejat projām no Ričarda Vaita?"

"Man nav nekādu personiskas dabas iebildumu. Esmu no viņa ļoti daudz mācījusies. Taču es patiešām nevēlos fotografēt klusās dabas. Gribu fotografēt cilvēkus."

"Kādēļ? Cerat iepazīties ar slavenībām?"

"Nē, nepavisam. Man tas sagādā prieku, un domāju, ka man izdotos." Filipa uzdeva Timām to pašu jautājumu: "Kāpēc jums patīk fotografēt cilvēkus?"

Tims plati pasmaidīja.

"Tāpēc, ka tas ir jauki."

Kad pēc divām stundām Filipa devās projām no darbnīcas, abas pudeles bija tukšas. Patiesībā tā vairāk bija abpusēja iepazīšanās, nevis oficiāla intervija. Tagad Filipa jau daudz ko zināja par Timu, Dominiku un Niku. Tims, izrādās, bija precējies, viņam bija divi bērni - meitene un zēns, bet sieva Dženeta bija neatkarīgā žurnāliste finanšu jautājumos. Abi pārējie vīrieši nebija precējušies, lai gan šķita, ka viņi rosīgi piedalās sabiedriskajā dzīvē, bet Nikam šobrīd lielas problēmas sagādāja draudzība ar modeli Sūziju.

Abi jaunākie vīrieši acīm redzami apbrīnoja Timu, paļāvās uz viņa padomiem un izmantoja Tima darbnīcu un aprīkojumu, tāpēc bija skaidrs, ka Tims, būdams slavens fotogrāfs, nav tomēr ļāvies panākumu reibonim un nav kļuvis iedomīgs.

Kad Filipa pavaicāja, kāpēc Simons no Tima aiziet, viņš atteica, ka viņam neesot ticības asistentiem, kas paliek vienā darbavietā ilgāk par diviem gadiem. Tie ērti iekārtojoties un kļūstot pašapmierināti. Simons esot strādājis pie viņa nepilnus divus gadus un tagad - ar Tima svētību - drīz došoties uz Ņujorku.

Pašās beigās Tims piedāvāja Filipai darbu - turklāt alga bija par piecdesmit mārciņām nedēļā lielāka nekā pie Ričarda. Dodoties uz mašīnu, Filipai šķita, ka viņa lido.

Mazāk patīkama bija saruna ar Ričardu, kad Filipa paziņoja viņam lēmumu. Diemžēl bija gadījusies viena no tām dienām, kad nepārtraukti zvanīja telefons, bet ar pasūtītā fotoattēla izpildi gāja šķībi un greizi. Vispirms jau materiāls tika atvests pārāk vēlu, pēc tam darbnīcā iegriezās mākslinieciskais vadītājs un mainīja visas instrukcijas, un beidzot, kad viss šķita nokārtojies, piezvanīja no laboratorijas un pateica, ka tehniskais darbinieks vienu filmu nejauši izmetis no rokām un tā ir saskrāpēta. Lai mērs būtu pilns, izrādījās, ka vienam produkcijas izvadātājam Čīsvikā salūzis motocikls, bet otrs aizkavējies Betersijā, tāpēc filmu tuvākās stundas laikā nebija iespējams saņemt. Tā kā nebija iespējams noskaidrot, kura filma bojāta, nācās visu darīt par jaunu.

Pulkstenis bija jau gandrīz deviņi vakarā, kad aizgāja mākslinieciskais vadītājs, paņēmis līdzi veselu kaudzi diapozitīvu, ar kuriem grasījās strādāt visu nakti pirms nākamajā dienā no paša rīta paredzētās tikšanās ar klientu.

"Tā nu gan ir bezjēdzīga nodarbošanās!" Ričards kurnēja. "Viena vienīga panika. Kur viņiem tā jāsteidzas - uz ugunsgrēku, vai? Un tad vēl tā sasodītā laboratorija!"

Tas nu nemaz nebija pats piemērotākais brīdis iecerētajam paziņojumam. No otras puses, rītdiena nesolījās būt labāka.

"Ričard," Filipa apņēmīgi teica, "man ar tevi jārunā."

"Vai noteikti šobrīd?"

"Diemžēl tā nu ir."

Ričards brīdi klusēja un tad sacīja:

"Tu mani atstāj, vai ne?"

"Nu, ne gluži tā. Man tikai piedāvā citu darbu."

"Kas tad?"

"Tims Kolinss."

"A, skaidrs! Un kā tas gadījās? Vai viņš tā gluži vienkārši tev piezvanīja un apjautājās, vai tu nevēlētos strādāt pie viņa?" Ričards bija uzgriezis Filipai muguru. Viņa balss bija ledaina.

"Nē, protams. Izdzirdēju, ka viņš meklē jaunu asistentu, tāpēc aizgāju aprunāties."

"Kāpēc tu man neko neteici?"

"Tāpēc… Ak, Ričard, neuztver nu visu tik smagi. Man tā ir kolosāla iespēja. Tu zini, ka vienmēr esmu vēlējusies strādāt ar portretiem."

"Kāpēc tu man neko neteici?" Ričards atkārtoja.

"Mūsu attiecībās tas neko nemainīs - mēs tikai nestrādāsim kopā, bet īstenībā tā būs vēl labāk. Tagad mēs pārāk bieži esam kopā viens ar otru - tur tā problēma."

"Nezināju, ka būtu kāda problēma."

"Nu, tu taču noteikti esi sapratis…"

"Nē, esmu sapratis tikai to, ka dažas pēdējās nedēļas tu izturies ārkārtīgi dīvaini."

"Zini, es tā nebiju domājusi. Vienkārši…"

"Pipa, šī diena bija ļoti gara. Saki, kas tev sakāms!"

"Esmu jau pateikusi. Tims Kolinss man piedāvā darbu, un es to domāju pieņemt."

"Tad tā arī dari."

"Mēs taču varēsim joprojām satikties."

"Nesaprotu, kā tu to iedomājies."

"Cilvēki bieži vien strādā katrs citā darbā."

"Cilvēki lielākoties uzticas viens otram."

"Ričard, es tevi joprojām mīlu."

"Ak, vismaz dari man to prieku un nemelo! Es neesmu muļķis, Pipa. Zinu, ka tu neesi laimīga. Zinu, ka jau labu laiku neesi laimīga ar mani." Ričards pagriezās pret Filipu, viņa seja bija bāla un sastingusi. "Man tas šķiet pavisam vienkārši. Ja tu mani mīlētu, tad vēlētos būt kopā ar mani. Ja tu mani nemīli, tad gribi iet projām. Nu, tu jau esi izlēmusi. Tā ka vairs nav ko runāt, vienīgi pasaki, kad esi nodomājusi sākt strādāt jaunajā vietā."

Filipa juta acīs sariešamies asaras, lai gan pati nesaprata, vai dusmu vai žēluma dēļ. Viņa iekoda lūpā, lai noturētos neraudājusi.

"Negribu tevi pamest nelaimē."

"Lai gan tev varbūt sāpīgi būs to dzirdēt, taču profesionālajā ziņā man nebūs grūti atrast tev aizvietotāju. Emocionālajā ziņā - esmu pārliecināts, ka izturēšu. Tāpēc domāju, ka nedēļas beigās vari būt brīva."

Braucot mājās, Filipa bēdīgi prātoja, vai darījusi pareizi. Taču kauliņi bija mesti un prātot bija par vēlu. Arī zvanīt Timām Kolinsam šobrīd bija par vēlu - vajadzēja pagaidīt līdz ritam. Viņam varēja piezvanīt no telefona automāta.

Protams, viņa rīkojusies pareizi. To skaidri liecināja Ričarda reakcija. Tomēr sāpēt jau sāpēja. Astoņpadsmit mēneši nebija nometami tik vienkārši kā vecas drānas. Ričards būtu varējis izrādīt vismaz nelielu nožēlu - un painteresēties par viņas turpmākajām iecerēm. Viņa izturēšanās, šķiet, liecināja, ka par Filipu viņam nav liela bēda…

Filipa jutās atvieglota, kad, ieradusies mājās, vecākus nesastapa. Māte uz virtuves galda bija atstājusi zīmīti, ka viņi devušies vakariņot pie draugiem, bet Pipai vakariņas esot atstātas mikroviļņu krāsnī.

Ēst viņai negribējās, tāpēc, ielikusi šķīvi ledusskapī, viņa pagatavoja krūzē kafiju un uznesa to savā istabā. Filipa jutās pārguruši, taču tik saspringta, ka nebija ko domāt aizmigt.

Uz galda stāvēja vecās grāmatas par fotografēšanu, kas bija atvestas reizē ar Edītes Spenseres albumu. Sajūsmināta par albumu, Filipa tās bija pilnīgi aizmirsusi. Nedomājot viņa paņēma vienu no tām. Uz tumši zaļā apvāka zelta burtiem bija rakstīts "Lielbritānijas Fotogrāfijas almanaha žurnāls, 1933". Filipa nevērīgi pāršķirstīja žurnāla lappuses. Tas šķita tikpat garlaicīgs kā virsraksts - sludinājumi aptuveni simt lappusēs un beigās dažādu reaģentu saraksts, piemēram: "Diapozitīvi: vienkāršs tiokarbamīda attīstītājs."

Filipa jau grasījās likt sējumu nost, kad tas nejauši pavērās lappusē, kuru pilnīgi aizņēma kāds fotoattēls. Filipa tūlīt pamanīja fotogrāfa vārdu - Geveins Devīrs, FRPS. Attēla nosaukums bija "Sieviete mēnesī", un tajā bija redzama lieliski izgaismota kaila sieviete, kas sēdēja, ar rokām ceļgalus aptvērusi, un it kā iekļāvās milzīgā, gandrīz pilnā mēness ripā viņai aiz muguras.

Iespaids bija tieši tāds, kādu Filipa bija gribējusi panākt attēlā ar Karinu un ābolu. Taču nevajadzēja pat salīdzināt abus fotoattēlus, lai saprastu, cik nožēlojami neveiksmīgs ir Filipas mēģinājums.

Taču grāmata bija pavērusies tāpēc, ka grāmatzīmes vietā te bija ielikta neliela aploksne, kas adresēta mis E. Spen- serei Vērtingā, Rietumu laukumā, Čenktonberijlodžā. Tajā atradās vēstule, kas uz lēta līniju papīra loksnes bija rakstīta steidzīgā, veclaicīgā rokrakstā.

Jandoverā 14. augustā

Mīļā Edīte!

Pateicos par Jūsu vēstuli un rūpēm. Lai gan saprotamā kārtā mani ļoti apbēdinājis tas, ko par mani teicis B., tomēr cenšos uz visu raudzīties patiesā gaismā. Jums droši vien taisnība, ka tā viņu pamudinājusi rīkoties greizsirdība. Par laimi, vienmēr kaut kas darāms pie mājas vai uz lauka, tāpēc prāts nmn ir nodarbināts. Džetro grūti mokās ar muguras sāpēm, tāpēc viņam neveicas tik labi, kā pašam gribētos, bet Millijai klājas labi, un Teds izaudzis par dūšīgu puisi. Jūs droši vien priecāsieties, ka man vairs nav bijis ne sarežģījumu ar varas iestādēm, ne arī uzbrukumu manai zemei.

Paļaujoties, ka šīs rindiņas nonāks Jūsu rokās,

Jūsu Dž. G. D.

Filipa atkal aplūkoja aploksni, taču pastmarka bija ļoti notraipīta, un vienīgais, kas varēja liecināt par vēstules rakstīšanas laiku, bija zīmogs.

Viņa sāka dedzīgi pārlapot arī pārējās grāmatas - gandrīz visas bija izdotas trīsdesmitajā gadā -, taču nevienu vēstuli vairs neatrada, lai gan vairākās vietās starp lappusēm bija ieliktas papīra sloksnītes. Viņa uzgāja vēl divus Geveina Devīra fotoattēlus. Pats pēdējais bija publicēts trīsdesmit devītā gada almanahā, un tajā bija redzama uz pelēku debesu fona jauna, izspūrusi, taču ļoti skaista sieviete ar mežonīgi izmisīgu skatienu. Fotogrāfija tā arī saucās - "Izmisums".

Filipa ilgi lūkojās šajā portretā - tas bija ļoti tiešs un nemaz neatgādināja citus, stilizētos Geveina Devīra darbus. Viņai likās, ka šis attēls ir ļoti personisks, ka tajā autors bez parastās atturības atsedzis kādu savas dvēseles dziļumu stūrīti.

Lai arī cik savādi tas būtu, tieši tajā brīdī Filipa ar pilnīgu pārliecību apjauta, ka rīkojas pareizi, atstājot Ričardu. Viņa bija mīlējusi Ričardu, taču nu vairs nemīlēja. Šķita, ka viņa sāk atveseļoties pēc smagas slimības. Tagad viņa vēl jutās vārga, taču pēc vairākām dienām sāpes sāks mazināties - un beigu beigās viss pārvērtīsies par tālām atminām. »

Tagad viņa varēja vērst skatienu nākotnē, nu viņai pavērās pilnīgi jauna pasaule. Kopā ar Timu Kolinsu viņa varēs darīt to darbu, ko vienmēr bija vēlējusies. Viņa atkal varēs mācīties, un, kas zina, varbūt kādu dienu viņas fotoattēli būs tikpat labi kā Geveinam Devīram.

***

Kā Filipa jau bija paredzējusi, nākamās trīs dienas nevarēja saukt par patīkamām. Ričards izturējās pret viņu kā pret svešinieci. Par laimi, visu laiku bija jāstrādā, turklāt darbnīcā lielākoties bija arī citi cilvēki, tāpēc nevajadzēja sarunāties un tēlot laipnību.

Jautājumu par Filipas pēcteci Ričards atrisināja drīz vien, turklāt tādā pašā veidā, kā viņa bija atradusi Timu Kolinsu, - ar personiska ieteikuma palīdzību. Interesanti, ka Ričards vairs nebija izvēlējies meiteni, bet pieņēma palīgos vīrieti - nopietnu jaunu cilvēku, kas pirms gada bija beidzis koledžu un jau sakrājis pilnu mapi ar kluso dabu attēliem.

Savukārt Tims bija ārkārtīgi pārsteigts, ka Filipa jau tik drīz gribēja pāriet pie viņa.

"Simons vēl divas nedēļas var palikt šeit, un es biju domājis, ka jūs tik ātri vēl neatlaidīs," viņš teica. "Paklau, kāpēc jūs nevarētu mazliet pavaļoties un sākt strādāt pie manis pēc divām nedēļām? Pēc šāda brīvlaika jūs būtu spirgta un gatava ķerties pie darba. Kā jums šķiet?"

Ja neņēma vērā to, ka šis nebija īsti tas gadalaiks, kuru Filipa labprāt būtu izvēlējusies atvaļinājumam, priekšlikums šķita gluži prātīgs. Turklāt viņai jau sāka rasties nojausma, kā pavadīt vismaz vienu no brīvajām dienām.

Filipa piecēlās agri un devās ārā no mājām jau pirms sastrēgumstundas, tāpēc Dienvidu apvedceļš vēl bija samērā tukšs. Tālāk jau automašīnas plūda nepārtrauktā straumē, dodoties uz Londonu. Jauno sievieti pildīja savāda, reibinoša brīvības un svabadības izjūta, šķita, ka viņa sēž lidmašīnā, kas paceļas gaisā no Hītrovas lidostas, motoriem skaļi rēcot, un dodas nezināmās tālēs.

Viņa bija nostrādājusi pie Ričarda pēdējo dienu. Abi bija atvadījušies. Piektdienas vakarā Filipa raudāja, līdz iemiga, un sestdienas rītā pamodās ar skaidru apjautu, ka tagad viss ir citādi, ka tikai tagad sākas dzīve.

Tagad bija pirmdiena, un Filipa neatradās Fulemā pie vīrieša, kuru vairs nemīlēja, nedarīja darbu, kas vairs nebija pa prātam, bet devās pa pēdām Geveinam Devīram. Viņa bija izplānojusi visu šo dienu. Vispirms viņa dosies uz Karalisko Fotogrāfu biedrību un tad uz Padlsu pie Ādama un Evas, lai noskaidrotu, vai viņiem nav kaut kas zināms par tēva ģimeni un tās likteni.

Filipa viņiem nebija stāstījusi apmeklējuma īsto iemeslu. Viņa piezvanīja un tikai pateica, ka viņai netālu kaut kas kārtojams, un apvaicājās, vai abiem nekas nebūtu pretī, ja viņa uz brīdi iegrieztos. Filipa domāja, ka Ādams un Eva varbūt justos apbēdināti, ja zinātu, ka viņai ir kāds apslēpts motīvs, turklāt viņa nevēlējās, lai abi sāk apspriesties ar tēvu, pirms viņa būs ieradusies.

Klausuli bija pacēlis Ādams.

"Patiešām, Pipa! Kāds jauks pārsteigums! Kā tad tev klājas, mīļā?"

"Man klājas labi, tēvoci Ādam. Un kā tev un tantei Evai?"

"Es darbojos pilnā sparā, un Eva šobrīd lāpa savu vīģes lapu."

Pēc šā teiciena Filipa, kā vienmēr, pieklājīgi pasmējās. Ādamam nekad neapnika apspēlēt Evas vārda sakritību. Tās bija viņa iemīļotās asprātības. Viņam patika atkārtot, ka Eva viņu pievilinājusi ar ābolu. Un kāzu svinībās viņš viesiem bija paziņojis: "Varat nomierināties - savu māju mēs nenosauksim par Ēdeni un bērnus nesauksim par Kainu vai Ābelu, lai gan nav šaubu, ka viņus nāksies pārmācīt ar nūju."

Ādams nebija iedomājams bez šīm ierastajām anekdotēm, un viņam tās neņēma ļaunā. Viņš bija mīlīgs kā runcis, un lai nu ko, bet apbēdināt Ādamu nevienam nenāca ne prātā. Grūti bija iedomāties, ka viņš bijis tiesnesis un specializējies kriminālnoziegumos, lai gan tēvs Filipai bija stāstījis, ka Ādams kādreiz pret zēniem - Eljotu un viņu pašu - izturējies ļoti stingri un tieši Eva - no kuras Filipa mazliet baidījās - bijusi iecietīgāka.

Filipa pabrauca garām Vindzoras pilij un Itonai, cauri Slavas rūpnieciskajam rajonam un Meidenhedas strādnieku priekšpilsētām, tad cauri Redingai un beidzot nokļuva lauku apvidū. Pakļāvusies piepešai iegribai, pie Ņūberijas krustojuma viņa nogriezās no autostrādes. Laukus klāja sarma, un, kad Filipa sasniedza Seiverneikas mežu ar tumšajām, slaidajām priedēm, viņai likās, ka atrodas nevis Anglijā, bet gan Bavārijā vai pat Alpos, jo pamalē blīvējās apsārtušu mākoņu kalni.

Karaliskajā Fotogrāfu biedrībā Filipai necerēti veicās. Tur pašreiz bija sarīkota Lielbritānijas kara laika fotouzņēmumu izstāde, un tajā bija arī dažas Geveina Devīra fotogrāfijas, kas uzņemtas Vācijā Otrā pasaules kara pēdējos mēnešos.

Izstādes buklets sniedza īsas ziņas par fotogrāfiem, kuru darbi bija izstādīti. Par Geveinu Devīru bija teikts: "Dzimis 1907. gadā. Karaliskajā Fotogrāfu biedrībā uzņemts 1932. gadā. Ievērojamākais sabiedrisko norišu fotogrāfs trīsdesmitajos gados; kara laikā pildījis Informācijas ministrijas uzdevumus. Viņa portretos atspoguļota tālaika traģēdija un cilvēku ciešanas karā neatkarīgi no tā, kurā pusē tie cīnījušies."

Pirmajā fotoattēlā, kuru Filipa ievēroja, bija redzama grupa Bilzenas koncentrācijas nometnes ieslodzīto sieviešu, kas sēdēja vai gulēja laukumiņā, kuru klāja retas zāles kumšķīši. Turpat aiz sievietēm bija kailu līķu grēdas. Nākamajā attēlā bija vīrietis, kas nesa skeletam līdzīgu līķi, pārsviedis to pār muguru kā ogļu maisu. Trešajā bija redzama kāda vīrieša galva un pleci - izģindis, nodzītiem matiem, viņš stāvēja aiz dzeloņstiepļu žoga. Divos nākamajos bija redzami bērni. No viena pretī raudzījās divas meitenītes ar milzīgām, melnām, drudžaini mirdzošām acīm. Paraksts zem attēla vēstīja - "Tīfa upuri. Bilzena, 1945. gada aprīlis". Zem otra attēla bija paraksts "Hitlera jaunatne. 1945. gada aprīlis", un tajā bija redzami divi gaišmataini zēni, kas skatījās īgni un izaicinoši.

Apstaigājot izstādi, Filipa atrada vēl divus Geveina Devīra darbus. Viena paraksts vēstīja - "Bēgļi no Vācijas"; tajā ļaužu pūlis kājām, ar velosipēdiem un zirgu pajūgos lēni virzījās pa ceļu. Otrs attēloja vācu kareivi, kam bija tikai viena roka, bet kājas - aptītas ar lupatām; viņš bija aizmidzis Berlīnes dzelzceļa stacijas uzgaidāmajā telpā.

Filipai, tāpat kā daudziem viņas vienaudžiem, priekšstats par Otro pasaules karu bija visai miglains. Skolā viņa par to bija mācījusies, tomēr šie notikumi personiski uz viņu neattiecās, tāpēc iespaids par tiem bija diezgan paviršs.

Protams, viņa bija redzējusi arī citus fotoattēlus ar satriecošajiem skatiem, kas pavērās angļu karaspēkam, kad tas atbrīvoja vācu koncentrācijas nometnes, ne tikai šos Bilzenas fotouzņēmumus vien. Taču tas, ka šos uzņēmumus bija izdarījis Geveins Devīrs, piešķīra tiem agrāk nepazītu klātbūtnes iespaidu.

Filipas somā atradās Edītes Spenseres albums. Fotogrāfijas, uz kurām viņa tagad skatījās, bija izdarījis tas pats vīrs, kas fotografējis albumā redzamos portretus. Tas pats, kas bija fotografējis meitenes portretu un devis tam nosaukumu "Izmisums".

Dziļi aizkustināta un nokaunējusies, ka tik maz zina par attēlotajiem notikumiem, Filipa devās projām no izstādes. Pa ceļam viņa apjautājās sievietei, kas dežurēja izstādē, vai tā nezina, kur šobrīd varētu būt Geveins Devīrs - vai viņš vēl ir dzīvs. Sieviete to nevarēja pateikt, bet ieteica Filipai uziet augšā bibliotēkā. Bibliotekāre savukārt nosūtīja viņu uz arhīvu, un divas stundas vēlāk Filipa bija uzzinājusi, ka Geveins Devīrs izstājies no Karaliskās Fotogrāfu biedrības 1945. gada septembrī. Pēdējā zināmā adrese bija Porterpleisa 10, Londonā.

Filipa jau bija izsalkusi, tāpēc aši ieturēja lenču un tad devās uz Padlsu. Ieraudzījusi ceļa rādītāju - Padlskomba, viņa piepeši aptvēra, ka Padlsa ir vienīgais saīsinājums, ko jebkad lietojis viņas tēvs. Sevi Filipa dēvēja par Pipu, tā viņu sauca arī māte un visi draugi, taču tēvam viņa vienmēr bija un palika Filipa, tāpat kā māte bija tikai Valerija, nekad - Vaļa. Taču Padlsa acīmredzot bija izņēmums.

Filipa pa stāvo galveno ielu brauca augšup uz Hilhau- zu, kas atradās pakalna virsotnē. Aizgrābta kā vienmēr, viņa vēroja Džordža laikmeta celtnes klasisko staltumu - tā bija proporcionāli būvēta sarkanu ķieģeļu ēka, kuras lieveni ieskāva pīlāri, piebraucamais ceļš bija plats un ērts, un ap māju pletās līdzens mauriņš. Tā lika domāt par lepnām četrjūga karietēm, uzdzīves kāriem skvairiem, koķetām kalponēm, pūderētām parūkām un krinolīniem.

Parādes durvis pavērās, un parādījās tante Eva, eleganta un izsmalcināta kā vienmēr, tērpusies krēmkrāsas svīterī ar augstu, apaļu apkaklīti un brīvi krītošos svārkos; nevainojami frizētie mati bija iekrāsoti sudrabaini zilganā tonī. Viņa viegli balstījās uz spieķa, un Filipa atcerējās, ka nesen tantei izdarīta gūžas locītavas operācija. Tante Eva paturēja prātā ikvienu sīku notikumu, kas bija saistīts ar citiem cilvēkiem, un vēlējās, lai arī apkārtējie atbild viņai ar tādu pašu laipnību.

No mājas izlēkšoja liels labradors, strupo asti jūsmīgi vēcinādams un pilnīgi nelikdamies ne zinis par Evas saucieniem: "Bērtij, mierā! Nāc šurp, Bērtij!" Tur jau nāca ari tēvocis Ādams, tērpies ērtās rievota auduma biksēs, kreklā ar vaļēju apkaklīti un olīvzaļā svīteri. Omulīgais dzīvesveids bija piešķīris viņa stāvam apaļīgas formas, patika pret sarkanvīnu viņa apaļos vaigus bija padarījusi koši sārtus, bet matu uz galvas vairs nebija gandrīz nemaz, taču astoņdesmit gadu vecumā viņš bija apbrīnojami možs. Steidzīgi nonācis lejā pa kāpnēm un šķērsojis grantēto ceļu, viņš tēvišķīgi noskūpstīja Filipu, apskaudams viņas plecus un iesaukdamies:

"Pipa, mīļā, cik jauki atkal tikties ar tevi!"

"Tu noteikti ilgojies pēc tasītes tējas," tante Eva teica.

"Paldies! Tas būtu ļoti jauki," Filipa nomurmināja.

"Es pagatavošu, mīļā," Ādams teica. "Ejiet abas ar Pipu viesistabā."

"Vai tu nevēlies uzpūderēt deguntiņu?" Tante Eva vaicāja.

"Nē, paldies, viss kārtībā."

Viesojoties Hilhauzā, Filipa vienmēr no jauna apjauta, kur tēvs ņēmis dažu labu ieradumu un iemīļotu izteicienu, lai gan īsti nebija skaidrs, kāpēc tos apguvis tieši viņas tēvs, nevis Eljots.

"Nu, kā tad tev klājas, Pipa? Jāsaka, tu izskaties patiešām labi."

"Man arī klājas labi, tante Eva. Un tev? Kā tavs gurns?"

"Cik jauki, ka tu atcerējies! Prieks teikt, tas man patiešām labojas. Ārsti ir ļoti apmierināti. Modernās medicīnas brīnumi… Un tēvs? Vai viņam viss kārtībā?"

"Jā, aizņemts kā vienmēr. Nākamnedēļ abi ar māmiņu dosies atvaļinājumā. Uz Bahamu salām."

Tēvocis Ādams ieripināja tējas ratiņus, uz kuriem viss bija sakārtots jau iepriekš un tagad pievienota tējkanna ar tikko pagatavoto tēju.

"Pastāsti nu, ko tu te pirmdienā dari, kāpēc neesi darbā," viņš teica, kad Eva visiem bija salējusi tasītēs tēju.

"Ak, es pāreju uz citu darbu. Pašreiz man divas nedēļas ir brīvas."

"Tad tu varētu doties atvaļinājumā kopā ar vecākiem," Eva teica.

"Šoreiz neiznāks. Viss notika diezgan negaidīti. Es droši vien pavadīšu viņus uz lidostu."

"Un kur tad tu tagad domā strādāt?" Ādams jautāja.

Filipai par izbrīnu, Tima vārds abiem bija pazīstams.

"Esam ievērojuši viņa fotoattēlus "Sunday Times"," Ādams teica. "Tad jau tas ir solis uz priekšu. Tu noteikti iepazīsies ar daudziem slaveniem cilvēkiem."

"Runājot par slaveniem cilvēkiem," Filipa ierunājās, rakņādamās somā, "esmu saskārusies ar mazu noslēpumu un ceru, ka jūs, iespējams, varēsiet man palīdzēt to atrisināt. Apmēram pirms mēneša tētis piedalījās kādā ūtrupē Vērtingā. Un kopā ar grāmatu skapi viņš nopirka, lūk, šo." Filipa izvilka no somas Edītes Spenseres albumu un atvēra lappusē, kur bija Geveina Devīra darbs - karaļa Džordža V portrets. Viņa nevarēja nemanīt, ka Ādama sejā, portretu ieraugot, parādās pārsteiguma pilna izteiksme un viņš žigli paraugās uz Evu, taču domāja, ka to izraisījusi portretā attēlotā persona.

"Jā," viņa tēvocim teica, "tas ir Džordžs Piektais. Turklāt fotoattēls ir oriģināls, nevis kopija. Taču te ir kaut kas patiešām neparasts. Jūs droši vien neuzminēsiet, kā sauc fotogrāfu!" Filipa izņēma attēlu no stūrīšiem un pagrieza otrādi. "Paskatieties! Geveins Devīrs!"

Ādams aizrijās ar tēju, un Eva, pārmetoši paskatījusies, sniedza viņam salveti.

"Nu, jūs jau droši vien nojaušat manu nākamo jautājumu," Filipa turpināja, kad tēvocis bija atguvis elpu. "Es, protams, gribu noskaidrot, vai Geveins Devīrs nav mums rada. Jautāju tētim, taču viņš, kā šķiet, par savu ģimeni neko neatceras. Viņa tēvs miris, kad tētis bijis tikai septiņus gadus vecs, bet māte kara laikā pazudusi, tāpēc tas ir gluži saprotams. Man likās, ka jūs varbūt kaut ko varētu zināt. Kā viņš nonāca pie jums?"

Eva pacēla tasīti pie lūpām, delikāti atliekusi mazo pirkstiņu.

"Viņš tika evakuēts uz šejieni."

"Jā,bet…"

Ādams noslaucīja lūpas salvetē.

"Gluži dabiski, ka vecāki - un valdība - kara laikā ļoti raizējās par bērnu drošību. Ja atmiņa mani neviļ, kara pirmajās trijās dienās no Londonas un citām lielajām pilsētām uz lauku rajoniem tika evakuēti aptuveni pusotra miljona bērnu un pēc tam vēl daudzi tūkstoši. Ja cilvēkiem - kā mums, piemēram, - bija brīvas istabas, vajadzēja dot šiem bērniem pajumti. Kam vai kāpēc - par to neviens neprātoja."

"Tētis taču droši vien kaut ko stāstīja par savu ģimeni?"

"Jādomā gan. Tikai paturi prātā, ka tas notika vairāk nekā pirms piecdesmit gadiem, un ar vislabāko gribu…"

Filipa saprotoši pamāja.

"Jā, protams. Varbūt tu zini, vai viņa vecāki vēl bija dzīvi, kad viņš ieradās Padlsā?"

"Jā, viņi bija dzīvi. Viņa tēvs nomira gadu vēlāk."

"Pipa, mīļā, ņem taču kādu cepumu!" Eva piedāvāja.

Filipa paklausīgi paņēma cepumu un sāka to skribināt. Tad viņa domīgi teica:

"Kaut kur droši vien jābūt tēva dzimšanas apliecībai. Tur taču ierakstīts viņa tēva vārds, vai ne?"

"Parastos apstākļos tā vajadzētu būt. Tomēr tā ir nozaudēta. To es atceros - kādreiz biju juriskonsults, un man tādas lietas paliek prātā. Turklāt es biju Sebastjana aizbildnis, un tāpēc man nācās raudzīties, lai viņš varas iestādēs tiktu reģistrēts, kā nākas. Kara laikā kārtība bija ļoti birokrātiska."

"Bet droši vien var dabūt dzimšanas apliecības kopiju, vai ne?"

Ādams dziļi ievilka elpu.

"Pipa, vai drīkstu tev dot nelielu padomu? Šķiršanās no vecākiem tavam tēvam sagādāja ļoti smagu traumu. Viņš nesaprata, kāpēc vecāki tā rīkojušies, un vainoja viņus, ka tie dēlu aizsūtījuši projām. Tavam tēvam likās, ka tie viņu pametuši, un līdz pat šai dienai viņš vecākiem tā īsti nav piedevis. Es saprotu, ka tevi interesē šis fotogrāfs Geveins un uzvārda sakritība, tomēr es lūdzu tevi - uzmanies, ka ne- pamodini senus rēgus."

Filipa centās iedomāties sevi tēva vietā un atzina, ka arī viņa droši vien līdzīgā situācijā būtu izjutusi dziļu rūgtumu pret vecākiem.

"Vai vecāki tēvu Padlsā neapmeklēja, varbūt rakstīja viņam?" Filipa jautāja.

"Atceries, ka bija kara laiks," Ādams atbildēja. "Cilvēki nevarēja darīt, kā viņiem tīk. Pirmajā vietā bija nevis ģimenes lietas, bet pienākums - un nacionālā drošība. Un pats svarīgākais toreiz bija tas, ka tavs tēvs bija vesels un drošībā. Turklāt ceru, ka viņš Padlsā bija arī laimīgs - pēc tam, kad tika pāri triecienam, ko sagādāja piepešā atrautība no mājām. Mēs allaž centāmies izturēties vienādi gan pret viņu, gan pret Eljotu, nedodot nevienam priekšroku. Ja Eljots kaut ko dabūja, to dabūja arī Sebastjans."

"Ai, tētis patiešām ļoti mīl tevi un tanti Evu, to es zinu," Filipa pārliecinoši teica, "lai gan viņš nemēdz daudz runāt par pagātni. Viņš nav pārāk jūtīgs cilvēks. Vīrieši jau parasti nav tik jūtīgi, vai ne?"

Ādams mazliet iesmējās.

"Nu, es par to neesmu tik pārliecināts. Manuprāt, mēs tikai neprotam tā izrādīt jūtas. Droši vien tas saistīts ar savaldību, kas mums mācīta jau kopš skolas gadiem. Valda uzskats, ka sievietes ir vājas un emocionālas būtnes, taču no vīriešiem vienmēr prasa drosmīgu un bezbailīgu izturēšanos, un tāpēc mēs jūtas mēdzam paturēt sevī, lai gan kārtīga izraudāšanās reizēm mums būtu par lielu svētību."

"Vai tad tu nedomā, ka tētim nāktu par labu izrunāt visu par saviem vecākiem - un noņemt smagumu no sirds?"

"Tas noteikti varētu būt liels atvieglojums," Ādams piekrita. "Bet, manuprāt, tev nevajadzētu tēlot psihologu, jo tā varētu nodarīt vairāk ļauna nekā laba."

"Par Geveinu Devīru kaut ko uzzināt droši vien var ari citādā ceļā," Eva piezīmēja.

"Jā, es arī tā domāju," Filipa teica un pastāstīja abiem, ka bijusi Karaliskajā Fotogrāfu biedrībā. "Izstādē sapratu, cik nepiedodami maz zinu par karu," viņa turpināja. "Manuprāt, cilvēki vairs nerunā par karu, ja vien paši nav tajā piedalījušies."

Ādams pamāja.

"Tavai paaudzei karš jau ir vēsture. Turpretī mums un lielākajai daļai mūsu laikabiedru karš nesis vislielākos pārdzīvojumus. Mēs par to varam runāt stundām ilgi."

Agrāk, kad Filipa vēl nebija redzējusi Geveina Devīra fotoattēlus un saskārusies ar noslēpumu, kas saistījās ar tēva ģimeni, viņa, izdzirdot šādu piezīmi, droši vien būtu pieklājīgi pasmaidījusi un centusies mainīt sarunas tematu. Taču tagad viņa jautāja:

"Un vai tev nebūtu nekas pretī pastāstīt man, ko tu darīji kara laikā?"

"Protams, ne, lai gan baidos, ka man nav bijis tādu piedzīvojumu kā tavam uzvārda brālim," Ādams atbildēja, norādot uz Edītes Spenseres albumu. "Es strādāju savā jurista profesijā, bet tajā pašā laikā biju zemessargu majors. Vai esi redzējusi "Tētiņa armiju"? Nu, tādi mēs toreiz bijām. Un pat toreiz mūs apsmēja un izzoboja."

"Un tas bija ļoti netaisnīgi," Eva asi teica. "Tēvocis Ādams pieteicās brīvprātīgajos jau pirmajā dienā, kad sākās karš," viņa piebilda. "Taču saņēma noraidījumu, jo viņam bija plaušu fibroze."

"Patiesībā šī diagnoze bija kļūdaina." Ādams savaibstī- jās. "Tajā laikā, protams, es biju satriekts un uzmeklēju labu speciālistu. Viņš man pateica, ka plaušā esot tikai rēt- audi pēc smagas slimības, ko pārcietu bērnībā. Manuprāt, viņam bija taisnība, jo es vēl arvien esmu pie veselības, kaut arī man ir tā neveselīgā kāre pēc Havanas cigāriem. Tomēr es biju ari tuvredzīgs, tāpēc aktīvajā dienestā tik un tā nederēju."

"Mūsu mājās bija vietējais zemessargu štābs. Staļļaug- šā bija noliktava, kur glabājās ieroči un munīcija, mēs bijām gatavi vācu iebrukumam. Vai tēvs tev par to neko nav stāstījis?"

Filipa pakratīja galvu.

"Nē, es jau teicu, ka viņš gandrīz neko nerunā par savu bērnību."

"Ak, tie puikas bija briesmīgi palaidņi. Pag, viņiem varēja būt gadi septiņi astoņi, kad organizējās zemessardze. Un viņi domāja, ka valsts ir lielās briesmās, jo tās aizsardzība uzticēta tādiem veciem ērmiem kā es, īpaši jau tāpēc - tā uzskatīja viņi ka es vairāk laika pavadīju sanāksmēs, nevis maršējot un šaudoties parādes laukumā, kā īstam majoram pienāktos. Man bija dažādas grāmatas par karamāk- slu, piemēram, "Kā iznīcināt ienaidnieku", un viņi, protams, tās ņēma savā ziņā. Viņi mēdza doties izlūkgājienos tuvējā apkārtnē, cerēdami notvert vāciešus, kas būtu nolēkusi ar izpletni vai izpeldējuši krastā no zemūdenes. Turklāt viņi izgudroja drausmīgus un bīstamus slazdus vāciešu ķeršanai."

"Var jau smieties," Eva piebilda, "taču tolaik smiekli nemaz nenāca. Nekad neaizmirsīšu dienu, kad abus mājās atveda Endrū - viņš zēnus bija atradis meža slēptuvē, un abi bija bruņojušies ar mašīnpistolēm. Mani pārņēma šausmas. Man nenāca ne prātā, ka viņi spēj iekļūt ieroču glabātavā."

"Arī man līdz tam brīdim tas nebija nācis prātā. Protams, man vajadzēja būt uzmanīgākam. Zēni bija tikuši klāt atslēgai, kad manis nebija mājās. Pēc tam ik pēc pāris dienām man nācās meklēt atslēgai jaunu slēptuvi - un tad vēl pašam atcerēties, kur esmu to noglabājis." Ādams, atmiņās iegrimis, pašūpoja galvu. "Vai atceries, Eva, ka Eljots nošāva gaili, ko tu taupīji Ziemassvētku pusdienām?"

"Nē, neatceros vis. Es laikam nodomāju, ka tas nobeidzies aiz vecuma vai sirdslēkmes dēļ."

"Un to reizi, kad Sebastjans gandrīz vai aizsūtīja pie tēviem misis Pienākumu?"

"Nekad par to neesmu dzirdējusi. Kādu misis Pienākumu? Taču ne misis Fagu?"

"Tomēr viņu. Sebastjanam nepatika viņas uzvārds. Zēni tikko bija sākuši mācīties devītajā klasē."

"Tad tāpēc viņa pēkšņi atteicās nākt pie mums! Un es visu laiku vainoju tavu tēvu, jo viņš neļāva misis Fagai tīrīt savu istabu. Izrādās, ka vainīgi bijuši zēni. Man gan vajadzēja to zināt!"

Tēvoča Ādama acis aiz brillēm iedzirkstījās.

"Es nebrīnītos, ja tēvs viņiem to nedarbu būtu samācījis. Viņš ar abiem zēniem tā saderēja kopā kā cimds ar roku," Ādams skaidroja Filipai, kas aizgrābta klausījās. "Žēl, ka tu nepazini manu tēvu," tēvocis Ādams turpināja. "Viņš bija arheologs, kā tu droši vien zini, turklāt savā profesijā izcils. Eljotam mēs devām viņa vārdu. Tēvs lieliski prata tikt galā ar zēniem, un mums ar Evu, protams, tā bija tīrā svētība, īpaši skolas brīvlaikā. Tēvs kopā ar viņiem devās senlietu medībās - viņi meklēja romiešu monētas un dzelzs laikmeta ieročus. Tāpēc jau zēni sāka interesēties par antīkām lietām. Kopā ar zēniem tēvam atgriezās dzīves spars, turklāt aizmirsās vilšanās, ko viņam sagādāju es. Tēvs vienmēr bija cerējis, ka es iešu viņa pēdās. Kad viņš atgriezās no ekspedīcijas Nāves ielejā un atklāja, ka es, pirmo gadu studējot Oksfordā, no vēsturniekiem esmu pārgājis uz juristiem, viņš bija ļoti sarūgtināts. Man tomēr savu lēmumu nav nācies nožēlot. Jurista profesijā esmu sasniedzis patiešām daudz…"

"Neaizmirsti kriketu," ieteicās tante Eva.

"Ak jā, tēvs turklāt lieliski spēlēja kriketu. Ar nožēlu jāsaka - man sportā neveicās itin nemaz."

"Es vairāk biju domājusi par tiem izsistajiem stikliem."

"Baidos, ka tas bija Sebastjana darbs. Tēvs neveiksmīgi centās viņam iemācīt lēno pavērsienu, taču ar to nekas neiznāca. Tomēr sitiens Sebastjanam nebija slikts, un skriet viņš varēja kā antilope."

"Man tas sagādāja lielas raizes," tante Eva teica un nopūtās. "Profesors atteicās atzīt, ka ir karš. Viņš nevarēja - vai negribēja - saprast, ka stiklu nopirkt patiešām nav iespējams. Un tik grūti bija panākt, lai viņš ievēro aptumšošanu. Tomēr vienā ziņā gan ar viņu bija viegli. Viņam bija pilnīgi vienalga, ko ēst, ja vien netrūka tabakas pīpei un ik- vakara viskija mēriņa."

"Ahā, lūk, kā tētis iemīļojis skotu viskiju!" Filipa iesmējās. "Paldies, ka pastāstījāt man to visu. Nekad nebūtu varējusi iedomāties, ka tētis bijis - nu, nejauks."

Eva sarauca uzacis.

"Nē, tas vārds nu viņam nepiederas. Nejauks bija Eljots. Tavs tēvs gan ne. Ja tavam tēvam gadījās kauties, gandrīz vienmēr Eljots viņu bija ievilcis kautiņā. Un cilvēki diemžēl to nesaprata. Eljots bija tik apburošs, viņam bija tik nevainīgs izskats, ka grūti bija noticēt viņa pastrādātajām blēņām. Turklāt viņam vienmēr bija pie rokas aizbildinājums. Turpretī Sebastjans bija bezgala godīgs un apņēmīgi centās būt dūšīgs un izciest sodu kā īsts vīrs, tāpēc viņš parasti dabūja pa ādu, bet Eljots izspruka sveikā."

"Pag, pag! Man Eljots nekad nav stāstījis niekus," Ādams iebilda. "Viņš diezgan daudz no manis dabūja pa mizu."

"Jā, mēs abi viņam redzējām cauri. Taču skolā viņš vienmēr prata izlocīties, bet nabaga Sebastjans tika atstāts pēc stundām vai saņēma sodu. Patiesībā man bieži likās, ka Sebastjans reizēm apzināti uzņemas vainu, lai pasargātu El- jotu no soda."

"Nu labi, tomēr ne viens, ne otrs nav bijis gļēvulis, kauslis vai sūdzētājs," Ādams piezīmēja. "Un, manuprāt, Sebastjana rīcība galu galā viņam neko ļaunu nav nodarījusi, lai gan tagad šķiet, ka Eljotam lielāka stingrība būtu nākusi tikai par labu. Tomēr tagad jau ir viegli gudri prātot - un kas gan būtu varējis iedomāties, ka mūsu dēls izvērtīsies par tādu siržu lauzēju?"

Eva savilka lūpas.

"Ak, atcerējos! Pilnīgi bija izkritis no prāta. Kamēr tu šorīt spēlēji golfu, man zvanīja Barbara. Donalds precas, un Eljots acīmredzot pilnīgi atteicies ierasties kāzās. Viņa ir drausmīgi apbēdināta."

"Nezinu gan, kāpēc," teica Ādams. "Kad viņi šķīrās, Barbara ienīda Eljotu līdz nāvei. Reti esmu sastapis tik atriebīgu sievieti."

"Un vai viņu var vainot pēc tam, kad Eljots tā izturējās?" Eva pagriezās pret Filipu. "Neuztver aplam. Es patiešām mīlu Eljotu. Taču esmu centusies nepieļaut, lai mīlestība mani padara aklu pret viņa trūkumiem. Arī pret Ādama trūkumiem - ja jau par to runājam."

"Trūkumiem?" Ādams jokodams noprasīja. "Man nav nekādu trūkumu. Es, tāpat kā visi vīrieši, esmu nevainojams. Tomēr runāsim par kaut ko citu, kamēr Eva nemēģina pierādīt, ka man nav taisnība. Tu taču nedomā šovakar braukt atpakaļ uz Londonu, Pipa?"

"Tā biju gan domājusi."

"Blēņas! Ja vien tev rīt no rīta nav pilnīgi neatliekama tikšanās, tev jāpaliek pa nakti."

Londonā Filipai nekas nebija darāms.

"Nu labi, ja jūs patiešām vēlaties."

"Protams. Mēs taču tevi tik reti redzam, vai ne, Eva?"

"Bez šaubām, reti."

"Labi, tad esam norunājuši. Piezvani vecākiem, lai viņiem nav jāraizējas. Manuprāt, viesu istabā ir rezerves zobu birstīte. Un tagad, ja nu tev nekur nav jābrauc, atļauj piedāvāt kaut ko iedzert. Nezinu, kā jūs, dāmas, taču es pēc visas tās runāšanas esmu gluži izslāpis."

Viesiem paredzētā istaba bija ļoti jauka. Tajā bija krēm- krāsas grīdsega, sienas klāja elegantas, sārti svītrainas tapetes, bet aizkaru un gultas pārklāja audums bija pieskaņots tapetēm. Tualetes galdiņš, drēbju skapis un kumode bija balti zeltainā krāsā, Luija XVI stilā. Kad Filipa apgūlās, viņa pie pretējās sienas pamanīja divus akvareļus apzeltītā ietvarā. Vienā bija attēlota viļņainu pakalnu ainava, bet otrā - senlaicīgs dārzs lauku apvidū. Filipa nebūtu pati gleznojusi šādas ainavas, taču izpildījums bija viņai pa prātam. Aplūkojusi akvareļus rūpīgāk, viņa pamanīja, ka labajā apakšējā stūrī tie parakstīti ar burtu K un datēti ar 1932. gadu.

Kad Ādams nākamajā rītā viņai ienesa tasi tējas, Filipa teica:

"Es gulēdama skatījos uz tiem akvareļiem. Agrāk, man šķiet, to nebija."

Ādams paskatījās.

"Patiešām? Manuprāt, tie vienmēr te bijuši." Viņš piegāja pie loga, lai atvilktu aizkarus. "Ari šī diena laikam būs pavisam pelēka un apmākusies. Vai gulēji labi?"

"Gulēju un pat nepakustējos, paldies."

"Labi, labi. Tante Eva lika tev pateikt, ka vari nomazgāties, ja vēlies, - siltā ūdens ir pārpārēm. Un ko tu vēlētos brokastīs? Mēs parasti ēdam tikai pārslas ar pienu un grauzdētās maizītes. Taču tu vari dabūt, ko vēlies."

"Tas ir lieliski. Man parasti nav laika brokastot."

"Nu, šodien tev laika ir diezgan. Nekur nav jāsteidzas."

Ēdot brokastis, Eva pajautāja:

"Tu taču paliksi uz lenču?"

"Labprāt, ja tas jums nesagādā neērtības."

"Tās nav nekādas neērtības. Ādam, vai tu neaizietu līdz miesnieka veikalam? Mums vajadzētu vēl kādu karbonādi."

Filipa prātoja, vai tikai viņai nevajadzēja atteikties palikt.

"Un pie viena tu varētu nopirkt dažas pastmarkas."

"Tu labāk uzraksti visu, kas vajadzīgs," Ādams ierosināja.

"Vai te tuvumā ir kāda lieltirgotava?" Filipa apvaicājās.

"Viena ir Šeftsberijā," Eva atbildēja. "Mēs uz turieni dodamies apmēram reizi mēnesī, lai sapirktu visu nepieciešamo, piemēram, suņu barību un mazgājamo pulveri. Tomēr mums patīk iepirkties šejienes veikalos. Un Ādams ar prieku aizstaigā līdz ciematam."

"Es varu aizbraukt līdz veikalam, ja vēlaties," Filipa pieteicās.

"Es pats varu aizbraukt," Ādams atbildēja. "Taču gan man, gan Bērtijam nāk par labu izlocīt kājas."

Padzirdējis savu vārdu, Bērtijs, kas bija iemidzis uz paklāja līdzās radiatoram, pēkšņi saslēja ausis un pavēcināja asti.

"Vai tu vēlētos, lai eju tev līdzi?"

"Nē, paliec un parunājies ar tanti Evu."

"Tik liela māja prasa milzum daudz darba!" Eva nopūtās, kad abas ar Filipu bija beigušas kārtot Ādama gultu. "Gledisa gan darbdienās ierodas man palīdzēt. Laikam pienāks diena, kad būs jādomā par pārcelšanos, tomēr atzīšos, ka aiziet no Hilhauzas man būtu drausmīgi sāpīgi."

"Vai tu kopš apprecēšanās visu laiku esi te dzīvojusi?" Filipa jautāja.

"Jā. Māja, protams, piederēja Ādama vecākiem. Es pati biju Londonas meitene, un jāatzīst, ka doma par dzīvi laukos man nemaz nelikās vilinoša, īpaši tāpēc, ka bija jānāk dzīvot pie vīra vecākiem. Taču mana vīramāte bija brīnišķīgs cilvēks - es viņu ļoti iemīļoju un stipri bēdājos, kad viņa nomira. Un profesors, protams, bieži bija ārzemēs. Viņš tikai kara laikā te dzīvoja ilgāk."

"Kā tad jūs ar tēvoci Ādamu iepazināties, ja tu dzīvoji Londonā, bet viņš - Padlsā?"

"Tāpat kā vairums jaunu cilvēku šajos laikos - viesībās. Viņam pilsētā bija daudz draugu. Visi kopā bija mācījušies Oksfordā…" Eva apklusa un, Ādama pidžamas bikses nesalocījusi, domīgi vērās logā. Tad viņa atguvās un moži noteica: "Ak, kopš tā laika pagājis daudz gadu."

Viņas iegāja viesu istabā.

"Man patīk šie akvareļi," Filipa piezīmēja, kad abas kārtoja gultu.

Eva uzmeta viņai savādu skatienu.

"Tos mums uzdāvināja kāzās."

"Tie ir jauki."

"Hmm…" Tas skanēja nepārliecinoši.

"Vai tad tev tie nepatīk?"

Eva neatbildēja. Tad, apsēdusies uz nesaklātās gultas malas, viņa sacīja:

"Nezinu, vai vajadzētu tev teikt. Tos gleznojusi tava tēvamāte - Sebastjana māte."

Filipa izbrīnā pavērsās pret Evu.

"Mana tēvamāte? Tātad tu viņu pazini?"

"Jā, mēs viņu pazinām."

"Kāpēc tad… vakar…"

"Jā, zinu. Bet tu mūs pamatīgi pārsteidzi ar jautājumiem par savu tēvu. Tas nāca ļoti negaidīti."

Filipas galvā rosījās tik daudz jautājumu, ka viņa nezināja, ar ko sākt.

"Vai tētis zina, ka jūs viņu pazināt? Vai jūs pazināt arī viņa tēvu? Un Geveins Devīrs? Vai viņš bija mums rada?"

Eva saspringta pasmaidīja.

"Piedod, Pipa. Esmu jau pateikusi vairāk, nekā vajadzētu."

"Tev jāpastāsta man vairāk."

"Nē, es nedrīkstu."

"Tad tēvocis Ādams…"

"Nē, lūdzu, nesaki viņam neko! Viņš būtu ļoti apbēdināts, ja uzzinātu, ka esmu izturējusies tik nodevīgi."

"Kāpēc tad tu vispār kaut ko teici?"

"Tāpēc - tāpēc, ka tev, manuprāt, bija tiesības to zināt."

Filipa centās apvaldīt nepacietību.

"Bet tu taču man neko vēl neesi pateikusi, vienīgi to, ka pazini manu tēvamāti un viņa uzdāvināja jums šos akvareļus." Viņa paskatījās uz gadskaitli gleznas stūrī un ātri aprēķināja. "Ja tie gleznoti trīsdesmit otrajā gadā un tētis ieradies šeit, kad sākās karš - trīsdesmit devītajā gadā? - un viņam tolaik bija seši vai septiņi gadi, tad…"

Eva sparīgi papurināja galvu.

"Nav nozīmes, Pipa, es negrasos tev vēl kaut ko teikt. Tas skar nevis mani, bet tavu tēvu."

"Tu taču zini, ka tētis man neteiks. Un vakar tu paskaidroji, kāpēc ne. Es tiešām negribu viņu sāpināt."

Eva ilgi sēdēja, domīgi vērojot abas gleznas, it kā cerēdama, ka tās palīdzēs atrisināt dilemmu. Beidzot viņa nomurmināja:

"Nu kāpēc gan ne?" Viņa pagriezās pret Filipu. "Manuprāt, vislabāk uz visiem jautājumiem varēs atbildēt tava tēvamāte pati."

"Tu domā, ka viņa vēl ir dzīva?"

"Un kā vēl!"

"Vai tētis to zina?"

"Jā."

"Tad kāpēc viņš saka…"

Eva, piespiedusi roku slimajam gurnam, piecēlās no gultas.

"Viņu sauc Kitija Pilgrima. Viņa bija precējusies otru reizi, bet tagad ir atraitne un dzīvo Erundelā, Saseksā. Lejā man ir adrese. Es tev to iedošu ar vienu noteikumu - tu neteiksi nevienam itin neko, iekams nebūsi tikusies ar vinu un uzklausījusi, kas viņai sakāms. Vai vari apsolīt?"

Filipa pamāja.

"Apsolu."

"Ko tu izdarīji?" Ādams stingri noprasīja.

Bija pēcpusdiena. Filipa jau bija atceļā uz Londonu, un Ādams ar Evu sēdēja atzveltnes krēslos viens otram pretī līdzās kamīnam.

"Es iedevu Pipai Kitijas adresi," Eva atkārtoja.

"Kas tev bija uznācis?"

"īsti nezinu. Mēs bijām viesu istabā, un viņa ieminējās par Kitijas akvareļiem…"

"Jā, man ari viņa kaut ko par tiem teica, kad šorīt ienesu tēju. Es izvairījos no atbildes."

"Nu protams. Tavuprāt, viss, ko dara Kitija, ir pareizi."

"Nav tiesa!"

Eva raudzījās liesmās.

"Manī it kā piepeši kaut kas pārtrūka. Nezinu, kāpēc. Varbūt tāpēc, ka Pipa, kļūdama vecāka, arvien vairāk atgādina Kitiju. Man tik spilgti acu priekšā nostājās tā diena, kad Kitija pēc kara atgriezās. Tas bija piektdienas pēcpusdienā, jo es gaidīju zēnus mājās no skolas. Tevis te nebija - tu laikam biji tiesā. Profesors droši vien bija devies izbraukumā uz nedēļas nogali, jo ari viņa nebija mājās.

Nekad neaizmirsīšu, kā, atvērusi durvis, uz kāpnēm ieraudzīju Kitiju. Viņa izskatījās tik maza un nožēlojama plānajā, novalkātajā mētelītī un putekļainajās kurpēs, ar apbružātu ceļasomu rokā. Uzvedu viņu viesu istabā un pagaidīju, kamēr viņa nomazgā seju un sakārto matus.

Kitija uzreiz apvaicājās par Sebastjanu. Tad teica, cik daudz viņai kara gados nozīmējušas tavas vēstules. Un tad viņa sāka stāstīt par Leo un Pīrsu, un to sievieti, kas vadīja skolu, - tu jau zini, ko es domāju. Zinu, ka tas skanēs muļķīgi, taču atceros, ka par mani viņa nejautāja neko. Viņa to uztvēra kā pašu par sevi saprotamu un turpināja stāstīt par sevi.

Tad dzirdēju, ka ierodas zēni, tāpēc nosteidzos lejā, pieteikdama Kitijai, lai viņa man seko, kad būs sakārtojusies. Tu, protams, zini, kas notika pēc tam."

Eva apklusa, un Ādams sacīja:

"Sebastjanam bija tikai divpadsmit gadu, Eva. Viņu nevar vainot par to, kā viņš tobrīd izturējās."

"Nē, es itin nemaz nevainoju Sebastjanu," Eva asi atteica, raudzīdamās tieši acīs Ādamam. "Es vainoju Kitiju.

Kitija visu mūžu bijusi pilnīgi un galīgi egoistiska un bezatbildīga. Un, manuprāt, viņai pienācis laiks paskatīties acīs patiesībai. Tāpēc ari pateicu par viņu Pipai."

"Tomēr tu viena nedrīkstēji to izlemt."

"Nepiekrītu," Eva aizžņaugtā balsī atbildēja. "Kitija man rēgojusies jau kopš tā brīža, kad iepazinos ar tevi. Vai tu domā - es nesaprotu, ka tu viņā biji iemīlējies toreiz un esi vēl tagad. Mani tu apprecēji tikai tāpēc, ka necerēji dabūt Kitiju. Es biju tev otrais variants."

"Eva, mīļā, tu runā pilnīgas blēņas!"

Ādams izskatījās tik satriekts, ka īsu brīdi Evai šķita, vai visus šos garos gadus viņa nav nepatiesi domājusi par vīru. Tad ar joni uzplūda atmiņas par visām tām reizēm, kad Ādams bija meklējis pie Kitijas glābiņu un palīdzību, un viņa zināja, ka nav kļūdījusies.

"Nē, nerunāju vis. Tu ar mani neapprecētos, ja Kitija jau nebūtu precējusies, ja vien būtu kaut mazākā cerība, ka viņas prāts grozīsies, ka viņa iemīlēs tevi. Un neizliecies, ka tu nebiji gluži satriekts, kad viņa aizbēga ar Leo. Kādēļ gan tu citādi būtu brāzies tikties ar viņu, pirms bija sācies karš? Tas jau nebija Sebastjana dēļ. Tas bija Kitijas dēļ. Tev nemaz nebija vajadzīgs pats Sebastjans. Tu vēlējies Kitiju. Kad Sebastjans kara gados bija te, tu juties viņai tuvāks…"

"Eva, tā nav taisnība!"

"Vai taisnība vai ne - tagad tam būtībā vairs nav nozīmes. Kad tu viņu atvedi šurp, es biju aizvainota - atzīstos. Tomēr tad sapratu, ka nav pareizi likt par vecāku grēkiem atbildēt bērnam. Es zēnu iemīlēju. Sāku viņu uzskatīt par savu dēlu, tāpat kā Eljotu. Runājot godīgi, savā ziņā es viņu mīlēju pat vairāk nekā Eljotu, jo viņam daudz vairāk trūka mīlestības. Eljots vienmēr bija tik drošs un patstāvīgs, bet Sebastjans…

Tad atgriezās Kitija. Es vēl arvien atceros, kādā pielūgsmē tu skatījies uz viņu, kā tvēri katru viņas vārdu un pēc tam stāstīji man: "Nabaga Kitija, cik briesmīgi grūti viņai klājies." Ak jā, nabaga Kitija…

Un, padarot vēl lielāku manu aizvainojumu un mokas, tu vēlējies, lai viņa paliek te, manā mājā, kā iemeslu minēdams, protams, to, ka tādējādi viņa būs tuvāk Sebastjanam. Tad nu es vienreiz pateicu nē."

Eva apklusa, un ilgu laiku abi neizteica ne vārda. Dzirdami bija tikai degošās malkas sprakšķi.

Tad Ādams aizgāja līdz bufetei un ielēja abiem pa glāzītei. Sniegdams Evai dzērienu, viņš rāmi teica:

"Man droši vien biežāk vajadzēja tev teikt, ka tevi mīlu, taču tajos piecdesmit piecos gados tu, man šķiet, to zināji."

"Es to zinu," Eva apliecināja. "Citādi nebūtu palikusi ar tevi kopā."

"Kāpēc tad visas tās runas par Kitiju?"

"Tas ir kas cits. Mēs abi esam kā ērtu, vecu mājas kurpju pāris - gadu gaitā tik ļoti pielāgojušies viens otram. Nemaz negribu sākt sevi žēlot, taču zinu, ka jau sākumā manu attieksmi tu uztvēri kā pašu par sevi saprotamu. Kad tev manis vajadzēja, vienmēr biju klāt - un tu to zināji. No otras puses, Kitija bija kā tāds izvairīgs taurenis, kas nedodas rokā, lai arī cik neatlaidīgi to dzenā pār pļavu. Un tevi trīsuļojošo spārnu spilgtās krāsas tā bija savaldzinājušas, ka nespēji saskatīt, cik sekla viņa ir iekšēji."

Ādams neizpratnē papurināja galvu.

"Atzīstu, ka reiz biju Kitijā iemīlējies. Taču tas bija ļoti sen, jau pirms tam, kad iepazinu tevi. Tagad pret viņu izjūtu tikai tādu kā brāļa sirsnību. Man nekādā ziņā nav idealizēta priekšstata par viņu."

Eva pacēla roku, apjauzdama, cik bērnišķš bijis viņas jūtu izvirdums. Mēdz taču teikt, ka mīlestība ir jaunu cilvēku tiesa, viņa domāja, un te nu es esmu - gandrīz astoņdesmit gadu vecumā vēl arvien alkstu mierinājuma.

"Ir jau labi. Tev nav vairs nekas jāsaka."

"Tomēr es gribu, lai tu zini," Ādams uzstāja. "Tas ir svarīgi. Tu vienmēr esi bijusi un būsi mana mūža vislielākā mīlestība."

Eva pamāja, lai gan zināja, ka Ādama atzīšanās nav gluži patiesa un ka viņš māna pats sevi, cerēdams sievu pārliecināt.

"Ja runājam atkal par Pipu," viņa teica, "es nenožēloju, ka pateicu viņai par Kitiju. Es patiešām esmu pārliecināta, ka viņai ir tiesības zināt par ģimeni, no kuras cēlusies. Viņa vairs nav bērns. Pipai ir diezgan daudz gadu, lai viņa pati spriestu par cilvēkiem. Tāpēc vēlētos tev ieteikt - ja gribēji zvanīt Kitijai, lai viņu brīdinātu, - nedari to. Sebastjans ir viņas dēls un Pipa - viņas mazmeita. Viņām viss jāizrunā pašām."

Eva no Ādama sejas bija nopratusi, ka viņš patiešām grasās zvanīt Kitijai. Tagad viņa zināja, ka vīrs to nedarīs. Pirmo reizi mūžā Evai šķita, ka svin uzvaru pār savu sāncensi.

Nākamajā rītā Ādams ar Bērtiju pastaigājās daudz ilgāk nekā parasti. Prātojot par to, ko Eva bija viņam atklājusi, Ādams vēl arvien jutās gluži apstulbis. Kas būtu domājis, ka visus šos gadus viņa spējusi sirdī glabāt tādu aizvainojumu? Lai nu kas, bet Eva… vienmēr tik prātīgā, tik apvaldītā Eva.

Tā bija tiesa - viņš Kitiju bija neprātīgi mīlējis. Viņš to bija dievinājis kopš paša pirmā brīža, kad ieraudzīja viņu auļojam pa aploku neapseglota zirga mugurā, tērpušos vecās biksēs, satvīkušiem vaigiem, lielajām, zilajām acīm sajūsmā mirdzot. Tolaik viņa bija gandrīz vēl bērns un pilnīgi neapjauta, kādu iespaidu atstājusi uz Ādamu.

Tad Kitija bija aizbraukusi uz Šveici, lai pabeigtu skolu, un, kad meitene atgriezās, neglītais pīlēns bija pārvērties gulbī. Ādams vēl tagad atcerējās, kā viņa koka paēnā bija atslīgusi guļamkrēslā, tērpusies īsos svārciņos, ādas kurpēm kājās un neticami apburošu cepuri galvā. Toreiz kopā ar viņu bija draudzene Sonja no Vācijas…

Tā bija divdesmit astotā gada vasara, jo toreiz tēvs viņam divdesmit pirmajā dzimšanas dienā bija uzdāvinājis pirmo automašīnu - sarkanu kouliju. Ādamam veicās - kara laikā viņš varēja braukt ar jaguāru. Šķita savādi, ka ikvienā svarīgā mūža posmā viņš bija braucis ar citu automašīnu.

Kara gados Eljotam radās kaislība uz jaguāra markas automašīnām, tāpēc arī viņš dēlam bija uzdāvinājis sarkano jaguāru divdesmit pirmajā dzimšanas dienā. Cik laimīgi tas bija sagadījies, ka Eljots atkal atradis un atpircis veco mašīnu.

Ādams nevarēja atcerēties, ko viņi bija dāvinājuši Sebastjanam divdesmit pirmajā dzimšanas dienā. Automašīna tā noteikti nebija, jo pirmo mašīnu Sebastjans iegādājās tikai pēc apprecēšanās. Tomēr Ādams droši vien bija piedāvājis automašīnu, jo abi ar Evu vienmēr raudzījās, lai zēni visu saņemtu līdzīgi. Droši vien Sebastjans bija teicis, ka labāk vēlētos naudu. Jā, tā bija gan. Tolaik viņš jau bija iepazinies ar Valeriju, tāpēc droši vien krāja naudu mājai.

Pag, kāpēc tad viņš tagad bija sācis par to domāt? Ak tā, pareizi. Vecais koulijs. Ādams bija ļāvis Kitijai braukt ar to. Ceļā no Bīčhedas uz Istburnu bija daudz spēju pagriezienu. Kitija lieliski bija tikusi ar tiem galā, braucot vairāk nekā četrdesmit jūdžu ātrumā. Ak, kāda pārgalve viņa bija! Vairākas reizes riteņi vienā pusē bija pāri kraujas malai, un Ādamam jau likās, ka viņi iegāzīsies jūrā.

Cik labi viņa dejoja… Tajā vasarā Vests bija nopircis pārnēsājamo gramofonu. Toreiz modē tikko nāca čarlstons. Viņi dejoja ik vakaru, un pārāk bieži gadījās, ka Ādama partnere galu galā bija Sonja. Taču beidzot viņš bija pamanījies divatā ar Kitiju iziet dārzā. Toreiz Ādamam bija licies, ka viņš izturas bezgala izsmalcināti, jo viņš uzaicināja Kitiju paraudzīties uz jauno mēnesi, un, kad meitene pacēla seju, Ādams viņu noskūpstīja. Tad viņa sāka smieties.

Ādams bija tērpies vakara uzvalkā, un, kad Kitija bija pacēlusi galvu, lai palūkotos mēnesī, jaunekļa briļļu stiklos atspoguļojās mēness, turklāt lūpas bija viegli pavērtas, un meitenei viņš bija atgādinājis izbrīnītu pingvīnu.

Nē, gluži tā nebija vis. Toreiz viņa to neteica. Taču vēlāk, kad Ādams negribēja saprast, ka Kitija viņu nemīl, tad viņa tiešām pateica par to pingvīnu. Kitija negribēja būt nežēlīga, to viņš zināja skaidri. Meitene bija pārāk smalkjūtīga, lai vieglprātīgi sāpinātu otru cilvēku, un, lai gan Kitija Ādamu nemīlēja, tomēr bija ļoti pieķērusies jauneklim.

Ādams uzteica sevi, ka izdevies neizrādīt sāpes, ko sagādāja viņas vārdi, un šķietami tos uztvert kā joku. Viņš prātā bija atkārtojis tēvoča Hamiltona iemīļoto joku - tēvocis mēdza teikt, ka pašas skaistākās meitenes apprecas ar neglītiem vīriešiem, kam bankā ir pamatīgs konts, bet pašas jaukākās savaldzina izskatīgi vīrieši, kuri prot tās sasmīdināt.

Tikai dažas nedēļas pēc tā skūpsta Kitija paziņoja par saderināšanos. Par laimi, Ādams tolaik bija aizbraucis no

Londonas. Viņa tēvs bija atgriezies no arheoloģijas ekspedīcijas un ataicinājis dēlu uz Padlsu, bet pēc tam Ādams, būdams pēdējā kursa students, bija atgriezies Oksfordā. Kitiju viņš līdz kāzām nesatika.

Kādu laiku pēc tam Ādams bija iepazinies ar Evu, un izrādījās, ka viņa sievas lomai ir daudz piemērotāka. Ja Ādams būtu apprecējis Kitiju, ilgi šī laulība nebūtu pastāvējusi. Kitija nebija dzimusi, lai kļūtu par provinciāla juriskonsulta sievu. Viņa būtu cietusi nožēlojamu neveiksmi lauku apvidū, kur Eva iedzīvojās pavisam labi. Cilvēki, ar kuriem satikās Ādams, būtu viņu garlaikojuši līdz nāvei.

Tad vina būtu sākusi meklēt izklaidi un aizrāvusies mīlas

>

dēkā ar kādu Leo līdzīgu vīrieti. Ādama sirds būtu salauzta…

It kā tas nebūtu noticis tik un tā.

Ādams piepeši atjēdzās, apjautis, ka labu brīdi nav redzējis Bērtiju. Viņš sauca un svilpa, tad gāja vien tālāk. Bērtijs ceļu zināja. Viņš panāks Ādamu vai pats atskries mājās - tagad suns zināja, ka nav piemirsts. Bērtijs taču bija viņa suns. Tas atgriezīsies pie sava saimnieka, kad pašam tiksies.

Jā, vai tad tā nebija ar visiem? Vai tad ikviens - vīrietis, sieviete, bērns vai suns - vienmēr nesekoja savai sirds- balsij? Lai cik tāls vai nedrošs liktos mērķis, ikviens tiecās to sasniegt.

Kaut vai, piemēram, Pipa.

Paskatieties! Geveins Devīrs! Nu, jūs jau droši vien nojaušat manu nākamo jautājumu. Es, protams, gribu noskaidrot, vai Geveins Devīrs nav mums rada.

Kas viņam būtu jādara - ja nu…

Un Eva arī. Kitija visu mūžu bijusi pilnīgi un galīgi egoistiska un bezatbildīga. Un, manuprāt, viņai pienācis laiks paskatīties acīs patiesībai.

Ādams vienmēr bija centies Kitijas labā darīt, ko spējis. Meitene bija atraidījusi viņa mīlestību, taču viņš bija palicis draugs. Viņa vienmēr zināja, kur Ādams atrodams, un izmisuma brīžos viņš mierināja Kitiju, būdams viņas stiprā klints. Evai, paldies Dievam, nemaz nebija zināms, cik daudz Ādams pēdējo gadu desmitu laikā bija darījis Kitijas labā.

Varbūt tomēr viņa zināja? Tāpēc vēlētos tev ieteikt - ja gribēji zvanīt Kitijai, lai viņu brīdinātu, - nedari to.

Kā Kitija izturēsies, ja Pipa pie viņas iegriezīsies? Protams, tas būs liels pārdzīvojums. Taču Pipa ir jauka un sirsnīga meitene, viņa saprot citu cilvēku jūtas. Turklāt Kitija zināja par Pipu. Ādams viņai bija pastāstījis visus svarīgākos notikumus Sebastjana dzīvē, lielākoties ar vēstuļu palīdzību un reizēm, kad izgadījās tikt projām no Padlsas, arī personiski.

Evai bija taisnība. Sebastjans bija Kitijas dēls un Pipa - viņas mazmeita. Ādams savu bija izdarījis. Tagad viss bija viņu pašu ziņā.

Piepeši cauri dzīvžogam izspraucās Bērtijs, turēdams zobos nūju. Pēc neliela, draudzīga cīniņa Ādams to sunim atņēma un aizmeta tālu projām - nūja svilpdama šķēla gaisu. Priecīgi riedams, Bērtijs lūkoja atrast, kur tā nokritusi. Ādams pasmīnēja. Jā, sunim dzīve bija vienkārša.

5

Nedēļu vēlāk Pipa bija Getvikas lidostā un pavadīja vecākus uz Bahamu salām.

"Naudu Mērijai es noliku virtuvē - parastajā vietā," sacīja māte. "Esmu atstājusi arī pāris čeku piena vedējam, tev tikai vajadzētu tos atcerēties nolikt sestdienas rītā."

"Mamm, neraizējies! Viss būs kārtībā."

"Vai tu neaizmirsīsi ieslēgt drošības signalizāciju, kad iesi ārā no mājām?" tēvs piebilda.

"Protams. Neuztraucies."

Vecāki, par laimi, dažas pēdējās dienas bija pārāk aizņemti, gatavojoties atvaļinājumam, un nepievērsa meitai īpašu uzmanību. Tēvs, kā vienmēr, kad devās projām, raizējās, vai Maikls un Eljots tiks galā bez viņa, bet māte kārtoja apģērbus, kravāja ceļasomas un rūpējās, lai viņas prombūtnē mājās viss noritētu gludi.

Ja vecākiem nebūtu šo rūpju, viņi noteikti būtu pamanījuši, ka noticis kaut kas ārkārtējs.

"Ceru, ka brauciens vismaz būs tā vērts." Māte pagurusi nopūtās.

"Noteikti," Filipa viņu mierināja. "Jūs patiešām labi at- pūtīsieties, tiklīdz ceļojums būs sācies."

"Droši vien."

Filipai kļuva vieglāk, kad drīz vien tika izziņota iekāpšana lidmašīnā un vecāki devās uz pasu kontroli un pasažieru telpu. Viņa pamāja vecākiem ar roku, tad tie nozuda skatienam. Nu visa diena piederēja viņai pašai.

Cauri lielajam vestibilam Filipa steidzās uz automašīnu pagaidu stāvvietu, kur bija novietojusi savu "Metro". Viņai bija jāiet garām telefona kabīnei, un Filipai ienāca prātā, vai nevajadzētu piezvanīt tēvamātei, savai vecmāmiņai, numuru viņai bija iedevis izziņu dienests. Taču nebija lielas nozīmes to darīt. Ja vecmāmiņas nebūs mājās, viņa dosies uz Vērtingu un mēģinās atrast Edīti Spenseri Čenk- tonberijlodžā. Drošības pēc viņa bija paņēmusi līdzi fotoattēlu albumu.

Un, ja neizdosies sastapt ne vecmāmiņu, ne Edīti Spenseri, viņa dosies mājās un uzrakstīs abām vēstules - to viņa bija gribējusi darīt jau pašā sākumā, kad Eva iedeva Kitijas Pilgrimas adresi. Taču droši vien daudz labāk būtu iepazīties personiski. Vēstules viegli varēja radīt pārpratumus.

Tomēr, kopš Eva Filipai bija paziņojusi neticamo vēsti, ka viņai ir vecmāmiņa, par kuru līdz šim Filipai nebija ne jausmas, viņas sākotnējā interese par Geveinu Devīru mazliet bija atslābusi. Kāda gan varētu būt vecmāmiņa? Filipa mēģināja viņu iedomāties. Droši vien slaida un glīta kā tēvs. Taču citu neko viņa nespēja iztēloties. Un kas gan tā bija par sievieti, kas pametusi pati savu dēlu? Bija skaidrs, ka Evai tas nepatika. No otras puses, Eva bija teikusi, ka Filipai vajadzētu tikties ar vecmāmiņu un uzklausīt, ko viņa teiks…

Drīz vien, Filipai dodoties uz dienvidiem, priekšā jau pacēlās Sautdauna kalnājs. Lai gan Saseksa nebija tālu no Londonas, Filipai šis apvidus nebija pazīstams - viņa tikai dažas reizes bija apmeklējusi Braitonu. Nepazīstamā apkārtne saviļņojumu vērta vēl lielāku.

Filipa pabrauca garām Vērtingai un nonāca Erundelā - labajā pusē vīdēja pils mūri, bet priekšā slējās katedrāle. Vecmāmiņa dzīvoja Rožu kotedžā, Pentrovā. Filipai nebija ne jausmas, kur tā meklējama, tāpēc viņa iegriezās automašīnu stāvvietā tieši līdzās nelielam tiltiņam pār Erunas upi un apjautājās tūristu informācijas birojā. Meitene viņai iedeva karti un ieteica atstāt automašīnu turpat, jo citur to būšot grūti novietot.

Dodoties pa Haistritu, Filipa nodomāja, ka Erundela ir gleznaina tūristu pilsētiņa. Te bija daudz mākslas priekšmetu un daiļamata izstrādājumu veikaliņu un neparasta izskata tējas namiņu. Ielas, kas veda no pilsētas ārā, bija ļoti šauras un atgādināja lauku ceļus; daudzās senlaicīgās mājas atradās tieši ielas malā.

Tomēr, nonākusi Pentrovā, Filipa redzēja, ka mašīnu būtu varējusi atstāt arī šeit, jo iela, kas atradās kalna nogāzē, bija platāka par citām. No šejienes pavērās jauks skats pāri jumtiem uz Erunas ieleju un Anglijas kanāla sudrabaino svītru tālumā. „

Rožu kotedža atradās terases galā, un zālainais laukumiņš tās priekšā bija kā sētin nosēts ar sniegpulkstenītēm un krokusiem. Nebija grūti iedomāties, kā māja guvusi nosaukumu. Visu priekšējo sienu klāja vīteņrozes, un Filipa labi varēja iedomāties, kā šeit izskatās vasarā.

Piepešā satraukumā viņa apstājās, skaidri aptvērusi, ko grasās darīt. Vai viņa nerīkojās aplam, dodamās turp, kur pat "eņģeļi baidās spert kāju"? Vai nevajadzētu doties projām, pirms nav par vēlu, pirms viņa nav pieskārusies tādām lietām, kas varēja radīt neaprēķināmas sekas? Tomēr Kitija Pilgrima bija Filipas vecmāmiņa, un, kā teica Eva, Filipai bija tiesības iepazīties ar viņu. No otras puses, tēvam droši vien bijis pamatots iemesls pilnīgi pārtraukt attiecības ar māti.

Šajā brīdī liktenis izlēma viņas vietā. Atvērās kaimiņu kotedžas durvis, un tajās parādījās vecāks vīrs ar apcirptām, baltām ūsām, sārtiem vaigiem un bāli zilām acīm. Šunelis, kuru vīrs turēja pavadā, vilka viņu uz Filipas pusi.

"Labrīt! Vai jūs kādu meklējat?"

"Ē-e, jā, esmu atbraukusi pie misis Pilgrimas."

"Tad jūs esat atbraukusi pareizajā vietā." Vīrietis apklusa un ziņkāri palūkojās uz Filipu. "Piedodiet par jautājumu - vai jūs esat viņai rada?"

"Hmm, jā, īstenībā esmu gan."

"Re nu! Es jau tā domāju. Ārkārtīga līdzība."

Ja Filipa nedomātu, ka vecmāmiņa varbūt raugās pa logu un redz viņus sarunājamies, viņa būtu vēlējusies vīrietim vēl šo to pajautāt. Taču tagad viņa, cenšoties runāt tik droši un pārliecināti, cik vien spēja, ieteicās:

"Es labāk paskatīšos, vai viņa ir mājās."

"Noteikti. Pirms brīža redzēju viņu dārzā. Ja neatvērs durvis uz klauvējienu, tad laikam ir vēl tur. Ziniet, viņai nav elektriskā zvana. Patiesībā durvis droši vien nav aizslēgtas." Vīrietis pamēģināja nospiest rokturi. "Re nu, kā tad! Durvis parasti stāv vaļā. Es vienmēr brīdinu uzmanīties no laupītājiem, taču viņa neceļ ne ausu." Tad viņš pasauca: "Misis Pilgrima! Vai jūs tur esat? Jums ciemiņš!"

Tādu iepazīšanās veidu Filipa nebija iecerējusi, taču piepeši iedomājās, ka pirmā tikšanās ar vecmāmiņu varbūt būs drošāka šā svešinieka klātbūtnē.

Tūlīt aiz ārdurvīm bija priekšnams ar vaskotu dēļu grīdu; tajā atradās senlaicīgs koka sols ar atzveltni un neparasts mēteļu pakaramais ar perlamutra inkrustācijām un iestrādātu spoguli. Labajā pusē bija kāpnes, kas veda augšup, bet kreisajā pāris nelielu pakāpienu veda uz leju - aiz pavērtajām durvīm, šķiet, atradās dzīvojamā istaba.

No priekšnama otra gala atskanēja balss:

"Es esmu virtuvē. Tūlīt iešu."

Tad sīks stāvs steidzās uz šo pusi.

"Ā! Pulkvedis Veikhērsts! Un… ?"

Pipa paspēra soli uz priekšu un spēji apstājās, saprazdama, kāpēc pulkvedis Veikhērsts nebija varējis atturēties un norādījis uz lielo līdzību. Droši vien arī Filipa vecumdienās izskatīsies tāpat: biezs nepaklausīgu, baltu sprogu ērkulis un lielas, zilas acis - vecmāmiņas acu zilumā bija manāmi tādi paši riekstu krāsas lāsumi kā viņai - sīkajā sejā ar asajiem vaibstiem, nelielo degunu, apaļīgajiem vaigiem un diezgan apņēmīgi izslieto zodu.

Filipas izbrīnu varēja redzēt atspoguļojamies vecās sievietes sejā.

"Nu protams - tai taču vajag būt… vai tu esi Filipa?"

Filipa pamāja.

Vecmāmiņas galva stipri trīcēja. Tad viņa saņēma Filipu aiz abām rokām un drebošā balsī teica:

"Ak, mīļā, tu pat nezini… Kāds brīnišķīgs, brīnišķīgs pārsteigums! Visus šos gadus es cerēju, iztēlojos, bet man ne sapnī nerādījās…"

Pulkvedis apjukumā iekrekšķinājās.

"Vajadzēs turpināt pastaigu. Dāmas, vēlu jums to labāko, hmm…"

Arvien vēl turot Filipu aiz rokām, vecmāmiņa cauri priekšnamam ieveda viņu lielā, balti krāsotā telpā ar zemiem griestiem, kurus šķērsoja tumša ozolkoka sijas. Radio pārraidīja klusu klasisko mūziku. Uz krēsla, saules apspīdēts, gulēja svītrains kaķis; uz akmens plākšņu grīdas mētājās kaķa barojamie trauki, dažādi apavi un dārzkopības rīki; izlietne bija nemazgātu trauku pilna, lielais virtuves skapis savukārt stāvgrūdām pilns ar puķu podiem, dēstu kastēm un stādu katalogiem, un uz galda atradās kaste ar akvareļkrāsām, palete un atvērts skiču albums, kurā vīdēja nepabeigts akvarelis ar rozēm.

"Cik nepatīkami, ka tu redzi visu to jucekli. Ja es būtu zinājusi, ka tu atnāksi, būtu visu sakārtojusi. Ak, kāds brīnišķīgs, patiesi brīnišķīgs pārsteigums! Es vēl nespēju to aptvert. Apsēdies, lūdzu, un jūties kā mājās. Ļauj, es aizdzīšu Tabitu. Viņa vienmēr iekārtojas visērtākajā krēslā."

"Nevajag viņu traucēt. Viņa ir jauka." Filipa noglāstīja kaķi, kas pavēlās uz muguras diezgan nekautrīgā, taču jūsmīgā pozā, gaidot, ka tam paglāstīs vēderu.

Vecmāmiņa veltīja Filipai laimīgu smaidu.

"Redzu, ka tev patīk kaķi."

"Patīk gan. Man tikai nekad pašai neviena nav bijis. Es gribētu, bet…" Filipa jau grasījās teikt, ka tēvam nepatīk dzīvnieki, bet aptvēra, ka tas nav ne īstais brīdis, ne īstais veids, kā uzsākt sarunu par tēvu.

"Man bērnībā ļoti veicās," vecmāmiņa sacīja. "Man bija daudz dzīvnieku - ari suns. Un ponijs."

"Cik jauki! Es būtu gribējusi iemācīties jāt. Taču tas nav tik viegli, ja dzīvo Londonā. Protams, var jāt parkā, tomēr tas nav īsti kā laukos."

"Es zinu. Esmu kādu laiku dzīvojusi Londonā. Vai, bet kur tad man prāts! Es te pļāpāju un pat nepiedāvāju tev tasīti tējas. Tomēr nupat attapos, ka šim gadījumam par godu vajadzētu kaut ko labāku par tēju. Īstenībā šobrīd derētu šampanietis, tomēr man mājās neatradīsies neviena pudele. Tomēr heresam vajadzētu būt." Viņa piesteidzās pie ledusskapja un izņēma pudeli "Tio Pepe". Piepildījusi divas glāzes, vecmāmiņa pasniedza vienu Filipai un pacēla otru, lai izteiktu tostu. "Filipa, par tevi! Un liels paldies, ka atbrauci pie manis."

Filipa pieskandināja savu glāzi.

"Vai varētu lūgt - sauc mani par Pipu! Par Filipu mani sauc tikai tētis."

"Ak jā, mans tēvs bija gluži tāds pats! Viņš vienmēr uzstāja, ka mans vārds esot Ketrina, bet visi mani draugi sauca mani par Kitiju. Vai zini Roberta Brauninga dzejoli "Pi- pas dziesma"? Pagaidi, ļauj atcerēties!

Ir pavasara laiciņš, Vēl diena tik mostas; Ir rīta agrums, Un pļavā mirdz rasa; Ir cīrul's jau spārnos, Un rožkrūmā - gliemis; Dievs debesīs raugās - Ir pasaule laba!

Filipa raudzījās vecmāmiņā ar priekpilnu izbrīnu.

"Jā, manuprāt, Pipa ir jauks vārds," turpināja Kitija, nolikdama glāzi un mazliet piekārtodama galdu. "Ak, visi tie dārza piederumi! īstenībā man vajadzētu dārza mājiņu, bet dārzs nav tik liels."

Filipa paraudzījās ārā pa virtuves logu uz mazo, iežogoto dārzu - tas bija tikpat rūpīgi kopts, cik nekārtīga mājas iekšpuse. Mājas otrā pusē tūlīt aiz durvīm bija neliels iekšpagalmiņš un putnu barojamais galdiņš; uz tā stāvēja kaudzīte sēklu, bet līdzās bija pakārtas divas kokosriekstu pusītes, ap kurām nemitīgi lidinājās sīki putniņi. Tālāk, zem vīteņrožu arkas, pāri nelielam mauriņam ar puķu dobēm abās pusēs aizvijās akmens plāksnēm bruģēts celiņš.

"Man šķiet, ka dārzs nav ne par lielu, ne par mazu," Filipa teica. "Tomēr gribētu noskaidrot, kā lai es tevi saucu. Misis Pilgrima ir pārāk oficiāli, bet vecmāmiņa…"

"Pārāk vecmodīgi - un ne gluži iederīgi," vecmāmiņa piekrita. "Manuprāt, tev mani vajadzētu saukt par Kitiju."

"Paldies - Kitija."

Vecmāmiņa novāca no krēsla papīru kaudzi, un Tabita nolēca uz paklāja.

"Nu, vai nav īsts kaķis! Vienmēr visu otrādi. Labi, tagad vismaz varam apsēsties." Filipa apsēdās, taču Kitija turpināja kārtot galdu. "Īstenībā man vajadzētu vest tevi dzīvojamā istabā, taču tur no rītiem ir ļoti vēsi, un es vēl neesmu iekūrusi kamīnu. Es lielākoties mēdzu uzturēties virtuvē - kā jau redzi. Te ir dienvidu puse, tāpēc gandrīz visu dienu iespīd saule. Šeit bija divas telpas, bet, kad nopirku māju, liku šķērssienu izlauzt."

Filipa noprata, ka Kitija nervozē daudz vairāk nekā viņa pati.

"Cik ilgi tu jau te dzīvo?" viņa apjautājās.

"Ak, sen. Gandrīz trīsdesmit gadu." Kitija paņēma skiču burtnīcu, pētīdama, vai krāsa jau nožuvusi.

Filipa izmantoja izdevību.

"Akvarelis patiešām ir jauks. Ziedlapiņas izskatās samtainas."

"Ak, vai tu patiešām tā domā? Paldies! Es gleznoju pēc fotogrāfijas, kuru uzņēmu pagājušajā vasarā. Man labāk tīk gleznot no dabas, taču ziemā tas nemaz nav viegli. Un pagājusī ziema bija tik auksta, es jau sāku domāt, ka pavasaris nemaz nepienāks."

"Īstenībā es par tevi uzzināju pēc taviem akvareļiem."

"Maniem akvareļiem… Kā tu to domā?"

"Nu redzi, vēl pirms dažām dienām es pat nezināju, ka tu esi pasaulē. Tas izklausās briesmīgi, bet tā bija. Tad aizbraucu uz Padlsu un nakšņoju pie Ādama un Evas. Viesu istabā pie sienas bija divi tavi akvareļi. Es tos sāku apbrīnot, un tante Eva man pastāstīja par tevi. Nu, patiesībā viņa necik daudz nestāstīja, vienīgi iedeva man tavu adresi."

Kitija nolika skiču albumu uz galda un atslīga Tabitas atbrīvotajā krēslā.

"Un līdz tam laikam tu pat nezināji, ka es esmu pasaulē?"

Filipa papurināja galvu.

"Ja būtu zinājusi, atbrauktu agrāk."

"Bet… kas… ?"

Kitija izskatījās tik uztraukta, ka Filipa vēlējās, kaut varētu atsaukt savus vārdus un izteikties saudzīgāk.

"Nu, kas tad, pēc tavām domām, bija ar mani noticis?" Kitija beidzot vaicāja.

"Tētis man teica…"

"Neuztraucies, lūdzu, pasaki, ko viņš teica."

"Nu - ka vina tēvs kara laikā nomiris un tu - hmm -

>

esot pazudusi."

Kitija lēni palocīja galvu.

"Savā ziņā viņam taisnība." Tad viņa žirgtāk turpināja: "Taču es priecājos, ka Eva tev pastāstījusi patiesību. Es vienmēr baidījos, ka nomiršu, tevi neredzējusi, lai gan bieži man šķita, ka tevi pazīstu. Ādams vienmēr paziņoja, kas jauns jūsu ģimenē. Viņš man bijis labs draugs ilgus gadus."

Filipa labprāt būtu lūgusi, lai Kitija pastāsta par to sīkāk, taču neiedrošinājās. Tagad nebija īstais brīdis. Varbūt vēlāk, kad viņas mazliet vairāk būs viena otru iepazinušas, radīsies izdevīgs gadījums.

"Vai tu arī glezno?" Kitija vaicāja, pāriedama pie drošāka temata.

"Kādreiz gleznoju, bet nu jau vairākus gadus neesmu to darījusi - īstenībā kopš koledžas pirmā kursa vairs ne. Pamatkursā mācījos gleznošanu, dizainu un fotografēšanu. Tad nolēmu, ka fotografēšana man patīk vislabāk, tāpēc specializējos tajā."

Kitija uzlika krāsu tūbiņām vāciņus un aizvēra albumu.

"Pareizi gan, atceros, ka Ādams man teica - tu esot fo- tomāksliniece."

"Patiesībā es jau vēl neesmu īsta fotomāksliniece, tikai asistente. Šobrīd pāreju citā darbā, tāpēc arī varēju atbraukt pie tevis. Nākamajā nedēļā sākšu strādāt pie cita fotomeis- tara. Viņu sauc Tims Kolinss. Vai tu neesi redzējusi viņa darbus? Tos ievieto daudzi laikraksti."

"Es gan reti pērku kādu laikrakstu. Nezinu, kā tevi, bet mani ziņas vienmēr iespaido nomācoši. Nesaprotu, kāda jēga uztraukties par notikumiem, kurus itin nekā nav iespējams ietekmēt. Politiķi ķildosies vienmēr, dabas katastrofas turpināsies, un cilvēki nemitēsies cits citu nogalināt, vai nu es kaut ko zināšu par to, vai ne."

"Jā, saprotu, ko tu ar to domā."

Kitija uzmeta Filipai ašu skatienu, gluži kā putns.

"Ko tev visvairāk patīk fotografēt?"

"īstenībā man patīk viss. Strādājot ar iepriekšējo foto- meistaru, mēs fotografējām galvenokārt klusās dabas. Taču visvairāk mani interesē portreti. Tāpēc arī eju strādāt citur." Filipa iedomājās, vai pieminēt Geveinu Devīru, taču acumirklī apjauta, ka nevajadzētu vis.

"Tu teici, ka esi asistente. Ko tas nozīmē?"

"Asistents īstenībā dara visu, sākot no kafijas vārīšanas un beidzot ar filmas ielikšanu aparātā. Taču jaunajā darbā es diezgan daudz arī fotografēšu, strādāšu ar klientiem un organizēšu grima un stila konsultācijas."

"Tas šķiet aizraujoši. Jāsaka, es tevi gandrīz vai apskaužu. Mans tēvs nebūtu ļāvis mācīties, lai es iegūtu profesiju. Kad biju jauna, jaukas meitenes nemēdza strādāt."

Kitija apklusa, un Filipai šķita, ka viņa grasās vēl kaut ko piebilst. Tomēr Kitija tikai noteica:

"Tava glāze ir tukša. Vai vēlies vēl heresu?"

"Jā, lūdzu."

"Tu taču paliksi uz lenču, vai ne? Man nu gan nekā īpaša nav, ko tev piedāvāt. Es dzīvoju ļoti vienkārši - un esmu veģctāriete. Nu, paraudzīsim. Te ir olas, siers, salāti… mēs varam arī novārīt makaronus. Ak nē, es zinu! Pagatavošu spāņu omleti."

"Nerūpējies tik ļoti," Filipa lūdza.

"Ai, es vēlētos, kaut būtu zinājusi, ka tu atbrauksi. Man tik ļoti nepatīk, ka uzņemu tevi nesagatavojusies. Nezinu, ko tu tagad domāsi par visu šo nekārtību."

"Pēc manām domām, tā nav nekārtība. Man te šķiet jauki. Mūsu māja vairāk atgādina attēlu no žurnāla "Māja un dārzs" nekā māju."

Kitija sāka smalcināt aukstus, vārītus kartupeļus, tomātus, sīpolus un ķiplokus.

"Vai tavs tēvs vēl arvien nodarbojas ar senlietu tirdzniecību?"

"Jā, viņa partneris ir Eljots - Ādama un Evas dēls. Pašreiz tētis un mamma aizbrauca atvaļinājumā uz Bahamu salām. Es viņus aizvedu līdz Getvikai, pirms braucu šurp."

"Vai tev ir mašīna?"

"Jā, ir gan. Taču tikai "Metro"."

"Nezinu, kā es iztiktu bez sava vecā, dārgā "Morris Mi- nor". Vai tu to pamanīji ārpusē? Ak, man ir pavisam savāda sajūta. Piedod man! Mums tik daudz būtu jāpārrunā…"

"Es zinu, taču patiešām apbrīnojami, ka mums ir daudz kopīgu interešu, piemēram, glezniecība un dzeja. Kopš tā brīža, kad uzzināju par tevi, visu laiku domāju, kāda tu būsi."

"Un kādu tad tu mani iedomājies?"

"Nu vairs nezinu. Tagad man šķiet, ka biju iedomājusies tevi tieši tādu."

"Man bija labāk - es no Ādama stāstiem varēju iztēloties, kāda tu esi, un ļoti labi izpratu, kas tu par cilvēku."

"Un vai es tiešām esmu tāda, kā tu iztēlojies?"

"Daudz, daudz labāka," Kitija sirsnīgi teica.

Viņa aizdedza gāzi, uzlēja uz pannas mazliet eļļas un uzlika to virs degļa.

"Mēs gandrīz vai varētu sarīkot jautājumu un atbilžu vakaru, piemēram - vai tev patīk gatavot ēdienu?"

"Ne sevišķi. Māmiņa brīnišķīgi gatavo ēst. Viņa negrib laist virtuvē nevienu citu. Un tev?"

"Diemžēl jāsaka - es nekad neesmu bijusi sevišķi saimnieciska. Tev es gatavoju lenču vairāk tikai tīrā prieka pēc. Taču pati sev es pagājušajā gadā uz septiņdesmit piekto dzimšanas dienu uzdāvināju gāzes pavardu un ūdens sildāmo boileru. Pirms tam man bija akmeņogļu kurtuve ar plīti, uz kuras gatavoju ēst, un tā sildīja ari radiatorus. Tad nolēmu, ka nevaru vairs atļauties nest ogles un tukšot kurtuvi no pelniem, lai gan dzīvojamā istabā man vēl arvien ir kamīns. Jāsaka, gāze ļoti atvieglojusi manu dzīvi. Viss ir tik tīrs, nezinu, kāpēc to neizdarīju jau pirms vairākiem gadiem."

Kitija visus sagrieztos produktus uzbēra uz pannas, ātri apmaisīja un sāka klāt galdu.

"Kad biju bērns, mēs nekad neieturējām maltītes virtuvē. Tas tika uzskatīts par strādnieku paradumu. Turklāt manam tēvam riebās virtuves smakas."

"Ko tavs tēvs darīja?" Filipa jautāja.

"Viņš bija mācītājs. Kā jau tu būsi nopratusi, es viņu sevišķi nemīlēju. Viņš bija ļoti stingrs un valdonīgs."

Kitija sakūla vairākas olas un pārlēja dārzeņiem pāri.

"Vai toreiz tu dzīvoji Dorsetā?"

"Vai bērnībā? Nē, mēs dzīvojām Saseksā. Nu, kas vēl vajadzīgs? Ahā, maize. Un dzeramais. Man diemžēl vīna mājās nav. Bet es varētu aizbraukt un nopirkt."

"Nē, nerūpējies. Pietiks ar ūdeni."

Kitija sagrieza maizi, ielika to groziņā un lika galdā omleti.

"Nu, ceru, ka būs labi."

"Izskatās kārdinoši."

Kitija apsēdās, un Tabita ielēca viņai klēpī. Filipa iedomāja, ka šis nelielais rituāls droši vien tiek ievērots ikvienā maltītē. Kādu bridi abas klusēdamas ēda, un Filipa ieklausījās klusajā mūzikā, ko pārraidīja radio.

"Tev patīk klasiskā mūzika?" viņa iejautājās.

"Neizsakāmi. Es parasti klausos "Radio-trīs"." Kitija ieklausījās. ""Fauna diendusa"! Viens no maniem mīļākajiem skaņdarbiem. Vai tu spēlē kādu mūzikas instrumentu?"

"Diemžēl ne."

"Tavs tēvs kādreiz spēlēja klavieres."

"Patiešām? Es nezināju."

Beidzot saruna sāka ievirzīties tā, kā gribējās Filipai.

"Jā, viņš bija ļoti muzikāls. Tomēr, manuprāt… Ņem vēl maizi, lūdzu! Mums te ir lieliska ceptuve. Nu, pastāsti man kaut ko vairāk par sevi. Ādams patiešām cenšas, taču viņš ne vienmēr spēj izstāstīt to, ko es gribētu zināt. Es, piemēram, iepazīstoties ar kādu cilvēku, vienmēr apvaicājos, ko viņš lasa."

Filipa sāka smieties.

"Es arī! Diemžēl pārāk bieži izrādās, ka nelasa neko."

"Kā? Nelasa? Ko tad viņi daraV

"Skatās televīziju."

"Nu, jāatzīst, es arī reizēm paskatos televīziju. Man patīk raidījumi par dabu un dažas vecās filmas. Tomēr nekas nevar aizstāt labu grāmatu."

Izrādījās, ka abām ir ļoti līdzīga literārā gaume.

Kitija pārsteigumā šūpoja galvu.

"Tas ir apbrīnojami. Tu ne vien izskaties līdzīga man jaunības dienās, bet tev arī patīk tas pats, kas man. Tomēr pats apbrīnojamākais - tava gaume ir tāda kā agrākajos laikos. Man likās, ka modernās meitenes lasa tikai - tā teikt - grāmatas par seksu un tirdzniecības katalogus." Kitija pasmaidīja, lai mīkstinātu izteikto dzēlību.

"Ak, arī es tās reizēm lasu," Filipa teica. "Tomēr parasti pietiek izlasīt vienu, lai zinātu, kas rakstīts visās pārējās. Man patīk grāmatas, kas liek padomāt."

"Nevaru nepiekrist. Nu, vai esi paēdusi?"

"Paldies, pamatīgi paēdusi. Tas bija lieliski."

Kitija uzlika uz sava šķīvja dažus gardus kumosiņus un nolika to uz grīdas. Kaķis dedzīgi metās tos notiesāt.

"Tēju vai kafiju?" Kitija pieceldamās jautāja un piepildīja ūdens vārāmo kannu. "Man laikam ir tikai šķīstošā."

"Man tā garšo."

Kitija izskaloja divas tasītes.

"Es savos gados kļūstu ļoti slinka. Traukus mazgāju tikai reizi dienā - pēc vakariņām."

Filipa iesmējās.

"Tabita lieliski apstrādājusi tavu šķīvi. Es droši vien trauku mazgāšanu uzticētu viņai."

Pēkšņi pie durvīm kāds skaļi pieklauvēja.

"Kas tad tas varētu būt?" Kitija bija neizpratnē.

Viņa patiešām ir brīnišķīga, Filipa nodomāja, kad vecmāmiņa izgāja no virtuves. Tik moža un sprigana. Nepavisam neizskatās pēc sievietes, kas varētu pamest dēlu. Ādams bija teicis, ka pirmajās kara dienās evakuēts pusotra miljona bērnu - nejau tēvu vien aizsūtīja projām no mājām. Kaut ari toreiz viņš droši vien bija sarūgtināts, taču tagad viņam to vajadzētu saprast. Kāpēc tad viņš mātei nekad nebija piedevis? Droši vien bija noticis vēl kaut kas cits. Kas tad īsti? Vai Kitija bija centusies aizbērt plaisu starp abiem? Kā tad tēvs bija atsaucies uz viņas centieniem? Droši vien noraidoši. Kāpēc gan?

Tomēr šie jautājumi nebija uzdodami pirmajā tikšanās reizē, kaut gan Filipa bija pārliecināta, ka Kitija, tāpat kā viņa pati, apzinās neizteiktos jautājumus par Sebastjanu. Taču vispirms bija vajadzīga pilnīga uzticēšanās, un tikai tad varēja uzsākt sarunu par šo jūtīgo tematu.

Tomēr vismaz šobrīd pagātnei nebija nozīmes. Galvenais - viņas abas viena otru bija atradušas un sāka iepazīt, turklāt patika viena otrai. Tēvs atgriezīsies tikai pēc divām nedēļām. Šajā laikā viņa paspēs izlemt, ko tēvam teikt.

"Padomā tikai, cik jauki!" Kitija sacīja, atgriežoties virtuvē ar burku rokās. Virspusē tā bija rūpīgi pārsieta ar sarkanbaltu audumu. "Tas bija pulkvedis Veikhērsts. Viņš ir ļoti jauks un uzmanīgs. Kādreiz viņš dienējis armijā un ilgi dzīvojis Indijā."

Filipa jau sāka prātot, vai tikai vecmāmiņai ar pulkvedi vienam pret otru nav radušās maigākas jūtas, bet Kitija jau turpināja:

"Un te ir dāvana no misis Veikhērstas. Zemeņu ievāri-

i

jums pie tējas manai mazmeitai. Lai gan nevar vēl zināt, kā tas garšos. Nabaga misis Veikhērsta nepieder pie labākajām saimniecēm. Redzi, viņiem vienmēr bijušas kalpones. Kad viņi te tikko sāka dzīvot, misis Veikhērsta neprata pat iztukšot putekļsūcēja maisiņu, un man tas viņai bija jāierāda.

Tomēr man nevajadzētu smieties. Viņi ir patiešām jauki kaimiņi - tik iejūtīgi, taču neuzmācīgi. Mēs nebāžam degunu viens otra darīšanās. Nu, vai tā tējkanna vēl vārās?"

***

Vēlāk, pēc tējas - kad viņas bija paēdušas graudu maizi ar misis Veikhērstas patiesi gardo ievārījumu -, Kitija iejautājās:

"Vai tu varbūt esi paņēmusi līdzi kādu no savām fotogrāfijām?"

Viņas jau bija pārgājušas uz dzīvojamo istabu, kur Kitija bija iekūrusi kamīnu. Telpa bija ļoti mājīga; tajā atradās gan mazāki, gan lielāki galdiņi un stikloti skapji ar senlaicīga porcelāna traukiem un greznumlietiņām, bet uz skapjiem zaļoja un ziedēja krāšņi istabas augi. Vienu telpas sienu aizņēma grāmatu plaukti, bet pie otras bija daudz gleznu.

Tagad jau abas kopā jutās droši un brīvi, tāpēc Filipa domāja, ka var Kitijai parādīt Edītes Spenseres albumu.

"Savu fotogrāfiju gan man nav līdzi. Taču esmu paņēmusi kaut ko citu, kas tevi varbūt interesēs." Viņa attaisīja somu. "Pirms dažām nedēļām tētis bija aizbraucis uz kādu ūtrupi Vērtingā un kopā ar izsoles priekšmetu iegādājās dažas senlaicīgas grāmatas un fotoattēlu albumu. Albumā ir daži apbrīnojami fotoattēli - vairāku slavenu cilvēku portreti un dažu skaistu, vecu māju uzņēmumi."

"Un tev tas albums ir līdzi?"

"Jā. Kad tētis parādīja šo albumu, man likās, ka fotografējusi sieviete, kurai piederējušas grāmatas, bet…"

Kitija piecēlās kājās.

"Atvaino, man jāpaņem brilles - tās palika virtuvē."

Kamēr Kitija bija izgājusi, Filipa pārlapoja albumu, līdz atrada vecās mājas uzņēmumus. Izdzirdējusi tuvojamies Kitiju, viņa turpināja:

"Patiesībā man tā māja savādā kārtā atgādina tavējo.

Man liekas, ka mājas nosaukums ir Jandovera, jo kādā grāmatā atradu Edītei Spenserei adresētu vēstuli. Tā ir sieviete, kuras vārds ierakstīts albuma pirmajā lapā."

Soļi apklusa, un Filipa pacēla acis. Vecmāmiņa taustījās pa savu rokassomiņu.

"Bet te nu nāk kaut kas patiešām neticams." Filipa uzšķīra vietu, kur bija karaļa Džordža V portrets, un saudzīgi ņēma to ārā no albuma. "Paskaties! Tas ir karalis Džordžs Piektais, bet fotogrāfa vārds ir…" Filipa uz brīdi apklusa un tad teica: "Devīrs - Geveins Devīrs."

Tieši tajā brīdī Kitija krita.

Viņa kāpa lejup uz dzīvojamo istabu un - droši vien tāpēc, ka skatījās nevis uz pakāpieniem, bet uz fotogrāfiju, ko Filipa turēja rokā, - zaudēja līdzsvaru un klupa, krītot atsizdamās pret šauru un stāvu stiklotu skapi kreisajā pusē no durvīm; tā nedrošās kājiņas salīgojās, un skapis gāzās Kitijai virsū, notriekdams viņu un piespiezdams pie zemes.

Tur nu viņa gulēja un nekustējās.

Filipa nometa albumu un pieskrēja vecmāmiņai klāt.

"Kitija! Vai tev kas kait? Kitija!"

Taču vecmāmiņa nedz atbildēja, nedz kustējās.

Filipa nogrūda skapi nost. Stikls bija saplīsis un porcelāns saškīdis druskās.

Filipai par lielu atvieglojumu, Kitija elpoja, lai gan visai vārgi. Acis viņa vaļā nevēra.

Šausmu pārņemta, Filipa raudzījās, kur ir telefons, un tad atcerējās, ka redzējusi to priekšnamā. Viņa metās pie tā un izsauca ātro palīdzību.

Kad Filipa beidzot atgriezās no Erundelas slimnīcas Rožu kotedžā, jau bija vakars. Par laimi, ātrā palīdzība bija ieradusies ļoti drīz, un vīri bezsamaņā guļošo Kitiju bija uzlikuši uz nestuvēm un aizveduši, zilajai gaismai mirgojot un sirēnai kaucot. Filipa, sameklējusi Kitijas rokassomā mājas atslēgas un aizslēgusi durvis, bija devusies uz slimnīcu pati saviem spēkiem; misis Veikhērsta un pulkvedis viņai bija parādījuši ceļu, jo dega nepacietībā uzzināt, kā Kitijai klājas.

"Ak, nabadzīte!" Misis Veikhērsta sirsnīgi juta līdzi. "Cerēsim, ka viss beigsies labi."

"Varbūt viņu ķērusi trieka," pulkvedis sprieda. "Tā reizēm gadās. Ziniet, kāds mūsu draugs - misis Pilgrima pirms pāris mēnešiem arī iepazinās ar viņu, kad kopā dzērām tēju, - nesen grasījās iet dušā un pēkšņi… Nu, bet tagad jau viņš veseļojas. Kreisā roka vēl lāgā neklausa, un viņš nav īsti drošs uz kājām, bet tā jau mūsu gados klājas daudziem."

"Varbūt sirdslēkme?" minēja misis Veikhērsta.

Trieka? Sirdslēkme? Filipa bija apjukusi.

"Viņa itin vienkārši nokrita, paklupa uz kāpnītēm," viņa skaidroja.

Tomēr slimnīcā Filipai teica gandrīz to pašu. Viņai vispirms bija nācies aiziet līdz autostāvvietai pie pils, lai paņemtu tur atstāto mašīnu, un, kad viņa ieradās slimnīcā, Kitija jau bija aizvesta uz rentgenu un citiem izmeklējumiem. Pateikusi reģistratoram par vecmāmiņu visu, ko vien zināja, Filipa sēdēja uzgaidāmajā telpā, kodīja nagus un neko neredzošu skatienu pārlapoja žurnālus. Minūtes ritēja. Visapkārt parastajās gaitās steidzās slimnīcas darbinieki. Beidzot pie viņas pienāca ārsts.

"Misis Pilgrimai nāksies palikt pie mums, kamēr izdarīsim visas pārbaudes, lai pārliecinātos, vai viņai nav bojātas smadzenes, un noskaidrotu, kāpēc viņa kritusi," ārsts teica. "Viņai, iespējams, bija uznācis ģībonis, un jāuzzina tā cēlonis. Jādomā, šī nav bijusi pirmā reize."

"Vai viņa jau nākusi pie samaņas?" Filipa bailīgi jautāja.

"Jā, tagad jau viņa atguvusi samaņu."

Filipa izjuta milzīgu atvieglojumu.

"Vai drīkstu ieiet pie viņas?"

"Labāk ne. Šobrīd viņai visvairāk nepieciešama atpūta. Misis Pilgrima vēl ir ļoti apjukusi - paies labs laiciņš, kamēr viņa atgūsies. Viņa stipri cietusi no trieciena - sasista galva un ribas, bet uz pleca bija nejauka brūce - to mēs sašuvām. Iešļircinājām arī zāles pret sāpēm, tās palīdzēs ātrāk iemigt."

"Jūs taču pajautāsiet, vai arī agrāk viņai nav gadījies krist?"

"Iespējams, ka viņa neatceras. Galvas sasitums bieži rada atmiņas zudumu. Var paiet vairākas dienas, pat nedēļas, pirms viņa sāks atcerēties nesenos notikumus, un to, kas atgadījās šodien, viņa varbūt nekad vairs nespēs atcerēties. Bieži gadās, ka no atmiņas zūd viss, kas noticis divdesmit četru stundu laikā pirms galvas sasišanas."

"Cik ilgi viņai būs jāpaliek slimnīcā?"

"Paskatīsimies, cik ātri viņa atlabs, kādi būs pārbaužu rezultāti. Vai viņa dzīvo viena?"

"Jā, es tikai biju aizbraukusi apciemot." Filipa nolēma neskaidrot, ka vecmāmiņu redz pirmo reizi mūžā. Tas varētu radīt nevajadzīgus sarežģījumus. "Taču es varētu palikt," viņa piebilda. Filipa nebija paņēmusi līdzi citu apģērbu un dažādus sīkumus, taču tur bija viegli līdzēt; viņa varēja nesteigties uz Londonu, bet atgriezties nākamajā pirmdienā, lai dotos uz jauno darbu.

"Tas nebūtu peļami. Vai tuvumā dzīvo vēl kāds tuvinieks?"

"Nē. Viņai, protams, ir draugi."

"Šādos gadījumos izšķirošās ir pirmās divdesmit četras stundas. Mums ir jūsu vecmāmiņas telefona numurs, un mēs zvanīsim, ja līdz rītam kaut kas mainīsies. Protams, jūs varat piezvanīt palātas māsai, kad vien vēlaties, lai apjautātos par misis Pilgrimas stāvokli. Tomēr jums pats labākais, šķiet, būtu doties mājās un kārtīgi izgulēties. Jūs izskatāties pārguruši."

Filipai likās, ka viņas spēki ir galā.

"Tas droši vien no pārdzīvotā trieciena. Ak, ja vien es nebūtu novērsusi viņas uzmanību…"

"Jūs taču nezināt, kāpēc viņa krita. Neaizmirstiet - varēja gadīties, ka viņa pakrīt, būdama viena, un guļ stundām ilgi, pirms kāds viņu atrod."

"Kad drīkstēšu viņu apmeklēt?"

"Es ieteiktu atnākt rīt pēcpusdienā, viesu laikā."

"Vai nebūs par ļaunu, ja runāšu par to, kas notika?"

"Nekādā ziņā. Viņa vēlēsies zināt, kā tas atgadījās. Taču izturieties saudzīgi. Cilvēki, kas pārcietuši galvas traumu - īpaši gados veci cilvēki -, reizēm ir apjukuši un dez- orientēti. Viņa cietusi gan fiziski, gan psiholoģiski."

Atgriezusies Rožu kotedžā, Filipa vēl nebija paspējusi atslēgt durvis, kad parādījās pulkvedis Veikhērsts.

"Redzēju, ka izkāpjat no mašīnas. Domāju pajautāt - kā tad klājas misis Pilgrimai?"

Filipa pastāstīja, ko bija teicis ārsts, un vecais vīrs gudri pamāja.

"Jā, jā, pirmās divdesmit četras stundas vienmēr ir tās svarīgākās. Kad viņa tām būs tikusi pāri, tad mēs visi varēsim mazliet uzelpot. Nu tad - mana kundze lika pajautāt, vai jums pašai nav kaut kas vajadzīgs."

"Paldies, laikam gan ne."

"Nekautrējieties piezvanīt, ja varam kaut ko darīt jūsu labā. Mēs esam ļoti iemīļojuši misis Pilgrimu. Tik jauka, labsirdīga lēdija. Mēs vienmēr brīnījāmies…" Viņš nokrekšķinājās. "Taču tas jau, protams, neattiecas uz mums."

Nē, Filipa domāja, neattiecas vis. Turklāt viņa pati nezināja atbildi, tāpēc pat gribēdama nespētu apmierināt vecā vīra ziņkāri.

Viņa veltīja pulkvedim jauku, bet nogurušu smaidu.

"Piedodiet, man bijusi tik gara diena…"

"Jā, jā, protams! Citreiz varam patērzēt ilgāk. Nūjā, hmm, tad novēlu labunakti. Un atcerieties - mēs dzīvojam tepat līdzās."

"Paldies! Arlabunakti!"

Tiklīdz Filipa iegāja mājā, viņu sagaidīja nepacietīgā Tabita un veda pie tukšā trauciņa. Pameklējusies dažos plauktos, Filipa atrada kaķu barības krājumus un atvēra konservu kārbu. Pašai ēst negribējās. Viņa uzvārīja kafiju, nomazgāja pēc lenča palikušos traukus - kopīgais lenčs ar Kitiju šķita jau tik tālā pagātnē - un savāca stikla lauskas, kas bija palikušas dzīvojamā istabā, ar pārsteigumu un prieku atklājot, ka saplīsis daudz mazāk, nekā šķita. Tad Filipa brīvajā istabā saklāja gultu, nomazgājās dušā un, izmazgājusi apakšveļu, ielika to žāvējamā skapī. Viņa vēl paspēja nodomāt, ka jāmēģina sadzirdēt telefona zvanu, tad, atlaidusies gultā, aizmiga ciešā miegā.

6

Atvērusi acis, Kitija pamanīja, ka atrodas krēslainā telpā; tās svešādie griesti dīvainā kārtā te attālinājās, te atkal tuvojās. Attālie trokšņi neatgādināja ierastās skaņas pašas mājās - bija dzirdama svešu balsu murdoņa, soļu švīkstēšana, krēslu skrapstēšana un vāja krākšana. Apkārt vēdīja dezinfekcijas smaka. Kitija pakustējās un juta svelošas sāpes izšaujamies caur galvu, pleciem un muguru. Viņa jutās vārga un apreibusi, tāpēc atkal aizvēra acis.

Tuvojās soļi. Vēsi pirksti maigi satvēra viņas delnu. Sievietes balss jautāja:

"Misis Pilgrima, vai jūs mani dzirdat?"

Kitija izdvesa aizsmakušu skaņu, kas pašai šķita pavisam nepazīstama.

"Es nupat pārbaudīju pulsu un tagad izmērīšu asinsspiedienu," balss teica. "Guliet vien mierīgi. Tas nebūs ilgi."

Kur viņa atradās? Kam piederēja šī balss, kas teicās pārbaudām viņas pulsu un mērām asinsspiedienu? Te laikam bija slimnīca. Kāpēc viņa bija slimnīcā? Kā tas bija gadījies? Vārdos šīs domas ietērpt bija pārāk grūti. Kitija mēģināja kaut ko atcerēties, taču atmiņā tēlojās tikai roze… jā… ļoti skaista roze ar nevainojami veidotām sārtām ziedlapām…

***

Tā bija tikai viena roze ziedu pārbagātajā krūmā, kas sniedzās augstu pāri Kitijas galvai. Viņas priekšā atradās augsta akmenssiena, un pa to augšup tiecās resns vīteņro- zes stumbrs, dāsnā izšķērdībā visapkārt plezdams ziedošos zarus, kas savijās ar sausserža krēmkrāsas ziedu jūkli. Kitiju no visām pusēm ieskāva ziedošas rozes, malvas, hortenziju mežģīnēm līdzīgās ziedu cepures, sārtas, baltas un krēmkrāsas peonijas un lilijas, bet pie pašām kājām līgojās neļķes, skabiozas, nigellas un trauslās anemones.

"Kad pēc tēva nāves es mantoju šo vietu, te auga tikai kazenāji, dzelkšņi un nātres," Kitija izdzirdēja Vesta balsi. "Kādreiz te atradusies ferma, taču augsne jau sen bija noplicināta līdz pēdējam. Melnzemi vajadzēja vest no ciemata ar vezumiem."

Kā tas reizēm sapnī mēdz notikt, Kitija redzēja pati sevi - trīspadsmit gadus vecu meiteni īsā kokvilnas kleitiņā, vaļējiem matiem brīvi krītam pār pleciem. Tikpat savādi bija tas, ka Vestu viņa nevarēja saredzēt, bet dzirdēja tikai viņa balsi. i

Pagriezusi muguru rozēm, Kitija lēnām gāja pa taku, līdz pa dažiem pakāpieniem nonāca pie maziem vārtiņiem; sašķiebušies uz vienu pusi, tie stāvēja vaļā, jau gadu desmitiem neviena nevirināti, tumši sarkaniem vīnogulājiem apauguši, un cauri tiem spraucās sārti un balti baldriānu ziedi. Izgājusi pa vārtiņiem, Kitija nonāca citā dārzā, kas ar savām dzīvajām un satraucošajām krāsām pilnīgi atšķīrās no pirmāk redzētajiem maigajiem pasteļtoņiem.

"Un te bija šķūnis," Vesta balss teica. "Lai gan jumts iebrucis, mūri vēl bija saglabājušies. Šeit puķes visjaukāk izskatās vēlā pēcpusdienā un vakarā, kad tās atmirdz rietošās saules kvēlajā sārtumā."

Dārzu ieskāva mūris, pa kuru augšup rāpās karmīnsarkanas rozes, savijušās ar mežvīteņa tik koši zilajiem ziediem, ka debesu zilums šķita gandrīz vai blāvs. Milzīgajās dobēs auga tauriņiem līdzīgās budlejas, zilas un sārtas delfīnijas, kāršrozes visdažādākajās krāsās, deviņvīruspēka ziedvāles, diždadži ar sudrabainām lapām un maigi zilām ziedu galviņām, astilbju krāsainās spalvas un smaržīgā puķu tabaka; augšup tiecās milzīgas, zeltainas saulespuķes, purpursārtas peonijas, spilgti sarkanas un oranžas magones, dzeltenas margrietiņas ar melniem vidiem, koraļļsārtas studentu neļķes, bergamotes, asteres un rudzupuķes.

Tālākajā dārza galā bija vēl vieni vārti, diezgan plati un augsti, lai pa tiem varētu iebraukt divjūgs ar siena vezumu. Arī tajos bija sazēlis baldriāns. Aiz vārtiem taka pašķīrās uz divām pusēm. Labajā pusē pakāpieni veda lejup uz platu mauru, kas bija apaudzis ar rododendru krūmiem, kuru maigais zaļums pavasaros un rudeņos greznojās ar liesmainu ziedu klaju.

Tālāk vīdēja augļu dārzs, kur bija redzams Gārnija mazdēla Džetro kalsnais stāvs - viņš drošiem, līdzeniem vēzieniem pļāva zāli.

"Džetro vienmēr atkārto, ka visu dārzu vajadzētu pārvērst par ganībām," smēja Vesta balss. "Viņš apgalvo, ka audzēt puķes esot tīrā vieglprātība. Vajag tik paklausīties, ko viņš saka, kad ņem ārā tulpju sīpolus. Pavasarī dārzs ir kā īsta glezna - ziedošie augļu koki pāri zeltaino gundegu paklājam."

Aiz augļu dārza ceļš vijās mazliet uz augšu - līdz aplokam, kur mūžveca ozola paēnā ganījās daži zirgi, ar astēm gaiņājot projām mušas.

"Tas koks ir īsts dabas brīnums," Vesta balsī jautās apcerīga jūsma. "Tas bija tikpat liels jau tad, kad šeit pirmo reizi ieradās mans vectēvs, un kopš tā laika pārcietis visas vētras un aukas."

Aplokam beidzoties, sākās Vesta mežs; no vietas, kur stāvēja Kitija, bija redzama tikai meža mala, lai gan austrumos tas pa kalna nogāzi nolaidās līdz pat upei, bet ziemeļos aizstiepās vēl aiz Lūisas lielceļa līdz pat dzelzceļa sliedēm.

Kitija klejoja starp dižskābaržiem, ozoliem un bērziem, likdama kājas uz pērnā rudens lapu un dižskābarža paaug- ļu paklāja, ko izraibināja saules lāsumiņi, un spraucās cauri ērgļpapardēm un slaido uzpirkstīšu puduriem.

"Lielāko daļu šo koku stādīju es pats," Vesta balss teica. "Tur, gar lielceļu, mežs aug jau ļoti sen, bet es sastādīju to pa visu nogāzi, lai aizsegtu skatu uz dzelzceļu." Viņš turpināja: "Nekad neesmu sapratis kristiešus, kas godina Dievu vienu dienu nedēļā un aizmirst viņu pārējās sešās dienās. Man pārmet bezdievību, jo neapmeklēju baznīcu, taču man Dievs ir līdzās visu laiku." Dižskābarža zaros viņiem virs galvas strazds aizrautīgi vīteroja savu slavas dziesmu. "Kādēļ gan iet uz baznīcu, ja Dievu var slavēt te - viņa paša katedrālē?"

Šim mežam cauri neplūda strauts, tāpēc Vests bija izveidojis zilu un baltu ziedu upi, kas līkumoja starp laukakmeņiem.

j

Tagad Kitijai priekšā bija koka vārtiņi, kas ierīkoti apcirptajā īvju dzīvžogā, kurš ietvēra Gārnija sakņudārzu, un viņa pārliecās tiem pāri, veroties uz glītajām, kārtīgajām vagām un dobēm, kas bija tādā pretstatā ar puķudārza izaicinošo pārpilnību. Te bija tumši sarkanās kāršu pupas, kas vijās ap gariem žeperiem, kuru gali krustojās, veidojot tādu kā vigvamu; milzīgi artišoki ar purpursarkanām ziedu galviņām; tomātu zarainie laksti, kuru zaļumā vīdēja sulotie, gatavie augļi; smailie sīpolu loki; apaļie, zaļdzelteni svītrotie ķirbji, kas slēpās zem platajām lapām; trauslās salātu galviņas; iedzeltenie ziedkāposti; purpursarkanās un zaļās kāpostu galvas; lecektis gurķiem; terakotas podi ar rabarberu stublājiem un lapām; sakuplojušie zemeņu ceri; komposta kaudze - un putnubiedēklis, kas gandrīz vai līdzinājās pašam Gārnijam, garš un tievs, ar retiem salmu matiem, kas spraucās no plakanās cepures apakšas, un īgnu izteiksmi no maisdrānas darinātajā sejā; bikses ap jostasvietu kopā savilka auklas gals.

Gārnijs nebija zinājis, smieties vai dusmoties, kad Kitija bija izveidojusi šo putnubiedēkli, kā arī vēlāk, nākamajā pavasarī, kad tā matos ligzdu bija ierīkojusi sarkanrīklīte…

Kitija pasmaidīja un pagriezās pa kreisi, kur taka aizvijās garām mūra ēnainajai, sūnas klātajai ziemeļu pusei līdz Fanijas Gārnijas ārstniecības augu dārzam. Viņa apstājās un ieelpoja augu aromātu, tikai pēc tam dodamās iekšā akmens plāksnēm izliktajā, niecīgajā pagalmā, kas piekļāvās glicīnijām noaugušajam mājas galam, kurā atradās virtuve, staļļiem, ap kuriem šaudījās bezdelīgas, un vecajai kūtij. Pagalma vidū bija aka ar koka vāku, uz kura saulē bija izstiepies un aizmidzis svītrains kaķis.

No virtuves atskanēja trauku šķindoņa un plūda kārdinoša svaigi ceptas maizes smarža, un Kitija caur logu ielūkojās Fanijas valstībā. Uz plīts sīca apkvēpusi tējkanna, no vara kastroļiem cēlās garaiņi. Uz kamīna plaukta goda vietā lepojās kauss, ko Gārnijs bija saņēmis kā balvu par milzīga ķirbja izaudzēšanu.

Un tur bija arī pati Fanija. Tērpusies melnā kokvilnas kleitā, aizsējusi baltu, stīvinātu priekšautu, viņa uz balti noberztā koka galda veltnēja mīklu; viņa bija tikpat sīka, apaļīga un bezrūpīga, cik vīrs - garš, kalsns un bargs. Fanijas baltie mati bija saņemti stingrā mezglā un paslēpti zem vecmodīgās mežģīņu aubītes, vaigi bija sārti, un brūnās acis dzirkstīja kā putnam. Mīklas veltni miltiem notrieptajā rokā turēdama, viņa nāca uz durvju pusi.

"Ā, mis Kitija, tieši laikā uz magoņmaizes šķēlīti…"

Šajā brīdī Fanijai aiz muguras izjoņoja Refs, jūsmīgi vēcinādams plušķaino, melnbalto asti. Suns lēkšoja Kitijai pa priekšu, kad viņa pa taku devās mājai apkārt, garām atvērtajām, stiklotajām durvīm, aiz kurām bija Vesta mūzikas istaba; abpus durvīm auga smaržīgās matiolas. Plata saules strēle krita pār krēmkrāsas paklāju līdzās flīģelim. Pie sienām atradās gleznas ar saules apmirdzētām ainavām. Neviens nespēlēja, taču gaisā šķita virmojam Lista un Šūberta mūzikas skaņas.

Tālāk ceļš aizvijās pāri samtainam, mārpuķītēm apaugušam mauriņam, zem vārtu arkas akmenssienā un beidzot sasniedza kalna kori, kur izzuda skatienam, otrā pusē pa stāvo nogāzi aizlīkumodams ciemata virzienā.

Kitija pagriezās atpakaļ, un tagad viņai tieši pretī atradās Jandovera; mājas sudrabaini pelēcīgās sienas bija apaugušas ar vīteņrozēm, tās vijās līdz pašam jumtam, ieskaujot apakšstāva logus, kuru aizkarus plivināja viegla vēja pūsma. Uz jumta bija satupuši baloži, un gaisu pildīja to maigā dūdošana, bezdelīgu vidžināšana un spārnu švīkstoņa, bišu iemidzinošā sanēšana - un reibinošs rožu aromāts.

"Jauka, senlaicīga vieta, vai ne?" teica Vesta balss. "Pati lauku māja celta ap tūkstoš sešsimto gadu. Virtuves spārns ir jaunāks. To pagājušā gadsimta vidū piebūvēja mans tēvs, māju atjaunodams. Es nebūtu pārsteigts, ja viņš to būtu izrotājis ar pretīgu gotiska tornīša atdarinājumu, tomēr viņš, paldies Dievam, to neizdarīja."

Tad Kitija atradās mājas iekšpusē, izstaigājot istabas ar to zemajiem, ozola sijām spraišļotajiem griestiem, tumšajām ozolkoka grīdām, balti apmestajām, līstēm apšūtajām sienām un dziji izcirstajiem sīkrūšu logiem. Dzīvojamā istabā atradās dīvāniņi un atzveltnes krēsli, kas pārvilkti ar raibu, pabalējušu kokvilnas audumu, un milzīgs kamīns, kura abās pusēs bija sakrautas lielas šķilas, bet tā sāni un priekšpuse, kā arī kamīna plaukts bija klāti ar zilbaltiem Delftas krāsns podiņiem. Ēdamistabā, kuras riekstkoka galdu Fanija Gārnija katru dienu tā spodrināja, ka tā virsma spīdēja kā spogulis, vēdīja kaltētu zāļu un vaska smarža. Vesta darbistabas mājīgā nekārtība tā vien aicināja paklejot gar grāmatu plauktiem, kuros rindojās sējumi ādas vākos.

Beidzot Kitija pa koka vītņu kāpnēm devās augšup, garām otrā stāva guļamistabām uz mansardu, kur bija mitinājušies kalpotāji tajos laikos, kad Jandovera bija tikko uzcelta. Tagad te bija viena plaša telpa ar tik zemiem griestiem, ka Kitija vienīgā no visiem mājas ļaudīm varēja izslieties visā augumā.

"Te bija mana bērnistaba," teica Vesta balss. "Šī vienmēr bijusi mana vismīļākā telpa." Apmierinājumā viegli nopūtusies, Kitija atbalstījās uz palodzes ar elkoņiem un lūkojās pāri dārziem uz Afingdauna kalnāju, kura zemās nogāzes Jandoveru, šķiet, ietvēra kā mātes rokas bērnu tās klēpī - mierinot, sargājot un vēlot labu.

7

Kitijas delnu atkal satvēra vēsie pirksti, atmodinot viņu no dziļā nesamaņas miega, un kāds aplika augšdelmam manšeti, lai izmērītu asinsspiedienu. Ar lielām grūtībām atvērusi acis, Kitija ieraudzīja, ka pāri viņai noliekusies jauka, tumšmataina meitene ar brūnām acīm, tērpusies baltā māsas virsvalkā.

Kitija juta uzplūstam vilšanos.

"Ak, es domāju, ka esmu Jandoverā."

"Jandoverā?" māsa smaidot jautāja. "Kur tas ir?"

Taču Kitijas prāts bija pārāk apmulsis, lai viņa spētu atbildēt.

"Jūs droši vien sapņojāt," māsa teica.

Sapņojusi? Ai nē! Kitija visu bija redzējusi pārāk dzīvi, lai spētu noticēt, ka tas bijis sapnis.

"Ja tas bija jauks sapnis, kāpēc tad nedoties atpakaļ? Es jūs labu brīdi vairs netraucēšu. Aizveriet tikai acis un atcerieties, kur bijāt…"

Varbūt šis bija sapnis un jaukā māsiņa - viņas iztēles auglis? Jā, droši vien tā bija, jo māsas tēls jau izplūda, kļuva neskaidrs un pazuda - un slimnīcas palātas griesti pārvērtās debesu bezgalīgajā zilumā, kur kliegdamas riņķoja kaijas un no pašiem augstumiem plūda līksmā cīruļa dziesma - putns trīsinājās starp zemi un debesīm kā tikko saskatāms puteklītis…

Abi gulēja uz biezu zāli apaugušām velēnām - Refs, degunu uz ķepām nolicis, un Ketrina, zodu delnās atspiedusi; kailās rokas karsa asās zāles kumšķos, saldi smaržoja mārsils, visapkārt kuploja dzeltenās lauvmutītes un lieli, tumšsarkani dadžu ziedi. Aiz viņiem tālumā, vairākas jūdzes aiz viļņotajiem pakalniem, kuru nogāzēs ganījās aitas, joņoja trusīši un dejoja tauriņi, aiz retajām jaunaudzēm, kurām pāri slīdēja baltu mākonīšu ēnas, bija jūras tālais, sudrabainais mirdzums.

Vakardienas dzidrajā gaisā jūrā pie apvāršņa bija vīdējusi smalka, asa svītriņa - tas, šķiet, bija Francijas krasts, taču šodien jūra likās saplūstam ar debesīm zilganā dūmakā.

Ziemeļos pavērās pilnīgi citāds skats. Tur, kur beidzās Sautdauna stāvums, sākās Saseksas veida ar tās pļavām un mežiem, upēm, dzelzceļiem un lielceļiem, lauku mājām, ciematiem un pilsētām - cik vien tālu sniedza skatiens, tā pāri Ešdauna mežiem aizstiepās līdz pat Nortdauna kalnājam, un aiz tā bija Londona.

Vietā, kur Afingdauna ziemeļu nogāze pārgāja līdzenumā, bija patvēries Kipvelas ciems. Ketrina savā novērošanas punktā skaidri varēja pārredzēt visas ciema ielas ar to mājiņām. Bērni - no šejienes tie izskatījās pavisam sīciņi - rotaļājās nelielajā laukumā, kam līdzās atradās skola, Svētā Pētera draudzes baznīca un - patālāk no pārējām celtnēm - mācītājmāja, sarkanu ķieģeļu ēka, kas bija celta karalienes Annas laikos.

Kitijas tēvs stāvajā mācītāja apkaklītē un talārā, kailajam pakausim saulē spīdot, cienīgā gaitā devās pāri baznīcas pagalmam, bet māte Prūdensa, kā vienmēr tērpusies neuzkrītošā, pērļu pelēkā tērpā, ar salmu platmali galvā, mācītājmājas dārzā rīkoja kalponi Polliju, kas, uzposusies baltā, greznā aubītē un priekšautā, lika uz auklām žāvēties tikko izmazgāto veļu.

Aiz ciemata atradās Kipvelgreindža, kur dzīvoja sers Hektorr. un lēdija Moda Pjūdži, mājas ieejas durvis greznoja divi pakaļkājās saslējušies vienradži. Drīz pēc tam, kad Kitijas ģimene bija ieradusies Kipvelā, Pjūdži viņus ielūdza uz pēcpusdienas tēju. Lēdija Moda kritiski nopētīja Kitiju.

"Meitene izskatās mazliet nonīkuši," viņa piezīmēja. "Jums vajadzētu viņai iegādāties poniju. Šis ir brīnišķīgs apvidus jāšanai - un, protams, medībām."

No zāles sienām uz viņiem stiklainu skatienu noraudzījās izbāzto briežu galvas, un misis Felovesa bailīgi iebilda:

"Mēs esam no Londonas, Ketrina nekad nav mācījusies jāt. Es droši vien nepavisam nebūtu priecīga, zinot, ka viņa viena pati kaut kur jādelē. Viņai ir tikai trīspadsmit gadu…"

Lēdija Moda nepacietīgi pavīpsnāja.

"Es sāku jāt gandrīz tūlīt pēc tam, kad iemācījos staigāt. Taču arī pastaigām nav nekādas vainas. Labāk kopā ar suni. Vasaras sākumā fermā vienai aitu suņa kucei atskrēja kucēni, un vēl vienu mēs neesam atdevuši. Tas pieder jūsu meitai, ja viņa vēlas."

Vēlāk mācītājmājā Kitija noklausījās, ka tēvs saka mātei:

"Būtu pavisam nesaprātīgi atteikties no lēdijas Modās piedāvājuma. Viņa un sers Hektors ir ļoti iespaidīgi cilvēki visā apkaimē. Un es labāk vēlētos, lai Ketrina pastaigājas ar suni, nevis brāļojas ar laukiem."

Aiz muižas atradās dzelzceļš, un varēja redzēt, kā pa to stacijas virzienā dodas vilciens, droši vien tas pats vilciens, ar kuru viņa kopā ar vecākiem bija ieradusies no Londonas. Tas izskatījās pavisam sīciņš, tvaika mākulītis, kas pacēlās virs dūmeņa, atgādināja vates kušķīti.

Ketrina dziļā atvieglojumā nopūtās. Tas nebija sapnis. Viņai nevajadzēs atmosties un atklāt, ka arvien vēl atrodas Finčlijā. Tagad Kipvelā bija viņas mājas.

Vilciens, kas bija piestājis stacijā, atkal sāka kustēties un, dodoties līdztekus Dauna kalnājam, šķērsoja nelielo Ki- pas upīti, turpinot ceļu uz Hastingsu. Ketrina mazliet pagriezās, lai nolūkotos, kā vilciens izzūd skatienam. Tad meitene pagriezās vēl, lai paraudzītos, kā Kipas upe, uz brīdi izzūdot skatienam aiz biezajiem mežiem, kas piederēja Jan- doverai, laiski aizlīkumo zem tilta un pa ieleju plūst līdz pašai grīvai.

Tagad skatienam pavērās visa Jandovera ar tās jumtiem un dūmeņiem, kas pacēlās pāri kokiem un akmens mūriem, un šaurais lauku ceļš, kurš no mājas cauri rāmajai ieplakai aizvijās pāri kalna korei, pēc tam iznirstot ciematā starp baznīcu un mācītājmāju.

"Es teiktu, ka Vestrupam Lembernam visvairāk piederas apzīmējums - savādnieks," lēdija Moda Pjūdža izteicās tajā svētdienā, kad Ketrinai bija uzdāvinājusi Refu. "Kā cilvēks viņš man patīk gluži labi. Turklāt jāatzīst, ka viņš ir labs zirgu pazinējs. Taču kaimiņš gan viņš ir vienkārši nožēlojams. Ar savu izturēšanos veicina visādas palaidnības. Varu galvot, ka Jandoverā ir vairāk trušu, lapsu, āpšu un baložu nekā visā Saseksā. Tomēr viņš neļauj zvejot savā Kipas daļā, neļauj medīt savos mežos vai medībās šķērsot savu īpašumu robežas. Viņš pat saceļ traci, ja pamana kādu pastaigājamies savā īpašumā."

"Nevar teikt, ka es viņu par to vainotu," sers Hektors bija iebildis. "Ekskursanti zemniekam ir pati lielākā sērga - viņi nobradā laukus, piegružo apkārtni…"

"Vestrups nav zemnieks." Lēdija Moda pavīpsnāja. "Mūsu aitām viņš ļauj ganīties uz viņa zemes tikai tādēļ, lai zāle neataugtu pārāk gara."

"Viņš vismaz neprasa no mums par to maksu," sers Hektors norādīja.

"Viņam tas nav vajadzīgs. Vestrupam varbūt trūkst veselā saprāta, taču naudas gan ne."

Mācītājam iedegās acis.

"Tātad viņš ir mantīgs cilvēks?"

"Ļoti mantīgs," sers Hektors sausi noteica. "Viņa tēvs bija dzelzceļa magnāts - Semjuels Lemberns. Viņš bija Londonas-Braitonas Sautkousta dzelzceļa līnijas direktors, un viņam bija liela ietekme tolaik, kad būvēja Istkousta līniju starp Lūisu un Hastingsu. Jāpateicas viņam, ka Kipve- lai ir pašai sava dzelzceļa stacija."

"Tomēr es piekrītu Vestrupam, ka var vēl strīdēties, vai stacija Kipvelai ir par postu vai par svētību," piezīmēja lēdija Moda. "Taču Vestrups jau nu nav darījis neko, lai vairotu ģimenes bagātību. Gluži otrādi, viņš droši vien izšķiedis tūkstošus savās ērmotajās idejās Jandoverā…"

"Vai viņš ir precējies?" mācītājs jautāja.

"Bija - pavisam īsu laiku. Diezgan traģisks stāsts. Sieva viņu atstāja - ziniet, viņa bija no Skotijas - un paņēma līdzi mazo meitiņu. Meitene gluži izdevīgi apprecējās - manuprāt, ar kādu diplomātu. Taču abi gāja bojā "Titānika" katastrofā."

Mācītājs līdzjūtīgi iekrekšķējās.

"Viņa mazdēls dzīvo Herovā," sers Hektors piebilda. "Kopā ar mātesmāti. Reizēm skolas brīvlaikā atbrauc uz Jandoveru. Diezgan izskatīgs zēns - cērt pušu Vestrupu šajā ziņā -, bet pārāk jūtelīgs."

Ketrina tieši tobrīd pārdomāja šo tajā dienā noklausīto sarunu, kad Refs sāka dzenāt trusi. Būdams lauku suns, viņš lieliski prata dzenāt aitas un govis, taču, it kā apliecinot lēdijas Modās ietekmi uz Refa agrīno vecumu, viņam piemita kāda liela vājība: vajadzēja viņam tikai paskatīties uz trusi, lai atmostos visi suņa nekrietnākie instinkti.

Trusis bija lēkājis pa zāli, un Refs gluži vienkārši nebija spējis valdīties. Ketrina mēģināja suni apsaukt, taču viņš nelikās ne zinis un aizrautīgi likās pakaļ trusim pa stāvo nogāzi. Meitenei neatlika nekas cits kā sekot sunim; Ketrina skrēja tā, ka viņas kājas gandrīz vai pie zemes nemetās, izplestām rokām, noslīdējušu cepuri un vējā plīvojošiem matiem.

Trusis iespruka alā, taču meitene un suns nespēja apturēt nevaldāmo skrējienu, līdz, izbrāzušies cauri nelielai jaunaudzei, pļavas malā abi gandrīz uzdrāzās virsū vecākam vīram, kas gleznoja pie molberta. Pāri ausīm viņš bija pārvilcis platmali ar mīkstām malām, ģērbies novalkātā tvīda žaketē un lempīgās golfa biksēs; vīrietim bija īsa, balta bārda, dziļas, brūnas acis un kuplas, baltas uzacis. Vīrs lūkojās uz abiem caur brillēm zelta ietvarā, kas bija nošļukušas uz diezgan prāvā deguna.

Refs, asti kūļājot, izkārtu mēli pielēca viņam klāt. Vīrietis noglāstīja suni, tad pagriezās pret Ketrinu. Meitene stāvēja gluži aizelsusies, izspūrusi, sasarkušiem vaigiem un vēja izpluinītu apģērbu.

"Es tieši nupat domāju, ka man vajadzīga centrālā figūra," viņš teica, it kā viņi būtu nevis pirmo reizi tikušies, bet gan seni draugi. "Paklau, jūs abi, skrieniet pāri laukam - tā, kā nupat skrējāt lejā pa nogāzi."

Ketrina vilcinājās, bet Refs, priecīgi riedams, nozuda garajā zālē, un meitene jutās spiesta viņam sekot.

"Tagad apstājieties!" vīrietis sauca. "Tagad lai suņuks lec un mēģina aizskart tavu roku."

Ketrina un Refs tā izdarīja vairakas reizes, tad vīrietis sauca:

"Nu pietiks!"

Ketrina paņēma Refu uz rokām un atgriezās pie gleznotāja.

"Vai drīkstu paskatīties uz jūsu gleznu?"

"Ja tevi interesē - lūdzu."

Meitene pārsteigta raudzījās spilgtajos krāsas triepienos uz audekla, koši sarkano magoņu un dzelteno biškrēsliņu šļakatās brūngani zaļajā zālē, piesātinātajā debesu zilumā, pašas un Refa neskaidrajos apveidos. Tad, instinktīvi pakāpusies atpakaļ un piemiegusi acis, viņa saprata, ka tieši tādu ieraudzījusi pļavu, kad izbrāzās no jaunaudzes, kad līdz apziņai vēl nebija nonākušas kopainas detaļas.

"Nu, kā tev šķiet?" vīrietis jautāja.

"Tieši tāda izskatījās pļava, kad es izskrēju no birzs, no krēslas ārā - saules gaismā."

Viņa pārsteigums bija acīm redzams. Tad vīrietis apmierināts iesmējās un vēl dažās vietās pieskārās ar otu tā, ka skaidrāk iezīmējās Refa melnā, plušķainā aste un Ketrinas bezveidīgā, jūraszilā kleita šķita virpuļojam virs melnajās kokvilnas zeķēs ieautajām kājām.

Refs bija izlēcis Ketrinai no rokām un, degunu zemei piebāzis, devās brīnišķīgā ceļojumā, lai izpētītu sīkās radības, kas kustējās un spindzēja mežmalas un pļavas zālē.

Ketrina vēroja, kā mākslinieks viegli pieskaras ar balto krāsu neizteiksmīgajam okera plankumam, ar ko bija gleznoti viņas mati, un tie piepeši atmirdzēja saules zeltai- numā. Pēc brītiņa viņš jautāja:

"Ko tu domā par tiem kokiem fonā? Vai tos nevajadzētu vairāk izcelt? Mazliet melno?"

Atkal viegli piemiegusi acis, meitene raudzījās uz vīrieša paleti ar tās valdzinošo krāsu kaleidoskopu.

"Melno ne…" viņa vilcinoties atbildēja. "Varbūt brūno un oranžo?"

"Jā, patiešām." Pēc īsa klusuma brīža viņš jautāja atkal: "Vai tev patīk gleznot?"

"Skolā mums tā neļauj gleznot. Mums jāzīmē klusās dabas un portreti, un tiem jāizskatās tieši tādiem kā īstenībā. Man nekad tā neiznāk. Es saņemu pašu vājāko atzīmi."

"Kā redzi, arī man ir tādas pašas grūtības," vīrietis ie- smējies sacīja. "Taču nekļūdies un nedomā, ka tas, ko daru es, ir ļoti labi. Man patīk gleznas, īpaši impresionistu gleznas. Kādu laiku pat mēģināju gleznojot nopelnīt iztiku, līdz sapratu, ka spēja priecāties par citu gleznotāju darbiem vēl nenozīmē talantu. Tagad gleznoju tikai sava prieka pēc."

Ketrina vēroja, kā balts taurenis ar oranžiem spārnu lā- sumiņiem nosēžas uz dzeldīgas nātres, un tad svarīgi noteica:

"Man tomēr patīk jūsu glezna."

"Paldies!" Abi brītiņu klusēja, un vīrietis ieminējās: "Vai tu šajā pusē esi nesen? Agrāk neesmu tevi manījis."

"Mēs tikko pārcēlāmies uz šejieni. Agrāk dzīvojām Londonā."

"Afingdaunā ir lieliski, vai ne? It kā te būtu visas pasaules jumts. Kad biju zēns, katru brīvo bridi pavadīju Dau- nā." Viņš aplaida skatienu visapkārt. "Atceros, ka tēvs reiz jautāja, par ko es domājot, te klejodams, un slānīja mani, kad teicu, ka īstenībā nedomāju neko. Mans tēvs visu darīja ar noteiktu mērķi."

"Mans tēvs ir tāds pats."

"Viņš nevarēja saprast, kā zēns stundām var gulēt uz muguras un skatīties mākoņos. Vai tu reizēm tā dari - vai saskati debesīs kalnus un salas, un tuksnešus? Un dīvainas celtnes - pasaku pilis un senas drupas? Es vēl arvien spēju tur saskatīt cilvēkus - milžus, ķerubus, daiļas dāmas garos tērpos -, pat cilvēkus, ko esmu pazinis…"

Viņš brīdi klusēja un tad teica:

"Qu' aimes - tu donc, extraordinaire etranger? J' ai- me Ies r.uages… Ies nuages qui passent… lā-bas… lā-bas… Ies merveilleux nuages. Vai pazīsti Bodlēru?"

Ketrina papurināja galvu.

"Un franciski tu runā?"

"Mazliet…"

Viņš nopūtās.

"Skolotāji pārāk cītīgi mēģina iedzīt tev galvā konjunktīvu, lai ļautu lasīt nemirstīgu dzejnieku darbus. Vai saprati to citātu?"

"Ak jā! Jūs teicāt: "Ko tu mīli, savādais svešiniek? Es mīlu mākoņus… mākoņus, kas slīd pāri… pāri… brīnišķīgos mākoņus." Tomēr franciski tas izklausās labāk."

Jau otro reizi Ketrina pēc vīrieša sejas izteiksmes noprata, ka pārsteigusi viņu, tomēr viņš tikai noteica:

"Protams. Franču valoda ir pati izsmalcinātākā valoda pasaulē."

Vīrietis uzlika uz audekla vēl dažus krāsas triepienus, tad jautāja:

"Vai tev patīk lasīt?"

"Hmm… bet man vienmēr iznāk nepatikšanas, ja lasu, kad jāliekas gulēt, jāceļas augšā vai jādara mājas darbi."

Vīrietis līdzjūtīgi pamāja.

"Šķiet, mums daudz kas ir kopīgs." Tad, miegdams acis saulē, viņš piebilda: "Šodien gaisma jau ir pārāk stipri mainījusies, lai vēl strādātu. Pietiks. Vai tu dzīvo Kipvelā? Tad varam iet reizē atpakaļ pa ceļu."

Tā kā vienīgais ceļš šajā apkaimē bija lielceļš starp ciematu un Jandoveru, Ketrina sacīja:

"Ai nē! Visi zina, ka misteram Lembernam nepatīk, ja pāri viņa zemei kāds staigā."

"Taisnība. Taču šoreiz tas nav šķērslis. Es esmu Vestrups Lemberns."

Šis cilvēks tik ļoti atšķīrās no tēla, kuru Ketrina domās bija izveidojusi, ka viņai tāda iespēja pat nebija prātā ienākusi. Vaigi meitenei piesarka, un viņa izstomīja:

"Ai, es nezināju, piedodiet, mister Lembern."

"Kāpēc tev jāatvainojas? Vai cilvēki mani iztēlojuši par tādu briesmoni?"

Ketrina iekoda lūpā.

"Nu, nav svarīgi. Tomēr tu varētu man atbildēt ar to pašu un pateikt, kā tad tevi sauc."

"Mani sauc Ketrina Mērija Felovesa, mister Lembern."

"Dieva dēļ, meitēn! Tu taču tik dabiski runājies ar mani. Kāpēc tagad tu ik pa brīdim atkārto "misteru Lember- nu"?" Vīrietis raudzījās uz meiteni pāri briļļu stikliem, ar skatienu, šķiet, ieurbjoties viņas galvā, it kā censtos izpētīt, kas tajā slēpjas. Beidzot viņš teica: "Tu ar savām lielajām, apaļajām acīm man atgādini kaķēnu. Es tevi saukšu par Kitiju. Un, tā kā esam sadraudzējušies, vari mani saukt par Vestu…"

"Ketrina, vai jūs dzirdat mani?" Balss šķita savādi pazīstama, lai gan nemaz nesaistījās ar Jandoveru. "Ketrina, vai esat pamodusies?"

Kas viņu sauca par Ketrinu? Tā bija sievietes balss, taču nemaz nelīdzinājās mātes balsij - tā bija vienīgā sievie- ' te, kas jebkad viņu bija saukusi par Ketrinu.

Kāds satvēra viņas delnas locītavu.

"Misis Pilgrima, vai jūs mani dzirdat?"

Ar grūtībām atvērusi acis, Ketrina saprata, ka guļ krēslainā istabiņā un tepat līdzās jaukā māsiņa, kuras seja šķita tā kā pazīstama, liek viņai padusē termometru. Meitene smaidīja.

"Tā jau ir labāk. Kā jūs tagad jūtaties?"

Miegā Ketrina bija jutusies lieliski, taču tagad sajūta bija briesmīga.

"Kur es esmu?" viņa jautāja.

"Erundelas slimnīcā."

"Kāpēc? Kas ar mani ir?"

"Jūs smagi kritāt."

Kritusi?

"Kur tad es kritu?"

"Piedodiet, nezinu. Kad jūs atveda, es nedežurēju."

Māsa ieskatījās pulkstenī, kas bija piesprausts pie tērpa. Tam līdzās bija piestiprināta nozīme ar māsas vārdu, taču burti kustējās un izplūda, un Kitija neko nevarēja izlasīt.

Viņa jau gribēja pajautāt, kā meiteni sauc, taču paprasīja:

"Cik ir pulkstenis?"

"Jau pāri pieciem." Māsa saviebās. "Jums ir diezgan augsta temperatūra. Es jums iedošu zāles pret sāpēm." Māsa saudzīgi pacēla Kitiju spilvenos augstāk.

"Kas ar mani noticis?" Kitija smagi elpoja, kad ķermenim cauri izskrēja asas sāpes.

"Jūs stipri sasitāties, un vairākās vietās ir nelāgi asins- izplūdumi." Māsa turēja glāzi, kamēr Kitija norija tabletes. Jau nelielā pakustēšanās lika viņai svīst un galīgi viņu nokausēja.

Aizkari pašķīrās, un cita māsa ieripināja ratiņus.

"Piedodiet, misis Pilgrima, ka traucēju, taču mums vēlreiz jāpaņem asinis analīzei, lai ārsts pirms rīta apgaitas varētu uzzināt rezultātus," māsa moži skaidroja, notīrot

Kitijas roku elkoņa ielokā ar aukstu, mitru tamponu. "Tas nesāpēs."

Kitija neskaidri sajuta adatu ieduramies rokā. Viņa aizvēra acis. Tās bija pārāk grūti noturēt vaļā.

"Tā, viss kārtībā," teica māsa, apspraudīdama segu. "Nu jūs atkal varat gulēt."

Gulēt… Ai jā, lūdzu. Atkal sapņot un būt Jandoverā…

Tur, kur bija stāvējušas māsas, tagad atradās Vests; uzrausies pa kāpnēm, kas bija pieslietas pie vecās, pelēkās mājas sienas, viņš grieza nost noziedējušās rožu galviņas.

Tagad bija rīts pēc Ketrinas pirmās sastapšanās ar Vestu, un viņa nāca kopā ar tēvu, kas uzstājīgi gribēja pārliecināties, ka Vestrups Lemberns ir cienīgs saieties ar viņa meitu.

Kad tēvs ar Ketrinu divričos piebrauca tuvāk, Vests nokāpa lejā un vienā lēcienā bija līdzās; viņš noslaucīja roku biksēs, pirms to sniedza mācītājam.

"Misters Felovess, man šķiet? Labdien, esiet sveicināti Jandoverā! Negaidīju jūs ierodamies, citādi būtu sagatavojies uzņemt. Mani dārznieki ir lieliski puiši, taču nemaz neizprot rozes, tāpēc es tās kopju pats. Ceru, ka atvainosiet."

"Mana meita teica, ka jūs esot viņu aicinājis uz Jando- veru atnākt vēlreiz pēc tam, kad vakar viņa tik nekautrīgi bija ielauzusies jūsu īpašumos, mister Lembern. Jutu pienākumu personiski pārliecināties par to."

"Jā, tā ir. Viņa ir apburoša un patiesi gudra meitene. Izsaku atzinību par viņas audzināšanu, mācītāj."

Tēvs pašapmierināts pamāja un ziņkāri paraudzījās apkārt.

"Te, patālāk no lielā ceļa, jums ir jauka vietiņa."

"Tā atbilst manai vienkāršajai gaumei."

"No lēdijas Modās Pjūdžas vārdiem nopratu, ka jūs esat dedzīgs dārzkopis."

Vests atplauka.

"Ā! Varbūt šajā ziņā mūsu intereses sakrīt? Tad jums droši vien patiks apbrīnot manu 4 Ipomoea rubrocaerulea'. Veselīgs eksemplārs, vai ne? Es to pats izaudzēju no sēklas, un tas pārcietis jau vairākas ziemas."

"Jā, ē-e, ļoti jauki…"

"Taču nosaukums gan nav tik pievilcīgs, kā pienāktos skaistam augam, vai ne?"

"Jā, ē-e, tieši tā," mācītājs nomurmināja.

"Kāds prieks sastapt līdzīgu entuziastu!" Vests iesaucās. "Taču - ko tad mēs te stāvam? Atļaujiet jums piedāvāt kaut ko atspirdzinošu, kamēr turpināsim aizraujošo sarunu. Kādu tasīti misis Gārnijas brīnišķīgās rožu paaugļu tējas - vai varbūt piparmētru tēju?"

Mācītājs nobālēja.

"Jūs esat ļoti laipns, mister Lembern, taču nevēlos jūs apgrūtināt." No vestes kabatas viņš izvilka pulksteni. "Turklāt diemžēl jāsaka, ē-e, es mazliet steidzos. Man norunāta tikšanās…"

"Ak, patiešām žēl! Tādā gadījumā nedrīkstu jūs aizkavēt."

Tēvam neatlika nekas cits kā doties projām.

Ketrina nogaidīja, kamēr divriči izzuda skatienam, un tad apjautājās:

"Kura ir Ipomoea!"

"Šī," Vests atbildēja, norādot uz vīteņveida augu, kas ar prāvo, debeszilo ziedu taurīšu ķekariem ieskāva visu lieveni. "Gārnijs to sauc par mežvīteni, bet man vislabāk tīk to dēvēt par rīta krāšņumu."

"Rīta krāšņums," Ketrina lēnām atkārtoja šos vārdus. "Ai, tas ir lielisks nosaukums. Mežvītenis šķiet pārāk sarežģīti, un Ipomoea izklausās pēc lipīgas slimības."

Vests iesmējās.

"Visādā ziņā tavam tēvam tas lika steidzīgi atkāpties."

Ketrina piepeši manīja, ka skaļi saka tādus vārdus, ko līdz šim pat sapņos nebija iedrošinājusies izteikt:

"Jā, tēvs necieš, ja ar viņu kāds runā par to, ko viņš nezina."

"Tad jau sarunu iespējas ar viņu ir visai ierobežotas?" Vests pasmīnēja. "Tomēr domāju, ka viņš mūs labu brīdi vairs netraucēs. Nu, Kitija, kaķēn, ķersimies atkal pie rozēm. Ceru, ka tu vēlies palīdzēt?" Vests iedeva viņai dzirkles. "Nogriežot noziedējušos ziedus, mēs rozi mudinām visus spēkus atdot ziedēšanai, nevis paaugļu veidošanai. Uzmanies, nenošņāp lapas, jo tajās augs izstrādā barību."

Vesta iespaidā dārzkopība Kitijai visu mūžu bija sniegusi gan dzejisku iedvesmu, gan praktisku labumu. Fotosintēze kā bioloģiska norise viņai bija un palika tikpat noslēpumaina kā iekšdedzes dzinēja darbība. Viņa nekad neapguva latīņu nosaukumus, un, izdarot pasūtījumus pēc katalogiem, viņai vienmēr nācās tos skatīties vārdnīcā. Kitija nekad nemēģināja audzēt eksotiskās sugas, kurām tautas valodā pat nebija nosaukuma, it kā juzdama, ka ar tik izsmalcinātu augu savstarpējas simpātijas viņai nevar rasties.

Lielākā daļa cilvēku uzskata, ka augam nepieciešams vienīgi ūdens un barības vielas, lai tas ziedētu, taču Vests zināja, ka augiem, tāpat kā cilvēkiem, nepieciešama mīlestība un uzmanība pret to ikdienas praktiskajām vajadzībām.

Kitija pati atgādināja augu. Jandoverā viņa no bālas, izstīdzējušas smildziņas bija izvērtusies par ziedu, protams, nejau tik izcilu kā roze, vairāk gan līdzinoties necilai vijolītei vai margrietiņai, taču tāpēc tie, kas viņu mīlēja - Vests, Fanija un Gārnijs -, viņu loloja ne mazāk.

Gārniji…

"Gārnijs atnāca pie manis par zirgu puisi," Vests bija stāstījis Kitijai. "Tolaik viņš nespēja domāt itin ne par ko citu kā vienīgi par zirgiem, un zirgi visu mūžu ir viņa vislielākā mīlestība. Ja ar viņu runā par automašīnām, viņš atbildē min tikai zirgspēkus. Ja runā ar viņu par dārzkopību, viņš piemin zirgu mēslus. Nekad neesmu Gārniju redzējis tik apbēdinātu kā tad, kad viņa dēls Frederiks aizgāja strādāt uz dzelzceļa.

Fanija atnāca pie manis pāris gadu vēlāk. Viņa bija glīta meitene, taču, paklausoties, ko teica Gārnijs, varēja domāt, ka viņa ir īsta ragana. Tomēr viņai izdevās piedabūt, ka Gārnijs viņu bildināja. Varbūt arī Fanija bildināja viņu. Tā vai citādi, viņi nu jau piecdesmit gadu ir precēti ļaudis."

Kopš pašas pirmās reizes Ketrina Faniju bija saukusi vārdā. Taču Fanijas vīrs viņai vienmēr bija Gārnijs. Neviens - pat ne Vests - nesauca viņu kristītajā vārdā par Zahariju, tikai Fanija. Šis vārds mēlei nebija viegli izlokāms, un Gārnijs nebija tas vīrs, kuru varētu dēvēt pamazināmā vārdā, gluži tāpat kā viņa dēls un mazdēls. Ciematā Zahariju visi dēvēja par veco Gārniju, Džetro - par jauno Gārniju, bet Frederiku - vienkārši par stacijas meistaru.

Lai gan Fanijas Gārnijas mātišķajai dvēselei Kitija itin drīz kļuva mīļa, daudz grūtāk nācās tikt klāt Zaharijam Gār- nijam caur ārēji raupjo čaulu, un kopā ar Džetro viņa nekad nejutās īsti brīvi.

"Viņi nav pieraduši pie svešiniekiem," Vests skaidroja. "Jandoveru un mani viņi uzskata par savu personisko īpašumu. Esi pacietīga, Kitija, kaķēn! Kad viņi sapratīs, ka no tavas puses nekādas briesmas nedraud, jūs kļūsiet labi draugi."

Tad Vests turpināja:

"Džetro pie Sommas guva smagus ievainojumus. Nabaga zellis Anglijā atgriezās kā šļupstošs vārgulis, pilnīgi sagrauts gan miesā, gan garā. Septiņpadsmit gadu vecumā viņš izskatījās kā septiņdesmit gadu vecs. Tiklīdz viņu izlaida no slimnīcas, mēs atvedām zēnu šurp veseļoties - un te viņš ir vēl līdz šai dienai. Taču vēl tagad pietiek ar šāviena troksni vien, lai viņš kristu šokā."

Refu Gārnijam bija vēl grūtāk paciest nekā Ketrinu.

"Nekad neesmu redzēj's tik izlutinātu suni," viņš rūca. "Šī te var saķert nezin cik peles, trušus un žurkas, abet ne - padod šai pašus labākos kauliņus. Ja es reiz ķers šo manās dobēs, ta' šī man vellu redzēs. Lēdija Moda tev šo iedeva tikai tāpēc, ka pietrūkās šai ko dot iekšā, un fermā ar' šī nebij' derīga. Re, mans vecais Rovers - šī bij' viens riktīgs suns - Saseksā labāks nav bij's. Šai bij' pilni deviņpadsmit, kad pagājšpavasar nobeidzās."

Pagāja labs laiciņš, līdz Ketrina saprata, ka Gārnijs, kas bija dzimis un uzaudzis Saseksā, visas - gan vīriešu, gan sieviešu dzimtes - dzīvās radības apzīmēja ar "šī".

Zirgi bija tā atslēdziņa, kas ļāva piekļūt Gārnija sirdij. Lai gan Ketrina pat Vestam to nebūtu atzinusi, taču viņa, tāpat kā māte, jutās nedroša zirga tuvumā. Iespējams, ka no zirgiem baidījās pat tēvs. Jājis viņš nekad nebija un ar divričiem brauca vienīgi tāpēc, ka nevarēja atļauties automašīnu, bet braukt ar divriteni neļāva lepnums - tas derēja tikai tādiem kā veikalnieka izsūtāmais zēns Toms vai Džetro Gārnijs.

No attāluma jau zirgi izskatījās lieliski, taču tuvumā viņi bija tik lieli un šķita neaprēķināmi. Un lielie, dzeltenie zobi…

Jandoverā bija trīs zirgi - Kastaņa, Vesta jājamā ķēve riekstu brūnumā, Pēgass, kastrēts, melns ērzelis, kas piederēja Vesta mazdēlam, un Kapteinis - iejūga zirgs. Ik ritu pašā agrumā Vests vispirms izjāja ar Kastaņu pa kalnāju, reizēm ņemot līdzi pavadā Pēgasu, taču biežāk gan viņš to atstāja izvingrināt Gārnijam.

Kādā pēcpusdienā, kad Vests savā darbistabā strādāja, Džetro bija augļu dārzā, Fanija - virtuvē un Gārnijs - kā domāja Ketrina - darbojās ap dārzeņu dobēm, viņa, piebāzusi pilnas kabatas ar āboliem no staļļaugšas, devās uz zirgu aploku, stingri apņēmusies pārvarēt bailes.

Pārliekusies pār žogu, Ketrina sauca zirgus, un beidzot Kastaņa pameta ozola paēnu un lēnām devās uz meitenes pusi. Viņa satvēra ābolu starp īkšķi un rādītājpirkstu un pastiepa uz priekšu.

"Un ko ta' tu taisies te pastrādāt?" ausīs iesitās Gārnija balss, un viņš izrāva ābolu Ketrinai no pirkstiem. "Vai ta' nekā labāka nezini kā dot zirgam veselu ābolu? Tas tak iesprūdis Kastaņai rīklē un nosmacēs šo." Gārnijs veikli sadalīja ābolu četrās daļās, tad, vienu daļu uzlicis uz pastieptās plaukstas, sniedza zirgam, kas to saudzīgi saņēma samtainajās lūpās.

Kad visi četri gabaliņi bija apēsti, Kastaņa domīgi paskatījās uz Ketrinu, tad pastiepa galvu pāri žogam, sniedzoties pēc viņas kabatas. Meitene pakāpās atpakaļ, un Gārnijs teica:

"Ta' tev ir vēl kāds ābols, va' ne? Šī zina. Tu šo nepiemānīs'! Nē-e, mūsu Kastaņu ne. Citi jau ar' nāk šur'. Tie ar' negrib palikt bešā. Nu, labs i', tagad tu i' redzēj'se, kā to dara, dod nu šiem to cienastu."

Ketrina pārgrieza ābolu, kā bija redzējusi Gārniju darām, un ar viegli trīcošu roku sniedza ābola gabaliņu Pēga- sam un tad Kapteinim. Zirgu elpas pieskāriens ādai bija karsts un mitrs, atgādinot Refa degunu, kad tas laizīja Ket- rinas roku.

"Delnu vienādiņ turi taisni izstieptu," Gārnijs teica, un viņa balss piepeši vairs nebija tik skarba. "Ļaunu šīs negrib, tak gadās, ka sajūk, - varbūt domā, ka pirksti ir tā kā burkāni, vai. Vai tā, Kastaņa, mana mīļā?" Viņš paglāstīja balto laukumu uz Kastaņas pieres.

Ketrina dziļi ievilka elpu.

"Mister Gārnij," viņa teica, "vai jūs mani iemācīsiet jāt?"

Gārnijs no augšas raudzījas meitene ar šaubīgu skatienu.

"Mācīt tev jāt?"

"Es tiešām gribētu iemācīties."

"Ā jā," viņš lēni novilka, "ja gribētu - tad jau gan saprotams. Tik' ne ar šitiem zirgiem, to gan ne."

Ketrina iekoda lūpā.

Tad Gārnijs turpināja:

"Nē, mis Kitija, vajag paaugties, tad parunāsim par jāšanu."

Pēc tam Gārnijs pret Ketrinu sāka izturēties iecietīgāk un drīz vien pat ļāva viņai palīdzēt dārza darbos - šķīt pupas, lasīt aveņu rudens ražu, novākt kartupeļus, burkānus un rāceņus, pīt sīpolu virtenes un sakarināt tās pie sienām bufetes istabā. Gārnija vadībā Ketrina iemācījās retināt ave- nājus un jāņogulājus, dedzināt vecos salmus virs zemenā- jiem, kaplēt, grābt, mulčēt, mēslot un sagatavot augsni spinātu, vasaras kāpostu, brokoļu un redīsu sējumiem.

Tā Ketrinas pirmā vasara Jandoverā pagāja, vienai brīnišķīgai dienai mainoties ar nākamo, tikpat brīnišķīgu. Seja, rokas un kājas bija iedegušas tumši brūnas, pēdu āda, staigājot kailām kājām, kļuva gluži cieta, un viņa arvien labāk iemanījās strādāt lauku darbus.

Ne vienmēr meitene dzīvoja pa dārzu. Reizēm kopā ar Vestu un Refu viņa devās uz kalnieni, nostaigājot jūdzēm tālu un nekad nesastopot nevienu dzīvu dvēseli, ja nu vienīgi kādu aitu ganu. Viņi mēdza doties garām Faierlas bākai, Harija kalnam un Keibernai vai uz Haigas un Overas pusi - pāri Kakmeras ielejai uz jūru; pāri Septiņām Māsām - Ketrina gan saskaitīja veselas astoņas - uz Bīčhedu un tad mājup pāri Vindoverhilai, kur nogāzes klintī bija izkalts Vil- mingtonas "Garais vīrs".

Pastaigas laikā Vests mēdza stāstīt senās leģendas par Saseksu: nostāstus par kontrabandistiem, burvēm un apslēptiem dārgumiem, par karali zeltītās bruņās, kas apglabāts zem Keibernas kalna, un par romieti zeltītā zārkā, kurš apglabāts zem "Garā vīra"; nostāstus par nelabo - veco velnu, kā mēdza teikt Saseksā, - kas gribējis noslīcināt baznīcas un tādēļ racis grāvi aiz Braitonas, taču kļūmīgi noturējis par uzlecošu sauli sveci, ko veca sieva ielikusi mājas logā, un pametis darbu nepabeigtu.

"Mūsu Afingdauns," Vests stāstīja, "cēlies no tām zemēm, ko velns izmetis, rakdams grāvi."

Vairākus rītus viņi pavadīja, cenšoties atjaunot rasas dīķi - ar kailām kājām mīdīja mitro, mālaino zemi, lai neļautu nozust agrā rīta rasai. Gārnijs teica, ka rasas dīķos krājoties lietusūdens - ka rasa saulē iztvaikojot. Taču Vests un Ketrina bija staigājuši pa kalnāju rītos, kad no skaidrajām debesīm plūda mirdzošas gaismas straumes, bet zem kājām bija rasas dimantu jūra. Abi zināja, ka būtu vajadzīgs vienīgi pienācīgs rezervuārs, lai varētu saglabāt dievu cienīgo nektāru.

Ketrina iemācījās arī pļavas, meža un upmalas ziedu un zāļu nosaukumus. Viņa iepazina riekstus un ogas - tās, kuras droši varēja ēst, kā arī dzīvniekus, kas ar tām barojās. Meitene sāka atšķirt dažādās kaiju, vanagu, vārnu un ūdensputnu pasugas, kā arī parastos lauka putnus. Meitene iepazina skurbinošo satraukumu, kas pārņēma, pamanot retu, milzīgu taureni tumši ziliem spārniem vai uzejot odzi, kura sildījās saulē, vai pievakarē vēja pusē modri vērojot āpša vai lapsas alu, līdz no tās piesardzīgi parādījās māte un mazuļi, lai rotaļātos vai dotos medībās, būdami pasargāti no barbariskajiem medniekiem tumši sarkanos kamzoļos un rejošiem medību suņiem, kurus tā nicināja Vests.

Ketrina apguva arī senos ticējumus, kas bija saistīti ar augiem un dzīvniekiem. Meitene, piemēram, nekad neplūca naktsvijoles, lai meža laumas viņu nenolaupītu, bet vienmēr mēdza noplūkt pirmo prīmulu, jo varēja gadīties, ka tad viņa uziet pili ar dzelzī kaltām durvīm, un, pieskaroties ar prīmulas ziedu, tām vajadzēja atvērties, bet aiz durvīm milzīgā prīmulu ziedu gubā bija paslēpti dārgumi - un tiem tad vajadzēja piederēt viņai, ja vien ziedus atstāja turpat. Ketrina mēģināja noķert arī ērgļpapardes sporas, kad tās bira no lapas apakšējās puses, cerēdama, ka kļūs neredzama, ja nēsās tās kabatā līdzi.

Vests viņai iemācīja arī skaitāmos pantiņus, tāpēc gaidāmo laiku Ketrina drīz vien mācēja noteikt tikpat pareizi kā tēvs, tikai daudz dzejiskāk. Tēvs, paraudzījies, ka barometrs krītas, drūmā apmierinātībā mēdza pareģot: "Mēs dabūsim krietnu pūtienu." Un daudz pareizāk nekā Gārnijs, kas mēdza teikt: "Ja bezdelīgas lido zemu - būs lietus."

Ketrina, ieraudzījusi debesīs mākoņu šķipsnas, atcerējās:

Ja ota zilgmē ievelk svēdras, Tad drīz vien kokus locīs vētra.

Pat tad, ja pareģojumi vēstīja ļaunu, saskanīgie vārdi, šķiet, robežojās ar burvību, liekot gaidāmo vēju, lietu vai vētru uzskatīt nevis par nedzīvu meteoroloģisku faktu, bet gan par gaidītu norisi.

Tieši Afingdaunā Ketrina iemācījās mīlēt pērkona negaisu, kad reiz vēlā pēcpusdienā abi ar Vestu nāca mājup no jūras. No pamales kāpa melni mākoņi, un sāka jau pilēt pirmās retās lietus lāses.

"Kad biju mazs, auklīte man stāstīja, ka lietus esot eņģeļu asaras - tie raudot par visiem noskumušajiem zemes virsū," Vests teica. Tad pāri veldai uzplaiksnīja zibens, un tūlīt atskanēja pērkona dārdi. "Tomēr," viņš turpināja, un Ketrina viņa balsī manīja neparastu satraukumu, "šodien eņģeļi ir paslēpušies. Mēs drīz būsim liecinieki lielākai drāmai. Tūlīt sāksies debesu milžu cīniņš.

Iedomājies, Kitija, kaķēn, ka mākoņi ir paaugstinājumi, kur milži gatavo cīņai ieročus - musketes, lielgabalus, milzu ūdenspistoles un gigantiskus spaiņus ar ūdeni, ko gāzt cits citam virsū. Viņi cīnīsies par - taču kā gan mēs, mirstīgie, varam zināt, par ko viņi cīnīsies?"

Debesis kļuva tik tumšas kā naktī, tās brīdi pa brīdim apgaismoja tikai spilgts zibens uzliesmojums, kam nekavējoties sekoja pērkona dārdi. Smagās piles pārtapa lietus straumēs. Vests pacēla seju pret debesīm un kā lūdzot izstiepa uz priekšu rokas, un Ketrina sekoja viņa paraugam, jūtot ūdeni pludojam pāri sejai un matiem, iesūcamies apģērbā un pielipinām to pie miesas.

Tad Vests - viņa balss pret vētras auriem izklausījās kā čuksti - teica:

"Nu esam godu parādījuši, tagad labāk dosimies mājās."

Refs notašķījies joņoja abiem pa priekšu, kad viņi roku rokā atgriezās uz slidenā kaļķakmens ceļa, bet virs galvas arvien vēl plosījās niknā kauja.

Tad pienāca diena, kad Ketrinas māte sāka kravāt somas, gatavojoties meitu sūtīt uz jauno internātskolu Hovā - tā bija Sv. Mārgaritas skola garīdznieku un misionāru meitām.

"Līdz Ziemassvētkiem jau vairs nav tālu, un tad tu atkal būsi te," Ketrinu mierināja Fanija Gārnija.

"Es te gudroju par tavējo suni, mis Kitija," teica Gārnijs. "Man rādās, ka mācītājam dzīvnieki nav īsti pa prātam. Domāt, viņš negribēs paturēt Refu mācītājmājā, kad tevis tur nebūs. Labāk lai šī varbūt paliek teitan. Man' sieva dikti žēlojas pēc Rovera. Ta' Refs būs viņai kompānijā."

Pēdējā dienā Ketrina ar Vestu aizgāja līdz upei un apsēdās krastā. Refs kādu brīdi gaidīja, mēli izkāris, bet tad, redzēdams, ka viņi negrasās pastaigu turpināt, devās tālāk kārtējā atklājuma meklējumos, asti vēcinādams, degunu līdz zemei nolaidis.

Pāri gandrīz nekustīgā ūdens virsmai šaudījās spāres; krastmalā auga meldri un slaidi dzeltenie īrisi. Reibinoši smaržoja pļavas zāles.

Piepeši Vests iesaucās:

"Kitija, skaties!" Pazibēja tirkīzzils un zeltains, un upei pāri šāvās zivju dzenītis, uz brīdi uzmezdamies pretējās puses nokarenā vītola zarā. Tad ūdenī ar plunkšķi ielēca ūdensžurka, un mirdzošais putns projām bija.

"Es negribu braukt uz Svētās Mārgaritas skolu," Ketrina izgrūda. "Man nekas nav pretī iet skolā, ja palieku Kip- velā, taču projām braukt es negribu."

"Es lūdzu Dievu, lai tu varētu palikt!" Vests iesaucās. "Tas, ko tu šovasar iemācījies, ir daudz svarīgāks par bezjēdzīgajām zinībām, kuras tev liek iekalt skolā. Internātskolas ir kā cietums: tajās trūkst kustību ķermenim un nomākts tiek prāts. Skolotāji prot tikai mulsināt un visu samaitāt, pielāgojot audzēkņus paši saviem uzskatiem un apspiežot viņu iekšējo, brīvo garu. Viņi, Kitija, spiedīs tevi pakļauties noteikumiem, iekals važās iztēli, centīsies padarīt šauru iztēli un sastindzināt brīvo domu…"

Vests pagriezās pret Ketrinu un turpināja gandrīz vai sāpīgā kaismē:

"Tavā labā esmu mēģinājis darīt to, ko būtu vēlējies darīt pats savas meitas labā. Esmu vēlējies, lai kaut uz brīdi tu ielūkojies pasaulē, kas ir citāda nekā cilvēku darinātā, lai izjūti brīvību un pirmatnību, lai izproti, kā teicis Vērdsverts, "lietu dzīvi". Esmu vēlējies, lai tu iepazīsti to, ko viņš dēvēja par "krāšņuma brīdi zālē, diženuma mirkli ziedā".

Lūdzu, Kitija, lai arī kā tev klātos, neļauj viņiem sagraut tavu garu. Neļauj nolaupīt savu dabisko esību."

Kitiju piepeši atmodināja lempīga, uzmācīga māsa - gluži citāda nekā jaukā meitene, kas Kitiju bija aprūpējusi naktī. Jaunā māsa izpētīja karti, kas atradās gultas kājgalī, saskaitīja pulsu, izmērīja temperatūru un pārbaudīja asinsspiedienu, tad kaut ko piezīmēja kartē.

"Vai viss kārtībā?" Kitija jautāja.

Taču māsa viņai vienīgi veltīja tracinoši augstprātīgo smaidu, kuru medicīnas profesijas pārstāvji parasti izmanto, lai parādītu, ka pacientiem nedrīkst uzticēt sīkus paskaidrojumus par viņu veselību, un devās pie nākamās gultas.

Pēc tam pilnā sparā sāka ritēt slimnīcas diena. Vispirms tika atnestas brokastis, taču Kitijai nebija ēstgribas, lai gan viņa jutās ārkārtīgi izslāpusi ur\ labprāt būtu izdzērusi vēl vienu tasi tējas, ja tā būtu piedāvāta. Tad gultai aizvilka priekšā aizkarus un kāda cita māsa apskatīja Kitijas ribas un brūci uz pleca. Kad tika noņemts pārsējs, bija ļoti sāpīgi, taču viņa no visa spēka centās to neizrādīt.

"Labi - infekcijas, šķiet, nav," māsa atzinīgi noteica.

"Vai šodien es varēšu iet mājās?" Kitija vaicāja.

"Diemžēl, mīļā, to var izlemt tikai ārsts."

Pēc tam Kitija gaidīja savu kārtu, lai dotos uz dušas telpām nomazgāties, taču, viņai par lielu apjukumu, izrādījās, ka galva ir tik apreibusi un kājas - tik nespēcīgas, ka īsajā gājienā bija vajadzīgs māsas atbalsts.

Atgriežoties viņai lika pasēdēt uz krēsla, kamēr apkopējas ņēmās strādāt ar sukām un putekļsūcējiem. Kitiju bija nogurdinājusi pat šī niecīgā piepūle. Viņa uz krēsla atslīga spilvenos.

Sieviete no blakusgultas līdzjūtīgi paskatījās uz viņu.

"Vai kritāt, mīļā?"

Kitija pamāja.

"Nejauki ir tie kritieni, īpaši mūsu vecumā. Patiešām var izsist cilvēku no sliedēm. Labi vēl, ka nelauzāt muguru. Tā gadījās man. Mēnešiem bija jāguļ uz gultas. Nekad vairs nebija tā kā agrāk. Tas bija pirms sešiem gadiem, un kopš tā laika jau desmit reizes esmu bijusi slimnīcā."

Kitija zināja, ka saruna virzās uz to pusi, no kuras, vesela būdama, viņa būtu bēgusi pa gabalu, taču nu nebija nekāda glābiņa - viņa bija saistīta pie krēsla.

Kitijas plakstiņi noslīga, un viņa nemaz nepūlējās tos pacelt.

"… Ārsts teica, ka nekad neesot redzējis kaut ko tādu. Māsa pēc tam stāstīja, ka tas bijis liels kā tenisa bumbiņa…"

Kitija naktī bija sapņojusi tik jauku sapni, vienu no tiem gaismas un siltuma cauraustajiem sapņiem, kas šķiet tik reāli, ka grūti noticēt - tas bijis tikai sapnis; sapni, kādi rādījās jaunībā, kad pamodusies viņa nepacietīgi gaidīja jauno dienu. Tie bija laiki, kad ziedos nedzisa saules iedegtais mirdzums, kad cerība bija stipra un dziļa un varavīksne mērcējās tīrā zeltā.

"… trīsdesmit šuves. Paskatieties uz rētu. Protams, man pirms daudziem gadiem bija dzemdes amputācija…"

Sapnī Kitija atkal bija staigājusi pa Jandoveru - kopā ar Vestu.

Mēdz teikt, ka līdz ar vecumu tas, kas noticis bērnībā, šķiet daudz tuvāks nekā pēdējo gadu notikumi un bērnības atmiņās vasaras ir tikai saulainas. Droši vien tajos senajos laikos bija arī dienas, kad debesis pār Jandoveru bija pelēkas un apmākušās, taču, izņemot reizes, kad, attīrot gaisu, dārdēja pērkona negaisi - diženās debesu milžu kaujas, Kitijas atmiņās Jandovera no rīta ausmas līdz rietam staroja vienā vienīgā saules zelta mirdzumā.

Varbūt pirmie iespaidi bija tie, kas palika? Vai tāpēc varbūt Vesta vārdi bija neizdzēšami iespiedušies Kitijas atmiņā? Viņa domas nebija nedz īpaši jaunas, nedz oriģinālas. Ņemot vērā, ka tolaik viņš bija tādos gados kā Kitija tagad, varētu teikt, ka Vesta vērojumi bija romantiski un gandrīz neticami naivi.

Vests bija sapņotājs. Nekad viņš neko nebija pabeidzis. Glezna, kurā Vests bija gleznojis Kitiju un Refu pļavā, gadiem ilgi stāvēja uz molberta nepabeigta. Rasas dīķis bija iesūcies zemē. Vests bija niekojies mākslā un dārzkopībā, tāpat kā bija niekojies laulībā. Tāpat kā niekojies dzīvē…

Tomēr viņa dzīvi nevarēja saukt par tukšu sapni, nedz arī varēja teikt, ka vienīgi kaps bija tās mērķis. Līdz pat beigām Vestā bija kūsājis jauneklīgs spars un entuziasms - viņš bija pārāk aizrāvies ar dzīvi, lai raizētos par nāvi. Viņš bija dzīvojis tagadnē tik rosīgi kā neviens un aizejot laika smiltīs atstājis skaidri jaušamus pēdu nospiedumus.

Vests uz Kitiju bija atstājis neizmērojamu iespaidu. Protams, tie bija gadi, kad cilvēks visvieglāk pakļaujas iespaidam. Taču tieši Vesta - nevis vecāku vai skolotāju - ietekmē bija veidojusies Kitijas personība: Vestam viņa varēja pateikties par dziļo, kaislo saistību ar dabu; Vests bija saviļņojis viņas dvēseli ar mūzikas skaņām; Vests bija plaši pavēris logu uz pasauli un atbrīvojis viņas garu; Vests bija pildījis viņas sirdi ar drosmi - būt neatkarīgai; Vests bija sniedzis viņai mīlestības velti.

Vai Vests jebkad bija zinājis, cik pateicīga Kitija bija par visu, ko viņš tai bija devis? Vai bija nojautis, cik ļoti Kitija viņu mīlēja? Varbūt izpratne par to visu, ko Vests bija darījis viņas labā, bija nākusi pārāk vēlu, lai viņam to būtu iespējams pateikt? Vai Kitija tolaik bija tik ļoti iegrimusi sevī un nemaz nebija ņēmusi vērā patiesību, ka, par spīti prāta jauneklīgumam, Vests bija vecs vīrs un nāve jau toreiz vēdīja pār viņu spārnus?

Taču kā gan lai viņa būtu varējusi izturēties citādi? Vestu Kitija bija uztvērusi kā kaut ko pašu par sevi saprotamu, tāpat kā Gārnijus. Tikai tad, kad apstākļi viņu bija šķīruši no pašas dēla, Kitija sāka saprast, cik ļoti palīdzējusi mazināt vēl aizvien sāpošo zaudējuma izjūtu Vesta dzīvē, ko bija radījusi sievas un meitas aiziešana. Tikai tad, kad Kitija jau bija vecāka, Fanija viņai bija atzinusies, cik ļoti ilgojusies pēc meitas, un Gārnijs apstiprinājis dziļo aizkustinājumu, ko Kitija bija modinājusi viņa sirdī, jūsmojot par to, kas Gārnijam bija pats dārgākais. Runājot par Džetro - nē, viņa uzticību Kitijai nekad nebija izdevies iekarot, lai gan īsu brīdi bija licies, ka tas varētu notikt.

Tajā laikā Kitijai noteikti pat prātā nebija nācis, ka viņa šiem četriem cilvēkiem varētu būt tikpat nozīmīga kā viņi - Kitijai. Viņa gluži vienkārši bija izjutusi, ka tie ienesuši viņas dzīvē līdz tam nepazītu sirsnību, ka tie kļuvuši par viņas ģimeni - tādu, kādu meitene to būtu vēlējusies. Kitija nevarēja zināt, ka līdz brīdim, kad ieradās viņa, šie cilvēki bija jutušies gandrīz tikpat vientuļi kā viņa pati. Meitene nebija apjautuši, ka veci cilvēki varētu būt vientuļi.

Tāpēc viņa nebija arī sapratusi, ka pati bija vientuļa. Ki-

Lija - ģimenē vienīgais bērns, kam vecāki vienmēr bija lieguši draudzēties ar citiem bērniem, - bija pieradusi iztikt pati ar savu sabiedrību…

Tie bija Ziemassvētki - paši brīnišķīgākie Ziemassvētki Kitijas mūžā. Pirmais semestris Sv. Mārgaritas skolā bija beidzies, un viņa brāzās augšup pa stāvo taku un pāri kailajiem, ziemas vēju stindzinātajiem laukiem uz Jandoveru, un tur jau viņai pretī joņoja Refs, bet aiz viņa nāca Vests, un aiz Vesta jau bija mīļā, pazīstamā Jandovera, kur no dūmeņiem augšup cēlās zilganu dūmu strūkliņas. Vests bija izstiepis Kitijai pretī rokas, aptvēris viņu ar tām un piekļā- vis sev klāt, murminādams:

"Kitija, kaķēn! Ak, Kitija, kaķēn!"

Tad Vests viņu bija aizvedis uz staļļiem, kur pie vienām durvīm bija pakarināta akvifoliju, īvju un ziemas rožu vītne zirga pakava veidā. Un, kad Kitija atvēra durvju augšdaļu, viņa ieraudzīja pašu skaistāko poniju - tam bija gaiši brūna spalva, krēmkrāsas krēpes un cekuls uz pieres.

Vests izvilka no kabatas burkānu un iedeva Kitijai; ponijs skubīgi devās uz viņas pusi un, uzpūtis rokai silto un miklo dvašu, paņēma cienastu.

"Kā viņu sauc?" Kitija jautāja.

Vests atteica:

"Tas jāizlemj tev."

"Tu domā…"

"Jā, tas ir tavs. Tā ir mana Ziemassvētku dāvana."

Brīdi Kitija stāvēja gluži apstulbusi. Tad apvija rokas Vestam ap kaklu un noskūpstīja viņu.

"Ai, Vest, paldies!"

"Pateicies nevis man, bet Gārnijam. Viņi abi ar lēdiju Modu kopīgiem spēkiem to sameklēja."

"Nu jau pietiks," Gārnijs rūca, kad meitene ņēmās skūpstīt ari viņu. "Tagad tev vispirms jāiemācās šo apseglot - un iztīrīt steliņģi."

"Vispirms viņai jāiemācās jāt!" Vests smējās, atvērdams staļļa durvju apakšu. "Nāc un apmīļo viņu. Viņam tas noteikti patiks, vai ne, veco zēn?"

Kitija apskāva ponija biezās krēpes un piekļāva viņam seju.

"Es saukšu viņu par Mīļumiņu," meitene paziņoja.

Tad viņi visi sēdēja dzīvojamā istabā, kur kamīnā sprakšķēja malkas šķilas, bet Ziemassvētku eglītes svecīšu liesmiņas atmirdzēja rotājumu vizuļos, un Fanija pasniedza meitenei lielu saini.

"Tā ir neliela dāvana no manis."

Kitija atraisīja lenti un noplēsa iesaiņojuma papīru - sainī bija melna rievainā samta jāšanas žakete un krēmkrāsas bikses līdz ceļiem.

"Ej uzlaiko, lai mēs vairs nemocītos," Vests izrīkoja. "Kopš Fanija tās sāka šūt, mums nav bijis miera ne brīdi, jo viņa nemitējās raizēties, vai tās būšot tev laikā."

Laikojot tērpu, Ketrina aptvēra, ka viņa mātei gan uzšuvusi priekšautu un tēvam uzadījusi šalli, taču Vestam un Gārnijiem nav sagādājusi neko. Žakete un bikses piegulēja kā uzlietas, taču Kitija jaunajā tērpā atgriezās dzīvojamā istabā pavisam noskumusi.

Tomēr Fanija bija pārāk norūpējusies par savu darinājumu, lai ievērotu Kitijas sejas izteiksmi.

"Nu es taču teicu, lai tu neraizējies," Vests Fanijai teica.

Viņa apmierināta nopūtās.

"Es pirmo reizi šuju bikses meitenei. Baidījos…"

Ketrina nepaspēja atturēt asaru, kas noripoja pār vaigu, un tai sekoja nākamās.

"Kas tad nu?" Vests noprasīja.

Ketrina iekoda lūpā un papurināja galvu.

"Saki ārā, Kitija, kaķēn! Vai tev nepatīk dāvanas?"

Meiteni ar joni pārņēma bēdas.

"Protams, patīk. Tās ir brīnišķīgas. Bet man nav nekā, ko dot jums."

"Dievs lai tevi svētī, bērns, neraizējies, mēs neko negaidām," Fanija viņu mierināja. "Mēs priecājamies, ka tu atkal esi Jandoverā. Mums tevis ļoti pietrūka, kamēr biji skolā. Vai tā nav, Zaharij?"

Gārnijs sparīgi sabikstīja uguni un nokrekšķinājās.

Vests izstiepa roku uz Ketrinas pusi.

"Fanijai taisnība, Kitija, kaķēn," viņš piesmakušā balsī teica. "Tu mums esi atnesusi prieku - un tā ir pati labākā dāvana."

8

Istabā pludoja saules stari, un pulkstenis pie gultas rādīja septiņi, kad Tabita izritinājās no ērtās guļvietas Filipai pie muguras, izstaipījās un, notupusies viņai uz krūtīm, apaļām acīm raudzīdamās sejā, sāka murrāt tik skaļi, ka pamodināja Filipu. īsu brīdi viņa žāvājās, tad, atcerējusies iepriekšējās dienas notikumus, izlēca no gultas un noskrēja lejā, lai zvanītu uz slimnīcu.

Palātas māsas balss šķita mierīga un mazliet pārsteigta. Tonī, kas liecināja, ka viņai prātā daudz citu, svarīgāku lietu, māsa pateica, ka misis Pilgrima nakti pavadījusi labi, lai gan pēc pārciestās traumas vēl jūtoties nedroša uz kājām. Filipa noteikti drīkstot apmeklējumu laikā viņu apciemot. Būtu ļoti jauki, ja Filipa vecmāmiņai aiznestu naktskreklu, zobu birstīti, zobu pastu un citas vajadzīgas mantas.

Aiz atvieglojuma apreibusi, Filipa iepildīja tējkannā ūdeni. Tikai tagad viņa apjauta, ka slepeni baidījusies, vai Kitijai nav bojātas smadzenes, radusies paralīze vai varbūt noticis pats ļaunākais - viņa nav pārcietusi nakti.

Ar pārmetošu "ņau!" Tabita sāka skrāpēt paklāju, skaidri parādot, ka viņai laiks brokastot. Filipa, gandrīz vai kā ziedojot dieviem, atvēra pašu dārgāko kaķu barības kārbu, ko vien varēja atrast, un piekrāva Tabitas šķīvi ar biskvītiem.

Kad Filipa sāka brokastot - tasi kafijas un pāris grauzdiņu viņa pārsteigta nodomāja, cik mierīgi dzīvo Kitija salīdzinājumā ar jucekli, kas vienmēr šajā rīta stundā valdīja Dalvičā, kur tētis neapmierināts rūca, mamma viņam strupi atcirta, bet Filipa lielā steigā joņoja pa istabām, zaudējot savas mantas, un visi trīs bija cits citam pa kājām un krita uz nerviem.

Arī Kitijas veclaicīgā virtuve bija krasā pretstatā ar dārgo virtuves iekārtu Dalvičā - mātes prieku un lepnumu. Te nebija nekā moderna, tikai gāzes pavards, un pat tā modelis jau bija novecojis. Arī veļas mazgājamā mašīna bija veca. Ledusskapī nebija saldētavas, tas bija mazs un neērts. Arī radioaparātam vieta bija muzejā - tas bija piecdesmito gadu uztvērējs. Kad tīrās ziņkāres pēc Filipa dzīvojamā istabā ieslēdza portatīvo televizoru, izrādījās, ka attēls ir melnbalts. Taču kādēļ gan lai te būtu vajadzīga televīzija, kad putni uz barojamā galdiņa sniedza aizraujošu izrādi - un kad skatienu priecēja Kitijas akvareļi gan albumā, gan pie sienām?

Tomēr - kāpēc viss bija tik novecojis? Vai vecmāmiņa nevarēja atļauties modernās ierīces, kas ļāva aiztaupīt pūles, vai arī viņai tās nepatika? Ziniet, viņai nav elektriskā zvana…

Nu, gan viņa ar laiku atradīs atbildes uz visiem šiem jautājumiem. Pagaidām vajadzēja izdomāt, kā pavadīt rītu. Atcerējusies Kitijas ledusskapja trūcīgo saturu, palātas māsas lūgumu un savas vajadzības - tualetes piederumus un rezerves apģērbu, Filipa nolēma, ka jāsāk ar iepirkšanos.

Kad viņa devās ārā pa kotedžas durvīm, parādījās pulkvedis Veikhērsts, lai apjautātos par misis Pilgrimas veselību, un Filipa atstāstīja, kas bija teikts slimnīcā.

Pulkvedis apmierināts pamāja.

"Un kā jums pašai, jaunā lēdija? Kā labi gulējāt?"

"Labi, paldies."

"Vai jums kaut kas nav vajadzīgs?"

"Nē, man nekā netrūkst. Iešu tikai nopirkt dažus sīkumus."

"Misis Veikhērstai patīk iepirkties Vērtingā vai Čičes- terā. Erundelā nav tik daudz veikalu - lai gan viss tajos ir ļoti labas kvalitātes," pulkvedis Veikhērsts lojāli piebilda.

"Esmu pārliecināta, ka atradīšu to, kas man vajadzīgs."

"Nu labi, bet zvaniet droši, ja mēs kaut ko varam darīt jūsu labā. Kā jau vakar teicu, esam ļoti iemīļojuši misis Pil- grimu."

"Pēcpusdienā došos viņu apmeklēt. Pateikšu, ka jūs par viņu apvaicājāties."

"Ja viņai vajadzēs tur palikt ilgāku laiciņu, mēs aiziesim apmeklēt. Taču tagad negribam viņu nogurdināt. Es labi zinu, kā cilvēks slimnīcā jūtas."

Filipa smaidīja. Pulkvedis Veikhērsts noteikti domāja labi, taču viņai šādu kaimiņu vis negribētos. Viņa uzkrītoši ieskatījās pulkstenī.

"Diemžēl nu man vajadzētu iet."

"Hmm, protams! Piedodiet, ka jūs aizkavēju."

"Patiešām jauki, ka jūs tā rūpējaties."

Kad pulkvedis Veikhērsts pieminēja Vērtingu, Filipai atkal ienāca prātā Edīte Spensere. Šajā rītā viņa vēl negribēja doties pārāk tālu projām no kotedžas, jo domāja, ka varētu būt vajadzīga slimnīcā, ja Kitijas stāvoklis pasliktinātos, taču rītdien…

Kitija bija iegrimusi snaudā, kad viņu pamodināja vēl viena balss.

"Mostieties, misis Pilgrima, lenča laiks!"

Ak, kādēļ viņu visu laiku modināja? Tiklīdz viņa iemiga, tūlīt kāds atkal modināja augšā. Kitija gandrīz visu rīta cēlienu bija vadāta no slimnīcas vienas nodaļas uz citu, durstīta ar adatām, mudināta un bikstīta. Viņai lika norīt tabletes, sarunājās pāri viņas galvai un uzdeva jautājumus, uz kuriem Kitija neprata atbildēt.

Kādēļ viņi neļāva palikt sapnī? Kitija jutās nogurusi un apjukusi. Taču, kad viņa iemiga un atradās atkal Jandoverā kopā ar Vestu, viss bija skaidrs un vienkāršs, nekas nesagādāja sāpes.

Kitija piespiedās atvērt acis un ieraudzīja šķīvi ar ceptiem kartupeļiem, kāpostiem un gaļas gabaliņiem, kas peldēja mērcē.

Palātas kaimiņiene skaļi sūdzējās:

"Kas tad tas, māsa? Neesmu pasūtījusi omleti!"

Viebdamās, jo lika manīt sasistās ribas un savainotais plecs, Kitija saslējās taisnāk un atgriezās īstenībā.

"Es neēdu gaļu," viņa teica. "Ja jūs vēlētos apmainīties ar šķīvjiem…"

"Neēdat gaļu? Nav brīnums, ka jūtaties tik nogurusi. Nu, paldies, tas te jau ir labāk, lai gan es tagad ar prieku ēstu jauku, sulīgu bifšteku. Ziniet, ar mūsdienu cenām to tik bieži nemaz negadās nogaršot. Maniem zēniem garšo cepta gaļa - jums vajadzētu viņus redzēt! Abi augumā krietni pāri sešām pēdām un plecos arī plati. Un viņu dēli neatpaliek. Pīters, tas ir mans vecākais mazdēls, ir sešas pēdas un četras collas garš, un viņš nudien vēl aug…"

Kitija mierināja sevi ar domu, ka stāsts par kaimiņienes mazdēliem tomēr ir labāks nekā viņas slimības vēstures šaušalīgās detaļas. Un drīz, apēdusi sīksto omleti, viņa atkal varēs bēgt sapņu valstībā.

"Misis Pilgrima, mostieties! Jums ciemiņš."

Ciemiņš… Nevis masa vai ārsts, bet ciemiņš.

"Sveika, Kitija, kā klājas?"

Atvērusi acis, viņa ieraudzīja sevi pašu - tādu, kāda bija pirms piecdesmit gadiem.

Jaunā sieviete smaidīja.

"Vai tu atceries mani? Es esmu Pipa."

Pipa… Kur tad te bija gadījusies Pipa? Pipa bija Sebastjana meita. Ādams par viņu bija rakstījis vēstulēs.

Filipa apsēdās uz krēsla līdzās gultai un, saņēmusi Kitijas rokas, maigi teica:

"Vai atceries? Es biju atbraukusi tevi apmeklēt. Mēs bijām kopā, kad tu nokriti."

Kitija pašūpoja galvu.

"Neko nespēju atcerēties."

"Mēs bijām tavā dzīvojamā istabā."

Kitija saspringti domāja un pacēla acis uz augšu.

"Manā dzīvojamā istabā?"

"Jā, tavā dzīvojamā istabā Rožu kotedžā."

"Rožu kotedžā?" Ak jā, protams, Rožu kotedžā! Tagad Kitija dzīvoja Rožu kotedžā. Nevis Jandoverā.

"Mēs dzērām tēju."

"Kad šorīt pamodos, man likās, ka esmu bijusi zirgam mugurā."

"Zirgam mugurā? Ai nē, tu droši vien būsi sapņojusi."

"Laikam gan. Taču tas šķita tik reāli… Nu labi, pastāsti, kas tad patiesībā notika."

"Nu, es aizbraucu tevi apciemot. Tu pagatavoji lenču, un mēs runājāmies. Tad iegājām dzīvojamā istabā, tu devies uz virtuvi, lai paņemtu brilles, bet atpakaļceļā uz kāpnītēm paklupi."

Kāpēc viņa nevarēja atcerēties Pipas apciemojumu? Tik svarīgs notikums - un pavisam izkritis no prāta…

"Es itin neko neatceros. Vai nav smieklīgi?"

"Neraizējies! Galvenais, ka ar tevi viss ir kārtībā."

"Šķiet, ka ir kārtībā, lai gan jūtos kā sadauzīta."

"Vismaz māju esmu pieskatījusi, ja tu varbūt raizējies. Tabita naktī gulēja vienā gultā ar mani un jau rīta agrumā mani pamodināja."

"Tabita!" Kitija satraukumā pieslējās sēdus. "Vai, cik briesmīgi, biju pilnīgi aizmirsusi viņu!" Tad Kitija saviebās. "Au! Tā man nevajadzēja darīt. Vajag tikai pakustēties, kad atkal kaut kur sāk sāpēt."

"Vai vēlies, lai pasaucu māsu?"

"Nē, viņa man atkal dos tabletes, un es jau esmu tik pilna ar tabletēm, ka droši vien grabētu, ja mani pakratītu, īpaši jau tāpēc, ka viņi man nosūca krietni daudz asiņu."

"Ārsts man skaidroja, ka jāizdara pārbaudes, lai noskaidrotu, kāpēc tu kriti. Viņi domā, ka tu varbūt biji piepeši zaudējusi samaņu."

"Jā, to pašu viņš teica arī man. Viņš man jautāja visu ko… ak, es jūtos tik apstulbusi! Pastāsti man par Tabitu!"

"Nu, kā jau teicu, viņa nakti pavadīja manā gultā. īstenībā es secināju, ka viņa ir drausmīgi izlutināta, un nolēmu - ja man lemts iemiesoties no jauna, es vēlētos kļūt par tavu kaķi."

"Jau kopš tā laika, kad man piederēja Refs, pret dzīvniekiem esmu izturējusies labāk nekā pret cilvēciskām būtnēm. Man tie vienmēr likušies kā ģimenes locekļi."

"Kas bija Refs?" Filipa jautāja.

"Kā, vai tad tu neatceries? Tas bija mans pirmais suns." Kitija enerģiski nošņaukājās. "Taču tu jau to nezini, protams. Ai, esmu šodien tik apjukusi… Tu man stāstīji par Tabitu…"

"Gribēju vienīgi pateikt, ka viņai klājas labi. Atradu viņas barību un iedevu arī svaigu pienu. Tāpēc par viņu neraizējies. Paskaties, es šorīt biju iepirkties un šo to tev iegādājos - zobu birstīti, ķemmi, dažas mitrinātās salvetes - domāju, ka tās tevi atsvaidzinās, - un māsa teica, ka vajagot atnest naktskreklu. Nezinu, vai šis būs īstais?"

"Paskaidro man, lūdzu! Vai esi apmetusies Rožu kotedžā?"

"Jā, ceru, ka neiebilsti. Man negribējās tevi pamest."

"Protams, neiebilstu. Es tikai nesaprotu…" Kitija atlaidās spilvenos un atkal pievēra acis. Cik savādi, šķita, ka viņa atrodas trīs atšķirīgās esībās, un Jandovera likās pati reālākā, tomēr tai acīmredzot nebija nekādas saistības ar to, kas notika pašreiz. Nē, slimnīca noteikti bija reāla. Rožu kotedža bija reāla. Un Pipa arī bija reāla…

Sieviete blakusgultā jautāja Filipai:

"Vai viņa ir jūsu omīte? Es jau tā domāju. Jūs izskatāties tik līdzīgas! Nejauki tie kritieni, īpaši vecam cilvēkam. Patiešām var izsist no sliedēm. Laime, ka viņa ir tik vāja. Ja cilvēks miesās ir mazliet pilnīgāks - kā es -, tad kritiens ir smagāks. Es salauzu muguru. Man teica, ka es nekad vairs nestaigāšot. Tomēr es pierādīju, ka viņi maldās."

Desmit minūtes klausījusies šaušalīgos sīkumus par sievietes kritienu un turpmākajām operācijām, Filipa ar pateicību sagaidīja palātas māsu, kas ieripināja tējas ratiņus.

Kitija atkal pamodās tieši tajā brīdī, kad pie viņas piegāja māsa ar tēju.

"Ā, tēja, tas ir jauki! Te ir tik karsts… Tagad pasaki man, lūdzu, kā tu gadījies Erundelā."

Filipa vilcinājās. Tad viņa pateica:

"Es Padlsā apmeklēju tēvoci Ādamu un tanti Evu. Viņa man iedeva tavu adresi."

"Ā, saprotu."

"Tu zini, kas ir tēvocis Ādams un tante Eva?"

"Jā, es viņus zinu. Es tikai neko nevaru atcerēties par savu kritienu. Neatceros, ka tu biji atbraukusi uz Rožu kotedžu."

"Nu, bija tā. Pirms dažām nedēļām tētis bija kādā ūtrupē Vērtingā un kopā ar grāmatu skapi nopirka vairākas vecas grāmatas par fotografēšanu. Viņš tās iedeva man, jo es esmu fotomāksliniece - nu, pagaidām mākslinieka palīdze. Tur bija arī vecs fotoalbums."

Kitijai radās neskaidra briesmu izjūta.

"Fotoalbums?"

"Kad vakar grasījos tev to parādīt, tu nokriti. Tajā ir daži apbrīnojami fotoattēli - sākumā es domāju, ka tos uzņēmusi sieviete, kurai piederējis albums, Edīte Spensere."

Edīte Spensere…

"Tomēr pats brīnumainākais ir tas, ka fotogrāfa vārds patiesībā ir Geveins Devīrs. Viņam Čelsijā bijusi darbnīca, un viņš dzīvojis - vai dzīvo - Jandoverā. Es, protams, prātoju, vai tikai viņš nav man rada."

Kitijai likās, ka sirds uz kādu brīdi pārstāj sisties. Nebija nekāds brīnums, ka vakar pēc tik negaidītas, satriecošas vēsts viņa zaudējusi samaņu. Pat tagad, gandrīz vai neciešami karstajā palātā, Kitija juta izspiežamies aukstus sviedrus. Kitija iedomājās, kā devusies no priekšnama tos dažus pakāpienus lejup uz dzīvojamo istabu un tad piepeši izdzirdējusi šos vārdus. Ja vien viņa nebija patiešām noģībusi, tad satriecošā vēsts bija pietiekams iemesls, lai aizmirstu, kur liek kāju.

Ar nedrošu roku Kitija pasniedzās pēc tējas tases un iedzēra dažus malkus.

"Tētis teica, ka nekad par viņu nav dzirdējis, tāpēc es apjautājos Ādamam un Evai. Tad Eva man pastāstīja par tevi…"

Pirmo reizi mūžā Kitija juta, ka pilnīgi zaudējusi valodu. Viņa spēja tikai šūpot galvu.

Par laimi, Filipa no Kitijas noliedzošā žesta bija sapratusi, ka Geveina Devīra vārds viņai neko nenozīmē.

"Es jau arī domāju, ka viņam ar mums nav nekāda sakara. Turklāt tam nav nozīmes. Tagad vairs ne, kad esmu iepazinusi tevi. Tas ir daudz svarīgāk." Viņa apklusa un satraukta lūkojās vecmāmiņā. "Kitij, vai tev ir labi? Tu piepeši kļuvi ļoti bāla."

Nē, nebija vis labi. Taču viņa nedrīkstēja modināt mazmeitas aizdomas vēl vairāk. Nekādā ziņā Pipai nav jānoprot, ka Geveins Devīrs un Jandovera Kitijai nozīmē kaut ko vairāk par vārdiem un attēliem fotoalbumā, kas nejauši iegādāts Vērtingas ūtrupē.

Ar lielām pūlēm viņa atrada sevī spēku runāt.

"Man nekas nekait. Esmu tikai ļoti, ļoti nogurusi. Mana galva… Tas viss mani ļoti samulsinājis."

"Ai, piedod," Filipa teica patiesā nožēlā. "Man nevajadzēja tev stāstīt."

"Priecājos, ka tu to darīji. Taču man šķiet, ka šobrīd vairs neko nespēju uztvert. Vai mēs par to nevarētu parunāt citā reizē?"

"Jā, protams."

Tad pēkšņi Kitija atcerējās, ka mazmeita taču nedzīvo Erundelā.

"Bet man liekas, ka tev nav šeit noteikti jāpaliek. Es sapratīšu, ja tu dosies atpakaļ uz Londonu. Ar mani viss būs pilnīgā kārtībā, apsolos."

"Ak, man tas nesagādā nekādas grūtības. Visu nedēļu vēl esmu atvaļinājumā. Pirmdien sākšu strādāt jaunā vietā."

"Un kas tad šodien par dienu?"

"Tikai otrdiena."

Otrdiena - kurā mēnesī, kurā gadā? Tam nebija nozīmes…

Filipa iekoda lūpā.

"Vai vēlies, lai es tagad eju un tu vari pagulēt?"

"Ja tev nav iebildumu, tas būtu pats labākais."

"Es rītdien atnākšu atkal."

'Tas būtu ļoti jauki."

"Vai tev vēl kaut ko atnest? Varbūt kaut ko lasāmu?"

"Jā, grāmatu - un manas lasāmās brilles."

Filipa noliecās un noskūpstīja Kitiju.

"Lūdzu, esi uzmanīga un veseļojies ātrāk."

"Hmm… Darīšu, ko varēšu…"

Kad Filipa bija aizgājusi, Kitija aizvēra acis, taču miegs nenāca. Tagad viņa saprata, kāpēc jau kopš paša sākuma slimnīcā domas tā vērpās ap Jandoveru. Zemapziņā bija aizķēries mazmeitas teiktais un lika domāt par Vestu, Gārni- jiem, vecākiem…

Tomēr nekad - par Geveinu Devīru. Nē, ik reizi, kad doma bija gribējusi pievērsties viņam, prāts to bija stūmis projām, atkāpjoties to jūtu priekšā, ko prāts nespēja nedz pieņemt, nedz atrisināt, vairoties no tumšā, nezināmā bezdibeņa, kas pavērās priekšā.

Ak, ja jau Edītes Spenseres albumam bija jāatrodas, kāpēc tad liktenis bija lēmis to atrast tieši Sebastjanam? Un kāpēc Pipu tik ļoti interesēja Geveins Devīrs?

Bet Pipas uzvārds bija Devīra, un viņa bija fotogrāfe. Tātad tāpēc. Ja Geveins Devīrs būtu bijis jebkas cits, tikai ne fotogrāfs, Edītes Spenseres albums būtu atstāts plauktā, lai pārklājas ar putekļiem, kamēr attēli būtu izbalējuši un lapas - sairušas. Nē, izrādās, ka nežēlīgais liktenis licis viņas dzīvei apiet loku, lai tas, ko viņa bija cerējusi atstājam pagātnē, sagrābtu ar jaunu spēku…

Fotogrāfijas. Iestiklotas fotogrāfijas rāmīšos pie sienām. Melnbalti attēli ar nemanāmām toņu pārejām, no tiem staroja tāda pati mirdzoša gaisma kā no Vesta gleznām.

"Tas ir misters Vestrups, un te ir Zaharijs un Džetro dārzā, lai gan nav īsti skaidri uzņemts," teica Fanijas balss. "Jaunais kungs Džailzs ir aizrautīgs fotogrāfs. Reiz Ziemassvētkos misters Vestrups viņam uzdāvināja fotoaparātu, un abi lieliski pavadīja laiku, gan fotografējot, gan taisot bildes tumšajā kambarī, ko ierīkoja līdzās mistera Vestrupa darbistabai vecajā pienotavā. Mēs vienmēr priecājāmies, kad jaunais kungs Džailzs atbrauca uz Jandoveru," Fanija turpināja. "Skolas brīvlaiku viņš parasti pavada pie vecāsmātes misis Makdonelas Edinburgā. Viņa vecāki aizgāja bojā uz "Titānika". Nabaga jaunais kungs Džailzs, jau piecu gadu vecumā bārenis! Tomēr viņa vecāmāte ar visiem saviem grēkiem ir cēlsirdīga sieviete, viņa ļauj misteram Vestrupam tikties ar jauno kungu Džailzu…"

Tad parādījās cita aina - Kitija vairs nebija Jandoverā, bet mācītājmājas virtuvē dzēra pienu pirms gulētiešanas. Bija Ziemassvētki, varbūt tie paši Ziemassvētki, kad Vests viņai bija uzdāvinājis poniju, tomēr nē, droši vien jau nākamie, jo Kitija zirga mugurā vairs nebija iesācēja, bet spēja laist poniju rikšiem un aulekšiem, liekot tam lēkt pāri žogiem un grāvjiem.

Virtuvene teica:

"Dzirdēju, ka uz Jandoveru brīvdienās atbraucis jaunais kungs Džailzs. Misters Lemberns droši vien priecājas. Tas zēns jau ir viņa acuraugs."

"Redzēju, kā viņu veda no stacijas…" Pollija nopūtās. "Viņš izaudzis tik glīts jauneklis! Es vēlētos, kaut man būtu tik skaists, jauns vīrs."

"Tu vari būt laimīga, ka tev vispār ir jauns vīrs. Bobs Airlends tev ir ļoti labs ķēriens."

Pollija saviebās.

"Taču viņam trūkst romantikas. Padomā tik, cik jauki būtu skūpstīties ar jauno kungu Džailzu. Ak, jau iedomājoties vien, pār muguru skrien tirpas."

"Pievaldi mēli un mazgā traukus!" virtuvene noskaldīja. "Un jums, mis Ketrina, jau sen laiks būt gultā."

Kad Ketrina bija izgājusi no virtuves, viņa dzirdēja, ka virtuvene noprasa:

"Vai tev prāts ar' ir - uzvedināt bērnu uz tādām domām?"

Ketrina pakavējās gaitenī, lai saklausītu, ko atbild Pollija.

"Es nebiju daudz vecāka, kad sāku satikties ar Bobu," viņa atcirta aizstāvoties.

"Bet tu jau biji beigusi skolu un sāki pelnīt maizi. Mis Ketrina nav tāda maza nekauņa kā tu."

Tad atvērās dzīvojamās istabas durvis, virtuvē ieskanējās zvans, un Ketrina bija spiesta doties tālāk.

Tomēr, šajā vakarā guļot gultā, viņas domas grozījās gluži ap citu ko nekā Pollijai. Džailzu viņa saskatīja nevis romantiskā gaismā, bet gan kā draudu. Jau kopš tā laika, kad sers Hektors Pjūdžs par Vesta mazdēlu bija izteicies: "Diezgan izskatīgs zēns… bet pārāk jūtelīgs," - Ketrina bija prātojusi par Džailzu.

Jandoverā Džailza klātbūtne bija jūtama pat tad, kad viņa tur nebija. Viņa fotogrāfijas guļamistabā. Pēgass - viņa zirgs. Zaru būda, ko Vests Džailzam bija uzcēlis, kad tas bijis mazs zēns. Šūpoles dārzā.

Ketrina šajos gados bija pieradusi domāt, ka pieder pie Jandoveras, ka ir tās daļa tikpat lielā mērā kā Vests un Gārnijs, taču tagad sāka šaubīties, vai viņi vairs meiteni gribēs, ja jau tur tagad ir Džailzs.

Ar tām pašām bažām nākamajā rītā Ketrina devās uz Jandoveru. Laukus klāja sarma, un saules oranžā bumba bija gandrīz pie paša apvāršņa, metot atblāzmu uz balti sarmoto zemi. Skatienam atklājās māja, bet ne viņai nāca pretī Vests, ne arī joņoja Refs. Jā, tieši tas, no kā meitene bija baidījusies, - tagad Džailzs bija atgriezies, un viņa vairs nebija vajadzīga.

Grūtsirdīgi viņa devās pa ceļu atpakaļ, pārrāpās pāri žogam un uzkāpa Afingdaunā, nokalnes otrā pusē apsēzdamās uz nokrituša sētas staba tā, ka Jandovera nemaz nebija redzama.

Tad Ketrina izdzirdēja zirga grudzināšanu, suņa rejas un Vesta balsi, kas izsaucās:

"Kitija! Ko tu te dari?"

Refs lēca un nogāza Ketrinu gar zemi, asti neprātīgā satraukumā vēcinādams un pārklādams meitenes seju un rokas ar jūsmīgiem skūpstiem. Viņa dzirdēja Vestu smejamies.

"Ref, trakais, mierā!"

Ketrina atgrūda Refu un pieslējās sēdus, taču sejai piekļāvās Mīļumiņa samtainais purns un neļāva neko saskatīt.

"Nu gan mums vajadzētu fotoaparātu!" Vests smējās. Paņēmis Ketrinu aiz rokas, viņš piecēla meiteni kājās. "Nāc, tu, necienīgā paskata ezi, citādi saaukstēsies un nomirsi! Te kāds grib iepazīties ar tevi."

Tikai tad Ketrina aptvēra, ko nozīmē tas "mums". Lēnām atglaudusi matus no sejas, viņa saskatīja, ka aiz Vesta Pēgasam mugurā stalti sēž Džailzs. Viņš bija garš un slaids, tumšiem, taisniem matiem, brūnām acīm, lepnu ērgļa degunu un nelielu muti.

Džailzs pamāja meitenei ar galvu, un veids, kā viņš paskatījās - mazliet paceltu zodu, viegli saraucot uzacis, - lika viņai justies pavisam mazai, bērnišķīgai un neveiklai. Kaut arī Ketrina jau bija dzirdējusi, ko Pollija saka par Džailzu, viņa nebija domājusi, ka Džailzs būs tik pieaudzis un izskatīgs.

"Mēs redzējām, kā tu nāci uz mājas pusi pāri kalnam," teica Vests. "Tad tu nozudi."

"Kad tu negaidīji, es domāju…" Ketrinas balss pieklusa.

Vests spēji saspieda viņas plecu, un īsu brīdi Ketrina jutās viņam ļoti tuva - tieši garīgā nozīmē.

"Mēs aplokā seglojām zirgus, lai jātu tevi sagaidīt," viņš skaidroja. "Kopš Džailzs vakar ieradās, mēs visi esam kā bez galvas. Viņš esot sūtījis telegrammu, taču tā laikam ir nomaldījusies."

Ketrina bija piegājusi klāt Mīļumiņam un rada mierinājumu, glāstot tik pazīstamās, mīkstās ponija krēpes. Džailzs bija aizgriezies projām un skatījās tālumā - uz jūras pusi.

Vests lūkojās te uz vienu, te uz otru, tad uzlēca Kastaņai mugurā.

"Labi," viņš īsi paziņoja, "kustēsimies!"

Viņi devās ceļā, taču Ketrina, ar savu poniju mēģinādama turēties līdzi abiem vīriešiem, kas laida zirgus sīkos rikšos, arvien vairāk jutās kā bērns, kurš velkas lielajiem aiz muguras. Viņi runāja par Oksfordu, kur Džailzs rudenī grasījās iestāties.

"V-vecāmāte grib, lai es mācos p-politiku, f-filozofiju, un ekonomiku," Džailzs stāstīja. "Viņa v-vēlas, lai es kļūstu par d-diplomātu, kā t-tēvs."

Viņu saruna ritēja, šķiet, gluži citā līmenī - kaut kur pāri Ketrinas galvai gan tiešā, gan pārnestā nozīmē. Tad abi palaida zirgus straujos rikšos un meitene palika aiz muguras.

Uz tilta viņi apstājās, lai pagaidītu Ketrinu.

"Piedod, Kitij," teica Vests, "biju piemirsis, ka Mīļumiņam ir īsas kājas."

"Tas nekas," viņa atbildēja stingā, saspringtā balsī, cenšoties slēpt aizvainojumu.

Pēc tam vīrieši pielāgojās viņas tempam, taču saruna apsīka, un Ketrina bija pārliecināta, ka Džailzs ņem ļaunā viņas klātbūtni, pēc viņa domām, Ketrina abus tikai kavē, bet Vests šķita nemaz neievērojam Ketrinu.

Kad viņi sasniedza klintis, iztraucēdami kaiju koloniju, kas, žēlabaini klaigājot, laidās projām pār sudrabaino jūras līmeni, Džailzs apstājās. Viņš ilgi raudzījās pāri jūrai un tad savādā, atmaigušā balsī teica:

"Tik brīnišķīgi ir atkal b-būt te, Vest. Man tik ļoti visa tā p-pietrūka."

Gan tāpēc, ka Džailzs teica: "Vest," - Ketrina bija domājusi, ka vienīgi viņa lieto šo vārdu, - gan tāpēc, ka jauneklis bija ignorējis viņu, meitene jutās vēl vairāk atstumta.

Mīļumiņš, piegājis klāt garas zāles kumšķim, nolieca galvu un sāka ēst. Ketrina palūkojās apkārt un ieraudzīja, ka Vests un Džailzs Refa pavadībā lēnām dodas pretējā virzienā. Kādu brīdi neizlēmīgi nogaidījusi, viņa pagrieza Mīļumiņu apkārt un devās atpakaļ uz Jandoveru. Viņas nošķir- šanos, šķiet, nemanīja ne Vests, ne Džailzs. Pāris reižu viņa pār plecu palūkojās atpakaļ un redzēja, ka tie abi pastaigas solī dodas tālāk. Ketrina palaida Mīļumiņu auļos.

Kad Ketrina aplokā ņēma ponijam nost seglus, Gārnijs stūma garām siena ķerru. Viņš izvilka no kabatas ābolu ponijam un ieminējās:

"Manīju, ka tu auļo, kā no nelabā bēgdama."

Ketrinai acīs saskrēja asaras, un viņa tās notrausa ar cimdu, mēģinādama izlikties, ka tajās vainojams saltais gaiss.

Gārnijs iztukšoja ķerru un, acis saulē piemiedzis, vērās uz Afingdauna pusi, kur abi vīrieši tikko bija sasnieguši kalna kori. Tad viņš teica:

"Džetro zāģē kokus, un Fanijai vaj'g pusdienām tupeņus. Ies' un izrušinās."

Nebūdama pārliecināta, ka varēs parunāt, Ketrina klusējot sekoja viņam uz sakņudārzu.

Tiklīdz viņa ar kartupeļu grozu bija parādījusies mājas otrā pusē, pretī nāca Vests. Ketrina viņam veltīja bezrūpīgu - tā viņai pašai likās - smaidu, taču Vestu nevarēja apmānīt. Saņēmis meiteni aiz rokas, viņš to ieveda darbistabā.

"Nāc šurp, Kitija, kaķēn, klāj vaļā!" Ketrina, neko neteikdama, raudzījās grīdā, bet Vests, saņēmis viņu aiz zoda, pacēla seju augšup, un meitene bija spiesta skatīties viņam acīs. Ketrina centās, taču nespēja valdīt asaras.

Vests nopūtās.

"Džailzs, vai ne?"

"Jā… Nē…" Tad Ketrinai izspruka: "Kad viņš ir te, tu mani vairs negribi."

"Kitija, kaķēn, paturi prātā, ka šī ir pirmā diena. Viņš būtu sarūgtināts, ja es nepievērstu uzmanību viņam."

Vai tad tāpēc vajadzēja atstumt Ketrinu?

Vests it kā lasīja viņas domas.

"Kitija, neesi greizsirdīga uz Džailzu, jo tam nav itin nekāda pamata. Tu vairāk gan varētu just žēlumu. Zinu, ka viņš liekas augstprātīgs, taču tā nepavisam nav. Psihoanalītiķi to dēvē par aizsardzību. Tu noteikti pamanīji, ka viņš stostās? Nu redzi - tā notiek tad, kad Džailzs nervozē.

Tu nezini, Kitija, kaķēn, cik laimīga esi. Tu nekad visā pilnībā neesi izbaudījusi Anglijas skolu šausmas. Ak, zinu, ka tev Svētās Mārgaritas skolā trūkst brīvības un par nodarījumu jāraksta soda darbi vai pat jāpaliek pēc stundām. Tomēr to visu nevar salīdzināt ar elli, kurai Džailzs gājis cauri. Zēni ir daudz cietsirdīgāki par meitenēm, un skolotāji vīrieši - daudz atriebīgāki par savām amata māsām. Džailzs, piemēram, dabūja palamu Kleperis. Pat skolotāji viņu tā sauca. Ja viņš regbijā palaida garām bumbu, treneris ņirgājās: "Kleperi, asti gaisā!" Un Džailzam, kā par nelaimi, sportā neveicas."

Ketrina izšņauca degunu.

"Kāpēc viņš itin vienkārši tiem nesadod? Nu - varbūt ne skolotājam, bet citiem zēniem?"

Vests nespēja novaldīt smaidu.

"Džailzam nav tāda dūša kā tev, Kitija. Viņš nav cīnītājs. Ari es viņa gados tāds nebiju. īstenībā vēl līdz šai dienai nespēju sarūgtināt citus cilvēkus."

"Man ari tas nepatīk. Labāk draudzēties nekā nīsties."

"Zinu. Un tieši tāpēc ceru, ka būsi augstsirdīga pret Džailzu un piedosi viņa izturēšanos. Lūdzu, Kitija, - tu mēģināsi būt ar viņu draugos?"

Meitene lēnām pamāja.

"Es mēģināšu," viņa apsolīja.

Vestam par prieku, viņa mēģināja. Taču tas nebija viegli, lai gan Džailza aizraušanās ar fotografēšanu palīdzēja aizpildīt dienas, kas citādi būtu bezgala garas, jo laiks metās drūms un lietains, un Džailzs gandrīz uz visu brīvlaiku nolikās gultā ar pamatīgu saaukstēšanos.

Mansardā, Vesta kādreizējā rotaļu istabā, viņi ierīkoja pagaidu fotodarbnīcu, un, lai gan Džailzs vēl arvien Ket- rinai nebija bildis ne vārda, izrādījās, ka meitene ir ļoti nepieciešama par fotomodeli - viņu fotografēja dažādos dīvainos tērpos vai pat apsprauda viņai apkārt aizkarus, un Ketrinai bija jāstāv neērtās, klasiskās pozās, kamēr Džailzs un Vests sprieda par kompozīciju un ekspozīciju. Tomēr, lai ari kā Ketrina centās pildīt jaunekļa izstomītos norādījumus, seansu beigās viņš mēdza iegrimt nomācošā klusēšanā, un viņa klātbūtnē meitene arvien vairāk jutās kā sapīta.

Dzirdot, ka Džetro tiek norīkots iesūknēt ūdeni fotolaboratorijas tvertnē, lai Vests un Džailzs varētu noskalot attēlus, Ketrina izjuta milzīgu atvieglojumu. Tad viņi kādu laiku darbojās pa tumšo istabu un meitene varēja paglābties, dodoties izjādē ar Mīļumiņu pāri Dauna kalnājam vai cauri mežam pastaigājoties kopā ar Refu līdz upei. Taču atgriežoties nācās dzirdēt, kā Džailzs sūdzas: "K-k-kitija ir slikts modelis. Viņa nemaz neatgādina n-najādu," - un Vests samierinoši sacīja: "Džailz, bet apgaismojums ir labs, kopija iznākusi ļoti interesanta. Varbūt - ja tu vēl ilgāk eksponētu…"

Tad pienāca diena, kad lija bez mitēšanās un mākoņi pāri Dauna kalnājam bija tik zemi un tumši, ka šķita iestājusies nakts. Gaisma bija tik slikta, ka fotografēt nebija iespējams, tāpēc viņi devās uz mūzikas istabu, kur Fanija bija aizvilkusi logiem aizkarus un iekūrusi kamīnu. Vests apsēdās pie klavierēm, un Džailzs nevis atslīga atzveltnes krēslā, bet, Ketrinai par lielu pārsteigumu, apmetās uz paklāja netālu no viņas un Refa un aptvēra ceļgalus ar rokām.

Un, kad telpu pildīja Šūberta, Skrjabina, Šopēna un Lis- ta mūzikas cildenās skaņas, šķita izzūdam brāzmainais lietus, ko vējš trieca pret rūtīm, un gluži tāpat atslāba ari sasprindzinājums, kas bija valdījis starp Ketrinu un Džailzu.

Kad bija izskanējuši Šūberta sonātes pēdējie, garie akordi, Džailzs bez mazākās stostīšanās klusu sāka deklamēt:

"Dziestot skaņai pēdējai, vēl atmiņā trīs meldija…"

Ketrina paskatījās Džailzā - kamīna liesmu atblāzmā viņa vaibsti šķita atmaiguši, lūpas smaidīja, rāmais skatiens bija vērsts tālumā.

Vests tādā pašā sapņainā tonī turpināja: "Domas zūd, tev aizejot, mīla paliek - klusējot." Vests piecēlās no klavieru soliņa un apsēdās uz sofas jaunajiem aiz muguras un, apņēmis abus ap pleciem, pievilka klāt. Ketrina nolika galvu viņam uz ceļgala, un Vests maigi glāstīja viņas matus. Piepeši meitene nemaldīgi saprata, ka Vestam vienlīdz dārga ir gan viņa, gan Džailzs, un dziļi nojauta, ka Vesta mīlestība, Šūberta mūzika un Šel- lija vārsmas viņus visus trīs saistījušas ciešām saitēm uz nākamajiem laikiem.

9

Kad Filipa atgriezās Rožu kotedžā, bija auksts un drūms vakars. Viņa iekūra dzīvojamā istabā kamīnu un tad, juzdamās neparasti izsalkusi, devās uz virtuvi, pabaroja Tabitu, uzvārīja tēju un pagatavoja maizītes ar misis Veikhēr- stas zemeņu ievārījumu. Sakārtojusi nelielo maltīti uz paplātes, Filipa ienesa to dzīvojamā istabā un uzlika uz galdiņa. Tad viņa pievilka atzveltnes krēslu tuvāk kamīnam, no kura jau sāka plūst siltums. Jāuzmanās, lai pati nekļūtu līdzīga vecai lēdijai, viņa nodomāja, kad klēpī ielēca Tabita.

Pēc tējas Filipa sāka meklēt kādu grāmatu, lai to aiznestu Kitijai uz slimnīcu. Ko viņa vēlētos lasīt šādos apstākļos? Droši vien neko tādu, kur vajadzīga prāta darbība. Ari trilleri vai detektīvstāstu ne. Vajadzētu kaut ko jauku, sirsnīgu un romantisku…

Skatiens klejoja pa grāmatu virsrakstiem Kitijas plauktos. "Annu Kareņinu"? Nē, tā bija pārāk nopietna lasāmviela, turklāt beigas - nelaimīgas. "Vezeringa augstieni"? Tā bija iespiesta pārāk sīkiem burtiem, Kitijai būtu grūti lasīt. Varbūt "Franču leitnanta līci"? Vai - vēl labāk - "Re- beku"? Labi, tā būtu viena. Tagad kādu citu autoru. Plauktā bija vesela rinda Frānsisa Breta Janga darbu, šis autors Filipai nebija pazīstams, taču Kitija to acīmredzot bija iemīļojusi. Filipa izvēlējās grāmatu ar virsrakstu "Šī mazā pasaule", jo viņai iepatikās nosaukums.

Tad Filipa ievēroja Beverlijas Nikolsas "Pa dārza taku". Šķiet, aizrautīgai dārzkopei to varēja nest droši. Vēl vienu. Kā būtu ar E. M. Forsteru? "Istaba ar jauku skatu"? Nē, labāk "Hovarda mērķis" - tā patika pašai Filipai.

Viņa nolika grāmatas priekšnamā uz galdiņa, lai nākamajā dienā neaizmirstu tās paņemt, un tad ķērās pie vēl jo patīkamāka uzdevuma - atrast grāmatu, ko palasīt pašai. Grāmatu bija tik daudz, ka Filipa nevarēja vien izvēlēties. Viņa svārstījās, vai ņemt "Franču leitnanta līci", te pēkšņi pamanīja veselu rindu sējumiņu, kur ikviens nosaukums sākās ar vārdu "Apburtais…".

Priecīgi pasmaidījusi, Filipa paņēma "Apburto kalnu". Šīs sērijas grāmatas, kuras sarakstījusi Katerīna Fauntena, bērnībā meitenei bija ļoti patikušas. Taču nu jau gadiem viņa nebija skatījusi iezīmīgo apvāku, kur spalvas zīmējuma tehnikā, ietonēts ar akvareļkrāsām, bija attēlots kalns ar sniegotu virsotni. Vecāki droši vien bija nolēmuši, ka Filipa jau izaugusi un vairs nelasīs šādas grāmatas, tāpēc tās aizmetuši vai atdāvinājuši.

Filipa aiznesa uz virtuvi paplāti ar tējas traukiem, nomazgāja tos un atgriezās dzīvojamā istabā, sagatavojusies ar baudu nodoties nostalģijai.

Sensenos laikos dzīvoja zēns, vārdā Romāns. Viņš kopā ar māmiņu un tēti mitinājās baļķu namiņā kalna piekājē. Visapkārt namiņam pletās pļava, kuru vasarā klāja zeltainas gundegas, bet ziemā - balts sniegs.

Romanam namiņā bija pašam sava istabiņa gulēšanai tieši zem stāvā jumta, un zēna gulta atradās līdzās logam, tāpēc vakaros, dodoties pie miera, uz viņu raudzījās mēness, bet rītos, kad zēns modās, pāri istabai strāvoja saules stari. Paskatoties pa logu, vienā pusē Romāns varēja pārredzēt visu Zontagas ciematu, kas atradās ielejā, bet otrā pusē vīdēja Greiskopfa virsotne.

Kalna nosaukums bija īsti piemērots. "Greis" nozīmē sirmu vīru, bet "Kopf" - galvu, un kalnā, uz kuru ik dienas lūkojās Romāns, viegli bija saskatīt cienījama sirmgalvja vaibstus. Kalna virsotne bija ieapaļa, un to klāja sniegi, kas atgādināja baltas sprogas. Zemāk stāvā klintssiena atgādināja pieri, bet sniegotās šķautnes - uzacis, zem kurām bija paslēpušās dziļas iedobes - acis. Uz āru izvirzīts klintsblu- ķis veidoja degunu, vēl viena sniegota radze - ūsas, un vēl zemāk šļūdonis atgādināja sirmgalvja bārdu.

Pāršķīrusi lappusi, Filipa ieraudzīja pazīstamo attēlu, kur no Alpu namiņa zēns raudzījās uz skaidri saskatāmo Greiskopfa virsotni.

Kad Romāns no rītiem pamodās, pirmais darbs bija pateikt labrītu kalna sirmgalvim. Taču gadījās, ka sirmgalvis nozuda skatienam. Tētis skaidroja, ka vecais vīrs esot ļoti noguris un guļot, palagus pāri galvai pārvilcis, taču Romāns viņam neticēja. Zēns domāja, ka sirmgalvis šad tad dodas noslēpumainos ceļojumos.

Kādu ritu, kad zēns pamodies atklāja, ka skatienam nozudušas pat govis pļavā, govis, kurām bija tik maigs brūno acu skatiens un kaklā pakārtie zvaniņi šķindēja tik jauki, viņš saģērbās un klusām izzagās no mājas, lai dotos palūkoties, kur nozūd sirmgalvis.

Šajā lappusē attēlā bija redzams mazais zēns ar kailām kājām, tērpies īsās ādas biksēs, kuru lences bija izšūtas ar spilgtām puķēm, bet galvā zēnam bija tiroliešu cepure.

Alpīnista spieķi rokā satvēris, viņš pa stāvo taku devās virmojošā miglā. Filipa, aizrāvusies ar lasīšanu, pāršķīra lappusi.

Sākumā Romanam bija jāiet caur mežu, kur dzenājās vāveres un ziņkāri pakaļ noskatījās kautrīgs briedēns, bet tālāk taka vijās pa kailu nogāzi. Vēl arvien uz priekšu tālu nevarēja saredzēt, taču zēns nebaidījās, ka apmaldīsies, jo bija bieži te staigājis kopā ar vecākiem. Tomēr drīz viņš jutās izsalcis un priecājās, kad atrada ogas, ko saēsties, un kalnu strautu, no kura remdēt slāpes.

Zēns kāpa aizvien augstāk, līdz beidzot sasniedza kori, un tad piepeši skatienam atklājās Greiskopfs - tas majestātiski pacēlās zēna acu priekšā, saules staru apmirdzēts. Romāns nekad nebija redzējis tādu skaistumu. Viņam pie kājām gulēja pūkainu, sārtu mākoņu gubas. Mežs, mājas un ielejas ciemats vairs nebija saredzami. Romāns bija nokļuvis citā pasaulē.

"Labrīt, sirmgalvi!" viņš priecīgs iesaucās un lielā pārsteigumā pamanīja, ka sirmgalvis viņam pamirkšķina…

Visa Erundela jau sen bija iegrimusi miegā, kad Filipa dziļā apmierinātībā un nožēlā, ka visu jau izlasījusi, aizvēra sērijas pēdējo grāmatu. Viņa bija izbaudījusi ikvienu vārdu un iejutusies ikvienā ilustrācijā. Lai gan viņa jau sen vairs nebija bērns, taču stāsti vēl arvien šķita bezgala aizraujoši un attēli - neizsakāmi izteiksmīgi. Nebija brīnums, ka tie bērnībā viņu bija tik ļoti saistījuši! Nebija brīnums, ka Filipa bija iedomājusies sevi Romana vietā, kad viņš devās apburtajā pasaulē virs mākoņiem, apburtajā ciematā sastapa sniegavīru, kuram piemita burvju spējas, briežu aizjūgā vizinājās pa apburto ezeru, apburtajā mežā iepazinās ar burvi un kopā ar Saulespuķu feju staigāja pa apburto dārzu…

Pēdējo reizi vēl uzmetusi skatienu "Apburtā dārza" vāka zīmējumam, Filipa nolika grāmatas atpakaļ plauktā. Kaut kas Katerīnas Fauntenas zīmējumos šķita bezgala pazīstams - laikam gan tāpēc, ka tie jau kopš bērnības bija iespiedušies

atmiņā…

>

"Labvakar, misis Pilgrima! Kā tad tagad jūtaties?" Kitijas temperatūras karti atkal pētīja jaukā māsiņa.

"Paldies, daudz labāk."

"Jauki. Jūs arī izskatāties labāk. Nu, paskatīsimies, kā ar temperatūru."

Kitija pavēra muti un centās saskatīt māsiņas vārdu uz nozīmes pie tērpa, taču palāta bija pārāk krēslaina, lai varētu atšķirt burtus. Kad māsa izņēma termometru, Kitija vaicāja:

"Kā jūs sauc?"

"Sonija Vilisa."

"Sonija… Cik neparasts vārds! Tā sauc manu labāko draudzeni. Jūs pat izskatāties mazliet līdzīga viņai. Taču viņas vārds rakstāms bez "i" - Sonja, droši vien nedaudz citādi kā jūsējais."

"Cik savādi!"

"Tas ir vācu vārds. Viņa dzimusi Vācijā, lai gan tagad dzīvo Ņujorkā."

"Tad jau jūs reti redzaties ar viņu."

"Diemžēl. Taču mēs sarakstāmies."

"Jāsaka, temperatūra vēl ir diezgan augsta."

"Neesmu pārsteigta. Šī diena bija ļoti nogurdinoša."

Māsa Vilisa smaidīja.

"Slimnīcā vienmēr cilvēki nogurst. Nu labi, tagad man kādu brīdi nevajadzēs jūs traucēt. Paguliet!"

Jauka meitene, droši vien Pipas gados. Abas tik laipnas un sirsnīgas…

Sonija. Sonja…

Tā bija Sonja, kas pateica, ka cilvēkam mūžā vajadzīgi tikai deviņi draugi - tie, kurus viņš vēlētos redzēt pie savas nāves gultas…

Vēlā rudenī, kādā brīnišķā pēcpusdienā, kad kalnu virsotnēs greznojās sniega cepures, bet kalnu pļavās ziedēja violetie virši un sārtās kalnu rozes, viņas bija sēdējušas nogāzē pie Vevē un lūkojušās pāri Ženēvas ezeram uz Mon- blānu. Līdzās viņām putojoša kalnu straume brāzās lejup uz ieleju, no kurienes skanēja melodiskie govju zvaniņu tinkšķi. Ezerā signalizēja kāds tvaikonis, tuvojoties piestātnei. Starp kokiem parādījās zebiekste un apstājās tikai dažu pēdu attālumā no abām meitenēm; pacēlusies pakaļkājās, tā ošņāja gaisu. Augstu debesīs planēja vanags.

Ketrina bija nosaukusi savu draugu vārdus.

"Vests, Fanija, Gārnijs, Džetro un, protams, tu, Sonja. Kopā ar Refu un Mīļumiņu iznāk septiņi."

Sonja bija pagriezusies pret Ketrinu, priekam atmirdzot tumšajās mandeļveida acīs un smalkajā sejā, kuru ietvēra spīdīgi, gari, melni mati, kas mugurpusē bija viegli saņemti kopā ar lenti. Dedzīgi novēcinājusi ar roku, viņa bija teikusi:

"Ai, paldies, Kitija, ka nosauci arī mani. Tomēr tu esi laimīgāka. Lai gan paziņu man ir ļoti daudz, draugi - tikai četri: mani vecāki, Fēlikss… un tagad tu."

Jā, Sonja bija pirmais cilvēks Kitijas vecumā, ar kuru meitene bija iedraudzējusies. Sv. Mārgaritas skolā viņai nebija sirdsdraudzeņu. Nevarēja gan teikt, ka skolā viņa būtu jutusies nelaimīga, ja neņem vērā to, ka viņai pietrūka Jan- doveras, un Vesta drūmie pareģojumi par skolas ietekmi bija izrādījušies nepamatoti. Kitija pēc dabas bija paklausīga, tāpēc reti nonāca nepatikšanās un, mācībās nebūdama pirmā, nebija arī pēdējā. Sportā viņai nekādu panākumu nebija, un meitene netika iekļauta nedz skolas, nedz internāta komandā. Lai gan Kitija ar biedrenēm satika labi un tās ieredzēja arī viņu, taču braukt līdzi brīvdienās neviena viņu neaicināja, un viņa savukārt uz Kipvelu nevienu neielūdza.

Taču draudzība ar Sonju, aizsākusies pirms sešdesmit gadiem Valentīnas kundzes pansijā Vevē, ilga līdz pat šai dienai. Abas bija ļoti atšķirīgas - Kitija, kautrīgā, neveiklā lauku meitene, un Sonja, Vācijas ebreju baņķieru piektās paaudzes vienīgā meita, izsmalcināta, gudra meitene. Draudzība bija ne vien pārvarējusi tautības un reliģiskās atšķirības, bet arī izturējusi laika pārbaudi un turpinājās, par spīti abu draudzeņu laulībām un bezgala garajam atšķirtības laikam.

Valentīnas kundze bija apveltīta ar gaišu saprātu un uzskatīja, ka nepietiek, ja viņai uzticētās meitenes izveido vienkārši par potenciālām precību kandidātēm; viņa bija apņēmusies meitenes izvadīt dzīvē, iemācot ne vien etiķeti, uzvešanos, prasmi ģērbties un laipni sarunāties, bet arī mašīnrakstīšanu, stenogrāfiju, spēju brīvi sarunāties svešvalodās un iejūtīgu attieksmi pret citām kultūrām, vārdu sakot, izaudzinot no viņām kulturālas un izglītotas jaunas eiropie- tes.

Viņa bija tiekusies izprast ikvienas audzēknes individualitāti, izceļot viņu būtiskākās īpašības un attīstot spējas. Viņa necentās apspiest Ketrinas dabisko tiešumu, bet padarīja to par meitenes valdzinājuma sastāvdaļu, veicinot viņas dabiskās spējas vārda mākslā un mūzikas un glezniecības smalko izjūtu, tāpēc Ketrina pēc diviem pansijā pavadītajiem gadiem pārvaldīja franču un vācu valodu un spēja sarunāties itāliski, bija uzgleznojusi dažus akvareļus, kas bija tik labi, ka tika izstādīti vietējā galerijā, un prata spēlēt klavieres, sagādājot prieku gan citiem, gan sev.

Pat Vests izteica atzinību Valentīnas kundzes tālredzī- gumam, un, Ketrinai mācoties Vevē, abi gan redzējās daudz retāk nekā pirms tam, taču viņš nekad nelika meitenei manīt, ka ir apbēdināts par viņas prombūtni kā tajos laikos, kad meitene mācījās Sv. Mārgaritas skolā. Vests nelikās sāpināts pat tad, kad Ketrina noniecinoši salīdzināja Afingdau- nu ar Alpu virsotnēm, kuras bija kvēli iemīlējusi, bet smaidīja iecietīgā sapratnē.

Vests nekad nebija aizvainots arī par Ketrinas draudzību ar Sonju, par ko meitene klusībā bija baidījusies. Taču toreiz viņa bija vēl bērnišķi nedroša, pārāk jauna, lai zinātu, ka greizsirdība un tieksme pakļaut citu cilvēku raksturīga emocionāli nenobriedušiem cilvēkiem. Viņa vēl nebija apguvusi gudrību, kas jau piederēja Vestam, ka ikvienam cilvēkam liktenis lēmis savā laikā iegūt un paturēt, bet savā laikā - zaudēt. Šī sūrā mācība nāca tikai vēlāk - un vina

»

nebija pārliecināta vēl tagad, ka tiešām to apguvusi.

Vests arī nebija izteicis nevienu neatzinīgu vārdu, ka Ketrina visu vasaras brīvlaiku bija izlēmusi pavadīt kopā ar Sonju Berlīnē un atgriezusies mājās, gluži apmulsusi no brīnumiem, ko pieredzējusi Libermanu lieliski iekārtotajā un grezni mēbelētajā villā, kam bija iekšējais pagalms, neskaitāmi saloni un apbrīnojama galerija - pie tās sienām, kuras klāja dārgas tapetes, bija pieliktas vecmeistaru gleznas un kokgriezumi. Ketrina bija apmeklējusi intīmus tējas vakarus, intelektuālas viesības un elegantas dinejas, iepazīstot Berlīnes augstāko sabiedrību; bijusi avangardistu mākslas izstādēs, teātros, operas uzvedumos un koncertos; iepazinusies ar bohēmas māksliniekiem un dzejniekiem nelielās kafejnīcās un veselu nedēļu pavadījusi Libermanu greznajā lauku mājā ezera malā, tālajos Pomerānijas mežos.

Vests Berlīnē pavadīto laiku bija uzskatījis par būtisku izglītības sastāvdaļu, paļaudamies, ka Ketrinu gūtā pieredze nespēs nedz nomākt, nedz samaitāt.

Kitija vēl arvien glabāja Berlīnē rakstīto dienasgrāmatu, kas kopā ar citām visdārgākajām piemiņas lietām bija paslēpta nelielā portfelī Rožu kotedžā zem gultas. Tajā laikā viņai dienasgrāmata bija šķitusi bezgala svarīga, jo aprakstīja pirmo iepazīšanos ar Leo. Tikai vēlāk Kitija bija sapratusi, ka tajā aprakstīts dzīvesveids, kas pēc tam zuda uz visiem laikiem, - tā bija dzīve pirms tam, kad Berlīni izpostīja sabiedroto bumbas un krievu tanki Otrā pasaules kara laikā, pirms Pomerānija bija palikusi aiz dzelzs aizkara.

Tagad, visu atceroties, visvairāk laikam gan būtu jāapbrīno Ketrinas tēvs, kas, baidoties no ārzemniekiem un ie- nīstot visu ārzemniecisko, uzskatīja par vajadzīgu sūtīt meitu uz ārzemēm pabeigt izglītību, nemaz jau nerunājot par to, ka viņš bija pieļāvis draudzību ar Sonju. Taču tēvs gribēja, lai meita apgūst sabiedrībā nepieciešamās īpašības un pievilina bagātu augstas kārtas vīru; turklāt Valentīnas kundzes pansiju ļoti bija ieteikusi Sv. Mārgaritas skolas pārzine, un laikam gan tēvam pietiekami droša bija likusies neitrālā Šveice, vieta, kur angļu sabiedrība tik labprāt mēdza pavadīt atvaļinājumus. Tēvam acīmredzot nebija ienācis prātā, ka meitas istabas biedre varētu arī nebūt no angļu protestantu ģimenes.

Kas tēvu bija satraucis vairāk - tas, ka Sonja bija no Vācijas, vai tas, ka viņa bija ebrejiete? Lai gan 1914. - 1918. g. karš bija beidzies jau pirms astoņiem gadiem, cienīgtēvs Terstons Felovess nebija nedz aizmirsis, nedz piedevis "karu alkstošajiem huņņiem" tā sākšanu. Un, kā vēlāk nācās pieredzēt Kitijai, ar "huņņiem" viņš domāja visus cilvēkus, kas runāja vāciski, un katrā ziņā austriešus, kuri pirmie bija pieteikuši karu pēc tam, kad Sarajevā tika noslepkavots Austrijas erchercogs Francis Ferdinands.

Tas nebija nekas, ka mācītājs pats nebija atsaucies uz aicinājumu ķerties pie ieročiem, jo uzskatīja, ka Dievam viņa kalpošana ir vairāk vajadzīga nekā tēvzemei. Tas nebija nekas, ka Sonjas tēvs, būdams ebrejs un tāpēc Vācijā uzlūkots par otrās šķiras pilsoni, nebūtu atzīts par cienīgu stāties ķeizara armijas elitārajās rindās, pat ja būtu vēlējies. Mācītāja pusē bija Dievs un Taisnība, jo viņš bija anglis. Libermana kungs, būdams Vācijas pilsonis un ebrejs, dvēseli bija pārdevis nelabajam jau pirms dzimšanas.

Arī Sonja, lai gan būdama sieviešu dzimuma un jaunākas paaudzes pārstāve, bija vainīga abos minētajos punktos.

Kad nākamajā vasarā pēc Ketrinas viesošanās Berlīnē Sonja atbrauca uz Kipvelu, mācītājs pilnīgi apzināti viņu bija nozākājis visas draudzes priekšā, sprediķim ņemot par pamatu vārdus no Mateja evaņģēlija: "Patiesi, es jums saku, ja jūs neatgriežaties un netopat kā bērni, tad jūs nenāksit debesu valstībā."

Ketrina jutās pazemota. Berlīnē pavadītajā laikā ne reizi netika apspriesti reliģijas jautājumi. Libermani nebija apšaubījuši viņas ticību un nekādā ziņā nebija centušies meiteni pievērst savējai. Sonja bija laipni apvaicājusies, vai Ketrina nevēlas aiziet uz baznīcu, taču paši Libermani nebija apmeklējuši sinagogu vai pildījuši ortodoksālus noteikumus.

Pēc dievkalpojuma Ketrina pirmo reizi atklāti nostājās pret tēvu, dusmās noskaitot viņam veselu tirādi. Kad viņa beidza runāt, iestājās pilnīgs klusums. Tad tēvs nobālējušu seju cēli izsoļoja no istabas, aizcirzdams durvis. Māte, nolikusi salveti uz galda, bažīgi viņam sekoja.

Ketrinai trīcēja rokas. Viņa pagriezās pret Sonju un ar īpašu uzsvaru vāciski teica:

"Piedod! Es lūdzu piedošanu par to, ka viņš tevi tā apvainoja."

Sonja pašūpoja galvu.

"Es vēlētos, kaut tu nebūtu tā runājusi ar viņu. Pievērst cilvēkus kristīgajai ticībai ir viņa pienākums."

Mīļā, cēlsirdīgā Sonja, viņa tik ļoti vēlējās piedot, tik labprāt ņēma vērā cita cilvēka viedokli. Galu galā pasaulē varbūt tomēr valdīja taisnība, jo Sonja bija palikusi dzīva pēc visām Hitlera zvērībām, bet tēvs bija kritis par upuri Luftwajfe bumbai.

Lai nesamaitātu Sonjas ciemošanos, Ketrina bija tēvam atvainojusies, un viņš pret Sonju turpmāk bija izturējies ar stīvu pieklājību. Taču pēc Sonjas atgriešanās Berlīnē no Li- bermaniem jaunā ciemata celtniecības fondam bija pienācis tik bagātīgs ziedojums, ka mācītājs raksturīgajā liekulībā bija spējis pārvarēt gan rasu, gan reliģiskos aizspriedumus. Jā, galvenā iezīme Ketrinas tēva dzīvē bija un palika alkatība.

Un kā tad ar mani - Kitija prātoja, cenzdamās savu sāpošo augumu iekārtot ērtāk uz slimnīcas cietā matrača, - kurš princips manā mūžā bijis pats svarīgākais?

Atbildēt nebija grūti. Protams, mīlestība. Cik vien Kitija spēja atcerēties, pār viņas prātu un sirdi vienmēr bija valdījusi mīlestība, pat tajā laikā, kad meitenes pieredze vēl saistījās tikai ar mājām, suņiem, zirgiem, kalniem un pakalniem un, protams, ar dziļajām, neparastajām jūtām pret Vestu…

***

"Tu jau esi īsts modinātājpulkstenis!" Filipa murmināja, kad nākamajā rītā Tabita viņu atkal modināja. Taču tā īsti viņa nedusmojās, vairāk juzdamās aizkustināta, jo ar kaķi veidojās ciešas attiecības.

Arī šajā dienā Filipa nekavējoties zvanīja uz slimnīcu, un šoreiz palātas māsa bija ļoti pārsteigta par zvanu. Viņa apgalvoja, ka misis Pilgrimai patiešām klājoties arvien labāk, lai gan vēl turoties neliela temperatūra un vārgums.

Pārliecinājusies, ka Kitijai vairs briesmas nedraud, Filipa nolēma doties meklēt Geveinu Devīru un rīta cēlienu pavadīt Vērtingā.

Rietumu laukumu bija viegli atrast, jo tas atradās krastmalā, un Čenktonberijlodža bija liels, moderns dzīvokļu masīvs; katram dzīvoklim bija stiklots balkons. Grūtāk bija atrast, kur novietot mašīnu, jo laukuma malā automašīnas jau stāvēja cita citai cieši līdzās, un daudzās sēdēja pavecāki ļaudis, kas lasīja laikrakstus vai vienkārši snauda. Kādēļ gan jābrauc uz jūru, Filipa brīnījās, ja viņi nemaz neizkāpj no mašīnas, lai papriecātos par to?

Beidzot viņa, mašīnu novietojusi kādā šķērsielā, no bagāžnieka izņēma somu ar fotoattēlu albumu un Geveina Devīra vēstuli un devās atpakaļ uz laukumu. Virs galvas kliegdamas šaudījās kaijas, un no līča puses plūda sāļā un asā, taču patīkamā jūraszāļu smarža.

Čenktonberijlodžas ēkai bija piestiprināta plāksnīte, kas vēstīja - "Pansionāta dzīvojamā masīva direktore". Atspiežoties uz staigājamā rāmja, pa taku gar nevainojami koptu mauriņu drēbju rītakurpēs šļūca sakumpusi, veca kundze. Filipa uzsmaidīja un nomurmināja: "Labrīt!" - taču vecā, acīmredzot nemaz nemanīdama Filipas klātbūtni, turpināja nogurdinošo ceļu.

Ja nu tā ir mis Spensere, Filipa spējās šausmās nodomāja. Kā tad viņai varēs ieskaidrot nāciena iemeslu?

Filipa apņēmīgi devās iekšā pa virpuļdurvīm un tuvojās sirmai sievietei, kas sēdēja vestibilā pie galdiņa.

"Es meklēju mis Edīti Spenseri," viņa paskaidroja.

"Mis Spenseri?" sieviete pieklusināja balsi. "Diemžēl, dārgā, mis Spensere ir aizgājusi jau šā gada sākumā."

"Ai, man ļoti žēl!"

"Vai jūs esat viņas radiniece? Ak, es gandrīz nodomāju… Traģiski, ja cilvēks noveco un neviens no tuviniekiem…"

"Es esmu fotogrāfe," Filipa skaidroja. "Pirms dažiem mēnešiem mans tēvs Vērtingā iegādājās ūtrupē dažas mantas un arī vairākas grāmatas par fotografēšanu, kas bija piederējušas mis Spenserei. Vienā atradu vēstuli ar šo adresi, un vēstulē rakstītais liecina, ka viņa pazinusi kādu fotogrāfu - Geveinu Devīru. Vai viņa kādreiz pieminēja šādu vārdu?"

"Geveins Devīrs? Tas ir neikdienišķs vārds. Es to būtu iegaumējusi." Atvērās lifta durvis, un, atspiezdamās uz spieķa, no tā iznāca vēl viena veca kundze ar zilgani krāsotiem matiem. "Labrīt, misis Forteskjū," sēdošā sieviete skaļi teica. "Vai iesiet paelpot jūras gaisu?"

Misis Forteskjū klusēdama lūkojās uz viņām abām.

"Pilnīgi kurla, bet atsakās nēsāt dzirdes aparātu," sieviete nopūtusies teica, kad vecā kundze bija aizgājusi.

"Vai mis Spensere šeit dzīvoja ilgi?" Filipa jautāja.

"Padomāšu. Viņa nomira astoņdesmit piecu gadu vecumā, tātad šeit bija nodzīvojusi apmēram piecpadsmit gadu. Viņa izturējās ļoti atturīgi un daudz nesatikās ar citiem. Ēdamzālē viņai bija atsevišķs galdiņš, un pat vistu viņa nespēlēja. Tomēr - pag! - par jūsu pieminēto fotogrāfu kaut ko varētu zināt misters Kingslijs, mis Spenseres advokāts. Viņa birojs atrodas Liverpūlgārdenā."

"Paldies, mēģināšu atrast. Piedodiet, ka traucēju jūs."

Filipa izgāja ārā, līksmajā saules gaismā. Kā tas varēja gadīties, viņa domāja, ka mis Spenserei nācies piecpadsmit gadu dzīvot Čenktonberijlodžā?

Misters Kingslijs izrādījās pavecāks, dzīvespriecīgs vīrs, kas labprāt pieņēma Filipu bez iepriekšējas pieteikšanās.

"Tik jaukā laikā neviens nevēlas sastādīt testamentu," viņš iesmējies teica. "Kad ārā snieg, visi drūzmējas pie manām durvīm! Tātad, mis Devīra, kā varu jums pakalpot?"

Filipa atkārtoja savu stāstījumu un parādīja advokātam fotoalbumu un vēstuli.

"Ā, un jūs gudrojat, vai Geveins Devīrs nav jūsu sen pazudušais radinieks."

"Vēlētos uzzināt kaut ko vairāk par viņu, kaut arī izrādītos, ka viņš nav man rada. Manuprāt, viņa fotoattēli ir izcili."

"Nu jūs gan mani pārsteidzāt! Man likās, ka mūsu dienās viņa darbus uzskatītu par veciem un nemoderniem."

"Tātad jūs par viņu zinājāt?"

"Protams, lai gan nekad neesmu redzējis. Mana kādreizējā kliente mis Spensere bija - pagaidiet, kā to sauca? - jā, viņa darbu retušētāja pirms kara, kad viņam Londonā bija darbnīca."

"Tad tāpēc viņa saglabājusi šos attēlus! Tie tātad ir ari viņas darbs."

"Jādomā gan. Esmu pārliecināts - viņa priecātos, ka tie atraduši labu mājvietu."

"Vai nezināt - Geveins Devīrs vēl ir dzīvs?"

"Cik man zināms - jā, lai gan ar fotografēšanu jau ilgus gadus vairs nenodarbojas. Viņam noteikti ir jau vismaz astoņdesmit gadu."

"Vai nevarat iedomāties, kur viņš dzīvo? Vēstulē minēta tikai Jandovera."

"Jā, laikam gan viņš atrodams tur. Vai jūs labi pazīstat Saseksu?"

"Ne visai. Erundelā dzīvo mana vecāmāte, bet…"

"Viņai jūs droši vien jau esat izstāstījusi par saviem meklējumiem, un viņa varbūt apliecinājusi, ka neesat ar šo cilvēku rados?"

Filipa paskaidroja, ka Kitijas nelaimīgā kritiena dēļ nav varējusi viņu iztaujāt, kā nākas.

Misters Kingslijs līdzjūtīgi nokrekšķinājās.

"Jā, jā, vecumā vienmēr gadās dažādas raizes. Nu, ja pareizi atceros, Geveins Devīrs dzīvo otrpus Lūisai, netālu no maza ciemata - kā tad to sauca? - jā, Kipvela. Ļaujiet man vēlreiz ieskatīties vēstulē. "Jūs droši vien priecāsieties, ka man vairs nav bijis ne sarežģījumu ar varas iestādēm, ne arī uzbrukumu manai zemei." Hmm, pareizi, nu sāku atcerēties. Tur bija sarežģījumi ar zemes īpašumu, uz kura atradās māja, neatceros visus sīkumus, taču strīds bija varens, par to rakstīja pat prese. Taču nu jau pagājis daudz gadu, jūs droši vien tolaik pat nebijāt vēl dzimusi."

"Albumā ir arī vairāki mājas attēli. Vai tā varētu būt Jandovera?"

"Es to nevarētu pateikt. Par Geveinu Devīru zinu tikai to mazumu, ko stāstījusi mis Spensere."

"Viņi acīmredzot turpināja tikties un sarakstīties, kaut arī vairs nestrādāja kopā, tātad droši vien bija labos draugos?"

"Ā, saprotu gan, kāda doma jums radusies. Nu, ja jūs gudrojat, vai mis Spenseri un Geveinu Devīru saistīja romantiskas jūtas, tad acīmredzot meklējat nepareizā virzienā."

"Vai jūs zināt, kas ir B. ?"

"Diemžēl nezinu gan. To droši vien būtu varējusi pateikt mis Spensere. Žēl, ka vairs nav iespējams ar viņu tikties. Viņa būtu priecājusies parunāties par savu darbu. Jā, laiks skrien vēja spārniem…" Misters Kingslijs izvilka no vestes kabatas pulksteni zelta ķēdē. "Man jau klāt lenča laiks."

Advokāts piecēlās un sniedza roku.

"Priecājos, ka iepazinos ar jums, mis Devīra. Ceru, ka jūsu vecmāmiņa drīz būs atlabusi. Var gadīties, ka jūsu meklējumi ietekmēs viņu labvēlīgi un palīdzēs aizmirst pašai savas raizes. Veciem cilvēkiem patīk atcerēties senos laikus."

"Kitija, kā tu šodien jūties?" Filipa atslīga uz gultas malas un šūpoja džinsos tērptās kājas.

"Pavisam labi," Kitija, sēžot uz krēsla līdzās gultai, apliecināja.

"Tu patiešām izskaties daudz labāk. Un kā sasistās vietas?"

"Manuprāt, tās vairs tik stipri nesāp."

"Vai tev kāds ir teicis, kad varēsi doties mājās?"

"Nē, māsa teica…" Vai tad tiešām tas bija tikai šajā rītā? "Pag, ko tad viņa teica? Ak jā, ka man jāgaidot ārsta apskate."

"Nu, pagaidām es tev atnesu brilles un dažas grāmatas. Ceru, ka vismaz kāda no tām būs tev pa prātam."

"Gan jau tu būsi mācējusi izvēlēties. Pastāsti - ko tad tu pati esi darījusi kopš vakardienas? Ceru, ka tev nebija pārāk garlaicīgi. Nevar gan teikt, ka Erundela būtu īpaši interesanta vieta."

"Manuprāt, tā ir gluži jauka pilsētiņa. Taču es patiesībā šorīt biju Vērtingā."

"Vērtingā?"

"Jā, vai atceries, ka vakar stāstīju par fotoalbumu, ko tētis nopirka ūtrupē?"

Sirds Kitijai šķita apstājamies. Viņa pamāja.

"Nu, man bija mis Spenseres adrese - viņas vārds bija ierakstīts albuma pirmajā lappusē -, tāpēc aizbraucu uz Vēr- tingu, cerot viņu atrast. Taču mājā, kur viņa bija dzīvojusi, man pateica, ka mis Spensere gada sākumā mirusi. Tomēr pansionāta direktore man iedeva advokāta adresi, tāpēc aizbraucu un tikos ar viņu. Acīmredzot Geveins Devīrs vēl arvien ir dzīvs. Un - kāda sagadīšanās! - viņš dzīvo Saseksā, kādā ciematā Kipvelā…"

Kitijai kaut kā izdevās izturēt līdz Filipas apciemojuma beigām, lai gan viņa maz dzirdēja mazmeitas bezrūpīgo tērzēšanu par Tabitu, putnu barojamo galdiņu, Veikhēr- stiem, mašīnās sēdētājiem jūras krastā…

Tad Kitijai atnesa vakariņas - un Filipa atvadījās. Kitijai ēstgribas nebija. Viņa domīgi ar dakšiņu stumdīja ēdienu pa šķīvi, bet neko neēda.

Pienāca sanitāre, lai paņemtu paplāti ar traukiem.

"Vai jums negaršo, mīļā?"

"Piedodiet, neesmu izsalkusi."

Pēc brīža piesteidzās māsa.

"Nu, misis Pilgrima, kas noticis? Jūs laikam neko neesat ēdusi. Vai jums kaut kas sāp?"

Sāp? Nē, ne jau tas viņai sāpēja, par ko runāja māsa. Nejau savainotais plecs un sasistās ribas.

"Iesim nu atpakaļ gultā." Māsa atvilka aizkarus, saudzīgi palīdzēja Kitijai nokļūt gultā un sakārtoja spilvenus. Tad nāca muļķīgā pulsa, asinsspiediena un temperatūras pārbaude. "Hmm, temperatūra ir pacēlusies un asinsspiediens mazliet par augstu. Vajadzēs vairāk jūs pieskatīt. Ā, mazmeita atnesusi grāmatas. Vai jums patīk lasīt?"

"Jā, ļoti."

"Tad varbūt tagad mazliet palasīsiet? Paskatīsimies, ko viņa atnesusi. Frānsisa Breta Janga "Šī mazā pasaule". To es nepazīstu. E. M. Forsters. Vai viņš nav sarakstījis "Ceļojumu uz Indiju"? Tā bija jauka filma. Beverlijas Nikol- sas "Pa dārza taku". Vai jūs nodarbojaties ar dārzkopību? Ak, un "Rebeka"! Nu, ko tad jūs šobrīd lasīsiet?"

Filipa bija pratusi izvēlēties. Taču tajā liktenīgajā brīdī, kad Kitija izdzirdēja satriecošo ziņu, Filipa neko nebija manījusi.

Kitija paņēma "Rebeku", atšķīra pirmajā lappusē pazīstamās rindas: "Pagājušo nakti sapņoju, ka atkal esmu Man- derlijā…" Skatiens slīdēja pār frāzēm, kas stāstīja par drupām, kurās pārvērtusies iemīļotā māja, par aizaugušo dārzu. Viņa pāršķīra lappuses. "Priecājos, ka pirmās mīlestības reibonis mēdz būt tikai reizi mūžā…"

Māsa aizvilka ciet aizkarus.

"Pēc brīža atkal atnākšu paraudzīties. Ja kaut ko vēlaties, piezvaniet!"

Māsas bija ļoti laipnas. Visi te bija tik laipni…

Kitija ļāva grāmatai noslīgt klēpī un aizvēra acis.

"Tū pārāk lielu nozīmi piešķir mīlestībai," reiz bija teikusi Sonja. Tas varēja būt tolaik, kad Sonja saderinājās ar Fēliksu, jo viņas toreiz bija runājušas par precēšanos. Jā, pareizi, Sonja viņai bija stāstījusi, ka vēlētos apprecēties ar Ādamu.

Fēlikss Ārents bija kāda baņķiera dēls no Libermana kunga aprindām, taču Sonja noliedza, ka tās varētu būt laulības aiz aprēķina, apgalvojot, ka Fēlikss ir vienīgais vīrietis, ar kuru viņa vēlētos kopā pavadīt mūžu.

"Kaislība nevar būt dzīves pamatā, Kitija," Sonja apgalvoja. "Laulībā daudz svarīgākas par romantisku mīlestību ir pieķeršanās, uzticības, cieņas un biedriskuma jūtas. Tu pārāk daudz lasi dzeju un romānus. No varoņiem, par kuriem tu sapņo - grāfs Vronskis, Hetklifs -, neiznāk labi vīri. Ja neatteiksies no savām aplamajām iedomām, nonāksi lielā nelaimē."

Sonjas un Fēliksa laulība bija izdevusies - tāpat kā Ādama laulība. Protams, tajās bija savi kāpumi un kritumi, taču abi pāri jau bija nosvinējuši zelta kāzas. Taču, ja par varoņdarbu uzskatīja kopdzīvi ar vienu un to pašu cilvēku piecdesmit gadu garumā, vai tad gluži tāpat nevarēja teikt, ka arī liels vecums jau ir sasniegums? Tomēr ilgs mūžs pats par sevi nebija cildināms. Nozīmīgs bija nevis nodzīvoto dienu skaits, bet gan dzīves piepildījums.

Nē, Kitija nenožēloja, ka klausījusi sirdij, nevis prātam, lai gan Sonja apgalvotu, ka piepildījušies viņas visļaunākie pareģojumi. Jo mīlestība, kā jau viņa bija paredzējusi, izrādījās gaistošs sapnis - varbūt pat ilūzija…

10

Kitija iemīlēja Džailzu. Tam bija jānotiek. Viņš bija Vesta mazdēls, kauls no Vesta kaula, miesa no viņa miesas. Džailzam bija Vesta sejas vaibsti - acis, deguns, mute. Viņam bija Vesta mākslinieciskā un jūtīgā dvēsele. Jā, tas bija galvenais. To, ko sers Hektors bija apzīmējis par "jūte- līgumu", Kitija uzskatīja par jūtu dziļumu un smalkumu.

Tas nekas, ka Džailzs joprojām nepārprotami neinteresējās par Kitiju. Tas nebija nekas, ka arī turpmākajos Jan- doveras apmeklējumos viņš Kitijai bija bildis tikai dažas vispārējas pieklājības frāzes, piemēram, pateicies par pasniegto sāls trauciņu. Jā, Ādams jokojās un ķircinājās ar meiteni, kad Džailzs, iepazinies ar Ādamu Oksfordā, bija uzaicinājis biedru uz Jandoveru, un Vests bija no sirds pūlējies iesaistīt Kitiju sarunās ar mazdēlu. Taču Džailzs meiteni ignorēja.

Nē, tas nebija nekas, ka Džailzs viņu nemīlēja. Kitija bija pārliecināta, ka jauneklis iemīlēs viņu vēlāk, kad viņa būs vecāka, nebūs tik laucinieciska un neveikla, un viņai vairs nelikās, ka četrus gadus lielā vecuma starpība būtu šķērslis. Gara acīm Kitija redzēja abus rokrokā klejojam pa lietus noskalotajām takām cauri rieta saules apspīdētajiem kokiem un Afingdauna virsotnē klusā kopības izjūtā raugāmies pāri zeltaina mirdzuma apņemtajiem pakalniem uz jūras sudrabaino svītru. Tad spējā jūtu uzplūdā, kas abus paceltu pāri ikdienišķajai pasaulei, no zemes līdz neapjaustai svētlaimei, Džailzs piepeši apjaustu, ka abus saista mīlestība.

Šis sapnis spārnoja Kitiju, pēdējo gadu mācoties Sv. Mārgaritas skolā, kad viņa pārdzīvoja pusaudzes gadu sāpīgo mulsumu, attīstoties ķermenim un mainoties garam, kad viņa vēl arvien vismīļāk kūra ugunskurus kopā ar Gārniju, rāpās kokos un bez segliem auļoja pa aploku Mīļumiņa mugurā, taču izmisīgi vēlējās, lai apkārtējie viņu uzskata par jaunu sievieti.

Šis sapnis Kitiju iedvesmoja divus gadus līdz skolas beigšanai Vevē, un, kad viņa atgriezās Kipvelā, neglītais pīlēns bija pārvērties par gulbi.

Šis sapnis bija rosinājis Kitiju sacerēt dzejoļus, kas tagad glabājās portfelī zem gultas Rožu kotedžā, dzejoļus, kurus nebija redzējis neviens, tikai Sonja. Nē, pat Vests tos nebija lasījis - nemaz jau nerunājot par Džailzu, jo tajos Kitijas visslēptākās jūtas bija aprakstītas vēl brīvāk nekā dienasgrāmatās.

Nebija brīnums, ka Sonja bažījās. Sonja, būdama vienos gados ar Kitiju, bija neparasti gudra un apdomīga. Viņa saprata, ka Ketrina ir jauna un nepieredzējusi - taču nobriedusi mīlestībai - un viņu apreibinājusi pati tieksme pēc mīlestības, un, nespējot no tās atteikties, meitene iekļāvusi to savos sapņos, nemaz nerūpējoties par to, vai vīrietis, kuru viņa mīl, patiesībā nav tikai dzīvās iztēles auglis.

Taču pat Sonja, iepazinusies ar Džailzu, nespēja tā īsti viņā atrast ko peļamu, tikai noteica:

"Nabaga Džailzs, man viņa žēl Pazīstu vairākus jaunus angļus, kas atgādina viņu. Esmu pārliecināta, ka vīriešu sabiedrībā viņš jūtas pavisam brīvi, taču ar sievietēm…

Ak, Anglijas izglītības sistēma ir tik barbariska! Jūsu skolas atgādina klosterus, bet universitātes - mūku apvienības! Tajās var apgūt daudz faktu, taču patieso dzīvi - gandrīz nemaz."

Varbūt Sonja bija nojautusi vairāk, nekā vēlējās izteikt? Vai tāpēc viņa bija Kitiju brīdinājusi neļauties romantiskai aizrautībai un mudinājusi atsaukties Ādama uzmanības apliecinājumiem?

Ādams bija Džailzam pirmais viena vecuma draugs. Oksfordā abi bija iemitināti vienā istabā - astoņpadsmitā gadsimta celtnē ar savādo nosaukumu - "Jaunās ēkas". Džailzs gan daudz nemēdza stāstīt par universitātē pieredzēto, lai gan labprāt rakstīja par fotografēšanu, jo bija iestājies universitātes fotoklubā, un vēstulēs Vestam vienmēr bija ielikts kāds no pēdējiem fotoattēliem.

Ne Vests, ne Kitija līdz pat laikam, kad Džailzs pirmā mācību gada beigās atveda ciemos uz Jandoveru Ādamu, nenojauta, ka palama Džailzam sekojusi līdzi arī uz Oksfordu, lai gan Ādams (viņš bija iesaukts par Sprogaino jau toreiz paplāno matu dēļ), draugu uzrunājot, vienmēr teica - Džailzs, bet nekad - Kleperis.

Arī par Boju Teitu toreiz pastāstīja Ādams, kurš, tāpat kā viņi visi, vēl nenojauta, kas gaidāms nākamībā.

Ādams bija tikpat runīgs un sabiedrisks, cik Džailzs - atturīgs un noslēgts.

"Oksfordu," viņš bija skaidrojis, "veido divas grupas: atlēti un estēti; tie, kas airē, un tie, kas lasa; tie, kas dzer alu, un tie, kas malko heresu; tie, kas pusdieno ēdamzālē, un tie, kas ieturas restorānos; tie, kas valkā tvīda žaketes, koledžas laika svīterus un pelēkas vilnas bikses, un tie, kas lepojas ar zīda kaklautiem, sārtām biksēm un ceriņkrāsas krekliem. Mēs ar Džailzu uzskatām sevi par estētiem, taču nevaram turēt līdzi Bojām - viņš ir tāds estēts, ka šķiet gandrīz vai ēterisks."

Vests jautājoši sarauca uzacis.

"Bojs?"

"Jā, ser, īsts Teits. Viņš ir lorda Blendona vecākais dēls."

Ak, kā šī radniecība būtu saviļņojusi Ketrinas tēvu, lai gan lords Blendons bija pliks kā baznīcas žurka, turklāt pilnīgi jucis. Paldies Dievam, Bojs Kipvelā nekad neieradās - šajā pīļu dīķī nebija nekā, kas varētu interesēt viņa izsmalcināto gaumi…

"Džailzam ir lielisks fotouzņēmums, kur Bojs redzams kādā uzvedumā universitātes svinībās. Nezinot neviens nepateiktu, ka tā nav sieviete. Džailz, vai tu esi paņēmis to fotogrāfiju līdzi?"

Džailzs pakratīja galvu, un Vests sausi piezīmēja:

"Es neko nezaudēšu, ja to neredzēšu. Taču man šķiet, ka jūs, zēni, daudz vairāk laika veltāt izpriecām nekā mācībām. Palasot Džailza vēstules un paklausoties tevī, Ādam, neviens neticētu, ka jūs gatavojaties staigāt savu cienījamo tēvu pēdās."

Ādams atkal iesmējās.

"Ak, mūsu tēviem acīmredzot ir lemts piedzīvot vilšanos. Bojs nemaz nedomā visu mūžu vilkt dzīvību Jorkšīras ziemeļu plašumos, uzraugot senču mantojumu, - viņš gatavojas skatuvei. Un Džailza vecāmāte jau var lolot sapni, ka mazdēls kļūs diplomāts, taču viņš domā kļūt tikai par fotomākslinieku. Jums, ser, to vajadzētu zināt, jo esat viņu šajā virzienā pamudinājis."

"Un vai arī tu skaties uz citu pusi?"

"Jā, ser. Nākamajā semestrī no vēsturniekiem pāriešu uz juristiem. Taču ziniet - dzīvē visu nosaka nevis tas, ko iemācāties, bet tas, ar ko esat iepazinies. Eksāmeni un vērtējumi nav tik svarīgi kā draudzības saites, kas pastāvēs vēl ilgi pēc tam, kad Oksfordas tornīši sen būs kļuvuši par izčākstējušām atmiņām."

Ādamam bija taisnība. Kad viņi ar Džailzu beidza Oksfordu, abus jau gaidīja klientūra - kādreizējie studiju biedri, kas bija uzsākuši savu karjeru politikā, mākslā, zinātnē, karadienestā, Sitijā un garīdzniecības aprindās, kas pirka īpašumus, precējās un šķīrās, sūdzēja tiesā un tika iesūdzēti, rakstīja testamentus un mantoja nekustamo īpašumu, kļuva slaveni vai krita neslavā, - un visi vēlējās, lai portretē viņus pašus, viņu iemīļotās, ģimenes locekļus un māsas, kuras pirmo reizi izgāja sabiedrībā. Runājot par Boju Teitu…

Tomēr tas viss vēl bija nākotnē. Vispirms vēl bija divdesmit astotā gada vasara - tā vasara, kad Kitija un Sonja bija beigušas skolu Vevē; vasara, kad Sonja bija viesojusies Kipvelā un mācītājs uz viņu bija izgāzis žulti; kad Ādama tēvs viņam bija uzdāvinājis pirmo automašīnu un Kitija ar to galvu reibinošā ātrumā bija triekusies pa līkumoto ceļu no Bīčhedas uz īstburnu; kad viņa trakā aizrautībā bija dejojusi čarlstonu; kad Ādams viņu bija noskūpstījis un viņa apjukumā bija smējusies, bet pēc tam visu padarījusi ļaunāku, skaidrojot, ka viņš atgādinājis izbrīnītu pingvīnu…

Tie gan bija svarīgi notikumi, taču salīdzinājumā ar Džailzu nenozīmēja neko. Ādams sarkanajā koulijā uz Jandoveru nebija atbraucis viens. Līdzi viņam atbrauca Džailzs.

Kitija it kā skaidri redzēja viņus vēlās pēcpusdienas saulē sēžam un malkojam dzērienus Jandoveras zālienā. Džailza sejā bija tā atsvešinātā izteiksme, kuru Kitija tik labi pazina, un viņai sirds sāpēja aiz mīlestības, kas nerada atbalsi. Sarunas pavediens, kā vienmēr, tika atstāts Ādama ziņā, un tieši viņš visiem darīja zināmu, ka Džailzs saņēmis diplomu ar pirmās pakāpes izcilību. Džailzs atvairījās no apsveikumiem un vērās tālumā, bet Ādams turpināja bezrūpīgi tērzēt. Viņš bija pārgājis uz citu fakultāti, tāpēc varēja beigt vēl tikai pēc gada.

"Man jau tik labi kā Džailzam neklāsies," viņš teica tēloti traģiskā balsī, "taču gan jau tikšu galā."

"Kas notika ar to otru puisi - Teitu, tā viņu sauca?" Vests iejautājās.

Ādama seja apmācās. Viņš atbildēja:

"Ak, Bojs nepabeidza."

"Vai viņu izslēdza?"

Ādams žigli paskatījās uz abām meitenēm.

"Ē… jā. Diezgan nepatīkams incidents. Es labāk neiedziļināšos, ser."

Vēlāk, protams, Kitija visu uzzināja. Taču toreiz Bojs Teits bija tikai vārds, ko varēja tūlīt aizmirst un kas nesaistījās ar viņas dzīvi.

Toreiz viņai kaut ko nozīmēja vienīgi Džailzs.

Ai, tā vasara, bezrūpīgā vasara… Dienā viņi staigāja vai jādelēja pa Dauna kalnāju. Brauca uz pludmali peldēties un sauļoties. Zvilnēja dārzā, runājot par mākslu, mūziku, politiku, vietām, kurās bijuši, un par visu, ko dzīvē bija nodomājuši darīt. Un vakaros viņi dejoja, skanot jaunajam, uzvelkamajam gramofonam, ko Vests bija nopircis, - un Ādams viņu noskūpstīja.

Tikai tad, kad Ādams aizbrauca uz Padlsu, jo viņu aicināja telegramma, paziņojot par tēva atgriešanos no Ēģiptes, kļuva skaidrs, kā ar nepiespiesto tērzēšanu un jauko humoru viņš visus četrus bija turējis kopā. Kad viņš bija projām, nosvērtība šķita atstājusi Sonju, Džailzs sāka vairāk stostīties, un Ketrinu viņa klātbūtnē pārņēma nepārvarams kautrīgums.

Situāciju glāba Vests, ierosinādams, lai Džailzs nofotografē abas meitenes.

"Nē! Tur nekas neiznāks!" Ketrina, atceroties agrākās likstas, izmisīgi pretojās. "Tu zini, ka es neesmu fotogēnis- ka." Taču, kad Vests lūdza vismaz pamēģināt, viņa padevās.

Pirmais seanss notika mansarda istabā, un Ketrinai bija jāguļ uz melna samta, bet Sonjai jānometas viņai līdzās ceļos tā, ka garie, melnie mati veidoja fonu un abu meiteņu profils atspulgojās spogulī.

"Sonja, mazliet domīgāku seju - un novērsies, -skaties Kitijai garām," Džailza balss skanēja no tumšās drānas apakšas. "Tavas domas ir tālu projām. Tu šobrīd domā par Berlīni un Fēliksu. Kitija, atver acis platāk! Neesi tik saspringta. Atbrīvojies! Sonja ir tava draudzene. Viņa tev nekodīs! Tā! Tagad nekustieties." Noklikšķēja slēdzis. "Vēlreiz!"

Ketrinai viegli reiba galva, klausoties Džailza balsī, kad viņš meitenēm lūdza pavirzīties gan uz vienu, gan otru pusi, kamēr aparāta slēdzis nemitējās klikšķēt un Džailzs mainīja filmas.

Fotoattēli sniedza neapstrīdamu liecību Džailza kompozīcijas izjūtai un gaismojuma prasmei - īpaši tai, jo Jandoverā nebija elektrības un Džailzam nācās iztikt ar dienas gaismu, kas ieplūda caur logiem, rūpīgi noliekot spoguļus un baltos stendus gaismas atstarošanai. Meitenes viņš bija izvietojis tā, ka Sonjas melnīgsnējais skaistums krasi kontrastēja ar Ketrinas gaišajiem matiem, kas izcēlās uz melnā samta, bet spoguļattēli radīja dīvaini satraucošu iespaidu, liekot skatītājam minēt, kur attēlā ir realitāte un kur - atspoguļojums.

Sonja izskatījās rimti, gandrīz traģiski skaista, bet Ket- rina ar pārsteigumu atklāja, ka viņas vaibstiem piemīt mirdzošs, gandrīz ēterisks starojums, kuru uzsvēra biezo, īsi apgriezto matu gaišais oreols.

Džailzu tik ļoti apmierināja eksperimenta iznākums, ka viņš sarīkoja vēl vairākus seansus, visās etīdēs izmantojot gaismas un tumsas kontrastus; viņš meitenes fotografēja, tām sēžot uz paša zemākā zara aploka ozolā un lūkojoties cauri lapu aprisēm, zirga mugurā uz saulrieta fona, nāru izskatā starp meldriem Kipas krastā un melnās vakarkleitās starp balto kaļķakmens klinšu atlūzām pie Bērlinga gravas.

Pēdējais mēģinājums bija pats neparastākais un pievilināja vairākus ziņkārīgus skatītājus. Iepriekšējos seansos Džailzs nebija ļāvis skatīties pat Vestam, tāpēc Ketrina domāja, ka skatītāji viņu mulsinās, taču Džailzs tā bija iegrimis darbā, ka pat nemanīja, kas notiek apkārt.

Tad Ketrina saprata, ka Džailzs pārvēršas, kad strādā. Runājot par iemīļotajiem tematiem, Džailzs izturējās pilnīgi brīvi. No stostīšanās nebija ne vēsts. Izzuda nievājošā vīpsnā lūpās. Un tagad, kad visi trīs darbojās kopā, vienu interešu saistīti, starp viņiem bija radusies nepazīta kopīgu- ma izjūta.

Kad Džailzs paziņoja, ka ir apmierināts ar padarīto, un sāka kravāt kopā piederumus, dīkie vērotāji paklusām nozuda. Sonja devās pa kāpnēm uz klintāja virsotni, kur gaidīja Džetro ar ratiem, jo, Ādamam aizbraucot, viņi bija palikuši bez mašīnas.

"Ļauj, es kaut ko panesīšu," Ketrina piedāvāja.

Džailzs iedeva viņai trijkāji, un abu pirksti saskārās. Meitene paskatījās uz Džailzu, un abu skatieni uz brīdi satikās.

Ja nebijis šā klusā sazināšanās brīža, Ketrina būtu uzmanīgāka, sekojot Sonjai pa ļodzīgajām kāpnēm. Taču nu viņa dažus pakāpienus augstāk uzmina Sonjai uz garo svārku malas un - domājot vienīgi par to, lai neizlaistu no rokām Džailza trijkāji, - atmuguriski iegāzās grantskaudzē.

Sasitusies Ketrina nebija, taču jutās bezgala muļķīgi, turklāt pret krūtīm spiedās smagais trijkājis, tāpēc viņai viegli reiba galva. Mirkli gulējusi nekustīgi, Ketrina izdzirdēja Džailza satraukto balsi:

"Kitija, atbildi - vai ar tevi viss kārtībā?"

Viņš paņēma trijkāji un sniedza roku, lai palīdzētu piecelties. Meitene jau gribēja atbildēt - jā, protams! - bet pamanīja Džailza sejā savādu izteiksmi, un vārdi palika neizteikti. Satvērusi viņa roku, Kitija lēnām piecēlās, taču Džailzs roku neatlaida, un labu brīdi abi cieši lūkojās viens otram acīs. Kitija pilnīgi bija aizmirsusi gan Sonju, gan Džetro, šķita izzuduši pat viļņu šļaksti pret oļiem, un viņai radās sajūta, ka bezgala klusajā pasaulē ir tikai viņi abi un ka pat laiks ir apstājies.

Attālāk krastmalā ierējās suns un kāds bērns sauca māti. Iebrēcās kaija, un viļņi sāka atkal maigi čalot. Džailza vaigus pārklāja sārtums, kam nebija nekāda sakara ar karsto sauli. Viņš atrāva roku un aizgriezās. Mirklis bija pagājis.

Nākamajā dienā Vests paziņoja, ka Gārnijs viņu un Sonju aizvedīs uz Lūisu, kur Vestam šis tas bija jānokārto, bet Sonja vēlējās nopirkt dažas dāvanas, ko aizvest uz mājām. Abi apgalvoja, ka tiks ar saviem uzdevumiem galā ātrāk, ja neviens netraucēs. Fanija nolēma izmantot viņu prombūtni, lai kārtīgi iztīrītu māju, un paziņoja, ka nevēlas, lai Džailzs un Ketrina "maisās pa kājām", tāpēc abiem nācās vien pasākt kaut ko kopīgi. Džailzs ierosināja aizjāt uz kalnājiem.

Laiks bija karsts un smacīgs, tāpēc, nevēlēdamies pārpūlēt zirgus, viņi mierīgā solī jāja augšup Afingdaunā, tad pāri Garajam kalnam un lejā līdz Kipai, kur noņēma zirgiem seglus un ļāva tiem ganīties un padzerties. Visu ceļu abi bija jājuši klusēdami, taču tagad Ketrina juta, ka vajadzētu kaut ko teikt.

"Ko tu domā darīt ar visiem tiem fotoattēliem?"

"Mana v-vecmāmiņa domā, ka man vajadzētu p-pamē- ģināt kļūt par profesionālu fotogrāfu. Pēc brīvlaika aizbraukšu uz Londonu un parādīšu šos un c-citus uzņēmumus vairākiem žurnāliem - varbūt dabūšu kādu p-pasūtījumu." Neizskaidrojamā kārtā Džailzs atkal bija sācis stostīties.

Ketrina nešaubījās par Džailza spējām, taču apmulsa, iedomājoties, ka viņš prasīs samaksu par šiem fotoattēliem.

"Kādiem žurnāliem?"

"Vogue", "T-tatler", "New S-society Arts…".

"Viņi taču negrasās pirkt manus un Sonjas portretus?"

"N-nē," Džailzs atzina, "taču t-tā viņiem radīsies p-priekš- stats par manu f-fotografēšanas stilu. Un m-mani sāks ievērot."

Kādu brīdi abi atkal klusēja, tad Džailzs jautāja:

"K-ko tu esi nodomājusi darīt?"

Kopš Ketrinas atgriešanās par viņas nākotni mājās nekas nebija runāts, taču viņai nebija iemesla šaubīties, ka tēvs vēl arvien cer viņu veiksmīgi apprecināt, bet māte lika manīt, ka gaida meitas līdzdalību mājsaimniecības darbos un palīdzību draudzes pienākumos, - vajadzētu nest maltītes vecajiem un slimajiem draudzes locekļiem un palīdzēt Jauno māšu biedrībai.

"Es vēl īsti nezinu," Ketrina izvairījās. "Izlemšu, kad Sonja būs aizbraukusi atpakaļ uz Berlīni."

"Tu taču nedomā apgūt kādu p-profesiju, vai ne? Es pats domāju, ka s-sievietēm var būt dažādas intereses un aizraušanās, t-tomēr viņām nav jācenšas līdzināties vīriešiem karjeras ziņā, katrā ziņā ne jau tad, ja viņas ir p-p-pre- cējušās. T-tas nav godīgi pret ģimeni. B-būt sievai un m-m-mātei nozīmē strādāt p-pilnu darbadienu."

Refs tieši tajā brīdī ar skalu blīkšķi ielēca upē un drudžaini sāka vajāt kādu ūdensžurku. Kamēr Ketrina dzinās Refam pakaļ, pierunādama suni atteikties no medībām, un beidzot izvilka viņu krastā izmirkušu un notašķītu, pati nemaz neizskatīdamās labāk, debesis jau klāja mākoņi, bija sacēlies vējš un sauli aizslēpusi liela negaisa tūce.

Jau kopš pirmās debesu milžu cīņas, ko Afingdaunā Ketrina vēroja kopā ar Vestu, viņai pērkona negaiss sagādāja īpašu baudu. Vienu no brīnišķīgākajiem pārdzīvojumiem Vevē viņai bija izraisījuši pērkona negaisi kalnos, kad Ketrina - par izbailēm Valentīnas kundzei un par prieku citām meitenēm - pļavas vidū kailām rokām un kājām metās lietū dejot.

Džailzs acīmredzot nebija tik sajūsmināts kā Ketrina.

"L-labāk iesim atpakaļ," viņš teica.

Taču, tiklīdz abi bija sasnieguši mežu, sāka līt, un debesis pāršķēla varena zibens šautra, kam tūlīt arī sekoja apdullinošs pērkona grāviens, kas atbalsojās pār visu veidu. Mīļumiņš tikai nervozi noraustīja ausis, bet Pēgass - viņam varbūt bija pielipušas jātnieka bailes - izvalbīja acis un spēji metās uz priekšu, gandrīz izsviezdams Džailzu no segliem.

Ketrina apturēja Mīļumiņu, nolēca zemē un brāzās uz priekšu, satverot Pēgasu aiz iemauktiem. Pūlēdamās izvairīties no zirga pakaviem, viņa cieši turēja to un murmināja mierinošus vārdus, līdz Pēgass aprimās tiktāl, ka Džailzs varēja nokāpt no zirga. Tad viņa aizgāja atpakaļ pie Mīļumiņa un, vaļīgi saņēmusi poniju pie pavadas, atgriezās līdzās Džailzam.

Mežā viss šķita savādi nereāls, jo biezā lapotne lietu gandrīz nelaida cauri, lai gan apdullinoši dārdēja pērkons un nemitīgi laistījās zili balti zibeņi. Ketrinai likās, ka viņa vēro izrādi, atrazdamās skatītāju zālē kopā ar apkārtējiem kokiem, bet Dauna kalnājs un debesis veido milzīgas skatuves dekorācijas. Meiteni bija pārņēmis gandrīz tverams, tirpīgs satraukums, kas lika sirdij sisties straujāk un kņudi- nāja nervu galus. Pat sastingušie koki šķita aizturam elpu, kopā ar viņu gaidot drāmas kulmināciju.

Pēc piecām vai desmit minūtēm negaiss bija aizvirzījies tālāk uz iekšzemi un debesis virs jūras sāka kļūt gaišākas. Lietus vēl lija, taču zibens plaiksnīja retāk un pērkona dārdi attālinājās. Pēgass norimies sāka plūkt zāli un krūmu lapas. Ketrina palaida vaļā Mīļumiņa pavadu un, izgājusi no meža, pacēla seju augšup, aizvēra acis un, pastiepusi rokas, ļāvās lietus strūklām.

"P-paldies," Džailzs nedrošā balsī teica. "T-tu nupat izglābi m-man dzīvību."

Ketrina pašūpoja galvu, neapzinādamās, ka būtu izdarījusi ko nozīmīgu.

Pēc ilgāka klusuma Džailzs turpināja:

"Tu esi p-pavisam neparasta meitene. Negaiss t-tevi nemaz neizbiedēja."

"Kāpēc man būtu jābīstas?" Ketrina jautāja balsī, kas pašai šķita nākam it kā no lielas tālienes. "Negaisi ir brīnišķīgi."

"V-vairums sieviešu būtu…" Džailzs apklusa un tad teica: "Kaut jel te būtu mans f-fotoaparāts. Es tevi vēlētos tādu nofotografēt."

Tad viņš vairs neko nepiebilda, bet, apskāvis meiteni, skūpstīja viņas slapjo, augšup pavērsto seju.

Džailzs viņu skūpstīja pavisam citādi nekā Ādams.

Ādama drošais skūpsts liecināja, ka viņš jau pirms tam noteikti vismaz reizi ir izmēģinājis skūpstīties, taču Ketrina instinktīvi nojauta, ka Džailzam viņa ir pirmā meitene, kuru tas skūpsta. Jaunekļa lūpas neveikli meklēja viņas muti, un viss viņa augums trīcēja.

Un, kad Džailzs Ketrinu atbrīvoja no skavām, itin nekas viņā nešķita smieklīgs, lai gan pa jaunekļa seju ritēja lietus lāses un slapjie mati bija pielipuši pie galvas. Viņu tagad varēja apzīmēt tikai ar vienu vārdu - skaists. Jaunekļa lūpas vēl arvien drebēja un acis atgādināja tumšas dzīles, kas Ketrinai ļāva ieskatīties tieši viņa dvēselē.

"P-piedod," viņš izstomīja. "Man t-tā nevajadzēja darīt."

"Ak, Džailz, lūdzu, neatvainojies…"

"Es zinu, ka t-tu un Ādams…"

"Nē!" meitene mokās iekliedzās, baidoties, ka viņš varbūt redzējis epizodi dārzā. "Starp mums nekā nav - tikai draudzība."

"Un n-neviena cita tev nav?"

"Neviena," Ketrina kvēli apliecināja.

Džailzs satvēra viņas rokas tik cieši, ka meitenei likās - tās lūzīs. Vairākas reizes viņš kaut ko pūlējās pateikt, līdz spēji izgrūda:

"Es mīlu tevi, K-kitij."

Tieši tajā brīdī lietus pārstāja līt un no mākoņa malas izlauzās saule, pārplūdinot pakalnus ar zeltainu staru gūzmu, žilbinoši atmirdzot slapjajā zālē. Ketrinas sirdi pildīja tik neizmērojams prieks, ka viņa īsu brīdi pat nespēja parunāt. Tad viņa sacīja: "Arī es tevi mīlu, Džailz."

Kad Ketrina un Džailzs beidzot sasniedza Jandoveru, Vests un Sonja jau bija atgriezušies, arvien vēl satraukti par negaisu, kas bija sācies, viņiem izbraucot no Lūisas. Gār- nijs bija uzstājis, ka jābrauc mājās, lai gan stipri lija, taču, viņiem iebraucot Kipvelā, zibens bija trāpījis gobai līdzās Kipvelas fermai un tā bija nogāzusies pāri ceļam tikai pēdas atstatumā no viņu pajūga.

"Es nekad agrāk kaut ko tādu nebiju redzējusi," teica Sonja, vēl neatguvusies no pārbīļa. "Ja mēs tur būtu nonākuši mirkli agrāk, tā būtu uzkritusi mums virsū."

"Droši vien negaiss atstājis arī citus postījumus," teica Vests. "Mežā varbūt ir lauzti koki."

"Nē, man gan tā neliekas," Džailzs teica. "Mēs ar K-kitiju tur bijām. Tad jau mēs b-būtu redzējuši."

Vests pagriezās pret viņu.

"Jūs bijāt mežā negaisa laikā? Tik sasodīti muļķīgu…" Tad Vests apklusa, jo pamanīja, ka Džailzs un Ketrina stāv cieši līdzās, rokās sadevušies. Saspringto sejas izteiksmi nomainīja lēns smaids. "Ā," viņš nomurmināja, "tad nu jūs abi jaunie esat nākuši pie prāta…" Vests uzlika rokas Džailzam un Ketrinai uz pleciem un pievilka abus klāt. "Lielāku laimi man nevajag."

Sonjai pēc pāris dienām bija jāatgriežas Berlīnē, un, pirms viņa bija aizbraukusi, Džailzs devās uz mācītājmāju lūgt cienīgtēvam Felovesam meitas roku, bet mācītājs pēc tam gāja runāt ar Vestu. Pārrunu rezultātā Ketrinas tēvs uzaicināja jauno pāri uz savu darbistabu un paziņoja:

"Ar lielu prieku dodu piekrišanu jūsu savienībai laulībā. Pēc manām domām, jūsu laulība būs īpaši lietderīga, jo apvieno divas vietējās ģimenes. Turklāt misteram Lember- nam pieder nekustamais īpašums Londonā - nams Porterpleisa -, ko viņš paredzējis jums kāzu dāvanai. Un Džailzam viņš novēlējis ļoti dāsnu pabalstu, kas ļautu viņam pašam atvērt fotomākslas darbnīcu."

Ketrina, protams, ievēroja, ka tēvam daudz vairāk rūp finansiālā vienošanās, nevis viņas un Džailza laime. Taču māte neparastā jūtu uzplūdā aiz prieka apraudājās, līdz mācītājs ieminējās, lai viņa "beidz izrādīties". Atguvusies viņa sāka plānot iepirkšanos, lai sagādātu visu pūram nepieciešamo.

"Mēs abas vien, mīļā. Brauksim uz Londonu. Tā, kādā krāsā jābūt līgavas māsu tērpam? Sārtā, manuprāt…"

Taču Ketrinai pati svarīgākā bija Vesta un Gārniju atzinība - un par to nebija šaubu. Fanija viņus abus ar Džailzu bija apkampusi un piespiedusi apjomīgajām krūtīm, bet Gārnijs bija dedzīgi spiedis roku un apsveicis savā piesmakušajā balsī. Džetro sākumā nebija teicis neko, bet devies uz dārzu un atgriezies ar rožu pušķi, ko iespieda Ketrinai rokās, murminādams: "Vēlu tev laimi."

Apņēmies pēc iespējas ātrāk nostiprināt stāvokli profesijā, Džailzs nekavējoties devās uz Porterpleisu un ķērās pie nama iekārtošanas. Kad Ketrina kopā ar māti pirmo reizi aizbrauca uz "Harrods" iepirkties, meistari jau bija sākuši strādāt.

Gluži dabiski, Džailzam vissvarīgākā likās nākamā darbnīca, un, lai to ierīkotu, viņš bija licis izlauzt starpsienu starp divām plašām dzīvojamām istabām pirmajā stāvā. Ģērbtuvi bija paredzēts izveidot par biroju. Brokastu istabā jau bija izvietoti fotografēšanas piederumi, fona audekli, aprīkojuma priekšmeti un gaismošanas ierīces, un pieliekamais bija pārvērsts par attīstīšanas laboratoriju.

Pirmajā stāvā Ketrinai un Džailzam pašiem palika tikai virtuve, ēdamzāle un atpūtas istaba. Otrajā stāvā klientu vajadzībām tika atvēlēta viena no guļamistabām un van- nasistaba.

Vēl bija paredzētas telpas kalpotājiem, kas ar laiku ari ieradās, taču par to nolīgšanu Ketrinai nācās rūpēties ne vairāk kā, piemēram, par mājas pārbūvi un mēbelēm.

Kad viņas abas ar māti pirms laulībām pēdējo reizi apciemoja Porterpleisu, tur jau bija priekšā precēts pāris, misters un misis Forsaiti, kas bija nolīgti par saimniecības vadītāju un sulaini, un virtuvene. Kārtīga kalponīte atbrīvoja viņas no mēteļiem un iepirkumu saiņiem, un istabene pasniedza viņām tēju.

Darbnīcā strādāja divi asistenti, un birojā jau bija iekārtojusies mis Edīte Spensere. Mis Spensere ar taisnajiem, īsi apgrieztajiem matiem, tvīda kostīmā, baltā blūzē un melnās, izturīgās kurpēs izskatījās bezgala lietišķa, lai gan bija varbūt tikai dažus gadus vecāka par Ketrinu. Džailzs teica, ka mis Spensere dzīvojot Patnijā un viņai esot jāstrādā, lai uzturētu atraitnēs palikušo māti un neprecēto tanti.

Tikai tagad Ketrina pamazām sāka apjaust, ko domājis Džailzs tajā rītā pie Kipas, kad bija apgalvojis, ka precētai sievietei nav vajadzīgs domāt par karjeru. Tomēr viņa- nebeidza prātot, ko gan sadarīs šajā saimniecībā, kurā jau krietnu laiku pirms viņas ierašanās viss kārtojās it kā pats no sevis.

Tomēr ilgi pie šīm domām Ketrina nekavējās. Daudz svarīgāk bija tas, ka Džailzs bija laimīgs un ka jau profesionālās darbības sākumā viņam bija uzsmaidījusi veiksme, lai gan viņš mēdza sūdzēties, ka, fotografējot portretus, nākas pakļauties tradīcijām vairāk, nekā viņš vēlētos. Džailza idejas bija atstājušas tik lielu iespaidu žurnālu redakcijās, kur viņš bija nesis rādīt savus darbus, ka pasūtījumu viņam bija pārpārēm, kas nāca cits pēc cita un - kā Ādams bija paredzējis - arī no Oksfordas studiju biedriem.

Kitija spēji pamodās ar neparasti skaidru galvu, it kā dažas pēdējās stundas vai dienas - laika izjūta pilnīgi bija zudusi - būtu pavadījusi biezā miglā, kas piepeši izklīdusi.

Atkal bija nakts, jo aizkari bija aizvilkti un gaisma - blāva. Saklausāmie krācieni liecināja, ka piecas pārējās iemītnieces palātā ir cieši aizmigušas.

Kitija piecēlās sēdus, no pieredzes zinādama, ka iemigt vairs neizdosies. Bezmiegs bija labi pazīstams vai pat nevēlams paziņa, taču gadu gaitā Kitija ar to bija iemanījusies sadzīvot. Ja viņa tagad būtu mājās, tad noietu lejā virtuvē, uzvārītu tēju un paklausītos mūziku, līdz uzaust rīts, kad varēja doties pastaigā un aizgaiņāt tumšos sapņus, kas bija iztraucējuši miegu.

Taču nu viņa bija nevis Rožu kotedžā, bet slimnīcā. Un te nevarēja atļauties nakts vidū iet uz virtuvi vārīt tēju, tāpat kā nevarēja doties pastaigā. Tomēr uz tualeti varēja iet ar pilnām tiesībām.

Piesardzīgi Kitija pārlika pāri gultas malai kājas, sataustīja rītakurpes un piecēlās. Plecs vēl arvien bija stīvs, un ribas sāpēja, taču nu vairs sāpes nekur nebija tik stipras kā sākumā. Viņa cerēja, ka drīz tiks mājās.

Kitija uzmanīgi pārgāja pāri palātai; kājas bija neparasti vārgas, taču daudz spēcīgākas nekā pirmajā dienā.

"Misis Pilgrima, vai viss kārtībā?" No mazās dežūrtel- pas izsteidzās māsa Vilisa.

Kitija jutās kā skolniece, kas pieķerta izzogamies no guļamistabas. Viņa vainīgi pasmaidīja.

"Es šeit neesmu darījusi neko citu kā vien gulējusi un tagad, šķiet, būšu izgulējusies labu laiku uz priekšu."

"Ko jūs teiktu par tasīti tējas?"

"Ai, tas būtu jauki!"

"Labi, pēc tualetes ejiet atpakaļ uz gultu, un tēju es aiznesīšu."

Kad Kitija atgriezās palātā, priekšā jau bija māsa Vilisa ar solīto tējas tasi un neizbēgamo termometru. Taču izrādījās, ka temperatūra ir normāla.

"Jums jāstrādā tik garas stundas," Kitija teica klusā balsī, lai netraucētu citas pacientes. Viņai gribējās brīdi aizkavēt māsu un parunāties par kaut ko citu - kaut ko tādu, kas neļautu domāt par Džailzu.

"Jā, bet man nav grūti. Man šis darbs patīk. Un, protams, ne jau vienmēr es strādāju naktī." Neapzināti māsa ar labās rokas pirkstiem grozīja gredzenu ap kreisās rokas trešo pirkstu.

Kitija ievēroja šo kustību.

"Un ko par to saka jūsu draugs?"

"Mans draugs? Ai!" Māsa Vilisa paskatījās uz roku. "Patiesībā dežūras laikā man šo gredzenu nevajadzētu valkāt. Taču mēs tikai pagājušo nedēļu saderinājāmies."

"Apsveicu! Patiesībā man vajadzētu apsveikt viņu. Jaunajam cilvēkam patiešām ir laimējies."

"Paldies!"

"Ar ko viņš nodarbojas?"

"Viņš strādā ķīmijas pētnieciskajā laboratorijā pie Bī- čema Vērtingā."

"Tātad jūs abi esat no Saseksas?"

"Diezgan jocīgi, taču nē. Es augu Gilfordā, bet Džei- mijs ir no Edinburgas. Pēc kāzām viņš vēlētos pārcelties atpakaļ uz turieni, taču es vēl īsti nezinu. Man patīk Skotija, bet tur, kad vien aizbraucu, vienmēr līst lietus."

Saruna nepavisam nevirzījās tā, kā būtu vajadzējis. Gluži kā par spīti tā pievērsa Kitijas domas tieši tam, no kā viņa bija cerējusi izvairīties.

"Es tikai vienu reizi esmu bijusi Edinburgā. Ziemā. Toreiz sniga."

"Man patīk sniegs."

"Hmm, ja vien tā nav pārāk daudz."

Māsa iesmējās.

"Jaunībā droši vien liekas citādi."

Kitija rimti pasmaidīja.

"Tā tas ir ar daudzām lietām, ne vien ar sniegu. Tomēr nu vairs nevēlos jūs aizkavēt. Jums droši vien vēl daudz kas jāpadara."

"Vai domājat, ka tagad varēsiet gulēt?"

"Mēģināšu."

"Ļaujiet sakārtot spilvenus - jums būs ērtāk. Tā, nu ir labi. Tagad guliet - un saldus sapņus!"

Kitija paklausīgi apgūlās un aizvēra acis.

Edinburgā… Meriona Makdonela… Džailzs…

Kitija kopā ar Džailzu bija aizbraukusi uz Skotiju, lai iepazītos ar viņa vecomāti, jo Džailzs, gluži dabiski, vēlējās, lai abas iepazītos un iepatiktos viena otrai. Braukt bija mudinājis arī Vests - toreiz Kitijai tas bija licies diezgan dīvaini, jo viņa bija vēl ļoti jauna, tikko astoņpadsmit gadu, - un par šķiršanos, tāpat kā par nāvi, viņai vēl nebija īstas izpratnes. Viņai nebija ienācis prātā, ka divi cilvēki var domāt viens par otru, lai gan vairs nedzīvo kopā.

Kitija iztēlojās Merionu Makdonelu tik spilgti, it kā būtu tikusies ar viņu vēl vakar - sīciņu, augumā par Kitiju vēl mazāku sievieti, kas gandrīz vai pazuda platajā, augstajā atzveltnes krēslā. Mirdzoši baltie mati ietvēra smalki veidoto seju; viņa bija tērpusies no galvas līdz kājām melnā, svinīgā tērpa nopietnību atdzīvināja tikai zelta pulkstenis, kas ķēdē karājās ap kaklu.

Misis Makdonela uzaicināja Ketrinu apsēsties viņai līdzās uz zema, polsterēta soliņa un, kad istabene bija pasniegusi tēju, mīlīgā balsī ar skotu akcentu noprasīja:

"Nu pastāsti - kā klājas Vestrupam?"

Tiešais jautājums Ketrinu apmulsināja. Nezinādama, kā atbildēt, viņa apjukusi smaidīja.

Misis Makdonela paplikšķināja viņai pa roku.

"Ja mēs esam šķīrušies, tas nenozīmē, ka Vestrups man vairs nav mīļš. Tu jau zini, ka mans mazdēls skolas brīvlaiku parasti pavada pie viņa, tāpēc par viņa dzīvi zinu daudz. Taču Džailzs ir tāds pats kā visi jaunie vīrieši - tik aizņemts pats ar savām lietām, ka gandrīz vai nemana, kas notiek apkārt. Man, mīļā, svarīgas ir tavas domas. Vai Vestrupam klājas labi? Vai viņš ir laimīgs?"

"Viņam klājas ļoti labi, un viņš šķiet ļoti apmierināts ar dzīvi," Ketrina apliecināja, nolēmusi visiem spēkiem iestāties par Vestu.

"Esmu pārliecināta, ka tava draudzība viņam ļoti palīdzējusi. Ir labi, ja veciem cilvēkiem apkārt ir jaunie."

"Bet es nekad neesmu uzskatījusi Vestu par vecu!" Ketrina izsaucās.

Misis Makdonelas smaids bija dziļi patiess.

"Ak, esmu tik priecīga, ka tu tā saki! Kad vien par Ves- trupu domāju, iztēlojos viņu jaunu - tādu, kāds viņš bija, kad tikko iepazināmies."

Viņas balsī jautās tāda sirsnība, ka Ketrina piepeši jutās pilnīgi pārliecināta - misis Makdonela teikusi taisnību, ka viņa vēl arvien mīl Vestu. Iedrošinājusies Ketrina vaicāja:

"Vai jūs, lūdzu, man nepastāstītu - kas īsti notika ar jūsu laulību? Kāpēc jūs atstājāt Vestu?"

Misis Makdonela nebija aizvainota. Viņa iemalkoja tēju, tad nolika tasi uz paplātes.

"Jā," viņa klusu teica, "varbūt tieši tev ir jāzina patiesība…"

īsu brīdi viņa sakopoja domas un tad turpināja:

"Manējie bija vienkārši lauku ļaudis, mēs dzīvojām nelielā ciematā netālu no Fortviljamas. Māte bija virēja lielā muižā, bet tēvs - medību pārzinis. Kad mēs ar Vestrupu iepazināmies, es tur strādāju par aukli. Viņš bija mācījies vienā skolā ar manu saimnieku. Mani saimnieki laikam gan bija cēlsirdīgi un liberāli cilvēki, jo atļāva man ļoti daudz brīva laika tad, kad tur viesojās Vestrups. Atceros, ka devāmies jūdzēm garās pastaigās pa kalniem un Vestrups man stāstīja visu, ko bija iecerējis dzīvē paveikt. Viņš bija mazliet vecāks par mani un tik izskatīgs… Tādu puisi es vēl nekad nebiju sastapusi. Viņš likās tik-jā, tik romantisks! Ko gan es citu varēju teikt kā vien "jā", kad viņš mani bildināja?"

Raudzīdamas kamīna liesmās, viņa it kā lūkojās pagātnē, kad sirdī gaiši bija kvēlojusi mīlestības uguns.

"Vestrups aizveda mani uz Jandoveru iepazīstināt ar savu tēvu. Tas gan bija īsts tirāns! Vēl tagad redzu, kā viņš stāvēja, rokas aiz muguras salicis, dusmas ar pūlēm valdīdams, kad es, atbildot uz viņa jautājumiem, stāstīju par sevi un savu ģimeni. Kad biju izgājusi no istabas, viņš Vestrupam bija aizliedzis mani precēt. Kad Vestrups neklausīja, tēvs viņu izslēdza no mantojuma."

"Izslēdza no mantojuma? Kāpēc?"

"Es nebiju cēlusies no pareizās kārtas."

"Kā jūs to domājat?"

"Vai Vestrups kādreiz ir stāstījis par savu ģimeni?"

"Zinu vienīgi, ka viņa tēvam bija kaut kāda saistība ar dzelzceļu."

"Jā, tur viņš iedzīvojās bagātībā. Taču dzimis viņš ir Londonas Istendā. Viņš ir koknejietis."

"Nesaprotu. Tad taču viņš pats nav cēlies no dižciltīgas ģimenes."

"Ak, mīļā, cik daudz tev vēl jāuzzina par cilvēkiem. Ja Semjuels Lemberns būtu dzimis aristokrāts, tad droši vien būtu izturējies iecietīgāk."

"Un ko tad jūs darījāt?"

"Jāsaka, mēs bijām tik ļoti iemīlējušies, ka nemaz neraizējāmies par to, kas ar mums notiks. Vestrupa tēvam piederēja nams Porterpleisā, kur tagad dzīvosiet jūs ar Džailzu, bet tajā viņš mums neļāva dzīvot, un mēs īrējām nelielu kotedžu Kensingtonā. Dzīvojām ļoti pieticīgi, taču nauda drīz vien izbeidzās. Vestrupam labi padevās gleznošana, un viņš mēģināja dabūt pasūtījumus portretiem. Tomēr tie lāgā neienāca - un Vestrupam turklāt nepatika tos gleznot. Tad piedzima Elizabete un vajadzēja gādāt iztiku vēl vienam ēdājam. Mēs cīnījāmies vēl divus gadus, grimstot arvien dziļāk parādos, līdz sāka ciest Vestrupa nervi un veselība.

Reizēm viņš ar ilgošanos pieminēja Jandoveru, un es biju pārliecināta, ka viņš prāto, vai tikai rīkojies pareizi, mani apprecēdams. Daudzreiz domāju, vai nevajadzētu runāt ar viņa tēvu, taču zināju, ko tēvs atbildētu, turklāt lepnums man liedza tā darīt.

Beidzot sapratu, ka man atlikusi tikai viena iespēja. Es biju šķērslis Vestrupa laimei. Ja es viņu atstātu, viss nokārtotos. Vestrups atgūtu tēva labvēlību un pēc tēva nāves mantotu Jandoveru. Tā nu es ieķīlāju saderināšanās un laulības gredzenus, lai nopirktu dzelzceļa biļeti, un atgriezos Skotijā. Vestrupam aizrakstīju, ka esmu aizgājusi ar citu vīrieti. Un pienāca laiks, kad es patiešām iepazinos un apprecējos ar Hjūsu…" Vecās sievietes balss pieklusa.

Viss sāka noskaidroties. Meriona Makdonela Vesta labā bija upurējusi savu laimi. Tomēr kāpēc gan viņa nebija atgriezusies, kad Semjuels Lemberns nomira? Varbūt tolaik viņa jau bija iemīlējusi Hjūsu Makdonelu.

"Cik ilgu laiku pēc jūsu aiziešanas no Vesta nomira viņa tēvs?" jautāja Ketrina.

"Ak, nepagāja ilgs laiks - apmēram pāris gadu," misis Makdonela teica. "Zinu, par ko tu brīnies, mīļā, un centīšos pēc iespējas patiesāk atbildēt uz tavu neizteikto jautājumu. Vestrupu es neatstāju Hjūsa dēļ, un Hjūss arī nebija par cēloni, ka pēc Vestrupa tēva nāves es neatgriežos pie vina."

Izklaidīgi Meriona glāstīja tērpa melno audumu.

"Hjūsu es pazinu jau ļoti sen - mēs bērnībā augām kopā. Viņš pret mani bija ļoti labs un pret Elizabeti izturējās kā pret savu meitu. Kad viņa aizgāja bojā, Hjūss bija satriekts…"

To atceroties, viņas skatiens satumsa.

"Jā, mēs bijām precējušies trīsdesmit trīs gadus. Taču nekad es viņu neesmu mīlējusi tā kā Vestrupu."

"Kāpēc tad…"

Meriona Makdonela pievērsās krāšņi ziedošai Alpu vijolītei uz zema plauktiņa sev līdzās.

"Mīlestība ir kā eksotisks siltumnīcas zieds," viņa lēni teica. "Ļoti rūpīgi jākopj, lai tā izturētu skarbos apstākļos. Un tā mīlestība, kuru pazinām mēs ar Vestu, bija ļoti trausla. īsu laiciņu tā bija kvēla un stipra. Taču aukstumā, izsalkumā un galējā nabadzībā tā nonīka un aizgāja bojā."

"Tā taču nav tiesa," Ketrina iebilda. "Jūs vēl arvien mīlējāt Vestu, un viņš mīlēja jūs. Citādi nevarēja būt. Viņš nekad vairs neapprecējās."

"Nē," vecā lēdija maigi nepiekrita. "Viņš iemīlēja sapni. Viņš mīlēja nevis mani, bet sapņu tēlu, kam nebija nekādas saistības ar realitāti. Atstājot viņu, es spēju viņam atdot vienīgo, negaistošo mūža mīlestību, to, kurā viņš nekad nevilsies, - Jandoveru."

Kitija šūpojās tajā dīvainajā pusnomoda, pusmiega stāvoklī, kad prāts it kā no liela augstuma pārredz visu tādā skaidrībā, kas izzūd dūmakā, tiklīdz gulētājs pilnīgi atmostas.

Vai Meriona Makdonela centās viņu brīdināt? Vai vecā lēdija bija ieraudzījusi Kitijas sirdi dziļāk, nekā meitene pati apzinājās?

Viņš mīlēja nevis mani, bet sapņu tēlu, kam nebija nekādas saistības ar realitāti…

Taču tolaik Ketrina Merionas Makdonelas stāstā nebija saskatījusi nekādus personiskus mājienus. Kāpēc gan? Ketrina gan bija iemīlējusies un grasījās precēties, taču viņas tēvs, citādā ziņā diezgan tirānisks, nebija iebildis pret viņas izvēli. Viņai nedraudēja nedz nabadzība, nedz bads. Ketrina bija pārliecināta, ka viņas mīlestība pret Džailzu ir nevis trausls zieds, kas varētu nonīkt un iet bojā, bet varens koks - kā ozols Jandoveras aplokā - un izturēs visas likstas, kļūstot arvien stiprāka.

Atgriezusies Jandoverā, Ketrina atrada ieganstu, lai apjautātos Vestam par viņa tēvu.

"Jā," viņš teica, "mans tēvs dzīves pirmos piecdesmit gadus pavadīja Londonā. Uz Jandoveru viņš pārcēlās tikai tūkstoš astoņi simti piecdesmitajā gadā, neilgi pirms manas dzimšanas. Viņš piedzima desmit bērnu ģimenē īstendas graustu rajonā. Nekad neesmu pazinis savus vecvecākus vai kādu no tēva radiem. Kad piedzimu es, viņš jau bija pilnīgi nošķīries no viņiem.

i y

Skolu tēvs pameta divpadsmit gadu vecumā, sākdams strādāt uz dzelzceļa. Viņam laimējās. Tēvs gadījās īstajā vietā īstajā laikā - viņš dzelzceļu uzplaukuma sākumā kļuva par dzelzceļa mehāniķi. No pašas pirmās dienas viņš visu nopelnīto ieguldīja dzelzceļa akcijās. Par peļņu, ko nesa ieguldījumi, viņš iegādājās vēl vairāk akciju - visās kompānijās, kas bija saistītas ar dzelzceļu.

Iedomājies, Kitija, nekad viņš neizdeva ne penija, ja vien tas nebija pilnīgi nepieciešams! Viņš sarausa bagātību, taču ģimenei nedeva ne graša. Nekad tēvs nepirka modernu apģērbu, labu ēdienu, nekad netērēja naudu teātrim vai sievietēm. Ceļoja viņš tikai pa dzelzceļu, jo tas viņam bija par brīvu. Vienīgais, ko tēvs atļāvās - viņš nopirka Por- terpleisu, taču arī tas bija ieguldījums, jo šā īpašuma vērtība viņa dzīves laikā neizmērojami pieauga.

Jandoveru tēvs nopirka tāda paša iemesla pēc. Tajā laikā tā bija vienkārši nolaista lauku māja, taču tai piederēja liela zemes platība. Uzmini, kura īpašumus šķērsoja jaunā īstkoustas dzelzceļa līnija, ko toreiz būvēja no Lūisas uz Hestingsu? Tēvs mēdza lielīties, ka kompensācijās saņēmis vairāk naudas, nekā samaksājis par visu īpašumu, turklāt, slēdzot šo darījumu, viņš bija izvirzījis noteikumu, ka kompānijai jāuzbūvē dzelzceļa stacija viņa ērtību labad. Tad, nosmēlis labumu - un pieļāvis, ka tiek izpostīts skaists lauku apvidus, - tēvs zemi, kas viņam nebija vajadzīga, pārdeva Pjūdžiem, gūdams, protams, neiedomājamu peļņu.

Tēvs neprecējās līdz pat piecdesmit gadu vecumam - patiesībā līdz tam laikam, kad bija nopircis Jandoveru, - un tad izvēlējās sava partnera meitu; šim partnerim piederēja daļa akciju kapitāla bankā, kas finansēja Londonas-Braito- nas Sautkousta dzelzceļu, tādējādi tēvs veicināja sava biznesa intereses." Vests uz brīdi aizdomājās un apklusa. "Es savu māti nekad neesmu pazinis. Viņa nomira, dodama man dzīvību…"

Tad viņš turpināja runāt ar neparastu rūgtumu:

"Mans tēvs bija mantrausis, skops tirāns, kas darīja, ko spēja, lai izpostītu manu mūžu. Tēvs patiesībā padzina manu sievu, un tāpēc meita auga, būdama man svešiniece. Pēc viņa nāves gandrīz atteicos no mantojuma - tik ļoti es viņu ienīdu. Es nebiju krājis to bagātību, kas man bija jāmanto. Tā nebija mana nauda. Taču tā bija arī Jandovera. Un es mīlēju Jandoveru…"

Vests raudzījās uz māju.

"Beidzot nolēmu savu mantojumu pārvērst skaistās lietās - iedzīvināt to gleznās un mūzikā, puķēs un kokos. Nauda ir tikai maiņas līdzeklis, Kitija. To nedrīkst tā vienkārši krāt vai izmantot tikai tādēļ, lai iegūtu vēl vairāk naudas. Jāļauj, lai tā plūst - un rada skaistumu."

Jā, Kitijas un Vesta dzīvē bija daudz līdzības. Mācītājs Terstons Felovess maz atšķīrās no Semjuela Lemberna. Abi bija neiedomājami savtīgi, abiem pilnīgi trūka kristīgas žēlsirdības, jo viņi bija gatavi nešaubīdamies upurēt bērnu laimi saviem dogmatiskajiem principiem un nežēlīgajai godkārei.

Mātes pacietībai vajadzēja būt bezgalīgai, lai izturētu dzīvi ar tādu vīru. Viņai nācās vienmēr akli paklausīt vīram, mātes jūtas pakļaut sievas pienākuma apziņai, nebil- stot ne vārda, paciest laulību bez jebkāda prieka un pelēcīgu eksistenci, pilnīgi nedomājot par faktu, ka toreiz, kad tēvs ar viņu apprecējās, viņa bija dekāna meita un tēvs cerēja izmantot dekāna ietekmi, lai gūtu paaugstinājumu, - šāda godkārīga iecere viņam šķita pilnīgi pieņemama. Un, lai gan mācītājs Terstons Felovess baznīcas hierarhijā netika tik augstu, kā bija cerējis, tomēr baznīca viņam bija nodrošinājusi ērtu dzīvi patīkamos apstākļos.

Tēvam vienmēr bija paticis atsaukties uz apustuļa Pāvila vārdiem naidīgajā attieksmē pret sievietēm un bargajā nepiekāpībā pret bērniem. Viens no vismīļākajiem citātiem viņam bija svētā Pāvila vārdi: Ja vīrs nezina, kā valdīt pār savu namu, kā gan tas rūpēsies par Tā Kunga baznīcu?

Kāds fanātiķis gan bijis viņas tēvs, kāds tirāns, augst- prātis un liekulis. Kitija atcerējās, kā stāvējusi kopā ar māti uz baznīcas lieveņa, kamēr tēvs, apsveicinādamies ar baznīcēniem, kad tie pēc rīta dievkalpojuma plūda ārā no baznīcas, bija tikai nevērīgi pamājis nabadzīgajiem nomniekiem, kas ziedojumu traukā varēja ielikt vienīgi dažus fārtingus, bet pieglaimīgi klanījies seram Hektoram un lēdijai Modai, uzsākot ar viņiem sarunu, lai vēlāk ļaudīs varētu pateikt: "Kā saka mans draugs sers Hektors… Kā jau es teicu lēdijai Modai…"

Pret aristokrātiem tēvs bija izturējies gandrīz vai ar lielāku godbijību nekā pret Dievu un naudu pielūdzis kā pašu lielāko varu, taču liekulību slēpis aiz svētuma maskas. Tēvs apgalvoja, ka svētais Pāvils kā visa ļaunuma sakni esot nosodījis nevis pašu naudu, bet gan mīlestību pret naudu.

Turklāt strādnieks Tā Kunga druvā bija savas algas vērts. Apustuļa Pāvila norādījumu Timotejam ņemt maksu no šīs pasaules bagātajiem mācītājs bija attiecinājis uz sevi, pastāvīgi tiekdamies pierunāt cilvēkus atdot savu mantu baznīcai, un tādējādi vairojis pats savu algu.

Tieši tāpēc, protams, Kitijas tēvs jau pašā sākumā bija atbalstījis meitas draudzību ar Vestu. No sera Hektora un lēdijas Modās viņš bija uzzinājis, ka Vests mantojis krietnu īpašumu, un, jau uzmetot skatienu Jandoverai, bija pārliecinājies, ka naudas tās uzturēšanai netrūkst. Te nozīme bija arī Džailzam, tāpēc mācītājs turpināja nelikties ne zinis par Vesta dīvainībām, kaut gan cerēt, ka Vestu ieraudzīs Sv. Pētera baznīcā, varēja vienīgi tikai tad, kad viņš jau gulētu zārkā.

12

Tabita atkal ļoti agri pamodināja Filipu. Tagad, kad Kitijai krietni vien gāja uz labo pusi, nebija īpašas vajadzībās tūlīt celties augšā, taču Filipa jutās pavisam izgulējusies. Tā ir, ja liekas pie miera pirms desmitiem, Filipa nodomāja. Taču, kad iepriekšējā vakarā viņa bija pabeigusi sīkos mājas darbus un apsēdusies, lai iebaudītu sviestmaizes, acis aiz noguruma bija kritušas ciet. Mēdz jau teikt, ka agri jāiet gulēt un agri jāceļas, - ja viņa tā turpinātu, droši vien būtu vesela, bagāta un laimīga. Turklāt viņa jutās izsalkusi. Šorīt nepietika ar tasīti kafijas un grauzdētas maizes šķēlīti. Kad Filipa bija piezvanījusi uz slimnīcu un nomazgājusies dušā, porciju cepta speķa ar olām viņa notiesāja kā nieku, vairs neraizējoties par liekajiem gramiem.

Palātas māsa Filipai diezgan īgni bija pavēstījusi, ka misis Pilgrimai, protams, klājas labi, un Filipai sāka likties, ka viņa kļūst uzmācīga, tāpēc viņa nolēma no rītiem uz slimnīcu vairs nezvanīt. Lai gan Filipai bija paši labākie nodomi, taču viņa nevēlējās, lai medicīnas māsa pārprot viņas rūpes - varēja jau arī gadīties, ka Kitija, uzzinājusi par tām, sāk domāt, ka viņas stāvoklis patiesībā ir ļaunāks, nekā šķiet.

Deviņos, apmierinājusi Tabitas un savu ēstgribu, Filipa jau bija ceļā uz Kipvelu. Lai gan dzīvā sastrēgumstun- das satiksme Braitonā un Lūisā viņu nedaudz aizkavēja, tomēr pulkstenis vēl bija tikai desmit, kad viņa ieraudzīja ceļa rādītāju, kas vēstīja - "Uz Kipvelas ciematu".

Filipa nogriezās pa ceļu, kas veda uz Dauna kalnāju, un, nonākusi līdz kaltiem dzelzs vārtiem, samazināja ātrumu, domājot, ka ar tiem varbūt sākas iebraucamais ceļš Jandoverā, taču izrādījās, ka ar tiem sākas Kipvelgreindžas īpašumi. Pēc īsa brīža viņa iebrauca ciemā - ielai abās pusēs rindojās glīti namiņi, tepat bija arī vienīgais veikals ar izkārtni "Pārtikas preces", un sarkandzeltena zīme liecināja, ka šeit atrodas ari pasts.

Līdzās bija zālains laukums un tam blakus krodziņš, tad baznīca, karalienes Annas laikmeta ēka - tā, jādomā, bija mācītājmāja -, bet blakus tai nams, kurā kādreiz, iespējams, atradusies skola, aiz tā - mazi vārtiņi un celiņš, kas vijās pa nogāzi augšup; ceļa rādītājs liecināja, ka tas ved uz Afingdaunu.

Ceļš no ciema tālāk ieveda aizaugušā mežā, kuru nožogoja dzeloņstiepļu žogs ar uzrakstiem "Privātīpašums". Pēc neilga laika Filipa pabrauca garām augstsprieguma elektrības stabiem un drīz vien bija atgriezusies uz tās pašas šosejas, pa kuru brauca no Londonas. Braucot tālāk, Filipa labajā pusē ievēroja rādītāju "Kipvelas stacija" un vēl pēc maza laiciņa atkal nonāca uz lielceļa, kas veda uz Kipvelas ciemu. Netālu no Kipvelgreindžas viņa pabrauca garām trim jātniekiem un tad jau atkal bija nonākusi ciemā. Filipa novietoja mašīnu baznīcas priekšā tā, lai neaizsprostotu pievedceļu, kuru tālāk dziļ.umā nožogoja vārti vismaz ar pieciem aizbīdņiem un piekaramo atslēgu; vārtu augšpusē bija dzeloņstieple, un tiem piestiprinātais dēlītis vēstīja: "Privātīpašums - staigāt cauri aizliegts."

No mācītājmājas iznāca vidēja vecuma sieviete ar lab- radoru un žiglā solī devās pa taku uz Afingdaunu. Kad Filipa izkāpa no mašīnas, sieviete jau kāpa augšup pa stāvo nogāzi, bet suns lēkšoja viņai pa priekšu.

No augšas droši vien skats bija brīnišķīgs. Filipai gan, kā vienmēr, bija līdzi fotoaparāts, taču viņa nebija braukusi fotografēt. Varbūt citreiz…

Pārgājusi pāri laukumam, viņa devās uz veikalu. Kad, Filipai atverot apbružātās durvis, ieskanējās zvaniņš, viņai pirmajā brīdī likās, ka nonākusi senlaicīgā lauku veikaliņā, taču ilūzija drīz izgaisa, ieraugot stiepļu grozu kaudzi. Filipa aptvēra, ka arī šis veikals centies piemēroties laika garam.

Telpas tālākajā galā atradās pasta galds, kur rindā gaidīja vairāki vecāka gadagājuma ļaudis, pensijas grāmatiņas rokās burnīdami un tērzēdami par kopīgiem paziņām. Visi apklusa un pievērsās Filipai.

"Es nekur nesteidzos - ejiet jūs pirmā," teica vīrs, kas stāvēja viņai rindā priekšā. Filipai viņš atgādināja pulkvedi Veikhērstu.

"Paldies, bet es īstenībā tikai vēlos noskaidrot, kur atrast kādu māju," Filipa paskaidroja.

"Māju? Droši vien varēšu jums palīdzēt. Kā to māju sauc?"

Visi apklusa un nogaidot lūkojās meitenē.

"Jandovera," Filipa atbildēja.

Pulkvedim Veikhērstam līdzīgais vīrs īsi, spalgi iesmējās.

"Es jums varu pateikt, kur ir Jandovera. Līdzās baznīcai ir vārti. Ja ieiesiet pa tiem un pa taku pāriesiet Dauna kalnājam, nonāksiet Jandoverā."

Filipai pamira sirds.

"Vai tie vārti ar dzeloņstiepli un uzrakstu "Privātīpašums"?"

"Tie paši. Es jums neieteiktu doties turp, ja vien neesat norunājusi tikšanos. "Dinamīta Devīrs" neizturas laipni pret garāmgājējiem."

"Dinamīta Devīrs?" Filipa jautāja. "Es meklēju Geveinu Devīru. Trīsdesmitajos gados viņš bija fotogrāfs."

"Fotogrāfs, ko? Var jau būt." Pulkveža prototips pagriezās pret pasta darbinieci un noducināja: "Misis Teilore, kā tam Dinamīta Devīram ir vārds - Geveins, vai?"

Darbiniece pastiepa roku pēc nākamās pensijas grāmatiņas un kaut ko nesaprotamu nomurmināja, kas izklausījās kā apstiprinājums.

"Tad viņš vismaz vēl ir dzīvs," Filipa nočukstēja.

"Ja vien nav jau miris, mums nezinot," pulkveža tips teica. "Tas mani nepārsteigtu. Devīrs ir vientuļnieks. Es jau gandrīz divdesmit gadu dzīvoju Kipvelā un neesmu dzirdējis, ka pa šo laiku viņš kaut vai reizi būtu atstājis Jandoveru. Es pats viņu pat acīs neesmu redzējis."

Ja Geveinam Devīram visi kaimiņi ir tādi, Filipa nodomāja, tad viņa šo cilvēku nevarētu vainot par atraušanos no tiem.

"Nu labi, paldies par palīdzību," viņa teica un, veltījusi ziņkārīgajām sejām smaidu, izgāja no veikala.

Viņa vēl dzirdēja, kā pulkveža tips saka:

"Fotogrāfs, ko? Nekad nebūtu zinājis. Ko tu neteiksi…"

Izgājusi uz ielas, Filipa palika neizlēmīgi stāvam. Tad noskanēja durvju zvaniņš un parādījās viena no rindā stāvētājām, stumjot rūtainu iepirkšanās somu uz ritenīšiem.

"Atvainojiet, mīļā, bet es neviļus dzirdēju, ko jūs runājāt ar majoru Smitu-Braunu. Viņš ciematā ir ienācējs. Viņš, ziniet, atvaļinājies no armijas, un abi ar sievu dzīvojuši Maltā līdz viņas nāvei. Taču es Kipvelā dzīvoju jau kopš apprecēšanās - jau pirms kara. Manam dārgajam vīram - lai viņam vieglas smiltis - bija daudz darīšanu ar Geveinu Devīru. Ja jums būtu kāds brītiņš laika, varbūt jūs neatteiktos iedzert tasi kafijas kopā ar mani?"

"Labi, paldies…"

Sieviete apmierināta pamāja un stūma ratiņsomu pāri ielai, un Filipa viņai sekoja.

Sieviete dzīvoja mājā, kas mazliet atgādināja Kitijas Rožu kotedžu, tikai te bija daudz lielāka kārtība un daudz modernu mājsaimniecības ierīču. Ievedusi Filipu mājā, sieviete teica: "Es esmu misis Louva. Un jūs?"

"Mani sauc Filipa Devīra."

"Augstais Dievs! Tad jūs esat viņam radiniece?"

"Nē. Šaubos gan. Taču es esmu fotogrāfe. Tieši tādēļ gribēju satikt Geveinu Devīru - aprunāties par viņa fotouzņēmumiem." »

"Padomā tik, kāda sakritība! Nu, pasēdiet, kamēr es uzvārīšu kafiju."

"Lūdzu, nerūpējieties tik daudz."

"Tās nav nekādas rūpes. Jauki pasēdēt kopā ar kādu pie kafijas tases. Mēs ar Volesu vienmēr ap šo laiku no rītiem dzērām kafiju."

Sieviete no skapja izņēma traukus, izklāja ar papīra sedziņu lielu šķīvi, uzlika uz tā cepumus un uzvārīja kannā kafiju. Kad kafija bija galdā, viņa turpināja:

"Nu tad par Geveinu Devīru. Pag, mēs ar Volesu apprecējāmies trīsdesmit sestajā gadā - šogad mums būtu zelta kāzas. Es esmu no Braitonas, bet Voless audzis Lūisā. Viņš strādāja pilsētā. Ja nebūtu dzelzceļa, mēs nebūtu varējuši dzīvot Kipvelā, bet tā viņš varēja katru dienu izbraukāt uz darbu."

Filipa iemalkoja kafiju un paknibināja cepumu. Viņai bija nepatīkama nojauta, ka saruna ar misis Louvu būs tīrā laika šķiešana.

Sievietes turpmākie vārdi šo izjūtu nemazināja.

"Patiesību sakot, par misteru Devīru līdz pēckara gadiem mēs tikpat kā neko nezinājām. Viņam laikam bija mājas arī Londonā."

"Viņam bija darbnīca Porterpleisā, Čelsijā."

"Nu, tad ir skaidrs. Jandoverā viņš toreiz rādījās reti. Reizēm atbrauca nedēļas nogalē, un cauri. Un kara laikā, manuprāt, viņš bija norīkots uz ārzemēm. Jandoverā iekārtojās valdības vīri. Mēs jau nu neko nezinājām, kas tur notika. Viss bija lielā slepenībā."

Izklausījās, ka misis Louva stāstīs vairāk par to, ko viņa nezina, nevis par to, ko zina, Filipa samierinājusies nodomāja. To, ka Devīrs bijis kara fotogrāfs, viņa zināja pati.

"Protams, vispirms viņi Jandoverā ierīkoja ūdensvadu, kanalizāciju un ievilka elektrību. Redziet, Jandoverā kopš pagājušā gadsimta daudz nekas nebija mainījies. Nu, ievelkot elektrību, vadus nostiprināja telegrāfa stabos. Es jau saprotu, ka tie stabi bija diezgan neizskatīgi, taču mūsdienīgajām ērtībām ir daudz priekšrocību, vai ne? Tomēr pie izskata jau var pierast. Kara laikā tik un tā visur izskatījās citādi - ar visiem tiem pretgaisa lielgabaliem, radariem un dzeloņstieplēm.

Nu, kā jau teicu, kara laikā mistera Devīra te nebija. Bet, karam beidzoties, viņš ieradās un apmetās Jandoverā. Jūs nekad neuzminēsiet, ko viņš izdarīja!"

Misis Louva nogaidot paskatījās uz Filipu, un viņa pagrozīja galvu.

"Viņš atvienoja elektrības un telefona vadus un novāca visus telegrāfa stabus. Vai varat iedomāties?"

Filipa savilka seju neticīgā izbrīnā.

"Tad, piecdesmito gadu sākumā," misis Louva turpināja, "Galvenā elektrotīklu pārvalde sāka ierīkot jaunu augstsprieguma līniju. Voless toreiz bija pilsētas topogrāfa palīgs, tāpēc arī viņš piedalījās plānošanā un sarunās ar municipalitātēm. Jūs varbūt ievērojāt, ka ap Kipvelu ir daudz mežu - un lielākā daļa pieder Jandoverai. Pēc vairākām apspriedēm izlēma augstsprieguma līniju ierīkot cauri mežiem, un misteram Devīram nogādāja obligātās pirkšanas rīkojumu. Kaut arī jau agrāk bija visādas ķibeles ar telegrāfa stabiem, nevienam nenāca ne prātā, ka varētu būt sarežģījumi. Balsti un kabeļi no Jandoveras nebūtu redzami, un vajadzēja nogāzt tikai dažus kokus."

"Taču Geveins Devīrs domāja citādi?" Filipa uzdrošinājās piebilst.

"Jums taisnība. Nabaga Volesam dzīve pārvērtās par vienām mokām. Misters Devīrs lietu iesniedza Augstākajā tiesā un pat panāca, ka jautājumu izskata parlaments. Viņš, ziniet, ir mācījies Oksfordā, tāpēc viņam bija daudz ietekmīgu draugu. Taču elektrotīklu pārvalde negrasījās atkāpties. Tad viņš pats sāka rīkoties. Abi ar veco Džetro Gārni- ju…"

Džetro - šis vārds bija minēts Edītes Spenseres vēstulē.

"… apvilka teritorijai dzeloņstieples, izlika mīnas un, piedraudot ar šautenēm, padzina strādniekus, kas bija gājuši rakt stabus. Tad viņu iesauca par Dinamīta Devīru."

"Tas tik ir raksturs!" Filipa noelsās.

Misis Louva izteica savus apsvērumus.

"Taču smags raksturs un, patiesību sakot, diezgan nesaprātīgs. Voless vienmēr teica, ka viņš pats rok sev bedri. Es domāju, ka vecais Gārnijs viņu vienmēr sakūdīja. Nu jau vecais Gārnijs ir aizgājis pie tēviem, bet man liekas, ka viņam nekad ar galvu nav bijis īsti kārtībā. Tādi paši bija Mil- lija un Teds - vecā Gārnija sieva un dēls. Viņš apprecējās vēlu. Millija bija daudz jaunāka par viņu. Viņa kara laikā uz šejieni atbrauca no Londonas."

Misis Louva nopūtās un, ielējusi vēl kafiju, turpināja:

"Ar to jau viss vēl nebija beidzies. Dažus gadus vēlāk - tas varēja būt ap sešdesmit ceturto gadu, jo tūlīt pēc tam Voless aizgāja pensijā, viņš vienkārši to vairs nevarēja izturēt, ziniet, viņam bija vāja sirds, - tika nolemts būvēt ap Kipvelu apvedceļu. Līdz tam laikam lielā šoseja gāja tieši caur ciemu. Tas bija kaut kas neizsakāms! Automašīnas rēca dienu un nakti. Autobusi, smagās mašīnas ar visām piekabēm. No tās drebēšanas mājas sāka brukt kopā. Baznīcas torni nācās pamatīgi labot."

Filipa ievilka elpu.

"Un apvedceļš bija paredzēts pāri Geveina Devīra zemei? Un viņš atkal izlika mīnas un devās strādniekiem virsū ar šautenēm?"

"Viņš un Gārniji. Brīnos, kā viņi nevienu nenogalinā-

ja."

Filipa sarauca pieri.

"Geveins Devīrs droši vien saņēma kompensāciju par zemi?"

"Protams! Taču nauda viņam, jādomā, neko nenozīmēja. No sava vecātēva viņš bija saņēmis lielu mantojumu. Un kur tad viņš lai būtu to tērējis, ja dzīvoja, ieslēdzies Jandoverā?"

"Tad tāpēc visur izlikti tie uzraksti "Privātīpašums", un tāpēc arī majors mani brīdināja piesargāties no Jandoveras?"

"Jā, majors Smits-Brauns," misis Louva teica. "Viņam taisnība. Ikviens svešinieks, kas iedrošinās spert kāju uz Jandoveras zemes, riskē ar dzīvību. Ja pakāpsieties Afing- daunā un paraudzīsieties uz Jandoveras pusi - manas vecās kājas jau nu vairs tur neuzkāps ieraudzīsiet, kā Teds Gārnijs tur patrulē ar šauteni rokā."

"Kādēļ tad tā?" Filipa jautāja.

"Jāatzīstas, ka nezinu. Tie īpašumi nemaz nav tik labi kopti. Cilvēki stāsta, ka agrākās jaukās pļavas tagad ir nātru un dzelkšņu pieaugušas. Dārzus pārņēmušas nezāles. Un māja pati - agrāk tā bijusi tik gleznaina…"

"Kā tad Geveins Devīrs dzīvo?" Filipa jautāja.

"Nevaru iedomāties. Veikalnieks katru nedēļu saliek visu, kas pasūtīts, un Millija vai Teds Gārniji atnāk pakaļ.

Filipa sarauca pieri. Iespaids no misis Louvas stāstījuma bija tādā pretrunā ar priekšstatu, ko radīja Devīra fotoattēli, ka grūti bija ticēt, vai tas varētu būt viens un tas pats cilvēks.

"Vai Devīrs vienmēr dzīvojis tik noslēgti?" Filipa jautāja.

"Tas nu ir pats jocīgākais!" misis Louva triumfējoši iesaucās. "Nemaz ne! Kad mēs ar Volesu te apmetāmies, ciema ļaudis vēl arvien runāja par trakajām viesībām Jandoverā - tas jau nu gan, protams, bijis sen, sen, divdesmitajos gados. Atceros, stāstīja par visādiem smalkiem viesiem no Londonas un dažādām ērmotām trakulībām. Ja misters Devīrs bijis fotogrāfs, tad jau tas ir saprotams. Fotogrāfiem jau, šķiet, ir lepna dzīve, piemēram, lords Snoudons un lords Ličfilds…"

"Vai neesat dzirdējusi pieminam Edītes Spenseres vārdu?"

"Edīte Spensere? Sāku tā kā atcerēties. Nopietna izskata sieviete, guvernantes tips, vai tā? Taču, ja domājat, ka tur bijusi kāda romantiska aizraušanās, tad nebūsiet trāpījusi pareizi, mīļā."

Filipa saviebās. Misis Louva runāja gluži tāpat kā misters Kingslijs.

"Ziniet," misis Louva pieklusināja balsi, "ļaudis runā, ka viņš esot, kā saka, "zilais"." Viņa nosarka. Tad steigšus piebilda: "Bet var jau būt, ka tas ir izrunāts. Cilvēkiem patīk tenkot, īpaši tādā mazā ciematā kā šis, un, ja nekas nenotiek, tad izdomā paši."

Pretēji misis Louvai un viņas paaudzei Filipu homoseksuālisms nemulsināja vai nešokēja.

"Tātad viņš nebija precējies?"

"Man vismaz nekas nav zināms. Ierakstam par laulībām taču vajadzētu būt baznīcas grāmatās."

Filipai kļuva skaidrs, ka ne jau viņa vienīgā mēģinājusi izpētīt Geveina Devīra pagātni.

"Un viņam nav ne brāļu, ne māsu?"

"Nu, ja arī ir, tad Kipvelā mēs tos neesam manījuši. Protams, smalki par tiem laikiem varētu pastāstīt Pjūdži no Kipvelgreindžas. Taču viņiem Greindžu vajadzēja pārdot mantojuma nodokļa pēc, un man nav ne jausmas, kur viņi tagad dzīvo. Greindža tagad pieder kādam arābam, lai gan viņš te parādās reti."

Pulkstenis nosita divpadsmit, un Filipa iesaucās:

"Diemžēl man jādodas ceļā! Mana vecmāmiņa ievietota Erundelas slimnīcā, un pēcpusdienā man viņa jāapmeklē. Ļoti pateicos jums. Tas bija tik interesanti…"

Protams, tad Filipai vajadzēja izstāstīt misis Louvai par Kitijas kritienu un pašai noklausīties, kā Voless reiz kritis un izmežģījis plecu, tāpēc bija jau ceturksnis pāri divpadsmitiem, kad Filipa tika līdz mašīnai, pirms tam apsolījusies, ka apciemos misis Louvu, ja vēlreiz atbrauks uz Kip- velu.

Viņa brīdi pastāvēja pie cieši aizbultētajiem vārtiem un paskatījās uz taku, kas pāri Dauna kalnājam veda uz Jandoveru, tad, izņēmusi no somas "Nikon", ātri nofotografēja vārtus, baznīcu un Afingdaunu.

Acīmredzot Geveina Devīra dzīvē bija noticis kaut kas tāds, ka viņš no izcila fotogrāfa, kas rīkojis trakulīgas viesības, bija pārvērties par vientuļnieku, kurš vairījās no pasaules, aizslēpies aiz dzeloņstiepļu žogiem, - kaut kas tāds, kas pilnīgi bija pārvērtis visu šā cilvēka personību.

Filipai acu priekšā pazibēja izstādē redzētie attēli. Iz- ģindusī vīrieša seja aiz dzeloņstieplēm. Sievietes ar līķu kaudzi fonā. Abas mazās meitenītes ar slimīgi lielajām, drudžaini mirdzošajām acīm.

Izskaidrojums varēja būt tikai viens. Geveins Devīrs karā bija pieredzējis kaut ko tādu, kas licis viņam fotoaparāta vietā mērķēt uz cilvēkiem ar šauteni.

Kad palātā ienāca pirmie apmeklētāji, Kitija lasīja, pareizāk sakot, vērās grāmatā "Šī mazā pasaule", necik daudz no lasītā nesaprazdama.

"Jūsu mazmeita šodien kavējas," Kitijai teica kaimiņiene. "Parasti viņa ierodas pirmā."

"Ak, viņu droši vien kāds aizturējis," Kitija bezrūpīgi atsaucās. "Viņu droši vien notvēruši mani kaimiņi. Kad pulkvedis Veikhērsts sāk runāt, apturēt viņu ir grūti. Varbūt viņa nevar atrast vietu, kur atstāt mašīnu."

Taču sirds dziļumos Kitija zināja, ka iemesls ir cits. Ja Filipa bija braukusi uz Vērtingu meklēt Geveinu Devīru, tad tagad droši vien ir ceļā uz Kipvelu…

"Kitij, piedod, ka nokavējos!" Pie gultas piepeši parādījās Filipa, gluži aizelsusies. "Kā šodien jūties?"

"Daudz labāk," Kitija apgalvoja. "Temperatūra beidzot ir normāla, un es atkal sāku justies tā, kā nākas."

"Un visi tie sasitumi un zilumi?"

"Tik stipri vairs nesāp."

"Ai, tad gan labi! Tu lasi? Vai esmu izvēlējusies labas grāmatas?"

"Tieši tādas, kas man pa prātam."

Filipa paņēma "Šo mazo pasauli" un atšķīra lappuse, kur bija veltījuma vārdi.

"… Ikviens sirdī lolo kāda ciemata sapņu tēlu… šeit jūs atradīsiet iedomātu ciematu…" viņa skali izlasīja, tad pāršķirstīja lapas. "Nav brīnums, ka tev, Kitija, šī grāmata patīk, jo vienu no varonēm sauc Ketrina. Un viņa spēlē klavieres. Un paskat tik! Aflijmila!" Filipas acis iemirdzējās, un viņa paliecās uz priekšu. "Atceries, es tev stāstīju par fotogrāfu Geveinu Devīru?"

No tā jau Kitija bija baidījusies. Pūloties runāt mierīgi,

vina teica: >

"Protams, atceros."

"Zinu, ka tu biji ļoti nogurusi."

"Laikam tas kritiens mani pamatīgi satricinājis." Tomēr viņai bija jāuzzina. Lai arī ko mazmeita būtu atklājusi - kaut vai nepatīkamas vēstis -, viņai bija viss jāzina. "Tu teici, ka biji Vērtingā," Kitija skubināja.

"Jā, biju. Nu, Vērtingā noskaidroju, ka Geveins Devīrs dzīvo netālu no kāda ciema - Kipvelas, un šorīt, agri pamodusies, nolēmu aizbraukt turp. Tas ir neliels ciems, kuram slejas pāri stāvs kalnājs - Afingdauns. Vai nav apbrīnojams nosaukums?"

Kitija izmocīja vārgu smaidiņu.

"Es daudz ko uzzināju par Geveinu Devīru, bet nesatiku viņu. Viņš acīmredzot dzīvo kā vientuļnieks. Māja atrodas vairāku jūdžu attālumā no citu ļaužu mītnēm, Dauna kalnājā, un saimniecībā viņam palīdz saimniecības vadītāja Millija Gārnija un viņas dēls. Ap māju ir plaši zemes īpašumi, kas norobežoti ar dzeloņstiepli, un zemi apsargā saimniecības vadītājas dēls Teds ar šauteni rokā.

Pašu Geveinu Devīru tajā apvidū iedēvējuši par Dinamīta Devīru. Iepazinos ar kādu sievieti, misis Louvu, kas dzīvo tur kopš trīsdesmit sestā gada. Viņa nezināja, ka Devīrs ir fotogrāfs, taču viņas vīrs bijis municipalitātes mērnieks un…"

Kamēr Filipa pārstāstīja visu, ko bija uzzinājusi par Dinamīta Devīru, Kitija pamazām nomierinājās. Misis Louva tur bija apmetusies tikai pēc tam. Džailzs šai sievietei saistījās tikai ar augstsprieguma vadiem un apvedceļiem - par to visu tajā laikā plaši rakstīja prese.

Tomēr Kitiju pārņēma šausmas, iedomājoties, ka Džetro, kurš, tiklīdz izdzirdēja šāviena troksni, krita panikā, tagad izliek mīnas un šauj uz strādniekiem. Sirds viņai sāpēja, iedomājoties, ka mīļā Jandovera ir tik briesmīgi nolaista.

Tad Filipa teica:

"Visu atpakaļceļu gudroju, kam bijis jānotiek, lai cilvēks, kas radījis tik izcilas fotogrāfijas, sāktu bēgt no pasaules. Redzi, agrāk viņš nav bijis tāds vientuļnieks. Tas, ko stāstīja misis Louva, liek domāt, ka viņš dzīvojis diezgan trakulīgi. Šķiet, viņš esot homoseksuāls un kādreiz bieži rīkojis neprātīgas viesības, lai gan tajā laikā, kad misis Louva apmetusies uz dzīvi Kipvelā, viesības jau izbeigušās, viņa tikai dzirdējusi nostāstus par tām. Manuprāt, viņa dzīvi pārvērtis karš. Kara laikā Devīra darbnīca gājusi bojā, bet mājā iekārtojušies valdības spēki. Un pēc kara viņš ar fotografēšanu vairs nav nodarbojies. Karaliskajā Fotogrāfu biedrībā redzēju izstādē dažas viņa kara laika fotogrāfijas. Mani tās dziļi iespaidoja, tāpēc Dievs vien zina, kā varēja justies viņš, skatīdams visu to pats savām acīm."

Kitija neiedrošinājās bilst ne vārda.

Filipa nopūtās.

"Nu, lai arī kā būtu, man liekas, tuvāk es viņam vairs netikšu, lai gan varu, protams, uzrakstīt vēstuli. Viņš varbūt jutīsies iepriecināts, uzzinot, ka pēc visiem šiem gadiem kāds vēl prot novērtēt viņa darbu."

Pirmo reizi šajā rītā Kitija izjuta spēju, patiesu baiļu uzplūdu. Dzīvajos vairs bija palikuši tikai trīs cilvēki, kam bija zināms viss par viņas un Džailza laulību, - Ādams, Eva un pats Džailzs. Kitija zināja, ka Ādams un Eva pratīs saglabāt viņas noslēpumu. Taču kā reaģētu Džailzs? Ko viņš atbildētu uz Filipas vēstuli?

"Spriežot pēc tā, ko tu man pastāstīji, viņš nemaz nepūlēsies atbildēt," Kitija sacīja, kā viņa cerēja, bezrūpīgā tonī, tomēr pašai šķita, ka balss nodevīgi trīc.

Filipa piekrītot pamāja.

"Jā, tev droši vien taisnība. Ak, tas tomēr bija interesanti!"

Kitija atslīga spilvenos. Šķiet, viņa par mata tiesu bija izvairījusies no briesmām.

13

Vēl ilgi pēc tam, kad Filipa bija aizgājusi no slimnīcas, Kitijai ausīs skanēja mazmeitas vārdi: "Visu atpakaļceļu gudroju, kam bijis jānotiek, lai cilvēks, kas radījis tik izcilas fotogrāfijas, sāktu bēgt no pasaules. Redzi, agrāk viņš nav bijis tāds vientuļnieks… Šķiet, viņš esot homoseksuāls un kādreiz bieži rīkojis neprātīgas viesības…"

No atmiņas dziļumiem iznira dzejas rindas:

… Un uzplūst smārds No drupām, par kurām pārvērties dārzs; Kur ziedēja puķes, viss nomīdīts melns, Tur kaitēkļi ložņā un nezāles zeļ, Viss zudis un miris, kas bija reiz sēts, Pār tīreli nedzīvo dveš naida vējš.

Neviļus Kitija sajuta spēju žēlumu pret veco vīru, kas bija noslēdzies no pasaules pats savu kļūdu pēc.

Jo tā bija viņa kļūda, lai gan vainota tika Kitija. Viņu laulība varētu izdoties, ja viņš iekšēji nebūtu tik apjucis un visu tā nesarežģītu, maldīdamies seksuālās un personiskās identitātes meklējumos. Taču viņš bailes un vainas izjūtu bija paņēmis līdzi laulības gultā un tad, nespēdams tikt pāri savām aizturēm, emocionāli padziļinājis plaisu starp abiem, radot fizisku atšķirtību - iekārtojot katram atsevišķu gultu. Viņš bija gremdējies savā darbā un iesaistījies gan pats, gan iesaistījis arī Kitiju sabiedriskajās norisēs, kas viņu tuvās attiecības bija padarījušas pilnīgi neiespējamas un galu galā - pēc daudziem gadiem - novedušas līdz tam, ka atklājās noslēpums, kuru viņš visvairāk bija vēlējies paturēt sevī.

Tomēr neviens nenojauta, kas ar viņiem abiem četru sienu pilnīgajā nošķirtībā bija noticis, to zināja tikai Ādams. Tāpēc visas pasaules acīs viņa bija vainīgā. Viņa bija pārkāpusi uzticību. Viņa bija atstājusi Džailzu.

Taču tas bija vēlāk. Sākumā bija laulības un medusmēnesis.

Laulības notika aprīlī pēc saderināšanās nevis Kipvelas Sv. Pētera baznīcā, bet ar īpašu atļauju Bērkšīras katedrālē, kuras dekāns bija Kitijas mātestēvs. Atļauju bija lūdzis tēvs, jo viņš tur saskatīja izdevību atgādināt sevi garīdzniecības elitei. Dievkalpojumu bija vadījis bīskaps, un viesi bija rūpīgi izvēlēti - nevis tāpēc, ka viņiem būtu sevišķi siltas jūtas pret līgavu un līgavaini, bet viņu sabiedriskā stāvokļa dēļ. Ceremonijā, protams, piedalījās sers Hektors un lēdija Moda, taču Gārniji atļauju saņēma tikai tāpēc, ka Vests bija uzstājis, bet virējai, Pollijai Klārkai, Bobam Air- lendam un citiem ciema ļaudīm nācās samierināties ar neoficiālajām svinībām.

Ketrinu tas īpaši nebija apbēdinājis. Vienīgais cilvēks, kuru viņa patiešām būtu vēlējusies redzēt laulību ceremonijā, bija Sonja, bet Ketrina saprata, ka Berlīne ir pārāk tālu, lai draudzene varētu atbraukt.

Pārējie, kas ceremonijas laikā sēdēja baznīcas solos, bija radi, kurus viņa pazina tikai vārda pēc, un Džailza universitātes un Londonas draugi. Līgavas māsas bija izvēlējies tēvs - tās bija divas māsīcas, dekāna mazmeitas. Ādams bija Džailza vedējtēvs.

"Ja Džailzs nebūtu mans labākais draugs, es viņu šodien briesmīgi apskaustu," Ādams bija teicis pieņemšanas runā pie dekāna. "Tomēr šajā gadījumā es vienīgi no visas sirds vēlu ilgu un laimīgu dzīvi laulībā diviem cilvēkiem, kas manai sirdij ir vienlīdz dārgi."

Kad vēlāk Ādams ar Ketrinu īsu bridi sagadījās kopā ļaužu pilnajās telpās, viņš bija pieskandinājis savu glāzi viņējai.

"Es tiešām tā domāju," viņš teica. "Ceru, ka tu būsi laimīga."

Ketrina pārsteigta pamanīja viņa skatienā dziļas raizes, taču vienīgi nodomāja, ka puiša jūtas pret viņu acīmredzot ir daudz dziļākas, nekā viņš izrāda. Tad abiem bija pievienojies Džailzs, apvijot roku Ketrinai ap vidu, un Ādama sejā atkal parādījās parastais labsirdīgais smaids.

Abi bija paspējuši uz vēlo Londonas vilcienu un pirmo savas laulības dzīves nakti pavadījuši viesnīcā. Džailzs bija atstājis Ketrinu istabā vienu, lai viņa varētu nomazgāties un saposties, un smalkjūtīgi atgriezies tikai pēc laba brīža, lai sapostos pats un kopā ar Ketrinu dotos lejā restorānā vakariņot. Maltītes laikā Ketrina bija pamanījusi, ka Džailzs atkal sācis stostīties, taču viņa pati bija satraukta par gaidāmo nakti, tāpēc nepievērsa īpašu vērību Džailza nervozitātei.

Pēc vakariņām viņi kādu laiku bija dejojuši, tad Džailzs ieminējās, ka viņa droši vien ir nogurusi, un Ketrina devās augšā uz viņu telpām, kur istabene jau bija izsaiņojusi ceļasomas un atsegusi divguļamo gultu.

Ketrina, tāpat kā lielākā daļa viņas paaudzes meiteņu, vāji pārzināja laulības dzīves fizisko pusi, lai gan viņa - lauku meitene - pilnīgā neziņā par vairošanās procesa norisēm nebija. Viņa būtu varējusi augt divdesmito gadu liberālajā gaisotnē, taču patiesībā bija audzināta Viktorijas laiku svētulīgajā garā. Ar pubertātes laika grūtībām Sv. Mārgaritas skolā meitenēm bija palīdzējusi tikt galā priekšniece, un Prūdensa Felovesa bija izmantojusi iepirkšanās brīdi universālveikala sieviešu veļas nodaļā, lai bildinātu meitu: "Baidos, ka laulības dzīves realitāte nebūs gluži tāda kā tavas romantiskās idejas. Taču ar dažām lietām sievietēm gluži vienkārši nākas samierināties."

Tad Ketrina bija noģērbusies un uzvilkusi iestīvināto naktskreklu ar augstu apkaklīti un garām piedurknēm - to viņai bija izvēlējusies māte, bet istabene izklājusi uz spilvena. Izslēgusi gaismu, tā ka istabā ieplūda tikai ielas lampu atblāzma, Ketrina paslīdēja zem čaukstošajiem, baltajiem palagiem.

Džailzs nenāca tik ilgi, ka viņa jau bija aizsnaudusies, taču, pamanot, ka viņš klusām staigā pa istabu, Ketrina spēji pamodās. Viņš apgūlās Ketrinai līdzās.

Elpu aizturējusi, viņa gaidīja, kad Džailzs tuvosies un apskaus viņu, taču to nesagaidīja un nezināja, ko darīt. Varbūt Džailzs domāja, ka viņa vēl arvien ir aizmigusi, un negribēja modināt. Ja nu viņa tuvotos pirmā, tad viņš varbūt nodomātu, ka Ketrina ir pārāk nekautrīga. Beidzot viņa pačukstēja:

"Džailz!"

"Vai tu neguli? Es n-nezināju… es n-negribēju t-tevi traucēt." Džailzs saņēma viņas roku. Viņa roka trīcēja tāpat kā toreiz, kad viņš bija Ketrinu pirmo reizi noskūpstījis. Ketrinu pārņēma žēlums, apjaušot, ka Džailzs baidās vēl vairāk nekā viņa, un meitene pavirzījās viņam tuvāk. Džailzs pieskārās viņas krūtīm. Ketrinas augumam pārskrēja satraukuma tirpas. Džailza drebošā roka glāstot slīdēja pāri Ketrinas krūtīm.

Viņa pieskāriens Ketrinā atmodināja veselu brāzmu agrāk nepazītu izjūtu - maigu, kvēlu ilgošanos, kas radīja vēlmi piekļauties un apvīties ar locekļiem viņa augumam. Taču, nezinādama, kā būtu jāizturas, viņa nekustējās, lai gan iekšēji trīsēja kā drudzī. Beidzot Džailzs ar otru roku pievilka meiteni klāt un sāka skūpstīt. Tagad viņa juta, ka trīc ne vien viņa rokas, bet viss augums.

Pamazām abi kļuva drošāki. Džailza pirksti atraisīja Ketrinas naktskrekla saites, un viņas rokas paslīdēja zem Džailza pidžamas jakas. Abu vēderi bija cieši līdzās, un Ketrina juta pidžamas biksēs kustamies Džailza vīrišķo daļu, tomēr zemāk par jostasvietu viņš Ketrinu nemēģināja aizskart, bet tad piepeši, smagi elpodams, uzrāva uz augšu viņas naktskreklu un atplēta viņas kājas.

Māte bija teikusi taisnību - mīlestības realitāte nemaz neatbilda Ketrinas romantiskajām ilgām. Brīdī, kad Džailzs viņu ieguva, Ketrinas augums tiecās pēc viņa kvēlās ilgās, taču akts nesagādāja nekādu pacilātību, tas bija nemākulīgs un sāpīgs, un Džailza augums bija gandrīz neciešami smags. Kad tas bija cauri, Ketrina jutās apjukusi un netīra, un nākamajā rītā viņa neizpratnē pamanīja, ka palagi ir notraipīti ar asinīm.

No Londonas viņi ar vilcienu devās uz Parīzi, bet no turienes aizbrauca uz Provansu, kur apmetās jaukā Arlas pansijā, ko bija ieteicis Vests, kas reiz tur bija aizvadījis daudz laimīgu dienu. Laimīgi te bija arī Ketrina un Džailzs - vismaz Ketrina centās sevi par to pārliecināt.

Apkārtne bija brīnišķīga, laiks - jauks, cilvēki - draudzīgi un viņu pansijas saimnieki - bezgala viesmīlīgi. Džailzs ar jauno aparātu fotografēja senlaicīgas ainavas

Nimā, Arlā un Avinjonā, Alfonsa Dodē dzirnavas Fontvjei- jā, Alpu klinšainās nogāzes, kur van Gogs bija gleznojis dažas Ketrinas iemīļotās gleznas, lai gan Džailzam labāk patika nevis van Goga sulīgās krāsas, bet Sezana smalkais liegums.

Jā, dienas pagāja rosīgi. Taču katrai saules pielietajai dienai sekoja nakts. Kad satumsa vakars, Džailzs atkal sāka stostīties, un vakariņu laikā, paceļot vīna glāzi, viņa roka trīcēja. Pierē ievilkās dziļa rieva, skatiens zaudēja skaidro tiešumu.

Medusmēneša sākumā Džailzs vēl divas reizes bija mīlējies ar Ketrinu; lai gan ik reizi viņas ķermenis tiecās atsaukties vīra nedrošajiem glāstiem, taču akts bija sāpīgs un nepatīkams tāpat kā pirmajā reizē.

Pēc tam Džailzs kavējās bārā vēl ilgi pēc tam, kad Ketrina jau bija uzkāpusi augšā uz istabu un platajā gultā iegrimusi nemierīgā miegā. Reiz viņš ieradās tik piedzēries, ka pamodināja Ketrinu, maldīdamies pa istabu, bet viņa nevēra acis vaļā un centās elpot mierīgi, lai vīrs nemanītu, ka viņa neguļ. Kad Džailzs beidzot bija iegrimis smagā miegā, Ketrina vēl ilgi gulēja un raudzījās tumsā sāpināta un nelaimīga.

Viņa nespēja iedomāties citu iemeslu vīra uzvedībai kā vien to, ka Džailzs viņā vīlies. Būdama sirsnīgas un mīlīgas dabas, Ketrina ļoti vēlējās apskaut un glāstīt Džailzu. Viņa instinktīvi nojauta, ka augumiem būtu vieglāk sakļauties, ja netraucētu naktstērpi. Taču Džailzs nevilka pidžamu nost, tāpēc kautrība neļāva Ketrinai atbrīvoties no naktskrekla.

Nākamajā rītā, pēc tam, kad istabene bija ienesusi kafiju, Ketrina saņēma drosmi un tieši apjautājās Džailzam, vai viņš nejūtas vīlies viņā.

"N-nē," viņš atbildēja, skatienu novērsis, "t-tas nav saistīts ar tevi." Tad viņš piebilda: "Es n-nevaru aizmigt, ja p-pārāk agri liekos gultā. Esmu p-pieradis vēlu iet gulēt."

Paklausot Džailza lūgumam, viņa gāja brokastot viena, taču gandrīz vai neizturama bija saimnieces laipnā apvaicāšanās, kā Ketrina jūtas, un tikai ar lielu savaldīšanos viņai izdevās pie brokastu galda saglabāt mieru. Viesnīcā visi zināja, ka viņa ar Džailzu te pavada medusmēnesi. Visi droši vien brīnījās, kāpēc Džailzs dod priekšroku bāra letei, nevis jaunās sievas gultai.

Ketrina lūdza turpmāk brokastis pasniegt viņu istabā. Reizēm Džailzs ēda kopā ar Ketrinu, taču parasti palika gultā - vai nu vēl aizmidzis, vai izlikdamies, ka ir aizmidzis, kamēr viņa brokastoja uz balkoniņa, tēlodama, ka lasa grāmatu. Taču, tiklīdz abi devās projām no viesnīcas, pareizāk sakot, ārā no guļamistabas, Džailza labais noskaņojums pamazām atgriezās - un Ketrina uzspēlētā jautrībā centās atvirzīt labi tālu no apziņas nejaukās atmiņas par nakti.

Pēc trim nedēļām viņi atgriezās Londonā, un Porterpleisa Ketrina konstatēja, ka sarežģītais jautājums, kā viņi turpmāk gulēs, ir jau atrisināts. Godbijīgi klanoties, Forsaiti vadīja abus mājā iekšā, un, kamēr istabene steidzās palīgā izsaiņot ceļasomas, misis Forsaita uzveda Ketrinu augšā pa kāpnēm. Guļamistabā viņa ieraudzīja divas atsevišķas gultas, kas bija novietotas līdzās, un starp abām atradās naktsgaldiņš. "Tā, kas tuvāk logam, ir jūsējā, kundze," saimniecības vadītāja neizteiksmīgā balsī teica. Taču Ketrinai likās, ka viņa saklausa vārdos neizteiktu nicinājumu pret sievu, ar kuru vīrs nevēlas dalīties gultā.

Ketrina nekad Porterpleisā tā īsti iederīga nejutās. Sākot no dienas vidus, mājā pulcējās debitantes, eleganti frizētas un nevainojami uzposušās, tērpušās vakarkleitās ar kailiem pleciem; viņas smējās un pļāpāja, no guļamistabas, kur mainīja tērpus, dodamās uz darbnīcu, bet, ejot garām Ketrinai, nepievērsa viņai vairāk uzmanības kā istabenei.

Ketrina bija pieradusi pie brīvās gaisotnes, kas valdīja Jandoverā, un viņai bija grūti pierast pie Forsaitu augstprātīgās pieklājības - viņi uzrunāja Ketrinu par "kundzi" un, šķiet, gaidīja rīkojumus, kurus viņa neprata dot. Virtuve bija aizliegtā teritorija: ja Ketrina vēlējās pagrauzt kādu cepumu, viņai vajadzēja zvanīt kalponei un lūgt, lai to pasniedz.

Pilnīgi svēta un neaizskarama vieta bija Džailza darbnīca un fotolaboratorija. Vienu vienīgu reizi Ketrina pieļāva kļūdu - iegāja darbnīcā tobrīd, kad Džailzs tur strādāja. Tajā laikā viņa modele bija Dafne di Morjē, rakstnieka Žor- ža di Morjē mazmeita, - di Morjē darbus Ketrina patiesi apbrīnoja. Mis di Morjē bija apsēdināta pie loga un izskatījās uz smalkā muslīna aizkara fona sapņaini skaista. Kad Ketrina iegāja darbnīcā, jaunā sieviete pagrieza galvu uz viņas pusi, bet Džailzs teica:

"Skatieties uz aparātu, mis di Morjē! Vait, pavirziet statīvu pa labi. Nē, tas ir par tālu, mazliet atpakaļ. Jā, tā ir labi. Pikār, gaismai jābūt mazliet izkliedētai, tā ir pārāk spilgta. Papildgaisma tomēr ir pārāk spēcīga. Pavirziet to kādu pēdu atpakaļ! Mis Spensere, kaseti!"

Laipojot pāri elektrības vadiem, kas izlocījās uz grīdas, Ketrina piegāja no mugurpuses Džailzam klāt un uzlika roku uz baltās drapērijas, kas bija pārmesta viņam pār plecu. Mis di Morjē atkal pagrieza galvu, un Džailzs teica: "Lūdzu, skatieties fotoaparātā, mis di Morjē!" Noklikšķēja slēdzis. Džailzs izvilka kaseti un iedeva mis Spenserei, un viņa to novietoja ratiņos līdzās citām.

Apgaismojums tika mainīts vēl vairākas reizes, taču Ketrina juta, ka Džailzs ir neapmierināts, un pēc piecām minūtēm viņš pateicās mis di Morjē un seansu beidza. Kamēr abi asistenti nokārtoja gaismas un fona iekārtas, mis Spensere pavadīja modeli līdz mašīnai.

Džailzs pagriezās pret Ketrinu un nošņāca:

"Vai neko labāku nevarēji izdomāt kā nākt un jaukties?"

"Es tikai gribēju redzēt…"

"Sasodīts, man vienalga, ko tu gribēji! Tu sabojāji fotogrāfiju. Tu novērsi viņas uzmanību."

"Bet es taču neko neteicu. Es pat nekustējos. Ja nu kāds novērsa viņas uzmanību, tad tie bija asistenti ar savām ierīcēm."

"Nē, tā biji tu ar savu ziņkārīgo blenšanu. Viņa ir kautrīga, bet tikko jau bija sākusi atbrīvoties no sasprindzinājuma, - un kas notiek? Parādās ērmota jauna sieviete un sāk uz viņu blenzt. Vai tad tu neredzēji, cik saspringta viņa bija?"'

Ketrina, nebilzdama ne varda, nogrozīja galvu.

"Nekad vairs neuzdrošinies tā darīt!" Džailzs noņurdēja.

Tajā brīdī atgriezās mis Spensere un uzmeta Ketrinai nožēlas pilnu skatienu. Ketrina negribot jutās greizsirdīga uz viņu. Mis Spensere kārtoja modeļu ierašanās laikus, pasūtīja filmas, maksāja piegādātājiem, sagaidīja un pavadīja modeles. Viņai vienīgajai bija uzticēts ielikt filmas kasetēs un izņemt no tām. Viņa retušēja negatīvus un fotoattēlus. Kopā ar Džailzu viņa stundām ilgi strādāja fotolaboratorijā, bet Ketrinai nekad netika ļauts pavērot noslēpumaino procesu, kā attīsta filmu un no tās iegūst fotoattēlus uz papīra. Ketrina nekad nebija lūgusi atļauju paskatīties un nekad arī netika aicināta.

Nē, Porterpleisa nebija Ketrinai mājas, un cilvēki, kuri tur dzīvoja, nebija viņas mājinieki. Pats ļaunākais bija tas, ka Džailzs vairs nebija tas cilvēks, ar kuru, kā Ketrina domāja, viņa ir apprecējusies. Pārvērtusies bija ne vien viņa personība - viņš bija mainījis arī vārdu. Viņš bija izdomājis, ka Džailzs skan pārāk parasti, laucinieciski, bet viņa otrais vārds Geveins, kas skolas gados viņu bija mulsinājis, piepeši šķita neparasts, romantisks un pietiekami izsmalcināts augstāko aprindu fotogrāfam.

Vienīgais, lai gan neilgais mierinājums Ketrinai bija tas, ka gandrīz tūlīt pēc atgriešanās no Francijas viņi metās tik drudžainā sabiedriskās dzīves virpulī - viesības, tējas vakari, greznas vakariņas, balles, koncerti, teātri un naktsklubu apmeklējumi -, ka, tikai uz rīta pusi iekrītot gultā, Ketrinai vairs nekas cits nebija prātā kā vien miegs.

Ketrina ļāvās šai jaunajai, greznības pilnajai dzīvei, kokteiļu vakaru, uzbudinošu sarunu, pārdrošu jaunu deju un visvairāk džeza satraucošajā gaisotnē izjūtot mostamies sevī tos pašus dziļos, pirmatnējos instinktus kā negaisa laikā. Smalkajās aprindās, pie kurām tagad piederēja Džailzs, viņai patika stādīties priekšā kā Geveina Devīra kundzei un justies visu ievērotai. Viņai glaimoja vīriešu izteiktie komplimenti un nepārprotami skaudīgie sievu un draudzeņu skatieni.

Taču itin drīz Ketrina saprata, ka jauniegūtie paziņas ir sabiedrības maitu lijas, kas gūst labumu no vīra godkāres un uzpūtības. Ketrina saprata, ka viņai veltītie skatieni ir nevis skaudība, bet tikai dīka ziņkāre par lauku mācītāja meitu, kas beigusi kādu mazpazīstamu skolu un nav debitējusi sabiedrībā. īsu brīdi viņa šķita neredzēts jaunums. Pēc tam sabiedrības dendiju sievas un draudzenes, tāpat kā lēdijas un godājamās kundzes, kas bariem pulcējās Džailza darbnīcā, nicinoši novērsās no Ketrinas, bet viņu vienlīdz vē- jīgie partneri atrada citas jaunpienācējas, ar kurām varēja flirtēt.

Varbūt Džailzs apjauta, cik nelāgi Ketrina jūtas, taču bija nolēmis to neievērot. Viņa drīz saprata, ka Džailzam piemīt nežēlīga apņēmība gūt panākumus savā profesijā un tieši tāpēc - kā Ketrina tagad saprata - viņš bija tā pārbūvējis Porterpleisu, nemaz nepadomājot par sievas jūtām un vēlmēm. Viņam ļoti skauda citu fotogrāfu panākumi, īpaši tad, ja tie bija vienos gados ar pašu un strādāja labāk. Tikai ieraugot vien vai izdzirdot pieminam Tanbridžu, Beirenu, Se- silu Bītonu vai - vēl ļaunāk - sievieti fotogrāfi Dorotiju Vaildingu, viņam uznāca smaga depresija.

Ketrinai visgrūtāk bija cīnīties ar Džailza slikto garastāvokli - tā bija pati nejaukākā viņa rakstura iezīme. Viņš nebija ātras vai varmācīgas dabas: laulības laikā Ketrina tikai vienu reizi dzirdēja viņu dusmās paceļam balsi. Viņš ne- saīga vai neizrādīja neiecietību, ja kaut kas nebija pa prātam. Džailzs tikai sāka stostīties, un, kā Ketrinai bija nācies pieredzēt medusmēneša laikā, viņa skatiens it kā aizplīvurojās, viņš noslēdzās sevī un iegrima drūmā klusēšanā, kas varēja ilgt dienām.

Ketrina joprojām domāja, ka Džailza sliktā garastāvokļa cēlonis ir viņa, jo darbā tas vīram nekādā ziņā neizpaudās, vienīgi asistentiem viņš mēdza strupi atcirst; ar klientiem viņš vienmēr bija pacietīgs un apburošs.

Tagad, kad aiz muguras bija medusmēneša mākslīgā piespiestība, guļamistabai viņu dzīvē bija, šķiet, mazāka nozīme, un Ketrina bija atklājusi, ka atsevišķi gulēt ir gluži ērti. Tomēr viņa netika vaļā no apjautas, ka abu laulībā kaut kā pietrūkst, un vainoja sevi, uzskatot, ka nav pietiekami laba Džailzam.

Reiz, kad Džailzam tikko bija pārgājusi kārtējā depresijas lēkme, viņš atzina, ka tā cieš jau kopš bērnības.

"T-tas notiek bez iemesla," viņš skaidroja. "Es it k-k-kā iekritu melnā tunelī. Tad piepeši atkal p-parādās gaisma un v-viss ir kārtībā - līdz n-nākamajai reizei. Tu tur neko nevari palīdzēt, K-Ketrina, ļauj, lai man tas p-pāriet pats no sevis."

Ierasto mājas kārtību Džailza garastāvoklis šķita neietekmējam. Forsaiti darbojās tikpat godbijīgā rosībā, kalpone, agri no rīta tīrot kamīna režģus, dziedāja tikpat aplamā tonī, un darbnīca mis Spenseres vadībā strādāja kā pulkstenis.

Taču Ketrina nespēja neievērot Džailza garastāvokli. Pamazām viņa sāka no tā baidīties, un šādās reizēs viss ap viņu it kā satumsa, Džailza drūmais noskaņojums pielipa arī viņai, un zuda Ketrinas parastais optimisms. Viņa jutās gurdena, ēst negribējās. Reizēm viņa raudāja, bet tas nebūt nemodināja Džailzā līdzjūtību vai nožēlu - viņš tikai kļuva vēl drūmāks.

Nebija neviena, kam viņa varētu uzticēties. Sonja bija tālajā Berlīnē un gatavojās laulībām ar Fēliksu, turklāt Ketrinas jūtas bija pārāk sarežģītas, lai tās varētu uzticēt papīram. Varbūt viņa būtu spējusi saņemties un izrunāt visu šo jautājumu ar Vestu, lai gan Porterpleisa bija viņa kāzu dāvana abiem un Džailzs - viņa mazdēls, taču kopš kāzām Ketrina Vestu nebija satikusi.

Viņa tik ļoti ilgojās pēc Jandoveras un viņai tā pietrūka Vesta, ka tas sagādāja gandrīz vai fiziskas sāpes. Turpretī Džailzs Jandoveru un Vestu pieminēja reti un, kad Ketrina ierosināja aizbraukt uz Kipvelu, parasti atbildēja:

"Pārāk liela noņemšanās. Es nevaru atļauties zaudēt klientus. Vēlāk, vasarā, mēs varētu aizbraukt, bet tagad ne."

Tik klajš atraidījums vietai un cilvēkiem, par kuriem Džailzs teica, ka tie viņam ir dārgi, sāpināja Ketrinu līdz sirds dziļumiem.

Tad sāka risināties pavisam satriecoši notikumi. Apmēram trīs mēnešus pēc kāzām viņi kādā kompānijā bija aizgājuši uz draņķīgu rēviju Londonas "Pavilion", pēc tam ieturējuši nedaudz labākas vakariņas jaunā restorānā un beidzot devušies uz ļaužu pilnu naktsklubu Soho. Kad visi bija sasēdušies pie galdiņiem, izrādījās, ka Ketrina ar Džailzu pašķīrušies. Ketrinas galdabiedri bija baroneta jaunākais dēls Ārčijs, kurš valkāja monokli un kura vārdu krājums, šķiet, aprobežojās ar izsaucieniem: "Vai zin!" - un: "Pie joda!" - un kāda briesmīgi intelektuāla persona Hermione Čelkota, kas arī lepojās ar monokli, valkāja īsi apgrieztus matus un mulsinoši skaļi aizstāvēja pretapaugļošanās līdzekļus.

Oficianti sāka pasniegt šampanieti, kad orķestris pārstāja spēlēt un dejotāji atgriezās pie saviem galdiņiem. Ša- jā klusuma brīdī piepeši atskanēja kāda balss.

"Hallo, Sintija, dārgā," Ketrina dzirdēja šo balsi dūdojam dažus soļus atstatu, "Henriju mēs šovakar esam atstājuši mājās? Ak, dārgā, man tik ļoti žēl! Saki, ka es viņu mīlu, lai viņš veseļojas ātrāk." Balss tuvojās. "Sā-a-ra, dārgā, kāds dievišķīgs tērps! Ģertrūde! Neesmu tevi redzējis veselu mūžību. Jā-a, nu, protams, atceros. Šampanietis garšoja pēc suņa mīzaliem, un kaviārs…"

Beidzot parādījās balss īpašnieks - slaids, jauns vīrietis ar zeltaini sprogainiem matiem, vakara uzvalkā, kas piegulēja kā uzliets, sārtā kreklā, apsējis milzīgu, indīgi sarkanu tauriņu un tādas pašas krāsas platu jostu. Virzoties starp galdiņiem, viņš sūtīja dāmām ekstravagantus gaisa- skūpstus, mirdzinot dimanta gredzenu labās rokas pirkstā.

Pie viņu kompānijas galdiņa vīrietis apstājās un pārlaida vijolīšu zilo acu skatienu sēdētājiem. Tad viņa lūpas izstiepās smaidā, atsedzot lieliskus, ļoti baltus zobus, un viņš, gari stiepjot vārdus, ierunājās:

"Paskat, Kleperi, dārgais, cik jauki tevi te sastapt! Es tik bieži, mīļo zēn, pieminēju tevi, kopš mani izmeta ārā. Cik tas liekas sen, vai ne? Tie bija labi laiki. Tās tavas jaukās fotogrāfijas! Vajadzēs iegriezties tavā darbnīcā, tu varēsi atkal mani nofotografēt."

"Pie joda!" Ārčijs iesaucās, un viņam izkrita monoklis.

"Ak Jēzu," Hermione Čelkota nodūca sulīgā baritonā. "Bojs Teits… Šā homīša mums patiešām te trūka, lai vakars būtu izdevies!"

Ketrina atcerējās Ādama vārdus: "Mēs… nevaram turēt līdzi Bojām - viņš ir tāds estēts, ka šķiet gandrīz vai ēterisks… Džailzam ir lielisks fotouzņēmums… Nezinot neviens nepateiktu, ka tā nav sieviete…"

Mācoties skolā, Ketrinai par homoseksuālismu nebija ne jausmas, taču trijos Londonā pavadītajos mēnešos viņa daudz ko bija uzzinājusi.

Viņa piespiedās paskatīties garām ziņkārajai sejai uz savu vīru. Džailzs, nosarcis līdz matu galiem, gandrīz lūdzoši raudzījās uz figūru spilgtajā apģērbā. Tad Bojs Teits sacīja:

"Mazs putniņš man pačukstēja, ka tu esot apņēmis sievu." Viņš jautājoši noplivināja garās skropstas un palūkojās uz divām glītām meitenēm, kas sēdēja katrā pusē Džailzam. "Vai neiepazīstināsi mani ar savu laimīgo kundzi, Kleperi?"

Džailzs beidzot izmocīja:

"L-l-lūdzu, B-b-boj…"

Bojs Teits, atmetis atpakaļ sprogainos matus, iesmējās.

"Ak, dārgais, neraizējies, apsolu, ka nebūšu greizsirdīgs."

Ar piepešu riebumu Ketrina saprata visu. Toreizējo Ādama izvairību. Džailza reakciju ik reizi, kad tika pieminēts Bojs. Ketrina, iespējams, bija pirmā meitene, ko Džailzs skūpstīja, taču skūpstījies viņš bija arī pirms tam…

Orķestris atkal sāka spēlēt. Tiekdamies izvairīties no mulsinošas un, iespējams, neglītas scēnas, pāri cēlās un gāja dejot. Neviļus palīgā Ketrinai nāca Ārčijs. Ielicis monokli atpakaļ, viņš pagriezās pret Ketrinu un teica:

"Vai zin, varbūt vēlaties padejot?"

Viņa tā trīcēja, ka nebija droša, vai spēs nostāvēt, un pateicīga satvēra Arčija pastiepto roku. Piecēlusies viņa atkal paskatījās uz Džailzu, bet viņš vēl arvien cieši raudzījās uz Boju. Drebošā balsī Ketrina lūdza Ārčiju:

"Es būtu ļoti pateicīga, ja jūs varētu mani pavadīt līdz taksometram."

Beidzot tikusi Porterpleisā, savā guļamistabā, Ketrina neieslēdza gaismu un neģērbās nost, bet, paņēmusi krēslu, apsēdās pie loga. Lai gan vakars bija silts, viņa trīcēja no galvas līdz papēžiem. Ļoti lēni viņa aizgāja līdz gultai, ietinās segā un atgriezās savā sēdeklī.

Ketrinai nebija ne jausmas, cik ilgs laiks pagāja, līdz viņa izdzirdēja noklaudzam ārdurvis un atskanam uz trepēm soļus. Atvērās un aizvērās istabas durvis. Džailzs pienāca un nostājās līdzās.

Kad klusums jau bija kļuvis neciešams, Ketrina teica:

"Es nesaprotu."

Viņai par izbailēm, Džailzs nokrita ceļos un, seju paslēpis viņai klēpī, sāka raudāt; viņa augums raustījās elsās, asaras spiedās cauri segai un samērcēja kleitas plāno audumu.

Labu laiku Ketrinā plosījās pretīguma un žēluma jūtas. Beidzot žēlums ņēma virsroku. Viņa pastiepa roku un sāka glāstīt Džailza matus, un pamazām raudas aprima.

"L-lūdzu, K-kitij," viņš čukstēja, "p-piedod man!"

"Es nesaprotu," viņa atkārtoja.

Joprojām uz ceļiem tupēdams, Džailzs, vārdus segā izstostīdams, tā ka brīžam tos pat bija grūti saprast, mēģināja izskaidrot notikumus, kas bija noveduši līdz šāvakara sadursmei. Džailzs teica, ka bērnībā juties ļoti vientuļš. Skolā citi zēni smējušies par viņa vārdu, stostīšanos, neveiklību sportā un skolotāji viņu vienmēr sodījuši par nodarījumiem, kuros viņš nejūties vainīgs. Tad pret viņu sācis draudzīgi izturēties kāds no klases vecākajiem - tas uzaicinājis viņu savā istabā, mierinājis un beigu beigās apmācījis vīriešu mīlas mākslā.

"E-es zināju, ka t-tas ir slikti," Džailzs stostījās, "b-bet neko n-nevarēju darīt. T-tik brīnišķīgi bija just, ka m-mani kāds grib."

Kad šis zēns pabeidzis skolu, cita neviena Džailzam nav bijis, līdz viņš iestājies Oksfordā un sastapis Boju. Džailzs apgalvoja, ka toreiz Bojs bijis pavisam citāds nekā šajā vakarā. Viņš bijis ļoti glīts un tāpēc skolā dabūjis ciest vēl vairāk nekā Džailzs.

"V-viņš b-bija tāda nomaldījusies dvēsele, t-tāpat kā es," Džailzs teica. "E-es mīlēju viņu kā b-brāli." Taču viņu attiecības drīz vien kļuvušas vairāk nekā brālīgas.

Ketrina trulu skatienu raudzījās tālumā. Tajos Ziemassvētkos, kad viņa pirmo reizi redzēja Džailzu, viņš jau bija iepazinis homoseksuālās attiecības. Tajā vasarā pirms viņas aizbraukšanas uz Vevē, kad viņi ar Ādamu bija ieradušies Jandoverā, Džailzs un Bojs Teits jau bija kļuvuši par mīļākajiem…

Tad, pēdējā mācību gada sākumā, Bojs bija pieķerts kādā netīrā viesnīcas istabā kopā ar citu vīrieti - un izslēgts. Džailzs bijis tā satriekts, uzzinot, ka Bojs savu labvēlību veltījis arī citiem, ka gribējis izdarīt pašnāvību.

"J-ja nebijis Ādama, es b-būtu d-darījis sev galu," viņš teica. "Ādams m-mani atturēja… Un tad es vasarā atkal satiku tevi. T-tu šķiti t-tik dabiska, tik v-vienkārša. T-tevī bija tik b-brīnišķīgs dzīvesprieks. M-man likās, ka arī es varbūt spēšu t-to iegūt. Kad tajā vētrā t-tu izglābi man dzīvību un t-teici, ka m-mīli mani, es cerēju…"

Ketrina vēlējās, kaut varētu aizbāzt ausis, lai nebūtu jāklausās.

"Vai tu viņu vēl mīli?" viņa piespiedās pajautāt.

"E-es nezinu. Viņš ir pārvērties. V-vakar viņš izturējās t-tik ļauni, tik cietsirdīgi."

Londonā sāka mosties rīts. Ielas pretējā pusē skvērā iedziedājās putni. Tad sāka klaudzēt zirgu pakavi, dārdēt rati, ierēcās automašīnas, sasaucās vīru balsis, tiem dodoties darba gaitās, un apakšstāvā varēja dzirdēt dziedam kalponi, kas tīrīja kamīna režģus. Tā bija cita diena un cita dzīve.

Ketrina nespēja šeit palikt. Viņa nespēja vairs būt te, šajā istabā, vienā mājā un pilsētā ar Džailzu. Pagrūdusi viņu projām, Ketrina piecēlās un sacīja:

"Man jātiek projām."

Džailzs lūdzoši raudzījās uz viņu, acis bija apsarkušas, plaksti - pietūkuši, seja - izmocīta.

"E-es tevi mīlu, Kitij. L-lūdzu, neatstāj mani… e-es tur neko nevaru d-darīt, tāds es esmu."

Viņa balsī bija dzirdamas sirdi plosošas ciešanas, bet Ketrinas sirds bija pārvērtusies akmenī - tā bija drūma, mēma un salta kā nāve. Viņa pašūpoja galvu.

"Man vajadzīgs laiks, lai apdomātu, saprastu - visu to apsvērtu."

"B-bet uz kurieni tu dosies?"

Tikai uz vienu vienīgu vietu Ketrina varēja doties. Uz vienīgo vietu, kur viņa varētu rast mieru. Tikai pie tā vienīgā cilvēka, kas varētu palīdzēt salikt kopā izjukušās dzīves drumslas.

"Uz Jandoveru," viņa atbildēja.

Nekad vēl Ketrinai ceļš nebija licies tik garš kā tagad līdz Kipvelai. Nekad vēl nebija gadījies, ka ceļabiedri tik apņēmīgi cenšas iesaistīt viņu sarunās. Nekad vēl Frederiks Gārnijs nebija tik priecīgi viņu apsveicis, tik uzstājīgi izjautājis par dzīvi kopā ar Džailzu lielajā pilsētā un tik lēni nesis bagāžu pāri tiltiņam uz vienjūga ratiem. Nekad vēl brauciens līdz Jandoverai nebija licies tik gauss, nekad Ketrina tik ļoti nebija vairījusies sastapt lēdiju Modu uz salnā ērzeļa vai pamanīt tēvu baznīcas pagalmā. Viņa uzvilka cepuri dziļāk pār acīm un iespiedās sēdeklī, lai neviens viņu nepazītu. Nejau šajā dienā…

Tomēr Ketrina turējās līdz brīdim, kad pajūgs bija iebraucis Jandoveras pagalmā un Vesta sejā sagaidīšanas prieku bija nomainījis rūpju pilns vaibsts, pamanot Ketrinas bālumu un sāpju pilno skatienu. Tikai tad, kad viņu apskāva vienīgais cilvēks, kuram viņa pilnīgi uzticējās, Ketrina varēja atmest savaldības masku, ko bija uzlikusi pēc Džailza drausmīgās atzīšanās, un ļaut vaļu bēdām.

Labu laiku Vests ļāva viņai raudāt. Tad vaicāja:

"Vai nevēlies man visu izstāstīt?"

Piepeši Ketrinai vairs negribējās runāt par pagājušo nakti. Varbūt vēlāk, taču nejau šajā brīdī. Viņa bija pārāk izmocīta, pārāk apjukusi. Tagad pietika jau ar to, ka viņa bija Jandoverā un ka līdzās bija Vests. Ketrina pakratīja galvu.

"Es neesmu gulējusi," viņa izdvesa.

"Ā, tas daudz ko izskaidro…" Vests apņēma viņu ap pleciem un lēni veda augšā pa kāpnēm uz veco mansarda guļamistabu, kur atradās šūpuļzirgs, rotaļu teātris un gultā uz spilvena sēdēja spēļu lācītis. "Liecies gultā," Vests maigi teica. "Es pēc brītiņa atnākšu."

Viņš atgriezās, nesdams krūzi karsta piena.

"Es tur ielēju mazliet brendija," viņš teica. "Tas tev palīdzēs iemigt."

Ketrina padzērās mierinošo dzērienu un tad ieslīdēja zem palagiem.

"Vest, vai tu paliksi, kamēr es aizmigšu?"

"Jā, palikšu."

Ketrina pastiepa roku, un Vests to saņēma.

"Es jūtos kā bērns," viņa čukstēja.

"Tu esi bērns, Kitija, kaķēn. Mans bērns."

Kad viņa pamodās, bija krēsla. Atvērusi acis, Ketrina apjauta, ka atrodas neparastā vietā - aizkarus maigi plivināja viegls vējš, un pa logu iekšā raudzījās rozes. Tad atmiņā spēji uzvilnīja viss, kas bija noticis, - naktsklubs, Bojs, Džailzs…

Izkāpusi no gultas, Ketrina redzēja, ka pa šo laiku kāds izsaiņojis viņas ceļasomu, bet uz kumodes nolicis krūku ar ūdeni un kausiņu. Ketrina nomazgājās un noslaucījās dvielī, kas smaržoja pēc lavandas. Tad, grīdas dēļiem čīkstot zem soļiem, viņa apģērbās. Tiklīdz Ketrina bija saposusies, pie durvīm atskanēja klauvējiens - un ienāca Fanija.

"Dzirdēju tevi staigājam," viņa teica. "Es jau pāris reižu ieskatījos istabā, taču tu biji tik cieši iemigusi, ka negribēju tevi traucēt."

Nekad vēl Ketrinai apaļīgā figūra un sārtie vaigi nebija šķituši tik mīļi.

"Ak, Fanija!" Kitija iesaucās. Viņa jau grasījās apskaut un noskūpstīt Faniju, kad pamanīja savādu izteiksmi viņas sejā. "Fanija, kas noticis?"

Saimniecības vadītāja apsēdās uz gultas malas.

"Nezinu, mis Kitija, kas jums licis tik pēkšņi ierasties, taču jums, manuprāt, jāzina, ka saimnieks nejūtas īsti labi. Ar sirdi. Viņam bija lēkme…"

Vienu brīdi Kitijai likās, ka pašas sirds tūlīt pārstās sisties.

"Sirdslēkme?" viņa vārgi atkārtoja.

Fanija drūmi pamāja.

"Viņam kļuva slikti pāris dienu pēc jūsu kāzām. Par laimi, jau bija rīts, un Gārnijs aizjāja un atveda dakteri Džen- kinsu. Misters Vestrups ārstējās Lūisas slimnīcā veselas divas nedēļas, tad tikai viņu atlaida mājās."

"Kāpēc tad mums neko neziņoja?"

"Nu, mis Kitija, jūs ar Džailzu bijāt kāzu ceļojumā."

"Un tad, kad mēs atgriezāmies?"

"Jūs taču tā priecājāties, viņš negribēja bojāt jums prieku. Tik un tā jūs neko nebūtu varējuši palīdzēt. No jums, mis Kitija, droši vien būtu vairāk ļaunuma nekā labuma, kad jūs lieki rosītos un pārmēru viņu satrauktu. Un tagad es tieši no tā baidos. Redziet, dakteris Dženkinss teica, ka nākamā lēkme var gadīties jebkurā brīdī. Dakteris viņam iedeva tabletes - tās vajadzētu ieņemt, ja viņš justos savārdzis, un lika ievērot diētu. Taču visvairāk viņš piekodināja, lai misters Vestrups nepārpūlas un neraizējas."

Fanija brītiņu pagaidīja, kamēr Kitija bija aptvērusi teikto, un tad turpināja:

"Ja nu esmu pareizi sapratusi un tās asaras, ko šorīt pa logu manīju, nozīmē, ka jums ar jauno kungu Džailzu ir nesaprašanās, tad, lūdzu, nesakiet neko un nesagādājiet raizes misteram Vestrupam."

Kitija neko neredzošām acīm raudzījās tālumā. Nesaprašanās ar Džailzu, kā to nosauca Fanija, nenozīmēja neko salīdzinājumā ar faktu, ka Vests gandrīz bija nomiris - un varēja nomirt jebkuru brīdi…

Fanija smagi piecēlās.

"Ceru, mis Kitija, jūs man piedosiet, ka pati no savas galvas nācu runāt, bet domāju, ka jums tas jāzina. Tagad man jāiet. Saimnieks ir mūzikas istabā. Viņš teica, lai jūs aizejat pie viņa, kad esat saposusies."

Kad Kitija iegāja mūzikas istabā, Vests spēlēja Listu. Viņš pagrieza galvu un pasmaidīja, izskatīdamies gluži tāds pats kā vienmēr, un Kitijai gandrīz negribējās ticēt Fanijas stāstītajam, līdz viņa pamanīja, ka Vests ir stipri novājējis un viņa sejā ievilkušās rievas, kuru agrāk nebija.

Kitija pagāja Vestam garām un apsēdās uz verandas kāpnēm, ieelpojot dārza smaržas un ļaujot, lai pāri viņai plūst rāmās un mierinošās skaņas. Parādījās Refs un, nolaizījis Kitijas roku, iekārtojās viņai pie kājām. Uzlēca pilns mēness, un krēslainajā gaisā ap īvēm šurpu turpu šaudījās sikspārņi kā rēgi.

Kad bija izskanējušas etīdes pēdējās kadences, Vests piecēlās no klavieru soliņa un apsēdās Kitijai līdzās.

"Vai jūties labāk?"

"Daudz labāk," viņa apgalvoja. "Vest, piedod par šo rītu! Mēs ar Džailzu pagājušo nakti mazliet saķērāmies. Tas mums bija pirmais strīds."

"Vai nevēlies man izstāstīt, kas tad notika?"

"Ak, tas bija diezgan muļķīgi. Mēs bijām naktsklubā…"

Vests atvieglots iesmējās.

"Ļauj, es uzminēšu! Džailzs bija greizsirdīgs, jo tu dejoji ar citu vīrieti?"

Kitija izmantoja šo aizbildinājumu un pamāja.

"Nu, tas viņam nenāks par ļaunu. Neviens vīrietis nedrīkst uzskatīt, ka sieva ir viņa īpašums, nekādā ziņā tik skaista sieva kā tu."

Kitija iekoda lūpā, prātojot, kā pateikt nākamo teikumu, nesatraucot Vestu. Beidzot viņa jautāja:

"Vai tu neiebilstu, ja es dažas dienas paliktu te?" Viņa steidzīgi piebilda: "Man tik ļoti pietrūka Jandoveras…"

"Kitija, kaķēn, es saprotu. Man bija gluži tāpat, kad dzīvoju Londonā. Vai Džailzs zina, ka tu esi te?"

"Ak jā. Es viņam pateicu."

"Tad tu, protams, vari palikt. Es varbūt tagad iejaucos, taču man šķiet, ka rit no rīta tev vajadzētu viņam no ciemata piezvanīt un salīgt mieru - varbūt ieteikt, lai viņš nedēļas nogalē atbrauc šurp. Man liekas, ka jums abiem nāktu par labu apstākļu maiņa un svaigs gaiss."

Kitijai, par laimi, nenācās tūlīt atbildēt, jo atskanēja Fanijas balss, aicinot vakariņās.

"Tagad mēs ēdam virtuvē," Vests teica. "Ceru, ka būsi izsalkusi. Fanija pagatavojusi tavu mīļāko ēdienu. Šorīt zvejotas ceptas butes."

Apzinoties, ka Fanija viņu vēro, Kitija centās cik spēdama parādīt vakariņām godu. Brīnumainā kārtā sarunu uzturēt palīdzēja Gārnijs, vispirms sīki pārstāstot bīstamo braucienu līdz jūrai, lai nopirktu zivis, un aprakstot ikvienu ceļā sastapto sasodīto autobraucēju, bet pēc tam pavēstot Kitijai bēdīgo faktu, ka šogad kartupeļiem uzbrukusi īpaši nejauka miltrasa.

"Ar šito miltrasu un tiem draņķiem, kas sametušies uz gladiolām, mums te vairs nav nekāda glābiņa," viņš paziņoja.

Vests iesmējās.

"Gārnijs būtu pavisam nelaimīgs, ja nebūtu nekā, par ko gausties."

Kitija pamanīja, ka Vests tikai stumda ēdienu pa šķīvi ar dakšiņu, lai izskatītos, ka viņš ēd.

Pec maltītes viņš teica:

"Vakars ir ļoti jauks. Vai tev, Kitija, nepatiktu izstaigāties?"

Fanija brīdinot sarauca pieri, un Kitija it kā starp citu attrauca:

"Tas būtu jauki. Mēs varētu aiziet līdz aplokam un apraudzīt Mīļumiņu."

Taču, kad abi bija izgājuši ārā un devās pāri mauram, bet Refs joņoja abiem priekšā, Vests ieteicās:

"Uz Mīļumiņu tu varēsi paskatīties rītdien. Uzkāpsim Afingdaunā."

"Vest, nē! Tas ir pārāk… Man nav piemērotu apavu."

Viņš nopūtās.

"Fanija tev pastāstīja, vai ne?"

"Jā, un esmu priecīga, ka viņa to izdarīja."

"Klusu, Kitija, nesaki vairāk neko! Velc nost savus augstos papēžus, un dodamies uz Afingdaunu. Man nekas nenotiks, apsolu."

Ļoti lēni viņi kāpa pa stāvo kaļķakmens taku līdz kalna virsotnei, ceļā bieži apstādamies, lai Vests atvilktu elpu. Kad viņi bija tikuši augšā, Vests noslīga zemē un Kitija apsēdās līdzās.

Beidzot Vests ieminējās:

"Tu taču man teici taisnību, vai ne? Jums ar Džailzu bija tikai tāds mīlētāju ķīviņš? Ja neņem vērā šo nelielo ne- saprašanos, jūs esat laimīgi abi kopā?"

Droši vien pavisam drīz pienāks brīdis - ja vien Kitijai neizdosies izdomāt brīnumainu veidu, kā no tā izvairīties, - kad patiesība nāks gaismā. Taču ne jau šajā mirklī. Šobrīd pirmo reizi mūžā viņai jāmelo Vestam.

"Jā," viņa mierīgi atbildēja, "mēs esam ļoti laimīgi."

Spīdēja liels, apaļš mēness kā siera ritulis, un tā gaismā Kitija redzēja, ka Vesta vaibsti atmaigst.

"Tas ir viss, kas man jāzina. Ja jūs abi esat laimīgi, es varu mierīgi nomirt."

"Vest, nē!" Kitijai neviļus paspruka kliedziens, izbiedējot aitas, kas ganījās turpat netālu.

Vests lūkojās pāri veldai.

"Kitija, kaķēn, man ir septiņdesmit seši gadi - tas ir par sešiem gadiem vairāk, nekā man atvēlētie trīs reizes divdesmit plus vēl desmit. Bet šie pēdējie seši gadi, kopš esmu iepazinis tevi, man bijuši daudz vērtīgāki par visiem iepriekšējiem, jo tevī esmu redzējis iedzīvināmies savas jaunības vīzijas un piepildāmies sapņus.

Līdz brīdim, kad sastapu tevi, uzskatīju, ka mana dzīve nav izdevusies. Dzimstot es nesu nāvi savai mātei. Tēvs manī bija vīlies. Sieva mani atstāja cita vīrieša dēļ, un meitu no manis aizveda projām, kad viņu vēl tā īsti nebiju iepazinis. Pat Džailzs nepiepildīja manas cerības, jo mantojis, šķiet, visus manus trūkumus, un es neredzēju iespēju, kā vērst par labu tās viņa kļūdas, kuras nebiju pratis izlabot sevī.

Citiem vīriešiem līdzīgā situācijā ir pazīstams apmierinājums, ko sniedz darbs, kas aizpilda tukšumu personiskajā dzīvē, taču man pat tas bija liegts."

"Tev ir Jandovera," Kitija ieminējās, juzdama kamolu rīklē.

"Jā, man ir Jandovera… Taču līdz brīdim, kamēr tajā ieradies tu, man reizēm šķita, ka tā nav nekas vairāk kā čaula, ko apdzīvo četri no dzīves noguruši cilvēki. Tu Jandoverā ienesi dzīvību, Kitija. Tu atnesi prieku un smieklus un - galvenais - mīlestību. Un tagad esmu apmierināts, zinot, ka jūs ar Džailzu esat un būsiet laimīgi tā, kā nepratām mēs ar Merionu, tāpēc mierīgi spēju pieņemt domu, ka mana dzīve beidzas."

Kitija nespēja valdīt asaras, kas straumēm plūda pār vaigiem. Vests pagriezās un notrausa tās ar pirkstiem.

"Lūdzu, neraudi!"

"Es nespēju paciest domu, ka tevis te nebūs…"

"Tagad tev ir Džailzs." Tad viņš pasmaidīja. "Un es nekad nebūšu tālu projām." Vests norādīja uz augstajām debesīm. "Paskaties - visas šīs zvaigznes ir dvēseles, kas sargā mūs, mirstīgos. Kad tev manis vajag, Kitija, kaķēn, uzkāp tikai te, Afingdaunā, - un mans gars būs pie tevis. Naktī tas mirdzēs kopā ar zvaigznēm, bet dienā lidināsies līdz ar kaijām un skanēs cīruļa treļļos…"

Mājās abus sagaidīja Fanija, trauksmīgi skatīdamās te uz vienu, te otru, taču Kitija jau bija nožāvējusi asaras, un Vests teica:

"Viss kārtībā, Fanij, necel traci! Es atzinos Kitijai, ka esmu bijis nevesels, un viņa bija ļoti uzmanīga pret mani. Mēs jauki izstaigājāmies. Patiesībā jau krietnu laiciņu neesmu juties tik labi."

Saspringtā izteiksme no Fanijas sejas nozuda.

"Tikpat labi, mister Vestrup, jūs zināt, ka ārsts lika agri iet gulēt un krietni atpūsties. Tagad jau drīz būs desmit - krietni pāri jūsu parastajam gulētiešanas laikam."

"Pie velna ārstu!" Vests iesaucās. Tad pamāja. "Tomēr tev, Fanija, ir taisnība, esmu mazliet noguris. Šonakt gulēšu labi." Pabāzis galvu virtuvē, viņš uzsauca: "Arlabunakt', Gārnij! Arlabunakt', Džetro!" Pie kāpnēm Vests apstājās un noglāstīja Refu. "Labunakti, veco zēn! Šonakt vari gulēt pie savas saimnieces." Tad viņš pastiepa rokas un apkampa Kitiju. Lūpas viņas matos ieslēpis, viņš čukstēja tik klusu, ka tikai Kitija to varēja sadzirdēt: "Es mīlu tevi, Kitija, kaķēn."

Nākamā rīta pašā agrumā Kitiju pamodināja Refs, izlēcis no gultas, suns, atbalstījies pret plaši atvērtā loga palodzi, savādi un saspringti smilkstēja. Kitija nostājās viņam līdzās un mierinot glāstīja viņa spalvu. Rīts bija gaišs un rāms, debesis - sārti zeltainā krāsā kā nobriedusi aprikoze. Pēkšņi pa logu ielauzās spēja brāzma, sapurinājusi rozes, tā pāršalca zālienam un sadrebināja koku un krūmu lapas dārzā. Refs pacēla purnu pret Afingdaunu un sāka gaudot.

Kad pēc brīža istabā ieskrēja satrauktā Fanija, Kitija jau bez teikšanas saprata, ka Vests ir miris.

"Ak, Vest…" Kitija pamodās pati no sava apspiestā kliedziena. Pa vaigiem plūda asaras.

Vēsa roka noglāstīja pieri. Pār viņu noliecās māsas Vi- lisas jaukā sejiņa, tik spēji ielauzdamās Kitijas atmiņu takās, ka labu brīdi viņa īsti nevarēja aptvert, kur atrodas, jo Vesta nāve savādā kārtā saistījās ar pašas atrašanos slimnīcā.

"Misis Pilgrima, kas jums kait? Vai sāp sasistās vietas?"

Sasistās vietas? Jā, protams… Taču miesas sāpes nebija itin nekas salīdzinājumā ar sirdssāpēm.

Māsa saņēma viņas roku.

"Jūs esat ļoti karsta, un pulss ir ātrs. Es nebūtu pārsteigta, ja temperatūra atkal būtu augsta." Māsa ielika Kitijai mutē termometru. To izņēmusi, viņa teica: "Nē, es maldījos. Jums droši vien ir pārāk karsti. Paņemšu kādu segu nost. Padzerieties!"

Kitija padzērās ūdeni, tad pagriezās uz sāniem un drīz vien atkal aizslīdēja pagātnē - atpakaļ uz Jandoveru - Jandoveru, kurā vairs nebija Vesta…

Kitija nevarēja secīgi atcerēties visus notikumus pēc Vesta nāves, taču bēres spilgti atausa atmiņā - melni tērpušies stāvi baznīcā un tēva vienaldzīgi dievbijīgā balss, viņam skaitot lūgšanu, - tā runā cilvēks, kas nav cietis smagu zaudējumu…

Kitiju bija pārņēmis mēms izmisums, un viņa nespēja raudāt, bet māte šņukstēja visu ceremonijas laiku, un lēdija Moda ik pa brīdim izšņauca degunu ar trompetes pūtienam līdzīgu skaņu. Meriona Makdonela bija atsūtījusi orhidejas zaru, ko Kitija uzmeta zārkam, kad to laida kapā, un Gārnijs uz kapa kopiņas uzlika veselu rožu klēpi.

Droši vien kāds bija paziņojis Džailzam par bērēm, jo Kitija apjauta, ka viņš bija ieradies Jandoverā jau pirms tām, taču viņš droši vien nakšņoja savā istabā, bet viņa gulēja mansardā, Vesta agrākajā bērnistabā. Kitija neatminējās, ka būtu runājusi ar Džailzu līdz tam laikam, kad viņi pēc bērēm jau bija atgriezušies Jandoverā un advokāts no Lūisas bija nolasījis Vesta testamentu. Tas bija rakstīts jau pirms vairākiem gadiem un nesagādāja nekādus pārsteigumus. Viss īpašums bija novēlēts Džailzam, neskaitot nelielas summas Gārnijiem. Kitija jau nebija neko gaidījusi, taču būtu gribējies saņemt vismaz kādu mazu personisku piemiņas zīmi. Taču - kādēļ gan lai Vests to būtu darījis, ja bija pārliecināts, ka Džailzs it visā dalīsies ar viņu?

Kad advokāts bija aizgājis, Džailzs teica:

"M-man jābrauc atpakaļ uz L-londonu, bet, ja tu vēlies p-palikt te, es p-pilnīgi sapratīšu."

Tā nu viņu dzīve bija iegājusi jaunās sliedēs. Džailzs dzīvoja Porterpleisā, bet Kitija - Jandoverā. Pieklājības pēc Kitija pa reizei aizbrauca uz Londonu un Džailzs nedēļas nogalēs ieradās Jandoverā, lai gan katrs mitinājās savā istabā.

Cik gan ļauni un drūmi bija šie gadi, kad pāri Jandove- rai slīga Vesta nāves ēna un viņas pašas dziļo bēdu tumšais mākonis, kad Refs klejoja apkārt, asti sērīgi starp kājām ie- žmiedzis, un Gārniji šķita novecojam ar katru nakti.

Jā, skumjās dienas vilkās šķietami bezgalīgi, Kitijai cenšoties aizpildīt pamestības tukšumu pēc Vesta nāves. Par laimi, izrādījās, ka darāmā ir ļoti daudz, jo Fanija vairs nespēja tikt galā ar visiem mājas darbiem un atteicās ņemt palīgā meiteni no ciema, bet Gārnijam viss krita no rokām ārā, kad bija jārūpējas par Vesta dārzu, tāpēc Kitijai daudz kas bija jādara pašai. Tikai Džetro, šķiet, stoiski pieņēma Vesta nāves nenovēršamo faktu un, ne vārda neteicis, visu uzticību tagad veltīja Vesta mazdēlam, uzskatot viņu par mājas īsto saimnieku.

Vienlīdz neizturami garas šķita nedēļas nogales, kad viņa ar Džailzu palika vienatnē un abiem nebija itin nekā kopīga, tikai atmiņas par cilvēku, kas abus bija savedis kopā. Pašas ļaunākās bija tās naktis, kad Džailzs, stiprinājies ar alkoholu, gāja pie viņas, lūdzās piedot, neveikli mēģināja viņu apskaut, apgalvoja, ka neko vairs negribot zināt par Boju un mīlot tikai Kitiju.

Kitija juta, ka viņš runā taisnību. Viņa uzskatīja, ka vīrieša mīlestība pret otru vīrieti ir nedabiska, nenormāla. Kitija spēja saprast, ka Džailzs, kas bērnībā tik ļoti bija cietis no drošības un stabilitātes trūkuma, izmisīgi ilgojās būt normāls, tāds pats kā citi vīrieši, iegūt sievu un bērnus…

Bieži Kitija prātoja, vai viņai nebūtu vieglāk samierināties ar visu, ja Džailzs jau agrāk - pirms abi bija apprecējušies vai vismaz pirms tās liktenīgās tikšanās ar Boju Tei- tu naktsklubā - būtu atklāti izstāstījis par attiecībām ar Boju. Tomēr - kā gan lai viņš to būtu varējis? Tajos laikos atzīt homoseksuālās attiecības nozīmēja atzīties kriminālnoziegumā. Ja arī Džailzs būtu to pateicis, Kitijas reakcija būtu tāda pati kā tagad. Viņa būtu satriekta un riebumā novērstos no Džailza, un viņš, tikko pārcietis Boja Teita nodevību, psiholoģiskajā ziņā jau svārstījās kā uz naža asmens, tāpēc Kitijas attieksme, iespējams, būtu pēdējais piliens, kas liktu izšķirties par pašnāvību.

Pamazām sākotnējais šoks, ko bija izraisījusi vēsts par Džailza sakaru ar Boju Teitu, sāka pāriet - un Kitija spēja paraudzīties uz visu it kā no malas. Tolaik taču Džailzs Kitiju vēl gandrīz vai nebija ievērojis, vismaz viņa skatījumā meitene bija vienkārši bērns. Kitija spēja saprast, kā gadījies, ka vientuļais, viegli ievainojamais jauneklis bija meklējis mierinājumu cita jauna vīrieša skavās. Kitija spēja arī saprast, kā varēja justies Džailzs, kad liktenis viņu bija iesviedis Kitijai rokās tieši pēc tam, kad viņš bija pārcietis Teita nodevīgo izturēšanos.

Kitija apzinājās, ka toreiz naktsklubā neviens nebija tā īsti apjautis, kas slēpjas aiz Boja Teita vārdiem. Teits bija sagādājis sev sliktu slavu, un draugu viņam gandrīz nebija. Kitijas pēkšņo aizbraukšanu visi izskaidroja ar sievišķīgas dabas savārgumu, bet ilgstošo prombūtni no Londonas - ar Vesta nāvi. Turklāt nevienam, arī Kitijas vecākiem, nelikās dīvains lēmums palikt Jandoverā. Tagad, kad Vests bija miris, tās bija viņas vīra mājas. Diezgan bieži gadījās, ka sieva kāda iemesla pēc dzīvoja laukos, bet vīrs darba nedēļas laikā uzturējās Londonā.

Taču Džailza atzīšanās tajā pēdējā naktī Porterpleisā bija nonāvējusi Kitijas mīlestību, un vārdi, kurus viņa reiz tik ļoti bija ilgojusies dzirdēt no vīra, tagad šķita vienīgi zaimošana. Sirds dziļumos droši vien Džailzs, tāpat kā Kitija pati, apzinājās, ka mēģina atdzīvināt mīlestību, kuras patiesībā nekad nav bijis, jo pēc neilga laika viņš pārtrauca nākt pie Kitijas un apliecināt mīlestību.

Tā nu viņi dzīvoja katrs savu dzīvi, cilvēkos izskata pēc tēlojot, ka dzīvo saskanīgi. Par šķiršanos neieminējās ne viens, ne otrs. Džailzam laulība - kaut arī bez mīlestības - bija svarīga tāpēc, ka piederējās cienīgam stāvoklim sabiedrībā. Pati Kitija šķiršanās gadījumā zaudētu vēl vairāk nekā Džailzs, jo pēc tam viņa acīmredzot Jandoverā vairs nevarētu palikt.

Itin neviens, pat Gārniji, nenojauta, cik smagu sabrukumu piedzīvojusi viņu laulība. Neviens nenojauta, kā Džailzs dvēselē noslēdzies no Kitijas, nezināja, ka abi tiekas vairs tikai kā svešinieki. Un nevienam pat prātā neienāca, cik nošķirta no visiem un sāpīgi vientuļa jūtas Kitija.

Ak jā, bija viesības, taču par "neprātīgām" - kādas tās bija apzīmējusi Filipa - tās nu būtu grūti dēvēt…

Kad abu laulība bija cietusi pilnīgu sagrāvi, Džailzs gremdējās savā darbā un vairs nedomāja ne par ko citu. Kitijas un Gārniju dzīve visas nedēļas ritumā neatšķīrās no tiem laikiem, kad bija vēl dzīvs Vests, - viņi cēlās rītausmā un agri devās pie miera, pusdienoja divpadsmitos un ēda vakariņas sešos. Kitija daudzējādā ziņā it kā turpināja ritināt Vesta dzīves pārrauto pavedienu. Vesta dārzs bija kļuvis par viņas dārzu, augi tika apkopti tikpat rūpīgi kā Vesta laikā, un, ja vien kāds no tiem iznīka, tika iestādīts gluži tāds pats. Kitija nepadarīja Vesta istabas par svētnīcu - viņa tās apdzīvoja. Vesta kabinetā viņa kārtoja saimniecības rēķinus, bibliotēkā lasīja grāmatas, niekojās ar gleznošanu viņa darbnīcā, pēc vakariņām spēlēja klavieres un gulēja lielajā mansarda bērnistabā. Tāpēc reizēm viņai šķita, ka Vests patiesībā nemaz nav miris, tikai uz īsu laiku kaut kur aizbraucis un drīz atgriezīsies…

Taču piektdienu vakaros mieru sagrāva mašīnu rēkoņa, tās ielīgoja pagalmā, brauca pāri puķu dobēm, izvagoja mauru. Svešas balsis klaigāja: "Ak, cik ērmota māja! Dārgumiņ, cik dievišķīgs skats!" Kad visi bija sagājuši iekšā, Kitija dzirdēja tos sasaucamies: "Ak, paskat, cik apburoši primitīvs te ir viss! Te pat nav ūdensvada! Lietusūdens ļoti nāk par labu tavai figūrai, dārgumiņ… Un nav elektrības!

Varētu domāt, ka Geveins… Ak, es vai mirstu, ka gribas kokteili!"

Tad dārzam pāri sāka skanēt gramofona aurošana un Kitija, dziļi ievilkusi elpu, devās sasveicināties ar vīra viesiem - augstāko aprindu "dārgumiņiem", kas veidoja Džailza klientūru, ar visiem tiem dīkdieņiem, slavenām aktrisēm, ievērojamiem aktieriem, literāro salonu lauvām. Cik ļoti Kitija ienīda nedēļas nogales, ļaudis ar to seklajām pļāpām un pieglaimīgajām manierēm. Viņi sarunājās, neliekoties ne zinis par Kitiju, it kā viņas nemaz nebūtu šeit, viņi varmācīgi ielauzās Kitijas pasaulē un viņas vienatnībā.

Reizēm Kitija izdzirdēja, kā tie aprunā viņu.

"Viņa taču ir tikai lempīga lauciniece! Nespēju saprast, ko Geveins viņā atradis… Vai mēģinājāt parunāt ar viņu, dārgā? Viņa ir tik garlaicīga! Runā tikai par augiem un zirgiem."

Kitijai bija tikai deviņpadsmit gadu, viņa bija gandrīz vēl bērns, tomēr viņai nebija neviena paša, ar ko dalīties savās ciešanās. Vecāki nejustu viņai līdzi, pat ja zinātu patiesību. Varbūt sapratusi būtu Meriona Makdonela, taču viņa drīz pēc Vesta nāves bija saslimusi un nomirusi. Ādams tieši tajā laikā bija pabeidzis studijas Oksfordā un uzsācis juridisko praksi Fenčērča ielā, un, lai gan viņš pa reizei iegriezās Jandoverā, vienatnē abiem nekad neiznāca sastapties.

Kitija nevarēja izkratīt sirdi pat Sonjai, jo viņa vēstulēs no Berlīnes stāstīja pati par savām raizēm - par ekonomisko un politisko krīzi, kas pamazām pārņēma Vāciju, izraisot neveiksmes darījumos un banku sabrukumu.

Atcerējusies Vesta pēdējos vārdus, Kitija bija devusies augšā Afingdaunā, taču ne zvaigznēs, ne putnu balsīs nebija atradusi Vesta mierinošo klātbūtni, tikai vēl sāpīgāk apzinājusies zaudējumu. Kitija nejuta Vestu līdzās, vairāk gan piepeši apjauta, ka viņa tēls atmiņā izbalējis tik ļoti, ka grūti pat atcerēties, kāds viņš izskatījās…

14

Kad Filipa nākamajā rītā nonāca lejā, durvju priekšā uz paklāja viņa atrada divas Kitijai adresētas vēstules. Viena bija lielā, brūnā aploksnē, adrese bija rakstīta mašīnrakstā, uz tās bija atzīme "Privāti, konfidenciāli". Otra vēstule bija parastajā lielumā un adrese uz tās - rokrakstā. Paņēmusi vēstules, Filipa aizgāja uz virtuvi vārīt kafiju.

Brokastojot viņas skatiens pievērsās vēstulēm, kas bija noliktas turpat uz galda. Zīmogs uz mazākās liecināja, ka to sūta kāda izdevniecība, taču tās nosaukums skaidri nebija salasāms. Filipu pārsteidza tas, ka sūtītājs nebija pareizi uzrakstījis Kitijas vārdu - vēstule bija adresēta misis Kate- rinai Pilgrimai. Tā nu nebija nekāda lielā kļūda, un Filipa varbūt par to vairs nebūtu domājusi, ja nupat nebūtu pārlasījusi Katerīnas Fauntenas sēriju "Apburtās grāmatas".

Filipas skatiens nejauši uzdūrās Kitijas skiču burtnīcai ar nepabeigto rožu zīmējumu. Viņa devās dzīvojamā istabā un no grāmatu plaukta paņēma "Apburto kalnu". To bija publicējusi izdevniecība "Astra", un izdevniecības logo bija tāds pats kā uz aploksnes neskaidrā zīmoga.

Kad pēcpusdienā Filipa ieradās slimnīcā, Kitija jutās daudz žirgtāka.

"Šorīt apgaitā bija ārsts," viņa paziņoja. "Viņš teica - ja temperatūra būšot normāla vēl divdesmit četras stundas, tad jau rītdien es varēšot iet mājās. Māsa teica, ka desmitos no rīta tu vari nākt man pakaļ. Es tik ļoti gaidu šo bridi! Man liekas, esmu te jau nedēļām ilgi."

"Ai, tās ir labas ziņas!" Filipa apsēdās uz gultas malas. "Pasaki, kādu tērpu tev atnest."

Abas brītiņu runāja, kur sameklējams viss, kas Kitijai nepieciešams, tad Filipa ieminējās:

"Šorīt tev pienāca vēstules." Izņēmusi abas aploksnes no somas, viņa tās iedeva Kitijai - vispirms to, kuru bija sūtījusi izdevniecība.

Kitija uzmeta vēstulēm skatienu un nolika abas uz naktsgaldiņa.

"Vai nevēlies tās izlasīt?" Filipa jautāja.

Nē, Kitija negrasījās iekrist šajās lamatās. Pietika jau ar tiem rēgiem, kuru parādīšanos Filipa bija veicinājusi līdz šim.

"Nē, lai pagaida."

Taču Filipa, galvu piešķiebusi, paraudzījās uz viņu ar tādu sejas izteiksmi, ka Kitija saprata - viņas noslēpums nācis gaismā.

"Tajā vakarā," Filipa teica, "kad es meklēju, kādas grāmatas tev atnest, tavā plauktā atradu dažus sējumus, kas bērnībā man bija paši mīļākie. Sēriju "Apburtās grāmatas".

Kitija tikai noelsās. Notika patiešām negaidītas lietas.

"Kā tu uzminēji?"

"Es pazinu tavu zīmēšanas stilu, lai gan sākumā pat neapzinājos to. Tad - šārīta vēstule bija adresēta Katerīnai, un piepeši es apjautu sakarību. Tas ir neticami! Man tik ļoti patika šīs grāmatas. Un tās nav zaudējušas valdzinājumu arī tagad, kad esmu jau izaugusi. Patiesībā man šobrīd tās šķiet vēl interesantākas nekā tad, kad biju bērns."

"Tātad tu biji tās lasījusi jau agrāk?"

"Protams! Man bija visa sērija."

Kitija jutās bezgala aizkustināta un diezgan izbrīnījusies. To nu viņa bija gaidījusi vismazāk - ka Sebastjans pieļaus savā mājā viņas grāmatas. Tomēr šīs sērijas grāmatas bija ļoti populāras tajā laikā, kad Filipa bija bērns, tāpēc Sebastjans varbūt nolēmis, ka aizliedzot viņš tās tikai padarīs par aizliegto augli, un - kā visiem vecākiem zināms - aizliegtais vienmēr ir saldāks.

"Kāpēc gan tētis un māmiņa neteica, ka tu esi autore?" Filipa jautāja.

To nu nebija grūti saprast.

"Viņi varbūt nemaz nezināja," Kitija atbildēja. "Viņiem nebija iemesla domāt, ka es esmu Katerīna Fauntena."

"Kurā zemē tas viss notiek?"

"Austrijā."

"Tu acīmredzot ļoti labi pazīsti to apvidu. Grāmatā pieminētas tādas vietas, par kurām nemaz nav iespējams uzrakstīt, ja tu tur nebūtu bijusi, piemēram, kalna sirmgalvis."

Lūkodamās pa logu, Kitija gara acīm piepeši skaidri saskatīja Hohšteinberga sniegoto virsotni uz tumšās Alpu debesu zilgmes fona.

"Jā, kalna sirmgalvis - tāds kalns patiešām eksistē," viņa nočukstēja, "es tikai to nosaucu citādi."

"Vai tad tu dzīvoji Austrijā?"

"Jā, kādu… ē… kādu laiciņu."

Kitija paraudzījās uz vēstuli no izdevniecības; kaut arī viņas vārds bija uzrakstīts aplam, viņa bija pārliecināta, ka sliktas vēstis tajā nevarēja būt, tāpēc žirgti sacīja:

"Nu, ja jau mans noslēpums ir atklājies, to gluži labi var arī atvērt."

"Ak jā, lūdzu!" Filipa iesaucās.

Aploksnē atradās ar roku rakstīta pastkarte, uz kuras bija Austrālijas pasta zīmogs un Sidnejas pastmarka, kartīte bija adresēta Kitijas izdevniecībai "Astra" Londonā, Ko- ventgārdenā, ar atzīmi "Lūdzu nodot autorei".

Tajā bija rakstīts:

Dārgā misis Fauntena!

Tikko pavadīju vairākas brīnišķīgas dienas, kad Jūsu grāmatas ļāva man atmiņās no jauna pārstaigāt bērnību. Ļoti priecājos, ka sērija "Apburtās grāmatas" pieredzējusi jaunu izdevumu. Es šīs grāmatas pirmo reizi lasīju Anglijā piecdesmitajos gados, būdama maza meitene, taču, kad mana ģimene emigrēja uz Austrāliju, daudzas mantas, arī manas grāmatas, nācās atstāt.

Pēc apprecēšanās mēs dzīvojām attālā apvidū, kur grāmatas bija grūti dabūt, un es veltīgi centos sameklēt Jūsu darbus, lai tos varētu izlasīt mani bērni. Tagad esam pārcēlušies uz pilsētu, un mana ģimene beidzot saprot, kāpēc es Jūsu grāmatas tik ļoti meklēju. īpaši manu meitu, kurai nu jau ir divdesmit gadu, savaldzināja Jūsu stāstu aizraujošie notikumi un brīnišķīgās ilustrācijas. Mēs visi vēlamies zināt, vai Jūs esat nodomājusi uzrakstīt vēl kādu grāmatu. Gribam, lai Jūs zināt, ka arī šeit, pasaules otrā malā, dzīvo Jūsu cienītāji, kas steigsies iegādāties kādu grāmatas eksemplāru.

Vēlreiz pateicoties par milzīgo baudu, ko sagādājuši Jūsu darbi, un vēlot Jums visu to labāko,

patiesi Jūsu Sūzana Deivisa.

Kitija iedeva vēstuli Filipai.

"Vai tas nav jauki? Es vienmēr jūtos pārsteigta, kad man atraksta tādi cilvēki kā, piemēram, šī misis Deivisa."

Filipa, izlasījusi vēstuli, jautāja:

"Un vai tu esi domājusi par jaunu grāmatu?"

Kitija papurināja galvu.

"Tas, ko es varētu uzrakstīt, tagad liktos pavisam vecmodīgs. Es vairs nezinu, ko domā mūsdienu bērni. Viņi, manuprāt, vēlas lasīt par robotiem, kosmosu, datoriem un citām lietām, par kurām man nav ne mazākās jēgas. Es vairs satiekos tikai ar veciem savādniekiem."

"Nepiekrītu," Filipa iebilda. "Misis Deivisas vēstule pierāda, ka pat pieaugušie ne vienmēr bērnu grāmatas pērk tikai tādēļ, lai tās lasītu bērni. Viņi tās lasa paši. Gluži tāpat, kā tēvi mēdz darboties ar elektriskajiem spēļu vilcieniem. Manuprāt, tu šajā jomā vēl daudz spēj darīt."

Ak, cik vienkārši viss šķita Filipas vecumā. Jaunība brīnišķīga bija tāpēc, ka cilvēks it kā devās atklājumu pilnā ceļojumā: vienmēr bija gaidāms kaut kas jauns un satraucošs. Pietika, ja kaut ko iecerēja, un likās - par spīti visam, ideju iespējams īstenot. Jā, entuziasms un enerģija bija jaunības lielās priekšrocības. Tāpat kā pilnīgs zināšanu trūkums par reālo pasauli. Taču vecumā cilvēks spēj vairs tikai raudzīties pagātnē…

"Nē," Kitija stingri pateica. "Pat nerunājot par to, ka man nav nekādu ideju, esmu pārāk veca - un pārāk nogurusi."

Piepeši viņa tiešām izjuta nogurumu, izmisīgu nogurumu, it kā dažu pēdējo dienu emociju pārbagātība būtu iz- sūkusi pēdējos spēkus. Kitija atslīga spilvenos un aizvēra acis.

"Ai, piedod!" iesaucās Filipa. "Es arvien piemirstu, ka tu neesi vesela."

Taču tas bija daudz kas vairāk…

Tu nezini, Kitija domāja, cik grūti man nācās uzrakstīt šīs sērijas grāmatas. Ja man par katru cenu nebūtu vajadzējis nopelnīt iztiku, es tās droši vien nebūtu pabeigusi. Pats grūtākais bija tas, ka šie stāsti īstenībā nemaz nebija mani - tie piederēja Leo. Tāpēc arī es izvēlējos pseidonīmu "Fauntena" - tas bija Leo uzvārda tulkojums angļu valodā…

Tu nezini, ka esi pamodinājusi atmiņas, kurām labāk būtu palikt tur, kur tās bija, - pagātnes mirušajās annālēs. Taču tā nav tava vaina. Tev nav jāzina, ka esmu gandrīz pusi mūža pavadījusi, mēģinādama aizmirst.

Aizmirst tik dārgās atmiņas par Vestu un rūgtās atmiņas par Džailzu, un neaprakstāmās ciešanas, kad bija jāzaudē Jandovera. Aizmirst, kā es sēdēju Afingdauna virsotnē, kā rāpos pa Greiskopfa klintīm uz šļūdoni, kas veidoja sirmgalvja bārdu, kā, sirdij sāpot aiz skaistuma, raudzījos pāri miglas klātajām ielejām uz sniegotajām Alpu virsotnēm, kuras blāzmoja rožu sārtumā. Aizmirst smieklus, kas spirdzināja kā šalcošs kalnu strauts. Aizmirst dzidro mūziku, kas dvēseli iekvēlināja priekā. Aizmirst skūpstus, kas dedzināja alkstošās lūpas, un augumus, kas sakusa vienā būtnē…

Nē, tu nezini, cik neizsakāmās pūlēs esmu sašaurinājusi savu pasauli, lai spētu dzīvot nelielā namiņā ar augstu žogu visapkārt, lai nedotu sev iespēju paraudzīties plašajā zilg- mē un nejustu kārdinājumu atcerēties visu, ko ar tādām pūlēm biju piespiedusies aizmirst. Tev nav jāzina, cik liela drosme bija vajadzīga, lai audzētu mazā dārziņā jaukas rozes un genciānas, ja reiz savām acīm esmu skatījusi veselas rožu audzes un genciānu jūru, lai klausītos mūzikas ierakstu raidījumus nelielā radioaparātā, ja esmu bijusi lieciniece satraucošiem mūzikas rašanās brīžiem…

Kitija noplēsa aploksnei marku.

"Marku paglabāšu - te, slimnīcā, ir kolekcionāri. Es brīnos, ko gan viņi ar tām dara. Anglijas markas droši vien pieder ikvienam kolekcionāram pasaulē. Sidnejas marka ir retāka."

Kad Filipa bija aizgājusi, Kitija atvēra otru aploksni. Tā izskatījās gluži lietišķa, un tajā, jādomā, neslēpās satraucošas vēstis. Kitija uzlika brilles un ātri pārlasīja Viljama Džonsa īso vēstuli.

Dārgā Kitija!

Šeit pievienoju Jūsu maksāšanas orderu pārskatu par gadu, kas beidzas 1985. gada 30. aprīlī. Kad būsiet to izskatījusi, vēlētos, lai Jūs atrodat laiku un man piezvanāt, mums jāapspriež daži ar to saistītie jautājumi, arī Jūsu noguldījumu un nodokļu stāvoklis.

Kitija pārlūkoja skaitļu stabiņus bilances lapā, peļņas un zaudējumu pārskatu. Lai viņa pūlētos kā pūlēdamās, grāmatvedība viņai vienmēr bija un palika noslēpumaina lieta, un droši vien pat tad, kad viņas smadzenes darbojās labāk, skaitļu nozīme Kitijai tā arī būtu nesaprotama.

Tāpēc jau tad, kad viņa bija uzsākusi rakstīt sēriju "Apburtās grāmatas", Ādams bija uzstājis, ka viņai jānolīgst grāmatvedis, un iepazīstinājis Kitiju ar Viljamu. Tagad "Astra" paziņojumus par autora honorāriem un čekus sūtīja tieši Viljamam, un viņš nokārtoja visas rēķinu apmaksas. Ar naudu īstenībā Kitijai nācās saskarties tikai tad, kad reizi pa reizei viņa iemaksāja čekus, ko saņēma no vietējās mākslas galerijas par pārdotajiem akvareļiem. Šie ienākumi tika ieskaitīti atsevišķā kontā, kuru Kitija izmantoja nelieliem tēriņiem, piemēram, ierīkojot gāzes pavardu un centrālo apkuri.

Nu labi - viņai pietiks laika atbildēt Viljamam, kad atgriezīsies mājās. Pagaidām varēja uzskatīt, ka viņas finansiālais stāvoklis ir drošs - un tas vien jau bija daudz!

Viljamam taču pēc šiem trīsdesmit gadiem bija jāzina, ka Kitija pilnīgi uzticas viņa spriedumiem. Tomēr viņš nekad nebeidza brīnīties, cik maz Kitiju interesē viņas finanses, un pilnīgi neaptverami viņam šķita, ka Kitija spēj priecāties vienkārši par to, ka ienākumu pietiek, lai nomaksātu nodokļus un nelielu summu noguldītu. "Jums taču jāinteresējas par to," ne vienu reizi vien Viljams bija apgalvojis. "Jūs esat grūti strādājusi, lai nopelnītu šo naudu, un tie valsts kases blēži negrib neko citu kā vien naudu šķērdēt."

Taču Viljams nebija pazinis Kitiju toreiz, kad viņa dzīvoja patiešām spaidīgos apstākļos. Viņš nevarēja iedomāties, ko nozīmē tāds tēvs kā mācītājs Terstons Felovess, un viņš nezināja, kā Semjuela Lemberna nauda bija ietekmējusi Vesta un Merionas Makdonelas dzīvi.

Nauda Kitijai nekad nebija nozīmējusi kaut ko vairāk par nodrošinājumu ikdienas vajadzību apmierināšanai un nelielu rezervi, kas paredzēta tā saucamajām nebaltajām dienām. Kitija nevēlējās būt no kāda cilvēka atkarīga, ja pienāktu brīdis, kad viņa pati netiek ar sevi galā, - un šis negadījums pierādīja, cik viegli kaut kas tāds var gadīties!

Beigu beigās izrādījās, ka nauda ir svarīga vienīgi tad, ja tās vairs nav nemaz.

Vakarā Kitija atvadījās no māsas Vilisas, kas bija pret viņu mīļi izturējusies naktsdežūru laikā - tajās naktīs, kad Kitija bija pārdzīvojusi tik daudz, ka neviens to pat iedomāties nespētu, - un nākamajā rītā viņu no slimnīcas izrakstīja. Lai gan Kitija arvien vēl nespēja atcerēties kritienu, taču citādā ziņā galvas sasitumam, šķiet, nebija nelabvēlīgu seku, ja neņēma vērā kaitinošu gurdenumu, taču mediķi apgalvoja, ka tā esot gluži saprotama parādība. Kitijai parakstīja dažas tabletes - acīmredzot asinsspiediens bija mazliet par augstu -, taču viņa, baidoties satraukt mazmeitu, nolēma to viņai nemaz neteikt. Citādā ziņā viņa jutās pavisam labi.

Filipai vairs nebija nekādas vajadzības palikt Erunde- lā. Īstenībā Kitija vairāk nekā jebkad vēlējās atkal būt viena savas mājas omulībā un drošībā, starp visām ierastajām lietām, lai pamazām atgūtos no pēdējo dienu radītajām traumām, kuras Filipa, to pati nemaz negribot, bija ierosinājusi.

Iecirkņa māsa bija ieplānojusi iegriezties pie Kitijas katru dienu, lai apmainītu pārsēju uz pleca un pārbaudītu, vai sasitumi labi uzsūcas, bet misis Veikhērsta paziņoja, ka jutīsies iepriecināta, ja varēs izdarīt iepirkumus, savukārt pulkvedis Veikhērsts bija apņēmies paveikt grūtākos darbus dārzā un mājā.

Pirms Filipa bija aizbraukusi, Kitija saņēmās apskatīt Edītes Spenseres albumu. Kamēr mazmeita vēl gulēja, viņa to izdarīja, sēžot virtuvē pie galda ar Tabitu klēpī, agri no rīta, kad pāri ceriņu krūma galotnei Veikhērstu dārzā sāka parādīties saule.

"Geveina Devīra darbu izstāde Berlingtona galerijā liecina, ka šobrīd viņš ir viens no izcilākajiem šāszemes fotogrāfiem," bija teikts kādā recenzijā. Kitija pāršķirstīja albumu, taču nebija pārsteigta, kad tajā neatrada Leo fotogrāfiju. Džailzs noteikti bija uzstājis, ka šie negatīvi jāiznīcina.

"Biedrības fotogrāfs Geveins Devīrs pilnvarots izgatavot Viņa Majestātes karaļa Džordža V portretu sakarā ar kronēšanas divdesmit piecu gadu jubileju…"

Jā, šeit bija visas tās fotogrāfijas, kuras simbolizēja Džailza prestižu trīsdesmito gadu fotomākslas pasaulē, te bija arī citi, vairāk sirreāli, taču acīmredzot tikpat slaveni tālaika fotoattēli, lai gan Kitijai tie nebija pazīstami.

Kitija aplūkoja ari momentuzņēmumus, ātri pārskatīdama Porterpleisas fotogrāfijas un ilgāk ar skatienu pakavēdamās pie Jandoveras attēliem, kur bija redzama māja un dārzs, Fanija un Gārnijs pagalmā - Fanija ar vecuma rievu izvagotiem vaigiem, Gārnijs sakumpis, atbalstījies uz spieķa, Džetro apgriež ābelēm zarus, un Džailzs lūkojas fotoaparātā.

Kitija notrīcēja un atvieglota izdzirdēja augšstāvā staigājam Filipu. Tās greizsirdības, kas senajos laulības pirmajos mēnešos bija mocījusi Kitiju, vairs nebija. Viņa vairāk juta tādu kā žēlumu. Nabaga uzticamā Edīte - bez vīra, bez bērniem, dzīves pēdējos gados nolemta eksistencei pansionātā, vienīgi atmiņās par pagātni un bijušo spožumu, un vienīgi laiku pa laikam reta vēstule no Džailza ienesusi kaut nelielu gaišumu viņas garlaicīgajā dzīvē.

Pēcpusdienā, iekams Filipa devās atpakaļ uz Dalviču, viņas ar Kitiju viena otru nofotografēja sēžam pie virtuves loga. Kitija bija pagriezusi galvu mazliet uz pretējo pusi, lai uzņēmumā nebūtu redzams nobrāzums uz pieres. Tie nebija domāti kā fotoportreti, vairāk gan momentuzņēmumi atmiņai par satikšanos, un Filipa apsolīja atsūtīt Kitijai fotogrāfijas, tiklīdz būs tās izgatavojusi.

Tikai tagad abas pirmo reizi sāka runāt par Sebastjanu. Sarunu ierosināja Filipa.

"Vai neiebilsti, ja pastāstīšu māmiņai un tētim par mūsu tikšanos?" viņa jautāja.

Kitija pētīja pati savas rokas, apzinoties, ka mazmeita droši vien vēlēsies sīkākus paskaidrojumus, lai arī kāda būtu viņas atbilde. Viņa jau arī labprāt runātu - taču ne šobrīd. Vajadzēja visu pārdomāt, un pašreiz viņa to gluži vienkārši nespēja. Galva vēl nemaz negribēja strādāt, kā nākas. Domas bija grūti sakopot, it kā būtu par daudz iedzērusi. Beigu beigās Kitija teica:

"Es to nevaru izlemt tavā vietā. Dari tā, kā pašai šķiet labāk."

"Tu taču vēl arvien nejūties īsti labi, vai ne?" Filipa jautāja, raudzīdamās Kitijā ar raižpilnu skatienu.

"Es jūtos ļoti nogurusi."

"Tu labāk gribētu, lai es neko nesaku, tā ir?"

"Laikam gan. Tomēr nevēlos, lai tu melo manis dēļ."

"Man nemaz nav jāmelo. Viņi nezina, ka esmu braukusi pie tevis. Tikai - vai tu varētu man pateikt vienu? Vai biji bēdīga, kad zaudēji sakaru ar tēti? Vai arī tu varbūt pati to vēlējies?"

Kitija papurināja galvu.

"Nē, es to rūgti nožēloju. Bet, ja tu, Pipa, ceri paveikt brīnumu, tad baidos, ka veltīgi. Plaisa starp mani un tavu tēvu ir pārāk dziļa, lai tu varētu pārmest tiltu pār to."

"Vai tu man kādu dienu pastāstīsi, kas notika?"

"Varbūt, taču tagad ne."

Filipa piecēlās un notupās Kitijai blakus, saņemot vecmāmiņas rokas savējās.

"Paldies," viņa teica.

"Par ko?"

"Par to, ka esi mana vecmāmiņa. Ka tevī esmu radusi jaunu draugu. Par to, ka esi."

Asaras dzeldināja Kitijai acis - droša zīme, ka viņa bija izsista no parastā līdzsvara.

"Tu esi ļoti jauka meitene," viņa teica. "Paldies tev - galvenokārt jau par to, ka atbrauci mani apciemot, un par to, ka paliki šeit, kamēr biju slimnīcā. Es to patiešām ļoti augstu vērtēju. Tagad tev jādodas atpakaļ uz Londonu. Nevēlos, lai tu garo ceļu brauc pa tumsu."

"Es taču drīkstu tevi atkal apmeklēt, vai ne?"

"Protams! Un es mēģināšu nākamo reizi nekrist vairs pa kāpnītēm."

Filipas rīcībā bija mierīga, patīkama nedēļas nogale. Sestdienas rītā viņa paspēja samaksāt piena vedējam, tad mazliet iepirkās un aiznesa attīstīt Saseksā uzņemto filmiņu. Vakarā devās uz itāliešu restorānu kopā ar divām draudzenēm, kurām arī šobrīd nebija neviena puiša. Visas trīs bija vienisprātis, ka sen tik labi nav pavadījušas sestdienas vakaru.

Nākamajā pēcpusdienā Filipa piezvanīja Kitijai un priecājās, izdzirdējusi viņas žirgto balsi. Sasitumi jau tikpat kā nesāpēja, un brūce plecā bija gandrīz sadzijusi. Diena bijusi jauka, un Kitija devusies pastaigā pa pils parku.

Nolikdama klausuli, Filipa prātoja, kā varētu panākt, lai vecāki un Kitija samierinās. Kad Filipai par vecmāmiņu nekas nebija zināms, viņa neizjūta tās trūkumu. Taču nu viņa bija iepazinusi sava tēva māti, un viņai likās pavisam nepareizi, ka Kitija ir izstumta no ģimenes.

Filipa prātoja, kā būtu, ja piezvanītu Evai un pateiktu, ka bijusi apciemot Kitiju, taču viņa instinktīvi nojauta, ka Eva neteiks vairāk kā pirmajā reizē. Eva Kitijas adresi bija iedevusi ar noteikumu, ka Filipa nevienam nestāstīs ne vārda, iekams nebūs noklausījusies, kas sakāms Kitijai. Un Kitija patiesībā neko nebija pateikusi.

Tāpēc, lai gan degdama nepacietībā, Filipa nolēma, ka nāksies pagaidīt līdz nākamajam Erundelas apciemojumam, jo cerēja, ka Kitija jau būs tiktāl atlabusi, ka varēs sniegt atbildes uz to, kas vēl joprojām bija neskaidrs.

Kad pienāca pirmdiena, Filipa devās uz jauno darbu. Viņa ieradās darbnīcā reizē ar Timu - tieši deviņos.

"Vispirms kafiju," viņš paziņoja, ieejot telpā. "Tu jau zini, kur ir kafijas kanna. Es dzeru melnu, stipru un bez cukura."

Tomēr izrādījās, ka vispirms jāizmazgā visas netīrās tasītes, kas bija izlietnē.

"Paldies!" Tims teica, paņemot tasīti no Filipas. "Tagad ķersimies pie darba. Šodien paredzēti divi uzņēmumi. Divpadsmitos nāks Dereks Dvaiers. Vai tu zini, kas viņš ir? Leiborists, parlamenta loceklis. Viņa portretam jābūt vienkāršam. Vajadzēs baltu fonu. Trijos ieradīsies romānu rakstniece Vanesa Ārmiteidža. Ar viņu būs lielāka noņemšanās. Simonām vajadzēja pasūtīt mašīnu, kas viņu atvedīs, taču drošības pēc piezvani uz taksometru firmu un pārbaudi. Telefona numuru atradīsi manā kabinetā - firmu sarakstā, kas pakārts pie sienas. Jā, Vanesai Ārmiteidžai vajadzēs citu fonu un daudz maigāku gaismu…"

Iezvanījās telefons. Tims ļāva Filipai sameklēt to zem sasviestajiem laikrakstiem un atbildēt.

"Hallo, Tima Kolinsa darbnīca!"

Noraizējusies sievietes balss vaicāja:

"Vai viņš tur ir?"

"Jā, kas zvana, lūdzu?"

"Sandra."

Filipa pasniedza klausuli Timām.

"Zvana kāda sieviete - Sandra."

"Ak Dievs!" Tims ievaidējās. "Kas nu atkal?"

Kamēr Tims skaidrojās ar Sandru, Filipa devās sameklēt firmu sarakstu. Nekārtība valdīja arī Tima kabinetā. Piezvanījusi taksometru firmai un atklājusi, ka Simons mašīnu nav pasūtījis, Filipa izlaboja šo kļūmi un nolēma, ka vislabāk būs, ja mēģinās ieviest darbnīcā nelielu kārtību. Viņa iztīrīja pelnutraukus, sameklēja slotu un sāka slaucīt.

Tims, pabeidzis sarunu, atzinīgi pamāja.

"Laba meitene! Tā bija Dvaiera pārstāve. Plāni mainījušies. Dvaiers ieradīsies vienpadsmitos. Turklāt viņa rīcībā ir tikai pusstunda. Kad pabeigsi slaucīt, uzstādi, lūdzu, fonu. Nepieciešamos piederumus atradīsi plauktos tur tajā skapī. Man uz dažām vietām jāpiezvana. Būšu kabinetā, ja tev ievajagas."

Kad Filipa fonu bija uzstādījusi, viņa aizgāja līdz Tima kabinetam un apjautājās, kā viņš vēlas gaismot.

"Pāris garo lampu aizmugurē un sofiti priekšpusē. Paneli ar balto pusi uz āru kreisajā pusē…"

Filipa sakārtoja visu, cik labi vien varēdama, tad atkal gāja uz kabinetu.

"Kur atrodas fotoaparāti?"

"Ā! Nāc šurp uz dārgumu glabātavu!"

Filipai par izbrīnu, "dārgumu glabātava" - kā Tims nosauca īpašo telpu, kur glabājās fotoaparāti, - bija pedantiski kārtīga.

"Jā, citur man ir īstais midzenis," viņš atzina, "taču amata piederumus glabāju kā aci pierē. Te ir vienīgā vieta, kur uzturu kārtību." Norādot uz lielu futrāli, Tims teica: "Tur ir "Sinar". Sagatavo to."

Pēc tam vajadzēja pārbaudīt rādītājus, izdarīt pāris mēģinājuma uzņēmumu ar "Polaroid" - Filipai bija jāapsēžas Dereka Dvaiera vietā -, mazliet pārvirzīt apgaismojumu, ielikt filmu aparātā, un politiķis jau bija klāt.

Uzreiz dabūju pašu grūtāko, Filipa domāja, gatavojot kafiju. Tomēr Tims manis sakārtoto apgaismojumu gandrīz vai nemanīja. Tad jau tas laikam izdevās pareizi. Tagad tikai jāuzmanās neizdarīt neko aplamu, kamēr viņš fotografē.

Dereks Dvaiers nepavisam neizskatījās pēc filmu zvaigznes, un bija skaidrs, ka šo seansu viņš uzskata par neizbēgamu ļaunumu. Taču Tims labi zināja, kā ar politiķi apieties. Viņš to izjautāja par parlamentā apspriežamo likumprojektu, kuram Dvaiers bija sīvs pretinieks, un tad nofotografēja viņu kareivīgā izskatā ar sažņaugtām dūrēm, savilktām uzacīm un apņēmīgi izvirzītu zodu. Filipa bija pārliecināta, ka ikviens kadrs būs lielisks.

Vanesa Ārmiteidža, populārā rakstniece, kurai, pēc Filipas domām, vajadzēja būt pieradušai fotografēties, kā izrādījās, kameras priekšā ļoti nervozēja. Tims lika lietā visu savu pievilcību, lai panāktu, ka viņa nomierinās, taču arī tad vēl šķita, ka desmit pirmie kadri būs galīgi neizdevušies. Beidzot Tims izdarīja vairākus uzņēmumus, palūdzis klienti uzlikt galvā cepuri, un tā viņa patiešām izskatījās valdzinoša.

Kad Vanesa bija aizgājusi, Tims teica:

"Paldies Dievam, ka viņa to cepuri bija paņēmusi līdzi! Nezinu, ko citādi būtu iesācis. Starp citu, man pašam drausmīgi nepatīk fotografēties."

Dienas beigās iegriezās Niks.

"Ienācu atdot Tima eksponometru," viņš skaidroja. "Nu, Filipa, kā tad pagāja pirmā diena?"

"Lieliski."

Niks aplaida skatienu apkārt.

"Te izskatās mazliet citādi."

"Pipa te ieviesa kārtību," Tims caur atvērtajām kabineta durvīm teica.

"Uz manu darbnīcu tu vari nākt jebkurā laikā…" Niks uzsmaidīja Filipai.

"Nemēģini! Viņa pieder man."

"Ak, nu labi. Es dodos uz krodziņu. Vai vēl kāds nevēlas iedzert?"

"Nē, paldies. Iešu mājās pie bērniem."

"Tie ģimenes cilvēki ir tik garlaicīgi radījumi… Un tu, Pipa?"

"Paldies, šoreiz ne. Varbūt citu dienu."

Lai gan Filipa bija patiesi priecājusies par jauno darbu, tomēr nebija viegli iegaumēt, kur atrodas vajadzīgie piederumi, un pielāgoties Tima darba stilam. Turklāt viņa pazina tādus kā Niks un nemaz nedomāja ļaut sevi uzskatīt par viegli iekarojamu laupījumu. Lai nu būtu kā būdams, taču vienu reizi Filipa jau bija pieļāvusi kļūdu, visu dzīvi pārāk saistot ar darbu. Tagad viņa bija apņēmusies stingri nodalīt profesionālās attiecības no sadzīves.

Pirmās nedēļas beigās Filipa sāka justies brīvi un droši Tima sabiedrībā, ari darbnīcā viņa jau bija kā mājās. Tims bija lielisks fotogrāfs, taču citādi - pilnīgs pretstats Ričardam; Tims dzīvi ņēma tādu, kāda tā bija, un nekad nekrita panikā. Vienīgi Tims varbūt bija pārāk iecietīgs, un, jādomā, tieši tāpēc viņa iepriekšējie asistenti pamazām bija kļuvuši pašapmierināti - Filipa atcerējās Tima vārdus pirmajā tikšanās reizē, ka viņš asistentu nevēlas paturēt ilgāk par diviem gadiem. Ar Tima piekrišanu Filipa sāka ieviest kārtību Simona atstātajā haosā, taču centās saglabāt darbnīcas omulīgo, mājīgo gaisotni.

Jauki bija arī tas, ka darbnīcā vienmēr parādījās kāds cits fotogrāfs. Gandrīz katru dienu iegriezās Niks - aizņemties kaut ko, pajautāt padomu, iedzert kafiju vai ko stiprāku un papļāpāt ar Filipu. Biežs viesis bija Dominiks - ari viņam parasti vajadzēja kaut ko patapināt. Nedēļas gaitā Filipa iepazinās arī ar daudziem citiem, un ikviens kādreiz bija strādājis kopā ar Timu.

"Gan jau pienāks diena, kad viņi būs iegādājušies visu nepieciešamo aprīkojumu paši," Tims labsirdīgi rūca. "Si- monam gan klāsies grūtāk. Pārāk sarežģīti būs braukt šurp no Ņujorkas, lai aizņemtos sinhronizācijas vadiņu." Taču varēja redzēt, ka Tims visus viņus mīl, tāpat kā viņi Timu.

Filipu visvairāk iedvesmoja fakts, ka visiem agrākajiem Tima asistentiem bija veicies uzsākt patstāvīgu darbošanos savā profesijā.

"Tims ir sasodīti labs skolotājs," Dominiks apgalvoja. "Pirmajā mēnesī pie viņa es iemācījos vairāk nekā trīs gados koledžā."

"Es jau tagad esmu daudz iemācījusies," Filipa atzina. "Tas ir jocīgi - viņš šķietami ir tik bezrūpīgs."

"Zinu. Tomēr īstenībā Tims ir ļoti izveicīgs. Mums visiem viņš ir tāds kā garīgais vadonis. Tims zina atbildi uz visu - vai arī prot atbildi sameklēt."

Piektdienas vakarā viņi agrāk pabeidza darbu. Kad Filipa visu bija sakārtojusi un sagatavojusi pirmdienai, Tims apjautājās:

"Nu, kāda tad tev likās pirmā nedēļa?"

"Man patiešām darbs šeit sagādāja lielu prieku "

"Jauki - un jāatzīst, ka ar tevi ir patīkami strādāt. Man vairs nav nekādu iebildumu. Ko tu domā darīt nedēļas nogalē?"

"Šobrīd vēl nezinu. Ja laiks būs labs, varbūt iešu pafo- tografēt."

"Tas man patīk! Starp citu - vari izmantot darbnīcu vai laboratoriju, kad vien vēlies, tikai pasaki."

"Paldies, tas ir lieliski!" Filipa vilcinājās. "Tu, šķiet, par fotografēšanu zini it visu, - vai neesi dzirdējis par tādu fotogrāfu Geveinu Devīru?"

"Interesanti, ka tu jautā. Es tev gribēju vaicāt to pašu. Izstādē Bātā bija dažas viņa fotogrāfijas."

"Jā, esmu redzējusi."

"Vai viņš tiešam ir tavs radinieks?"

?

Filipa izstāstīja Timām visu, ko zināja.

"Es gribētu paskatīties albumu," Tims teica, kad viņa beidza.

"Tas ir mašīnā. Vai atnest?"

"Jā, atnes gan."

Filipa aizgāja pēc albuma, un Tims to ļoti rūpīgi izskatīja.

"Saprotu, kāpēc tas tevi tik spēcīgi iespaidojis," viņš teica. "Apbrīnojami. Man rodas sajūta, ka esmu tikai parasts amatieris. Vai tu viņam rakstīsi?"

"Šaubos, vai tam būs liela jēga."

"Laikam gan tev taisnība, ja jau viņš ir tāds vientuļnieks. Tomēr tas ir interesanti."

Pirmdien no atvaļinājuma atgriezās Sebastjans un Valerija. Abi bija atpūtušies, daudz mierīgāki un iedeguši tumši brūni. Ceļojums, kā izrādījās, bija ļoti veiksmīgs: kabīne komfortabla, apkalpošana un ēdiens - lieliski, ceļabiedri - daudz patīkamāki, nekā Sebastjans bija domājis.

Filipa gan nevarēja aizbraukt vecākiem pretī uz lidostu, taču viņa bija pagatavojusi pusdienas un ielikusi ledusskapī pudeli šampanieša. Turklāt viņa atgriezās laikus no darba un varēja pusdienot kopā ar vecākiem, jo Tims pretēji Ričardam nekavējās darbnīcā ilgāk, kā nepieciešams.

"Šī darbavieta visādā ziņā šķiet labāka par iepriekšējo," teica Sebastjans, kad Filipa bija izstāstījusi par Timu un visiem nedēļas darbiem. "Jāsaka, man patiešām ir mierīgāks prāts. Pirms tam, manuprāt, viss bija ievirzījies nepareizi."

Filipa nelikās dzirdējusi šo piezīmi. Viņa nolēma tēvam izstāstīt - ne jau par braucienu pie Kitijas, bet par neveiksmīgo mēģinājumu sastapt Geveinu Devīru.

"Kamēr jūs bijāt projām," Filipa teica, "mēģināju uzzināt kaut ko vairāk par to fotogrāfu - atceries, Geveinu Devīru…"

Tēvs nokrekšķinājās.

"Ā, tas ķertais, kas slīcina sievietes ezerā vai liek viņām līst ārā no koka stumbra."

"Redzi, es noskaidroju, ka viņš dzīvo Saseksā. Patiesībā man neizdevās viņu sastapt, bet es šo to uzzināju."

Kad Filipa beidza stāstīt, kā Dinamīta Devīrs cīnījies, lai aizstāvētu savu zemi, tēvs iesaucās:

"Tas zellis patiešām ir traks! Paldies Dievam, ka tu ne- sastapi viņu. Reizēm man šķiet, Filipa, ka tu pati nesajēdz, kas esi!"

Filipa apvaldīja niknu piezīmi. Taču tēva reakcija lika viņai apņemties uzrakstīt Geveinam Devīram. īsu vēstulīti, lai pateiktu, ka atradusi viņa fotogrāfijas. Lai arī ko bija stāstījusi misis Louva un teikusi Kitija, varēja gadīties, ka Devīrs būs priecīgs, uzzinot, ka pēc visiem šiem gadiem viņa darbi cilvēkiem vēl kaut ko nozīmē.

Kopš Filipas apmeklējuma un Evas negaidītā jūtu izvirduma Ādams nemitīgi domāja par Kitiju, prātodams, vai viņas ar Filipu tikušās, vai satiekoties sapratušās. Kad vien atskanēja telefona zvans, viņš iedomājās, ka tā varētu būt Kitija, cerēja, ka tā būs viņa, un vienlīdz to nevēlējās. Ik rītu, atskanot pastnieka zvanam pie durvīm, Ādams steidzās palūkoties, vai nav atnākusi vēstule no Kitijas, un jutās gan sarūgtināts, ka tās nebija, gan arī atvieglots, jo Evai tā būtu jāparāda.

Ādams iedomājās, ka tā droši vien jūtas precēts vīrs, kuram ir ārlaulības sakars. Taču viņam jau nu nevajadzēja justies vainīgam. Viņš vienmēr bija saglabājis uzticību Evai, un ari tagad viņam ne prātā nenāca domas par neuzticību. Tas jau arī viņa vecumā nemaz nebūtu iespējams!

Pēc toreizējās sarunas Eva vairs nebija pieminējusi ne Kitiju, ne Filipu. Ārēji viņu dzīve bija atgriezusies ierastajā, mierīgajā gultnē, it kā nekas to nebūtu saviļņojis. Taču Eva ar savu izturēšanos vīram savā ziņā lika nojaust, ka paturējusi virsroku. Viņam šķita, ka Eva gaidīt gaida, lai vīrs pieļauj kādu sīku kļūmi, tādējādi neviļus apliecinot, ka viņai bijusi taisnība.

Ādams vairāk par visu mīlēja mieru un necieta emocionālas scēnas, tāpēc labprāt pārliecināja pats sevi, ka Kitija viņam neko neziņo, jo viss ir kārtībā, - tā bija gadījies arī agrāk.

Tā kā nezvanīja un nerakstīja ne Kitija, ne arī Filipa, varēja domāt, ka Filipas spējais impulss bijis ne vairāk kā vētra ūdens glāzē. Jauniem cilvēkiem gadījās tādi entuziasma uzplūdi - un tie ātri apsīka, ja nāca kaut kas cits, kas vairāk aizrāva. Filipa grasījās stāties jaunā darbā. Jādomā, viņa jau bija iegrimusi tajā līdz ausīm un aizmirsusi Kitiju.

Rožu kotedžā Kitija prātoja gan tā, gan tā - vai zvanīt Ādamam un stāstīt par mazmeitas apciemojumu. Ja nebijis kritiena, viņa droši vien jau būtu to izdarījusi. Taču kritiens visu sarežģīja. Ja Ādams zinās, ka viņa nejūtas labi, viņš droši vien raizēsies un varbūt pat domās, ka jābrauc Kitiju apmeklēt. Taču Kitija šobrīd nebija noskaņota tikties ar Ādamu, lai gan viņš tai bija mīļš. Īstenībā Kitijai nebija noskaņojuma tikties ne ar vienu - vismaz šobrīd ne, kamēr viņa nebija vēl pilnīgi atveseļojusies. Nē, labāk jau ļaut visam ritēt savu gaitu un cerēt, ka vētra norimsies…

15

Jandoverā bija atnācis pavasaris - pats jaukākais gadalaiks. Lai gan agri no rīta gaiss vēl aizvien bija vēss, pusdienas saule jau sildīja tīri krietni. Viss mirdzēja zeltainos, zaļos un zilos toņos. Pāri bālo un dzelteno narcišu paklājam slējās zeltaino forsītiju kupenas. No dzīvžoga spraucās ārā savvaļas prīmulu puduri. Vesta mežā kokiem raisījās sīkas lapiņas, un zem tiem paloja zilo un balto sniegpulkste- nīšu un ķekaraino hiacinšu straumes, kurās šur tur vīdēja kautrās anemones. Spirgtais vējiņš šūpoja lazdu spurdzes, un sudrabaini vizmoja pūpoli. Dūca pirmās kamenes, pamodušās pēc ziemas miega, un spārnus ievingrināja dzeltenie un bāli zaļganie tauriņi.

Man likās, ka jāuzraksta Jums, lai pateiktu, ka Jūsu fotogrāfijas ir brīnišķīgas…

Dienu no dienas šī rindiņa no Filipas vēstules nemitējās vajāt Džailzu Geveinu Devīru, kad viņš gāja savos ikdienas darbos, sūknēja ūdeni, zāģēja malku, strādāja kopā ar Tedu sakņudārzā un pārraudzīja savu valstību, lai pārliecinātos, ka žogi nav sapostīti, mežos nav iekļuvuši vandaļi, malumednieki nav izlikuši lamatas lapsām un āpšiem un nav šaudījuši trušus, baložus, žagatas, fazānus vai slokas.

Kad Teds bija atnesis no pasta Filipas vēstuli, Džailzs, palūkojies nepazīstamajā rokrakstā uz aploksnes, bija to atvēris, izlasījis un tad pārplēsis uz pusēm kā nelūgtu un nevēlamu atgādinājumu par pagātni, kuru viņš sen bija atstājis aiz muguras. Pirmajā brīdī viņš jau gribēja to iemest ugunī, taču kaut kas no tā atturēja.

Džailzs zināja, kas ir Filipa, tiklīdz ieraudzīja adresi un uzvārdu, jo Ādams bija uzstājis, ka vienmēr pavēstīs viņam galvenos faktus par Kitijas un Sebastjana dzīvi, lai gan labi saprata, ka Džailzu neinteresē nekas un neviens ārpus Jandoveras robežām. Viņa dzīve bija gaužām vienkārša - veltīta dabai, tās saglabāšanai, tās skaistuma apcerei. Tāpat kā Vestam, arī viņam Jandovera bija visa pasaule: Vestam reiz pietika ar Gārniju sabiedrību, un Džailzam arī nevajadzēja nevienu cilvēku, tikai Džetro atraitni Milliju un viņu dēlu Tedu.

Vienīgās spēcīgās jūtas šobrīd bija dusmas uz Edīti. Nelabais viņu bija dīdījis glabāt albumu ar fotogrāfijām - un nu pēc viņas nāves tieši Sebastjanam to vajadzēja atrast!

Tomēr, pārdomājot ar vēsāku prātu, Džailzs saprata, ka nebija nekāds brīnums, ja Edīte paglabājusi vienu otru viņa darbu piemiņai. Tieši Edīte, karam sākoties, bija uzstājusi, ka negatīvi līdz ar vērtīgākajiem fotoaparātiem un objektīviem no Porterpleisas jāpārved uz Jandoveru, kur gan bija iemitinājušies valdības spēki, bet kur tie patiešām bija lielākā drošībā nekā Londonā, jo būtu aizgājuši bojā, kad nams Porterpleisā ugunsgrēka liesmās tika nolīdzināts ar zemi.

Kara laikā arī Edīte darbojās Informācijas ministrijas dienestā - viņa strādāja Londonā un, lai kara fotogrāfu darbi saņemtu atļauju publicēšanai, retušēja tās detaļas, kuras nedrīkstēja nonākt ienaidnieku rokās. Pazīdama Džailza darba stilu, Edīte bija vākuši tos "Illustrated London News" un "Picture Post" numurus, kuros tika publicētas Džailza fotogrāfijas, un pēc kara atdevusi tos viņam - neapjaušot, ka pārdzīvotais kara laikā bija pats pēdējais, ko viņš vēlējās atcerēties.

Jā, pat tad, kad Džailzs aizgāja no darba un apmetās Jandoverā, Edīte arvien vēl bija cieši pārliecināta, ka viņš nespēs pavisam pamest fotografēšanu, kas visu mūžu viņam bijusi tik nozīmīga. Pēc kara, kad nomira Edītes māte un tante, viņa pat bija pārcēlusies dzīvot uz dienvidiem, lai būtu tuvāk Džailzam, kad viņš atkal sāks strādāt. Tikai tad, kad sešdesmit astotajā gadā pēc Boja Teita nāves tika publicēta viņa autobiogrāfija, Edīte beidzot mitējās pierunāt Džailzu, lai turpina strādāt savā profesijā.

Taču ar visu to Edīte daudzējādā ziņā Džailzam bija tik laba kā māsa. Kad Kitija aizceļoja uz Austriju, Edīte vienmēr pavadīja Džailzu braucienos uz Jandoveru, un viņš arvien augstāk sāka vērtēt viņas biedriskumu, kas neko neprasīja pretī, tajā pašā laikā juzdamies drošs, ka neviens viņu attiecības nepārpratīs. Džailzs labi apzinājās, ka pat neliels mājiens par skandālu vienā mirklī varēja iznīcināt visu, ko viņš gadiem bija darījis, lai izveidotu savu reputāciju. Jau tas fakts vien, ka Edīte bija sieviete, aizšķērsoja ceļu neglītajām baumām, ko ar tādu prieku bija izplatījis Bojs Teits.

Un vēlāk, kad tika sabombardēta Porterpleisa, Edīte bija aizvedusi Milliju uz savām mājām un rūpējusies par viņu līdz brīdim, kad izveidojās zemessardze; tad Edīte bija izkārtojusi Millijas pārcelšanos uz Kipvelu.

Džailzs nekad nespēja aizmirst to vakaru. Viņš ar draugiem ieturēja vakariņas Meiferā un, kad atskanēja trauksmes sirēna, nedevās uz patversmi, bet uzkāpa uz jumta. Kara gados viņš vienmēr jutās drošāk, ja atradās ārā, kur varēja redzēt, kas notiek, nevis patvertnē, kur bija dzirdams vienīgi troksnis. Viņš saprata, ka nekas tā nesatrauc nervus kā iztēle. Tā nu viņš uz jumta bija vērojis neparasto un šausmīgo izrādi, kad vācu bumbas krita gar visu upi no dokiem līdz pat Čelsijai, un, sirdij iedreboties, redzējis, kā viena krīt uz Porterpleisu.

Atgriezies mājās, viņš atrada namu nolīdzinātu ar zemi. Forsaiti un virēja bija gājuši bojā, bet jaunā istabene Millija - paglābusies pagrabā un palikusi dzīva. Tikai pēc piecām stundām glābšanas dienesta vīri dabūja meiteni ārā no drupām, un viņa, nespēdama vairs parunāt, tikai trīcēja.

Kad Millija apmetās Kipvelā, Fanija un Gārnijs jau bija miruši. Viņi nomira viens pēc otra, kad spaidu kārtā nācās atstāt Jandoveru, ko valdība tolaik rekvizēja sazin kādiem slepeniem nolūkiem. Millija apmetās viņu istabā stacijas uzrauga mājā, un abi ar Džetro strādāja Pjūdžu fermā. Kad beidzās karš, viņi apprecējās, un pēc pāris gadiem pasaulē nāca Teds.

Taču tagad, četrdesmit septiņus gadus pēc tam, kad tika sabombardēta Porterpleisa un Edīte vairs nestrādāja pie Džailza, viņas aklā un nesaprātīgā uzticība bija radusi tādu atbalsi, kuru viņa būtu nožēlojusi pati pirmā.

Cik nikna gan būtu Edīte, ja zinātu, ka viņas albums un grāmatas nonākušas Kitijas dēla rokās…

Edīte ienīda Kitiju - ne tad, kad viņa un Džailzs dzīvoja kopā kā vīrs un sieva, bet pēc tam, kad Kitija viņu pameta. Edīte Džailza dēļ tik ļoti bija dusmojusies, ka iznīcināja visus fotoattēlus un negatīvus no Leopolda Brunnena portretu seansa, un, ja vien būtu iedrošinājusies, iznīcinātu arī visus Kitijas portretus, kurus bija fotografējis Džailzs.

Edīte bija daudz vairāk sarūgtināta un dusmīga nekā viņš pats. Tomēr viņai viss nebija zināms: viņa nesaprata, ka Džailzs ir tikpat, ja ne vēl vairāk vainīgs. Pat tad, ja Edīte

būtu no tām sievietēm, kurām var uzticēt pašas dziļākās jūtas, Džailzs nespētu atzīties, ka viņam bijis homoseksuāls sakars. Edīte bija tik paļāvīga un uzticīga, ka atteicās atzīt šo patiesību pat tad, kad tika publicēti Boja memuāri.

Kad Kitija atstāja Džailzu, viņš visu sevi veltīja darbam, līdz sasniedza slavas kalngalus ar karaļa Džordža V portreta tapšanu. Džailzam nekad nebija piemitusi īpaša seksualitāte; tajās retajās reizēs, kad viņam ar kādu sievieti izveidojās tuvākas attiecības, viņš meklēja pieķeršanos un emocionālu atbrīvotību, nevis dzīvniecisko instinktu apmierinājumu. Šad tad viņš iesaistījās slepenā mīlas dēkā, taču tā nekad nebija ilgstoša. Pēc tam kad kāda jauna sieviete bija izsmējusi viņu, nosaukdama par neinteresantu sarunu biedru un neapmierinošu partneri gultā, Džailzs bija izlēmis ievērot pilnīgu atturību.

Jā, Bojs Teits bija pilnā mērā atriebies par to vienu kļūmīgo reizi.

"Teita galerija" - tā viņš bija nosaucis savu grāmatu. Izdevis to bija Boja pēdējais mīļākais, kura uzvārds bija tikpat skaļi uzkrītošs kā grāmatas nosaukums - Krispins Leijs, un tajā iekļautie memuāri bija paši neķītrākie, kādi jebkad publicēti, - piedauzīgu mājienu un satriektu reputāciju meistardarbs.

•Patiesībā Džailzs tika cauri samērā viegli salīdzinājumā ar vairākiem citiem vīriešiem, ar kuriem Bojām - kā viņš pats apgalvoja - bijušas seksuālas attiecības: bija minēti parlamenta locekļi, garīdzniecības un aristokrātijas pārstāvji. Par Džailzu Bojs rakstīja, ka tas samaitājis viņu, toreizējo kautrīgo, nevainīgo pēdējā kursa studentu: tieši Devīrs esot pavedinājis Boju un pēc tam cietsirdīgi pame-"1 * tis cita zēna dēļ.

Grāmata ierosināja tik daudz tiesas procesu, ka to drīz vien izņēma no apgrozības. Taču ļaunums jau bija nodarīts. Pat ja Kipvelā neviens to tā īsti nebija lasījis, Džailzs bija pārliecināts, ka visi par to zina no laikrakstiem. Cieminieki jau neieredzēja viņu par to, ka viņš pretojās apvedceļa būvei, un bija iedēvējuši viņu par Dinamīta Devīru. Tagad Džailzam šķita, ka tie viņu saukā par Kleperi un brīdina jaunus zēnus netuvoties Jandoverai.

Tāpēc viņš bija vēl vairāk norobežojies un pilnīgi nošķīries no visas pasaules. Kopš sešdesmit astotā gada viņš nebija spēris kāju ārpus sava īpašuma robežām. Ne reizi kopš tā laika viņš nebija runājis ar kādu citu cilvēku, tikai ar Gārnijiem. Par to, kas notiek ārpasaulē, viņš uzzināja vienīgi no "Daily Telegraph", ko reizi pa reizei palūdza Te- dam nopirkt, un no neregulārās sarakstes ar Ādamu.

Tagad kā zibens no skaidrām debesīm bija uzradusies Filipas vēstule.

Ja vēstuli būtu rakstījis pilnīgi svešs cilvēks, Džailzs tai nepievērstu nekādu uzmanību. Taču Filipa nebija svešiniece, lai gan šķita, ka viņa neko nezina par Džailza laulību ar Kitiju; viņa bija Kitijas mazmeita - un varbūt arī viņa paša mazmeita…

Tomēr ko dotu tikšanās ar viņu? Kāda jēga būtu uzklausīt uzslavas attēliem, kurus Džailzs pats savā prātā sen bija noraidījis kā sagudrotus un pārlieku sarežģītus vizuālās patiesības izkropļojumus, kuri derēja tikai pašapmierinātai viņa abstrakto iedomu iztēlošanai? Bet varbūt viņš pārspīlēja? Varbūt tiešām viņš tomēr nebija upurējis savas personības veselo vienotību slavai un bagātībai - kā visu laiku bija domājis - un šajos agrīnajos darbos bija manāma gan vērtība, gan jēga?

Varēja jau būt, ka tā ir vienkārša godkāre, taču Džailzs ilgojās atstāt šajā pasaulē kādu daļu no sevis, kādu zīmi, ka viņš dzīvojis - arī tad, kad viņa vairs nebūs. Ja Džailza fotoattēlu iespaids un sakrātās zināšanas pēc viņa nāves turpinātos kāda cita cilvēka darbos, tad varbūt viņa dzīve nebūtu pagājusi gluži veltīgi.

Tuvojās vakars. Dienas darbi bija padarīti. Džailzs stāvēja sētaspuses durvīs, pāri pagalmam lūkodamies uz veco pienotavas ēku, kur atradās fotolaboratorija, ko viņam zēna gados tur bija iekārtojuši Vests un vecais Gārnijs. Viņš tajā nebija iegājis apmēram sešdesmit gadu, jo pēc pārcelšanās uz Porterpleisu ar tās speciāli izbūvēto laboratoriju vecās telpas vairs nebija vajadzīgas un kopš kara laikiem viņš vairs nefotografēja.

Tagad, paraugoties atpakaļ uz gadu garo virkni, Džailzs saprata, ka savā mūžā pieļāvis daudz kļūdu. Varbūt kļūda bija ari tā, ka viņš pameta fotografēšanu? Šo lēmumu viņš bija pieņēmis apzināti - kaut gan ne bez nožēlas.

Karš. Viss saistījās ar karu. Dienā, kad sākās karš, Džailzam bija pilnīgi pārvērtusies visa dzīve…

Nedēļas nogalē, pirms Čemberlens trīsdesmit devītā gada trešajā septembrī bija izteicis neaizmirstamo paziņojumu, ka "šī valsts izsludina karu ar Vāciju", Džailzs viesojās Padlsā. No turienes viņš atgriezās ļoti nomākts, un nedēļas ritumā depresija kļuva arvien smagāka.

Pēc Čemberlena uzrunas Džailzs, nespēdams palikt telpās, devās uz krastmalu, kur ievēroja jaunu sievieti, kas, asarām plūstot pār vaigiem, balstījās pret margām. Viņa izskatījās pēc ārzemnieces - varbūt ebreju bēgle. Taču varbūt viņa raudāja tikai tāpēc, ka bija sastrīdējusies ar mīļoto. Varbūt viņas vīrs bija iesaukts armijā un sieviete baidījās, ka nekad vairs viņu neredzēs.

Lai kā ari būtu, sievietes seja pauda to, ko sirdī izjuta

Džailzs. Izmisumu. Izmisumu par sevi pašu, par izšķiestajiem dzīves gadiem, izmisumu par to, ko cilvēki spēja nodarīt citiem cilvēkiem, par to, kāda nākotne sagaidāma pasaulei.

Džailzam līdzi bija fotoaparāts, un, pirms jaunā sieviete bija bildusi kādu vārdu, viņš jau bija to nofotografējis. Tas bija pirmais Džailza portrets, kur objekts nepozēja, taču savā vienkāršībā daudz izteiksmīgāks par ikvienu darbnīcā fotografēto portretu, kas tika tā slavēti.

Šis portrets Džailzu bija pārliecinājis, ka viņam piemīt nepieciešamā objektivitāte, lai izdarītu uzņēmumus jebkuros apstākļos. Kad Džailzs lūkojās fotoaparātā, viņš prātā it kā pilnīgi norobežojās no visa pārējā, apzinādamies tikai sava darba procesu. Nekādu personisku emociju. Pat stos- tīšanās šajos brīžos mitējās.

Mirkļa uzplūdā Džailzs pieteicās Informācijas ministrijā par fotogrāfu, cerēdams, ka viņa attēli liks cilvēkiem apzināties kara šausmas un tādējādi viņš palīdzēs ātrāk karam darīt galu.

Sākumā Džailzs bija pārliecināts, ka izlēmis pareizi. Uz ārzemēm viņu nosūtīja tikai pēc kaujas ar Angliju, un, kamēr Džailzs bija Londonā, visus vēl vienoja savā ziņā lielīgais biedriskuma gars un humora pilnā angļu ietiepība, kas, par spīti apstākļiem, pārliecināja pat ļoti pesimistiski noskaņotos, ka uzvarai jābūt viņu pusē.

Objektivitāte, ar ko Džailzs toreiz tā bija lepojies, šķita pamatota. Lai arī cik drausmīga būtu postījumu aina, ko viņam nācās skatīt, lai arī cik nožēlojami būtu savās ciešanās cilvēki, kurus viņš fotografēja, Džailzs spēja paraudzīties uz viņiem it kā no malas. Pat toreiz, kad bumba trāpīja Porterpleisai, sirds Džailzam gan asiņoja, taču skatiens bija vērīgs kā vienmēr un pirksti, turot fotoaparātu un nospiežot slēdzi, neiedrebējās.

Pēc kaujas par Angliju Informācijas ministrija Džailzu nosūtīja uz karalisko gaisa spēku bāzēm, un viņš izbraukāja visas Lielbritānijas salas, apmeklējot karabāzes, no kurām tika raidīti kaujā vīri, sastapās ar lidotājiem, kas palikuši dzīvi, ar nezināmajiem piekrastes komandas, gaisa kara flotes un bumbvedēju komandas varoņiem.

Tieši toreiz Džailzs pirmo reizi sāka apzināties atšķirtības izjūtu, kas viņu pavadīja līdz pat kara beigām. Londonā viņš bija viens no daudzajiem - tur gan civiliedzīvotāji, gan militāristi vienādi bija pakļauti briesmām. Tagad, atrazdamies tikai starp karavīriem, viņš jutās kā svešinieks ar visu savu eskadriļas komandiera pakāpi; Džailzs nevarēja dzīvot vienu dzīvi ar visiem brašajiem lidotājiem - viņš bija tikai skatītājs.

Tad viņu nosūtīja uz ārzemēm. Gandrīz nebija tādas valsts, kuru viņš nebūtu agrāk vai vēlāk apmeklējis. Džailzs izdarīja tūkstošiem, varbūt pat desmitiem tūkstošu uzņēmumu, taču tikai ar dažiem viņš lepojās, lai gan Informācijas ministrija bija apmierināta ar visiem un tika publicētas daudzas fotogrāfijas, kas nevarēja apdraudēt valsts drošību. Tehniski tās bija labas, taču mokas Džailzam sagādāja šā darba morālie aspekti. Bieži viņam likās, ka viss darbs ir vieni vienīgi propagandas uzņēmumi, kas slavina karu, nevis parāda tā šausmas.

Džailzs gan fotografēja arī ciešanas - hospitāļos un kaujas laukā, taču arvien skaidrāk sāka apzināties, ka tās vispār nedrīkstēja fotografēt, bet vajadzēja šos cilvēkus atstāt mierā - ar cieņu sagaidīt nāvi. Ar šo dilemmu viņš sastapās diendienā un arvien centās par to nedomāt. Džailzs uzskatīja, ka spēj palikt objektīvs, tāpēc bija brīvprātīgi uzņēmies šo darbu. Viņš ticēja, ka prātam jāņem virsroka pār emocijām. Taču tad viņš apjauta, ka nav iespējams palikt vienaldzīgam. Tikai akmens sirds varēja noskatīties drausmīgajās ainās, kurām viņš bija liecinieks, neko neizjūtot.

Kara pēdējos gados Džailzs kopā ar sabiedroto spēkiem nokļuva Normandijā. Toreiz par mata tiesu viņš izvairījās no nāves. Viņš patlaban skatījās fotoaparātā - tajā pašā fotoaparātā, ar kuru bija krastmalā fotografējis raudošo meiteni, - kad uz viņu šāva vācu snaiperis. Lode iestrēga aparātā, un tas glāba Džailzam dzīvību.

Daudzkārt pēc tam viņš vēlējās, kaut nebūtu palicis dzīvs. Džailzs Vācijā pieredzēja gūstekņu atbrīvošanu no koncentrācijas nometnēm un bija Hirosimā pēc atombumbas sprādziena. Būtu vajadzējis līksmot, kad beidzās karš. Viņš turpretī izjuta nomācošu un vēl drūmāku izmisumu kā dienā, kad karš bija sācies. Toreiz Džailzs bija ticējis, ka viņa fotoattēli palīdzēs tuvināt kara beigas. Taču daži skati, kurus viņš bija redzējis un fotografējis, - skati, ko nebija iespējams ne aprakstīt vārdos, ne saprast ar prātu, - bija likuši pilnīgi zaudēt jebkādas cerības uz cilvēci.

Neviens attēls nespēja parādīt, līdz kādai degradācijai var nonākt cilvēka prāts. Izrādījās, ka viņa fotogrāfijas ir veltīgas. Tās nebija mainījušas itin neko un nekad arī nemainīs.

Džailzs pamanīja tuvojamies Teda garo, kalsno stāvu; tērpies tumši zaļā kombinezonā, dubļainiem zābakiem kājās, žokejcepuri pār rudajiem matiem dziļi uzvilcis, viņš raudzījās ar parasto īgno izteiksmi sejā. Džailzs pamāja ar galvu, un Teds viņam sekoja uz veco pienotavu. Paraudzījies uz milzīgo un pilnīgi sarūsējušo piekaramo atslēgu pie durvīm, Teds dziļi ievilka elpu, aizgāja un tūlīt atgriezās ar me- tālzāģi.

Ne viens, ne otrs nebija izteicis ne vārda, taču tā jau bija parasti. Reizēm pagāja vairākas dienas, kad Jandoverā netika bilsts neviens vārds. Teds bija mazrunīgs no dabas, tāpat kā Džetro un agrāk arī vecais Gārnijs. Millijai gan droši vien sagādāja prieku krietni patērzēt ar ciema sievām, taču gadu gaitā viņa bija iemācījusies turēt muti ciet sava darba devēja un sava dēla sabiedrībā.

Pārzāģējis atslēgu, Teds spēcīgi grūda laboratorijas durvis un, kad tās nepadevās, uzgula tām ar visu spēku. Eņģēm žēli iečīkstoties, durvis atvērās.

Iekšpusē gaiss oda pēc pelējuma. Sienas, logus un plauktus klāja zirnekļu tīkli. Taču, kad Džailza acis aprada ar blāvo, spokaino gaismas atblāzmu no pavērtajām durvīm un sarkanās drošības paneļa actiņas aptumšotā loga stūri, viņš saskatīja, ka nelielajā telpā viss ir gandrīz vai tāpat kā agrāk. Ar svinu izklātas tvertnes masīvā koka ietvarā, kārtīgas emaljētu šķīvju kaudzītes un liela cisterna, kurā Džetro mēdza iesūknēt ūdeni no akas. Palielinātājs ar acetilēna lampu un kodinātā misiņa objektīvu bija savā vietā. Kopēšanas rāmis grāmatas lielumā. Lukturi ar svecēm un spirta lampiņas. Māla krūkas ar ķīmiskajiem reaģentiem. Plauktos apputējušas grāmatas par fotografēšanu. Emaljēti spaiņi, krūzes un šķīvji. Stikla menzūras. Termometri. Niķelēts pulkstenis, lai varētu noteikt laiku fiksējot, skalojot un eksponējot. Veļas aukla ar spailītēm, kur viņi bija žāvējuši fotoattēlus. Petrolejas pavards, katliņš ūdens vārīšanai un tēj- kanniņa. Divas tasītes un apakštasītes. Uz vadža karājās pāris notraipītu virsvalku. Daži saplīsuši dvieļi.

Teds bija atvēris durvis un nozudis. Džailzs bija viens. Varbūt tomēr ne? Viņam bija nereāla izjūta, ka telpā ir vēl kāds. Tad viņš šķita izdzirdam Vesta balsi. "Ikviens var ie- mācīties apieties ar fotoaparātu un izdarīt uzņēmumu," Vests teica. "Taču īsts fotoattēls izdodas tikai nedaudziem. Tā ir dabas dota velte. Tev, Džailz, ir piešķirta šī velte."

Pēc Filipas vēstules saņemšanas Džailzs bija pamanījis, ka bieži domā par Vestu, taču tagad viņš pirmo reizi šķita tik tuvu. Cik gan toreiz viņam bija gadu, kad Vests teica šos vārdus? Droši vien septiņpadsmit vai astoņpadsmit. Un Vests tolaik bija apmēram tik vecs, cik šobrīd Džailzs. Tas bija savādi - jaunībā viņš nekad Vestu nebija uzskatījis par vecu vīru. Vests šķita laikam nepakļauts, nemirstīgs. Viņa nāve Džailzam bija drausmīgs trieciens, jo vairāk tāpēc, ka tieši tobrīd ari Kitija pameta Porterpleisu. Ilgu laiku Džailzs bija mocījies bailēs, ka viņš varbūt netieši veicinājis Vesta pēdējo, liktenīgo sirdslēkmi, kaut gan Kitija bija zvērējusi, ka patieso ierašanās cēloni Jandoverā toreiz Vestam noslēpusi. Vests ļoti jūtīgi spēja uztvert otru cilvēku, viņš daudz ko zināja bez teikšanas: niekus iestāstīt viņam nebija iespējams.

Džailzs, tāpat kā Vests, neatzina noteiktu reliģiju, taču ticēja Dievam kā visspēcīgai varai, kas augstāka par cilvēka saprātu, Dievam, kas bija noteicējs par ikvienu radību Visumā un par to sīko dzirkstelīti - vai nu to dēvēja par dzīvību, vai par dvēseli -, kas atšķīra dzīvās būtnes no nedzīvas vielas. Lai arī kādas būtu evolūcijas zinātnieku teorijas pēdējo gadsimtu laikā, tās vēl arvien nebija radušas pietiekamu izskaidrojumu dzīvības izcelsmei.

Džailzs nezināja, vai pēc nāves dzirkstelīte izdziest vai pāriet citā veidā. Taču, ja dvēsele turpināja dzīvot arī pēc miesas nāves un mirušajiem bija zināms, kas norisinās šajā pasaulē, tad viens Džailzam bija skaidrs - Vests viņam sen būtu piedevis to, ko viņš nespēja piedot pats sev.

Varbūt Vests bija ne vien piedevis, bet tagad rādīja ceļu, kā labot visu pagātnē nodarīto ļaunumu? Džailzs neticēja, ka Dievam ir pietiekami daudz laika vai vēlēšanās pievērsties savu padoto ikdienas gaitām, lai cik izcilas viņam būtu cilvēku piedēvētās īpašības. Taču kādēļ gan lai mirušo gari zaudētu interesi par cilvēkiem, kas tiem bijuši dārgi šīszemes dzīvē?

Varbūt tāda iedoma bija dīvaina, taču - vai Vests nebija nogādājis Edītes albumu Filipas rokās un atvedis meiteni līdz Jandoverai? Rakstīt vēstuli Filipu bija pamudinājuši Džailza radītie fotoattēli, nevis viņa persona. Varbūt Vests tādējādi centās viņam pateikt, ka Džailzam ir vēl viena, pēdējā iespēja labot savu vainu, ka Džailzs, cietis neveiksmi kā vīrietis, vēl arvien spēj pierādīt, ka nav cietis neveiksmi savā profesijā?

16

Filipa apjukumā raudzījās nepazīstamajā, kricelīgajā rokrakstā uz aploksnes, tad pamanīja Lūisas pasta zīmogu - un sirds salēcās aiz satraukuma.

Aploksnē bija lēta piezīmju papīra lapiņa.

1987. gada 30. aprīlī

Dārgā mis Devīra!

Pateicos par Jūsu vēstuli. Esmu nolēmis, ka vēlētos tikties ar Jums. Ceļu uz Jandoveru atradīsiet līdzās baznīcai. Mans kalpotājs Gārnijs sestdien, devītajā maijā, vienpadsmitos no rīta gaidīs Jūs pie vārtiem, lai pavadītu līdz mājai. Es būtu pateicīgs, ja šo tikšanos Jūs paturētu stingrā slepenībā, jo personiskās dzīves nošķirtība man ir ļoti svarīga un es reti pieņemu apmeklētājus.

Patiesi Jūsu - DL G. D.

Filipai šķita, ka notikumi viņas dzīvē piepeši risinās ļoti straujā tempā, it kā liktenis būtu nolēmis viņu atalgot par to, ka viņa izšķīrusies aiziet no Ričarda. Vispirms Filipai laimējās atrast darbu pie Tima Kolinsa un pēc tam iepazīties ar vecmāmiņu. Tagad vienā nedēļā jau bija veseli divi veiksmīgi notikumi.

Veiksme uzsmaidīja jau pirmdien, kad viens no Tima pirmajiem klientiem, ar kuru viņš bija uzsācis strādāt pirms piecpadsmit gadiem - arhitektu firma "Godfrijs Laitfūts" -, lūdza ieteikt fotogrāfu kāda uzdevuma izpildei. Ja tas būtu vienreizējs pasūtījums, Tims droši vien uzņemtos to pats, lai gan samaksa bija neliela, jo ar vienu no partneriem, Ri- kiju Laitfūtu, viņš bija sadraudzējies un nevēlējās tam atteikt.

Taču šis bija pastāvīgs projekts. Namam Strītema laukumā, kuru īpašumā bija pārņēmis Jūliāna Pauela trests, to pārveidojot par rehabilitācijas centru, bija nepieciešama fotogrāfiska dokumentācija.

"Tev koledžā gluži labi izdevušies daži arhitektūras uzņēmumi," Tims Filipai teica. "Tu vari to paveikt."

Sākumā Filipa atbildēja, ka nevar vienā laikā darīt divus darbus. Kaut gan viņai gluži labi patiktu īsts līgumdarbs - turklāt Filipai tas nozīmētu veselu kaudzi naudas, kaut ari Timām samaksa likās neliela, - viņa nevēlējās pamest Tima darbnīcu un portretus, jo, kā jau bija paredzējusi, šis darbs viņai patiešām sagādāja arvien lielāku prieku. Katra diena nesa kaut ko jaunu. Būtu neprāts upurēt nākotni īslaicīga guvuma dēļ.

"Neraizējies, Pipa, arī es nevēlos tevi zaudēt," Tims teica, uzklausījis Filipas iebildumus. "Taču tu vari darīt šo darbu, kad tev tīk - nedēļas nogalēs vai vakaros, protams, ja nav žēl veltīt tam brīvos brīžus."

Tā nu Filipa un Tims bija tikušies ar Rikiju Laitfūtu un nolēmuši, ka viņai jāmēģina ķerties pie darba. Filipa ar arhitektu Krišu Markovski, kas pārzināja Apdaikhauzas projektu, norunāja tikties tuvāko nedēļu laikā un apskatīt visu uz vietas.

Un tagad, it kā satraukumu vēl nebūtu gana, šī vēstule no Geveina Devīra…

Atceroties, kā tēvs bija uztvēris stāstu par pirmo braucienu uz Kipvelu, Filipa par šo jauno pavērsienu neko neteica, lai gan ausīs vēl skanēja misis Louvas vārdi: "Teds Gārnijs tur patrulē ar šauteni rokā."

Drošības pēc Filipa nolēma pastāstīt par braucienu Timām. Ja viņa neatgriezīsies, kāds vismaz zinās, kur sākt meklējumus.

Pulkstenis rādīja vienpadsmit, kad Filipa novietoja mašīnu tieši tajā pašā vietā, kur iepriekšējo reizi, - netālu no pamatīgi aizslēgtajiem vārtiem ar uzrakstu "Privātīpašums - cauri staigāt aizliegts".

Vārtu otrā pusē parādījās kāds vīrs.

Filipa izkāpa no mašīnas.

"Vai misters Gārnijs?"

Vīrietis nepasmaidījis pamāja, tad atdarīja masīvo slēdzeni, atraisīja smago ķēdi un pavēra pāris pēdu platu spraugu. Kad Filipa bija iespraukusies pa to, vīrietis atkal aizslēdza vārtus un, ne vārda neteicis, devās projām pa grambainu, traktora iebrauktu ceļu.

Pēc brīža sākās stāvs kāpums. Gārnijs neapstājoties slā- ja uz priekšu, pat skatienu atpakaļ nepametis.

Viņi uzkāpa līdz augšai, un tur nelielā ieplakā, slaidu koku ieskauta, stāvēja vientuļa māja; bija redzams tikai tās jumts un skursteņi, bet tālumā vīdēja Afingdauna līdzenās aprises. Gārnijs platiem soļiem devās tālāk, un Filipa pusteciņus steidzās līdzi pa nelielo nogāzi lejup, iekšā pa vārtiem pussabrukušā mūra žogā, kas bija apaudzis ar kazenājiem, un pāri mauram, kas reiz droši vien bijis rūpīgi kopts, bet tagad tikai šā tā nopļauts.

Ārdurvis bija gandrīz aizsprostojis vīteņrožu mezglaino zaru mudžeklis. Gārnijs devās garām vairākām stikla durvīm, kuras acīmredzot neviens sen nebija virinājis, un iegāja pagalmā, kas no vienas puses robežojās ar māju, bet no otras - ar pussabrukušu stalli. Pagalmā kūņojās cāļi, un pašā vidū atradās aka ar vāku.

"Gaidiet te!" Gārnijs norīkoja un nozuda durvīs, no kurām lobījās krāsa, tāpat kā no visām mājas ārējām sienām.

Beidzot viņš atkal parādījās, un pa pēdām viņam nāca vecs vīrs, tērpies tvīda žaketē un platās rievota auduma biksēs. Viņš bija vidēja auguma, ar biezu, sudrabainu matu ērkuli, tumšām, kuplām uzacīm un caururbjošu brūno acu skatienu; viņš raudzījās meitenē pāri brillēm, kas bija uztupinātas uz varenā deguna.

Filipa viņam uzsmaidīja un paspēra soli pretī, sniedzot roku sveicienam.

"Labdien!"

Vīrietis likās nemanām pastiepto roku.

"E-es esmu G-geveins Devīrs."

Filipa apmulsa, izdzirdējusi stipro stostīšanos. Lai slēptu apjukumu, viņa teica:

"Esmu ļoti pateicīga, ka vēlējāties tikties ar mani."

Pamājis ar galvu, Gārnijs atstāja viņus vienus.

"J-jūs nevienam c-citam neesat teikusi, k-ka esat šeit?"

"Itin nevienam," Filipa apgalvoja.

"Kādēļ t-tad jūs gribējāt m-mani satikt?"

Filipa atkal ņēmās skaidrot.

"Kā jau rakstīju, tēvs pirms kāda laika ūtrupē iegādājās dažas vecas grāmatas - starp tām bija arī fotoalbums un vairāki "British Journal of Photography Almanacs" eksemplāri, kur bija dažas jūsu fotogrāfijas. Vienā atradās mis Edītei Spenserei adresēta vēstule. Jūsu adresi man iedeva viņas advokāts."

Vecais vīrs vērās meitenē bez jebkādas izteiksmes sejā.

"Nekad vēl nebiju redzējusi tādas fotogrāfijas," Filipa turpināja, cerēdama, ka nerunā pārāk jūsmīgi. "Tās bija vienkārši - nevainojamas. Turklāt jums ir tāds pats uzvārds kā man…"

"E-es vairs nefotografēju," viņš teica. "Jau d-daudzus gadus neesmu izdarījis nevienu uzņēmumu."

"Vai drīkstu parādīt jums albumu?"

Vīrietis paraustīja plecus.

Filipa izvilka no somas Edītes Spenseres albumu un nolika to uz akas vāka. Klusēdams, nekustīgiem vaibstiem vīrietis izskatīja albumu, un nebija iespējams noprast, ko viņš domā. Tad viņš aizvēra albumu un, neko neteicis, atdeva to Filipai.

Iestājās neveikls klusums. Tad vecais vīrs jautāja:

"V-vai neesat p-paņēmusi līdzi k-kādu no saviem darbiem? E-es savējos p-pazīstu. M-mani interesē jūsējie."

Pēc stipras šaubīšanās Filipa bija paņēmusi līdzi savu mapi, lai gan ne vien šķita pārāk pašpaļāvīgi cerēt, ka Geveins Devīrs vēlēsies redzēt viņas darbus, bet Filipa turklāt nepavisam nebija pārliecināta, ka viņš tos gribēs apskatīt.

"Jā, paņēmu gan, bet mape palika mašīnā."

"Gārnijs to var atnest." Vīrietis piegāja pie pagalma žoga un uzsauca: "Ted!"

Pēc brīža parādījās Gārnijs, un Filipa iedeva viņam mašīnas atslēgas.

Atkal iestājās ilgs klusums, kuru pārtrauca tikai melnā strazda vīterošana uz staļļa jumta, bezdelīgu vidžināšana un cāļu čiepstēšana zālē.

Filipa izmisīgi centās izdomāt, ko sacīt, lai saruna ne- apdzistu. Parasti līdzīgā situācijā varētu izteikt kādu komplimentu par māju vai dārzu, taču Jandoverā viss bija tik nolaists un aizaudzis, ka būtu grūti kaut ko uzslavēt, nepievēršot noniecinošu uzmanību pārējam.

"Vai šīs jau sākumā bijušas lauku mājas?" beidzot viņa ievaicājās.

"D-domāju gan."

"Vai jūsu ģimene vienmēr te dzīvojusi?"

"D-deviņpadsmitā gadsimta vidū t-to nopirka mans v-vec-vectēvs. E-es to mantoju pēc sava v-vectēva nāves."

"Vai jums pieder daudz zemes?"

"Sava tiesa būs. Es to neapstrādāju, kā jau būsiet pamanījusi. Ž-žēl skatīties, kas notiek mūsu laukos. Meži un dzīvžogi tiek izcirsti. Dzīvā radība, augi, kukaiņi, t-tauriņi, putni tiek s-sistemātiski iznīcināti. Šeit nekad nav lietoti pesticīdi vai ķīmiskie nezāļu iznīcinātāji. M-manā īpašumā to nebūs nekad."

Pēc šīs neparasti garās runas, kuras laikā stostīšanās šķita nedaudz mazinājusies, Devīrs nepacietīgi paraudzījās uz mājas pusi, acīmredzot gaidīdams, kad parādīsies Gārnijs.

Filipa prātoja, vai pieminēt Devīra cīņas par apvedceļu un elektrības stabiem, bet nolēma to nedarīt, jo vecais vīrs varētu nodomāt, ka viņa nesmalkjūtīgi pēta pagātni, un ņemt to ļaunā.

"Vēstulē jau minēju, ka šobrīd es strādāju par fotogrāfa asistenti," Filipa beidzot teica.

"Ā! Pie kā jūs strādājat?"

"Pie portretu fotomākslinieka Tima Kolinsa."

"Nekad neesmu dzirdējis t-tādu."

Atkal iestājās klusums.

Beidzot atgriezās Gārnijs ar viņas mapi.

Pamatīgi uztraukusies, Filipa atvēra mapi, skaidrojot - tāpat kā pirmajā sarunā ar Timu ka šīs fotogrāfijas izdarītas koledžas projektu ietvaros.

"K-kādus fotoaparātus jūs lietojat?" Devīrs jautāja.

"Lielākā daļa fotogrāfiju izdarītas ar trīsdesmit piecu milimetru aparātu "Nikon" F-trīs."

Devīrs neatzinīgi nokrekšķinājās.

"Vienīgais trīsdesmit piecu m-milimetru aparāts, ar k-kuru esmu strādājis, bija "Leica III". L-lielas jēgas tur nebija."

"Ar kādu aparātu jūs strādājāt vislabprātāk?"

"V-visi aparāti manā darbnīcā bija izgatavoti p-pēc pasūtījuma. Āra apstākļos es s-strādāju ar "Rolleiflex"."

Devīrs atdeva Filipai mapi.

"Un kā jūs taisījāt šito?"

Tas bija attēls no sērijas ar Deboru un Karinu. Lai gan Filipa nemaz nedomāja lepoties ar šīm fotogrāfijām, tomēr bija tās paņēmusi, lai Geveins Devīrs saprastu, kāpēc viņa montāžas un sirreālistiskie attēli Filipu tā ietekmējuši. Tagad viņa gandrīz vai vēlējās, kaut būtu tos atstājusi mājās.

"Te es izmantoju "Cokin" trešā numura difūzijas filtru, lai iegūtu mīkstas līnijas."

"Hmm… Un to?"

'Tā fotografēšanai izmantota filma E-seši, un tas apstrādāts ar C-četrdesmit viens."

"Kas, ellē, tas tāds?"

"Tas ir krāsu apstrādes paņēmiens."

Devīrs kaut ko noņurdēja.

"Manā laikā lietoja "Dufaycolour". Un ko jūs t-te esat darījusi?"

"Te es pirmajā stadijā attēlu tikai daļēji izbalināju un tad izmantoju selēna tonējumu." Devīrs sarauca pieri, un Filipa vilcinoties pajautāja: "Vai jums ir pazīstams šis process?"

"S-s-selēna tonējums nav n-nekas jauns. Bet m-manā laikā…"

Devīrs turēja rokā Betersijas spēkstacijas uzņēmumu miglainā rītā.

"Ā-a, šis jau ir labāks."

Tad viņš ļoti lēnām, vairs ne vārda neteikdams, ar neizdibināmu sejas izteiksmi apskatīja pārējos fotouzņēmumus.

Beidzis skatīties, Devīrs no Filipas mapes kabatas izņēma fotokopijas un negatīvus, kurus viņa vai nu nebija uzskatījusi par tik nozīmīgiem, lai palielinātu, vai arī bija domājusi, ka tie nav tik vērtīgi, lai tos pievienotu kolekcijai.

Pēdējais fotoattēls bija palielināts Kitijas uzņēmums, ko Filipa bija izdarījusi Rožu kotedžā. Filipa to bija paņēmusi līdzi pēdējā brīdī ne tik daudz tāpēc, ka patiesi jaukajā portretā bija uztverta Kitijas personības būtība, bet gan cerībā, ka tas Geveinam Devīram varbūt liks kaut ko atcerēties. Varbūt izrādīsies, ka viņi, iespējams, ir kaut vai attālos rados.

"Tā ir mana vecmāmiņa," Filipa paskaidroja.

Taču Devīrs tikai noteica:

"J-jūs esat ļoti 1-1-līdzīgas." Tad noprasīja: "Kāpēc t-tas nav k-kopā ar citiem uzņēmumiem?"

"Tas izdarīts tikai pirms dažām nedēļām. Es viņai neliku pozēt, un arī gaisma nav īsti pareiza."

"Tieši tāpēc tas ir tik iespaidīgs," Devīrs strupi noteica. "E-es nezinu, ko v-viņi jums t-tajā koledžā m-mācījuši, taču, m-manuprāt, ne jau nu f-fotografet. F-fotografēt nozīmē parādīt dzīvi tādu, kāda tā redzama objektīvā. D-da- žādas manipulācijas ir ļoti 1-labas, tomēr t-tām jāpapildina attēla r-raksturīgās īpašības, un tās nedrīkst b-būt pašmērķis. Tie p-pirmie attēli, ko man parādījāt, bija t-tā pārblīvēti, ka man nebija skaidrs, vai jums p-piemīt īsts fotogrāfa skatiens."

Devīrs aizvēra mapi un paraudzījās pāri brillēm Filipā. Tad viņš piepeši pateica:

"Tomēr t-tagad es ticu, ka jums tas piemīt. Varat atbraukt v-vēlreiz, ja vēlaties."

Pulkstenis vēl nebija pusviens, kad Filipa jau atkal bija atgriezusies pie baznīcas un Gārnijs aizslēdza vārtus. Nu viņa vismaz bija iepazinusies ar Geveinu Devīru, kaut gan diezin vai varēja saukt šo apmeklējumu par īpaši veiksmīgu. Tomēr viņš bija teicis, ka Filipa var atbraukt arī citreiz.

Veikalam līdzās Filipa ieraudzīja telefona kabīni un uzgrieza vecmāmiņas numuru. Ilgu laiku neviens neatbildēja, un viņa jau gribēja nolikt klausuli, bet beidzot Kitija aizelsusies atsaucās.

"Kitija, te Pipa! Vai drīkstu iegriezties?"

"Pipa, mīļā! Protams! Cik jauks pārsteigums! Kur tu esi?"

"Pateikšu, kad tiksimies."

"Vai drīz būsi?"

"Apmēram pēc stundas."

"Brauc uzmanīgi…"

"Neraizējies, es vienmēr esmu uzmanīga. Pagaidām - uz redzēšanos!"

Šoreiz, iebraukusi Erundelā, Filipa droši zināja, uz kuru pusi doties un kur atstāt mašīnu. Turklāt Kitija viņu jau gaidīja, un durvis atvērās gandrīz vai ātrāk, pirms Filipa paspēja pieklauvēt.

"Cik jauki atkal tevi redzēt, mīļā," Kitija teica, pagriezusi vaigu skūpstam. "Nāc iekšā un stāsti, kam jāpateicas par šo negaidīto prieku."

Filipa sekoja Kitijai cauri priekšnamam virtuvē.

"Vispirms saki - vai tagad tu patiešām esi vesela un jūties labi?"

"Ak jā, paldies! Esmu atkal formā. Visu rītu dārzā stādīju gladiolas."

"Jauki. Jāsaka - tu izskaties labi. Sveika, Tabita, tu vecā, mīļā minka! Man tevis pietrūka."

"Iedomājos, ka tu droši vien neko neesi ēdusi, tāpēc pa- raudzīju, ko uzkost."

"Nevajadzēja gan."

"Kāpēc gan ne? Allaž ēst vienatnē nemaz nav tik patīkami. Tāpēc arī es tā priecājos par Tabitas sabiedrību."

Kitija lika galdā šķīvjus ar dārzeņu plātsmaizēm, sieru, cieti novārītām olām un salātiem, kas ar skaisto garnējumu rosināja ēstgribu.

"Mmm…" Filipa atzinīgi murmināja. "Mani mīļākie ēdieni!"

"Arī man tie garšo."

"Vai tu visu to pagatavoji pēc tam, kad piezvanīju?"

"Pagājos tepat līdz veikalam pēc plātsmaižu pildījuma, un pārējais bija ledusskapī - nekas liels jau te nebija darāms. Nu, pastāsti par savu darbu! Vai tas ir tāds, kā cerēji? Tev patīk?"

Patiešām neparasti, Filipa domāja, ka abas atkal satiekas tā, it kā viena otru būtu pazinušas visu mūžu, un risina sarunas pavedienu gandrīz vai no tās vietas, kur pārtrauca iepriekšējā reizē.

"Darbā veicas lieliski," viņa teica. "Un Tims ir patiesi labs fotogrāfs. Esmu priecīga, ka izlēmu aiziet no iepriekšējā darba. Un mēs esam fotografējuši vairākus ievērojamus cilvēkus…"

Filipa nosauca dažas slavenas personas, un tas vecmāmiņu, šķiet, patiešām ietekmēja.

"Un vēl - man laikam būs pašai savs līgumdarbs." Filipa pastāstīja Kitijai par Apdaikhauzu.

"Tas gan ir lieliski! Brīnišķīga izdevība."

"Jā, esmu pat uztraukusies."

Abas pabeidza maltīti, un Kitija nolika uz grīdas šķīvi ar dažiem izmeklētiem kumosiņiem Tabitai, bet pārējos traukus sakrāva izlietnē.

"Nu, kā būtu ar kafiju?"

"Pašreiz nē, paldies! Vispirms es vēlētos apstaigāt tavu dārzu. Tas atgādina īstu gleznu."

"Jā, visjaukākais tas ir pavasari. Nu, ja tevi tiešām interesē…"

Kitija apāva garus gumijas zābakus, bet mugurā uzvilka milzīgu darba virsjaku ar uzrakstu "Mowlem".

"Tā jaka ir īsta Dieva dāvana," Kitija piemetināja. "Es nopirku to pirms vairākiem gadiem labdarības tirdziņā un laikam gan nespēšu novalkāt. Bet, ja uzvelku to, ejot uz pilsētu, man vienmēr liekas, ka mani tūlīt kāds vilks uz būvēm un liks iet pie darba."

Filipa iesmējās.

Abas izgāja pagalmiņā.

"Vai tā aubrieta nav jauka?" Kitija teica, norādot uz augu ar rožaini violetiem ziediem, kas apvija zemo žogu, kurš mazo terasi nošķīra no dārza pārējās daļas. "Un paskaties uz šīm sniegpulkstenītēm un hiacintēm! Vai tās neatgādina ūdenskritumu? Ai, tas tev jāredz - šajā ligzdā tikko izšķīlušies pieci mazi putnēni. Ceru, ka Tabita tos nedabūs rokā.

Un te ir mana jaunā rožu arka. Jāsaka - es ar to lepojos. Pati cēlu. Un rozes - nezinu, kādas tās tev šķiet šobrīd, bet vasarā tās būs jaukas, to nosaukums ir "Lielās cerības". Tagad parādīšu, kur iestādīju gladiolas. Šobrīd gan nekas tur nav, ko redzēt. Aizmugurējā rindā es saliku "Maigo dziesmu" un "Sapņu pili", bet priekšpusē - "Ugunīgo lapsu" un "Kripatiņu". Vai nav jauki nosaukumi?"

"Kas tas?" Filipa jautāja, norādot uz spoži zilu, taurītei līdzīgu ziedu, kas auga mazajā klinšu dārziņā.

"Ak," Kitija nomurmināja, notupdamās ceļos, lai labāk to aplūkotu. "Ak, tā ir pirmā genciāna…"

Kad abas, pabeigušas dārza apskati, virtuvē dzēra kafiju, Filipa teica:

"Tagad jāpastāsta tev, kur es šorīt biju. Vai atceries - pagājušo reizi es tev rādīju fotoalbumu. Nu, beigu beigās nolēmu tomēr uzrakstīt Geveinam Devīram. Un viņš patiešām atbildēja.

Tasīte Kitijas rokā sāka trīcēt, un viņa to uzmanīgi nolika uz apakštases.

"Un… ?" viņa jautāja.

"Es viņu apmeklēju tieši pirms došanās šurp. Tas bija tik savādi! Viņš bija ļoti - varētu teikt, mazrunīgs, laikam gan tāpēc, ka stipri stostās. Vispirms es parādīju albumu, un tad Devīrs gribēja redzēt manu mapi. Tajā viņš neko vērtīgu nesaskatīja, un tas jau ir gluži saprotams. Tomēr viena fotogrāfija, šķiet, viņam patika - tu nekad neuzminēsi, kas tā bija."

"Tu taču zini, ka es neesmu redzējusi nevienu tavu darbu," Kitija čukstēja.

"Tomēr tieši to esi redzējusi, jo atsūtīju tev kopiju. Tas bija uzņēmums, kurā tu sēdi te, pie virtuves loga."

"Tu to viņam parādīji?" Kitija vārgā balsī jautāja.

"Jā, sagadījās, ka tas bija ielikts pie pārējiem fotoattēliem."

"Un ko viņš teica?"

"Teica, ka mēs esot ļoti līdzīgas. Un ka uzņēmums esot iznācis iespaidīgs."

"Tas bija viss?"

"Gan jā, gan nē. Devīrs teica - uzņēmums liecinot, ka man ir īsta fotogrāfa skatiens un ka es drīkstot aizbraukt pie viņa vēlreiz."

' "Un tu brauksi?"

"Domāju gan. Taču tikai tad, kad būs kaut kas jauns parādāms."

Kitija saņēma drosmi un jautāja:

"Kā izskatījās māja?"

"Es īsti nemaz nezinu. Viņš mani nelūdza iekšā. Mēs sarunājāmies, stāvot ārpusē, - cik nu vispār runājām. Taču viss bija aizaudzis, un māja izskatījās ļoti nolaista. Man likās, ka tā ir diezgan bēdīgā stāvoklī…"

Kitijai kaut kā izdevās aizvadīt pēcpusdienu kopā ar Filipu, neradot viņā aizdomas. Taču, kad Filipa bija projām, Kitija emocionāli jutās tikpat izmocīta kā slimnīcā, kad liktenim bija labpaticis likt viņai neviļus izstaigāt pagātnes takas.

Filipa domāja, ka mazo blēdību ar fotogrāfiju Kitija nav sapratusi. Tāpat kā visiem jaunajiem cilvēkiem, viņai neienāca prātā, ka arī vecajiem var būt sava viltība…

Jandoverā Filipas apciemojumam bija visai interesantas atbalsis. Ārēji nekas neliecināja, ka uz mājas iemītnieku dzīvi tas būtu atstājis dziļu vai nezūdošu iespaidu. Teds, ejot parastajos darbos, par šo notikumu pat neieminējās. Taču viņa kustības un sejas izteiksme atklāja iekšēju nemieru. Nebija gan iespējams pateikt, vai tas bija aizkaitinājums par Džailza negaidīto vājību, pieļaujot ielaušanos viņu īpašuma robežās, vai arī Teds to uztvēra labvēlīgi, cerot, ka ārēji iespaidi varbūt ienesīs pārmaiņas ikdienas vienmuļībā.

Turpretī Millija skaidri un dusmīgi pateica, ka nav apmierināta ar Džailza izturēšanos pret viešņu - viņš pat nebija aicinājis jauno lēdiju ienākt iekšā, kur īpaši viņai bijis jau saklāts tējas galds ar Millijas īpaši tādam gadījumam izcepto magoņu rausi. Lai uzsvērtu, ka ir aizkaitināta, viņa rausi tīši izbaroja putniem.

Džailzs pats labi apzinājās, ka Filipu uzņēmis gluži nekaunīgi. Viņš izdomājās gan tā, gan šā, vai rakstīt un atvainoties meitenei, tomēr to nedarīja: ar vienkāršu atvainošanos nepietiktu, un patiesību nebija iespējams pateikt.

Džailzs nebija gribējis izturēties nepieklājīgi un tik skarbi kritizēt Filipas darbus. Taču, izejot pagalmā un ieraugot tur stāvam meiteni - tik bezgala līdzīgu Kitijai jaunībā -, viņš juta nodrebam sirdi un bija vēlējies vienīgi tikt no Filipas vaļā, cik drīz vien iespējams. Visvairāk Džailzu bija saviļņojis viņas smaids - tas atmirdzēja spēji un silti, liekot viņas acīs iedzirkstīties zeltainiem lāsumiņiem kā saulstaru ņirboņai caur koku lapām.

Tieši tādu dabiskumu Filipai bija izdevies uztvert Kitijas portretā - vārdos grūti izsakāms, tas portretu padarīja patiesi izcilu.

Jā, Kitijas fotoattēls Džailzam bija vēl lielāks pārsteigums nekā Filipas parādīšanās. Viņam nebija ienācis prātā, ka mapē varētu būt ģimenes locekļu fotogrāfijas. Kitiju attēlā varēja ļoti labi pazīt: ar gadiem viņa bija kļuvusi vēl pievilcīgāka, jo dzīves pieredze seju bija darījusi izteiksmīgāku. Taču, skatoties portretā, Džailzs bija arī sapratis, ka atmiņas par Kitiju viņā vairs nespēj nedz modināt nožēlu, nedz izraisīt dusmas, - tagad viņš Kitijas fotoattēlā spēja raudzīties gluži kā svešiniecē.

Par Filipas portretiem nevarēja teikt neko sliktu, tie bija gluži lietpratīgi, ņemot vērā, ka viņa bija izmantojusi trīsdesmit piecu milimetru fotoaparātu. Arī arhitektūras fotouzņēmumi nebija peļami. Džailzam gan nebija pa prātam fotogrāfiju objektu izvēle. Nedabiskas, kroplīga izskata celtnes.

īstu triecienu Džailzam šodien bija sagādājuši Edītes izdarītie momentuzņēmumi Jandoverā. Viņš bija tā pieradis pie mājas tagadējā izskata, ka pilnīgi bija aizmirsis, kā te izskatījās tajos laikos, kad pats pirmo reizi iepazina Jando- veru, kad dzīvs bija Vests. Edītes tālaika fotogrāfijas, kurās Jandoveru varēja skatīt visā agrākajā godībā, arvien vēl Fanijas un Gārnija mīlestībā aprūpētu, lai gan Vests bija miris un Kitija aizgājusi, - šīs fotogrāfijas Džailza sirdī atmodināja negaidītu nožēlu, daudz smagāku par nepatīkamo neērtības izjūtu, ka tik nelāgi uzņēmis Filipu. Jandovera Edītes albumā bija tā Jandovera, kuru Vests mirstot bija novēlējis Džailzam. Tas bija daudz vairāk nekā vienkāršs novēlējums - tas bija dzimtas mantojums. Un Džailzs bija to aizlaidis postā.

Džailza jūtas pret Jandoveru vienmēr bija visai pretrunīgas: viņš to mīlēja, taču nekad nebija īsti juties tajā iede- rīgs. Džailza bērnībā tās bija Vesta mājas, un vēlāk, kad viņi ar Kitiju jau bija precējušies, emocionālajā ziņā mājas vairāk piederēja viņai. Džailzu patiesībā visvairāk pārsteidza nevis tas, ka Kitija bija pametusi viņu, bet gan tas, ka bija aizgājusi no Jandoveras, kuru tik ļoti mīlēja.

Džailzs uz Jandoveru bija pārcēlies, gandrīz vai nepieciešamības spiests: karam beidzoties, Porterpleisā bija vairs tikai bumbas izrauta bedre, un citu māju viņam nebija. Londonā viņš gan īstenībā vairs negribēja dzīvot, jo pārāk smagi bija skatīt drupas un gruvešus. Visa darbnīcas iekārta un fo- toaparatūra bija iznīcināta, palikušos abus "Rolleiflex" aparātus un vienu "Gandolfis" viņi ar Edīti bija atveduši uz Jandoveru kopā ar negatīviem. Visi pirmskara darbi, izņemot šos negatīvus, bija aizgājuši bojā liesmās. Miruši bija arī daudzi kādreizējie klienti un draugi. Cilvēciskā saskarsme Džailzam bija kļuvusi netīkama. Jandoverā viņš bija radis kāroto vienatnību, nepieciešamo patvērumu no cilvēku pasaules.

Taču jau toreiz Jandoveru bija pārvērtuši tie pieci gadi, kad šeit tika izmitināti sazin kādi valdības spēki. Te bija ierīkots ūdensvads un kanalizācija, ievilkta elektrība un senlaicīgais Saseksas šķūnis pārvērsts par mazgātavu ar pirti, dušas kabīnēm un tualetes telpām. Ceļš, kas veda uz māju, bija noklāts ar betonu un staļļos iekārtotas garāžas. Ja elektrības kabeļi, tāpat kā ūdensvads, būtu ierīkoti apakšzemē, Džailzs tos būtu atstājis, taču stabi un elektrības vadi, kā arī neglītais ceļa segums bija nejaukā pretstatā ar kalna apaļīgo nogāzi.

Džailzs atvienoja strāvas pievadus un nogāza stabus. Šķūnis atkal tika izmantots tā, kā pienācās. Taču būtu vajadzīgi pārāk lieli līdzekļi, lai noraktu ceļa segumu, tāpēc Džailzs to atstāja, un pamazām tam pāri izveidojās velēna un uzauga zāle - virsroku ņēma daba.

Turklāt Džailzs nedarīja itin neko, lai neļautu visu sprīdi pa sprīdim pārņemt nezālēm, mājai ieaugt kokos vai ēkām pamazām brukt kopā, jo postaža atspoguļoja viņa drūmo noskaņojumu un mežonīgā apkārtne vairoja drošības izjūtu. Jandovera Džailzam savā ziņā bija tāda kā iespēja novelt vainu. Apzināti vai neapzināti viņš tai bija licis ciest par ļaunumu, ko pasaule bija nodarījusi pašam.

Džailzs gan bija atstājis novārtā Jandoveras saimniecību, taču ar apkārtējiem zemes īpašumiem bija pavisam kas cits. Tāpat kā savā laikā Vests, arī Džailzs tagad izjuta dziļu radniecību ar nelaimīgajām neskartās dabas būtnēm. Zvēru ķeršana, medības un makšķerēšana viņā izraisīja riebumu. Pirms tika publicēta "Teita galerija", Džailzs bija rakstījis neskaitāmas vēstules parlamenta locekļiem un presei, protestēdams pret tā saucamo medību sportu.

Taču viņš noskaņoja pret sevi varenos zemes īpašniekus un citus bagātus cilvēkus, kuriem piederība pie mednieku biedrības un ielūgumi lapsu medībās apliecināja viņu īpašo sabiedrisko stāvokli. Turklāt, ja darītu galu līdzīgiem pasākumiem, šiem cilvēkiem tiktu laupīta ne vien izklaide, bet arī prāvie ienākumi, ko sagādāja medību tiesību iznomāšana. Tāpēc Džailzs spēja vienīgi neļaut tiem ielauzties viņa īpašumos un sniegt vajātajiem zvēriem patvērumu viņa pļavās un mežos.

Turklāt arvien lielāka kļuva Džailza aizraušanās ar kokiem un savvaļas augiem. Pēdējo gadu laikā arvien vairāk naudas viņš izdeva par jaunu koku stādiem un sēklām, paplašinot Vesta mežus un par jaunu ieviešot ziedošos savvaļas augus, kas gandrīz bija iznīdēti ar modernajām lauksaimniecības metodēm. Uzziedot tie pievilināja retas putnu un tauriņu sugas.

Tāda bija Jandovera, ko Džailzs enerģiski aizstāvēja pret pasaules uzbrukumiem. Itirunemaz nebūdams kareivīgs pēc dabas, viņš bija atteicies paciest nežēlīgā likteņa raidītās bultas un burtiski ķēries pie ieročiem, lai cīnītos ar veselu gūzmu nepatikšanu. Kad ar vārdiem nebija izdevies likt varas iestādēm mainīt viedokli par augstsprieguma elektrības līniju un apvedceļu un tiesas lēmums nebija Džailza labā, viņi abi ar Džetro bija pārvarējuši naidu pret ieročiem, lai uzsāktu cīņu nejau par savām, bet par neaizsargāto savvaļas radību tiesībām.

Lai gan Džailzs pats dzīvoja bez elektrības, viņš nenoliedza tās priekšrocības. Viņš arī neapstrīdēja to, ka apvedceļš ir nepieciešams. Viņš iebilda pret to, ka sabiedrības vajadzību dēļ jāiznīcina koki un zaļie augi, jāpadzen no mājokļiem dzīvnieki un putni.

Gan elektrības stabus, gan apvedceļu būtu iespējams ierīkot citur, piemēram, līdzās dzelzceļam. Taču tad nāktos runāt ar alkatīgajiem zemes īpašniekiem, kas par savu zemi pieprasītu nesamērīgi augstu maksu. Varas iestādes bija cerējušas, ka Džailzs padosies viegli. Nu, viņi kļūdījās. Tiesas prāvā Džailzs gan zaudēja, taču viņa sakāve īstenībā bija netieša morāla uzvara. Džailza neveiksmīgais cīniņš beigu beigās panāca, ka valdība iecēla ierēdņus, kas izskata pilsoņu sūdzības, līdz ar to cilvēkiem tika sagādāta iespēja aizstāvēt savas tiesības pret varenajām valdības iestādēm.

Tomēr pa to laiku jau bija nogāzti vareni dižskābarži un cienījami ozoli, lai atbrīvotu vietu kroplīgiem metāla balstiem, uz kuriem turējās vadi ar nāvējošo elektrisko strāvu, un asfaltētajam ceļam, pa kuru dārdēdamas ripoja kravas mašīnas, apkārtējā gaisā izgrūžot kaitīgas gāzes, kas nāvīgi saindēja neskaitāmus kukaiņus, trušus, ežus, lapsas un putnus, nemaz jau nerunājot par cilvēkiem pašiem.

No Semjuela Lemberna mantojuma daudz nekas pāri vairs nebija palicis. Vests milzīgas summas bija ieguldījis Jandoverā un vēlāk, kad apprecējās Džailzs un Kitija, arī Porterpleisā, tāpēc tad, kad Džailzs pārņēma mantojumu, viņam nācās atklāt, ka daudzas akcijas un pajas ir pārdotas un kapitāls stipri sarucis.

Tomēr viņš vēl arvien bija vairāk nekā krietni pārticis. Džailzam piederēja gan Jandovera, gan nams Porterpleisā. Viņa karjera bija pašā plaukumā, pelnīja viņš pat vairāk, nekā nepieciešams, lai spētu nodrošināt tādu dzīvesveidu, kādu pats vēlējās. Pat tad, kad krīze Volstrītā un tās atskaņas Eiropā bija izraisījušas trīsdesmito gadu lielo depresiju, samazinot atlikušo paju vērtību un ienākumus no tām, Džail- zu tas nebija īpaši ietekmējis.

Arī pat tad, kad pēc kara leiboristu valdība nacionalizēja dzelzceļus un visi privātie akcionāri saņēma stingri noteiktas likmes, Džailzu tas nebija īpaši skāris. Ar ieņēmumiem no akciju pārdošanas un naudu, ko viņš ieguva, pārdodot Porterpleisas zemes gabalu, būtu pieticis, lai gūtie procenti nodrošinātu pietiekamus ienākumus līdz pat mūža beigām, ja nebijis nežēlīgā likteņa trieciena, kas ierosināja Galveno elektrotīklu padomi izvietot augstsprieguma stabus uz viņa zemes un Satiksmes ministriju būvēt apvedceļu cauri vina mežiem.

j

Cīņā pret abiem šiem pārkārtojumiem tiesas prāvu izmaksas bija pamatīgi noplicinājušas Džailza jau tā sarukušo kapitālu. Ādams padomus bija devis par brīvu, taču viņa kolēģi juristi, protams, nebija tik augstsirdīgi. Abas prāvas bija nonākušas Augstākajā tiesā, un abās Džailzam nācās segt visus izdevumus.

Tad Džailzam bija ataususi lieliska ideja. Visas problēmas varētu atrisināt, ja nodotu Jandoveru valsts aizbildniecībā un pats paliktu tajā par īrnieku līdz mūža beigām. Lepnums Džailzam bija liedzis atzīt pat Ādamam, cik spaidīgi ir viņa apstākļi, taču viņš bija atrunājies ar rūpēm par mājas saglabāšanu un lūdzis Ādamam, lai tas noskaidro šo iespēju.

Sešdesmit piektā gada vasarā Valsts aizbildniecības reģionālās komitejas pārstāvis bija apskatījis māju un apstaigājis zemes īpašumu. Viņš pateica, ka nekustamo īpašumu komiteja laikam gan neizskatīšot jautājumu par ēkas pārņemšanu īpašumā, jo tā neesot nacionāli nozīmīgs objekts un tādējādi nepiesaistīšot tik daudz apmeklētāju, lai pati spētu segt uzturēšanas izdevumus.

Taču ar zemi bija citādi - komiteju varētu interesēt šādu nekultivētu zālāju, mežu un upes krastu ieguve savā īpašumā. Taču, ja Džailzs pārdotu zemi, viņam būtu jāzaudē ierastā vienatnlba. Tāda cena par mierīgu prātu finansiālajos jautājumos gluži vienkārši bija pārāk augsta.

Beigu beigās Džailzs mainīja testamentu tā, ka pēc viņa nāves visam īpašumam bija jāpāriet valsts aizbildniecībā. Ja tā atteiktos no šā novēlējuma, tad saskaņā ar testamenta noteikumiem Džailza pilnvarotajam Ādamam vajadzētu vērsties labdarības iestādēs.

Kopš tā laika Džailzs turpināja savu cīniņu. Taču tajā pašā laikā Jandovera bija turpinājusi brukt kopā.

Vai tagad nebija par vēlu labot gadiem ilgušo, bezjēdzīgo nolaistību? Vai Džailzam vēl bija atlicis tik daudz laika viņa mūžā, ka varētu atjaunot sabrukušos mūrus un padalīt tos atkal izskatīgus, par jaunu iedēstīt krūmājus, uzirdināt zemi un iesēt mauriņu, atkal uzrakt puķu dobes un nolīdzināt celiņu malas - un varbūt pat ierīkot tādu lielceļu kā agrākajos laikos, lai Filipai, ierodoties nākamo reizi, mašīnu nevajadzētu atstāt pie baznīcas?

Naudas šobrīd Džailzam bija mazāk nekā jebkad, lai īstenotu tik bezgala nepieciešamos labojumus, jo viņš tik tikko spēja tikt galā ar galvenajiem saimniecības izdevumiem un samaksāt Millijai un Tedam pieticīgo algu. Taču kaut ko bija iespējams paveikt arī ar kailām rokām, pūloties sviedriem vaigā…

17

Jau kopš pārnākšanas no slimnīcas Kitija cīnījās ar kārdinājumu. Vairākas reizes viņa bija lūkojusies uz nelielo portfeli, kas glabājās zem gultas, un apņēmīgi atkal pagā- jusies nostāk. Kāda gan jēga būtu notraukt putekļus no tā un vērt vaļā ierūsējušos slēdžus? Tomēr Kitijai šķita, ka tas gandrīz vai dzirdami viņu aicina. Tu esi stiprāka, nekā pati domā, - tas šķita pārmetoši sakām. Tu tik bieži esi staigājusi kopā ar Vestu. Esi klausījusies, kā Afingdaunā dzied cīruļi. Tu spēji izturēt, ka pavīd Džailza rēgs. Tu jau esi pārlapojusi Edītes Spenseres albumu.

Filipas stāstījums par tikšanos ar Džailzu galu galā Kitijai lika ņemt portfeli un nonest lejā virtuvē. Paraugies vien - tas šķita sakām. Varbūt nemaz nebūs tik sāpīgi, kā tu domā. Varbūt piemiņas lietas no pagātnes sniegs gluži negaidītu veldzi un mierinājumu…

Tik savādi bija atvērt slēdžus un atkal ieraudzīt sainīti vēstuļu, kuras viņa bija saņēmusi kara laikā no Sebastjana, savu dienasgrāmatu ar kārtīgi apzīmētajiem datumiem, savu dzejoļu nelielo sējumiņu, sērijas "Apburtās grāmatas" sākotnējos uzmetumus, nošu lapas rokrakstā un dažus sakaltušus ziedus, kas glabājās starp plānām papīra lapiņām, tik trauslām, ka Kitija baidījās - tās sairs jau no pirkstu pieskāriena vien.

Kitija ilgi raudzījās uz šīm lietiņām - bija pieticis tām uzmest skatienu, lai gāztos pāri vesela atmiņu gūzma. Tad, paņēmusi dienasgrāmatu, uz kuras bija uzraksts "Berlīne, 1927. gada augusts", viņa pāršķirstīja tās lapas. Cik skaidrs un noteikts tolaik bijis viņas rokraksts, cik sīki - novērojumi.

Vakar bijām koncertā, ko sniedza austriešu pianists un komponists Leopolds Brunnens. Viņš atskaņoja divus skaņdarbus - vienu komponējis Elbens Bergs, bet otrs bija klavierkoncerts, paša Brunnena sacerējums. Nevarētu teikt, ka publika būtu sajūsmināta par Berga sacerējumu, taču, kad Brunnens sāka spēlēt savu koncertu, cilvēki atklāti zobojās. Sēžot pie klavierēm, Brunnens vienlaikus diriģēja orķestri un, jāsaka, izskatījās diezgan ērmots ar tumšajiem, sapinkātajiem matiem, kas krita pār seju, brīžam aizsedzot drudžaini mirdzošās acis, un tērpu, kurš pastāvīgi, šķiet, draudēja gandrīz vai izjukt. Koncerts vēl nebija lāgā sācies, kad ļaudis jau ņēmās svilpt un aurot, reaģējot uz skaņu kakofonisko savārstījumu, turpretī citi smējās par komponista ērmotajiem žestiem un kustībām, kad viņš ik pa brīdim palēcās no soliņa, reizēm pat paceldamies kājās, lai raidītu neprātīgus žestus orķestrim, tad atkal noliekdamies pār klavierēm, lai uzsistu vēl dažus griezīgus akordus, un beigu beigās krekls mugurpusē pilnīgi bija izlīdis no biksēm un rēgojās no frakas apakšas kā saņurcīts greznojums.

Kad koncerts beidzās ar disharmonisku, dārdošu kreš- čendo, pianists, pagriezies pret publiku, triumfējoši palocījās, tad plaši iepleta rokas un veltīja klausītājiem žilbinošu smaidu, un publikas noskaņojums neizprotamā kārtā pilnīgi pārvērtās, atskanēja brāzmaini aplausi.

"Viņš nevar rakstīt mūziku!" iesaucās vīrietis, kas sēdēja man līdzās. "Taču - kāds priekšnesums!" Un vīrietis, rokas virs galvas pacēlis, sāka enerģiski aplaudēt.

No rīta vairākos laikrakstos bija ievietotas atsauksmes par Brunnena koncertu. Neviena nebija glaimojoša. Laikrakstā "Berliner Zeitung" kāds mūzikas kritiķis bija citējis rindas no Šekspīra "Ričarda II": "Kļūst saldā mūzika patiesi skāba, ja takti atmetam un samēru!" Tālāk viņš rakstīja: "Vakar mūsu saprāta spējas aizvainoja Leopolda Brunnena pirmā un, jācer, arī pēdējā klavieru koncerta sniegums. Es varētu dot viņam padomu - atstāt komponēšanu komponistiem, bet komēdiju spēlēšanu komediantiem un pievērsties īstu meistaru darbu izpildīšanai. Smieklīgā āriene, iespējams, slēpj patiesi apdāvinātu pianistu."

Man nav tik plašu zināšanu mūzikā, lai spriestu par to, vai pēdējais apgalvojums ir patiess, taču esmu pilnīgi vienisprātis ar pirmo.

Kitijai bija jāpasmaida. Acīmredzot viņu tolaik ļoti bija ietekmējis vispārējais spriedums. Un cik pašapmierināti skanēja viņas rakstītie vārdi! Taču meitenei, kuras muzikālo gaumi bija veidojušas Vesta romantiskās noslieces, Leopolda Brunnena mūzika varēja sagādāt nopietnu triecienu.

Kitija nolika šo dienasgrāmatu un paņēma citu, ko bija rakstījusi trīsdesmit otrajā gadā, kad trešo gadu jau bija precējusies ar Džailzu. Ieraksti gada pirmajos mēnešos bija īsi un neregulāri - bieži vien gandrīz vai tikai dažas piezīmes par laiku vai kāda auga uzziedēšanu. Patiesībā varētu domāt, ka dienasgrāmatu rakstījusi sirma kundze, nevis jauna, divdesmit divus gadus veca sieviete. Un tad nāca tā vasara…

Ādama laulības Sv. Mārgaritas baznīcā Vestminsterā. Gan es, gan Edīte ilgi pūlējāmies pierunāt Džailzu, un beidzot viņš bija ar mieru fotografēt. Gaišmatei Evai piemīt tas rāmais, klasiskais skaistums, kuru tā īpašnieces bieži vien

pašas neapzinās. Dzirdēju vairākus vīriešus brīnāmies, kāpēc gan viņa iemīlējusi Ādamu, ja būtu varējusi izvēlēties ikvienu no viņiem. Lūdzu Dievu, kaut jel viņa darītu Ādamu laimīgu.

Pēc Ādama laulībām vairākas dienas paliku Porterplei- sā, un tā bija Dieva laime, jo šorīt piezvanīja Sonja. Mēs satikāmies viesnīcā "Savoy" un kopīgi ieturējām lenču, un, kad izdzirdēju par viņas grūtībām, manējās šķita pavisam nenozīmīgas, tāpēc neko nestāstīju par sevi un Džailzu, jaujot viņai uzskatīt, ka ar mums viss ir kārtībā.

Man līdz šim nebija ne jausmas, kādu naidu pret ebreju tautības cilvēkiem un līdz ar to pret inteliģenci un komunistiem Vācijā rosina nacionālsociālistu partija ar tās vadoni Ādolfu Hitleru. Sākumā man šķita, ka Sonja pārspīlē, taču, kad viņa izstāstīja par visām pārestībām, kas cilvēkiem jācieš, par mītiņiem un kautiņiem ielās, nācās ticēt.

Fēliksa tēvs tik ļoti baidījās par nākotni, ka bija pārdevis banku un pārcēlies dzīvot uz Londonu. Sonja ar Fēliksu un gadu veco meitiņu Hannu bija atbraukusi uz vienu nedēļu šurp, lai pēc tam dotos uz Ņujorku. Sonja bija bezgala satriekta - viņai sirds vai lūza, jo bija jāpamet mājas un vecāki, un viņa ļoti raizējās par to, kas sagaidāms jaunajā dzīvē.

Šodien Džailzs uzņēma Sonjas, Fēliksa un Hannas ģimenes portretu. Es palūgšu, lai viņš izgatavo vēl kādu kopiju, un likšu to ielikt ietvarā - tad jutīšu Sonjas klātbūtni, kaut ari viņa būs Atlantijas okeāna viņā pusē. Tik jauki ir atkal būt kopā ar draudzeni, kaut arī iemesls ir diezgan bēdīgs.

Vakar biju pārāk satraukta, lai rakstītu dienasgrāmatā. Ārenti pavadīja pēdējo vakaru Londonā. Mēs aizgājām uz koncertu un tad devāmies uz viesnīcas "Savoy" restorānu nosvinēt atvadas. Ak, Sonja, mīļā, dārgā draudzene, kad es tevi atkal redzēšu?

Taču man pat sev pašai grūti atzīt - mūsu atvadas gandrīz vai aizēnoja tik fantastisks notikums, ka pat šobrīd nespēju ticēt tā realitātei, un vēlos to aprakstīt vārds vārdā, lai kādreiz vēlāk, atceroties vakardienu, zinātu, ka tas nav bijis sapnis.

Koncertā uzstājās pianists, kuru mēs ar Sonju pirms pieciem gadiem dzirdējām Berlīnē, - Leopolds Brunnens. Komponēšanu viņš acīmredzot metis pie malas, un programmā bija Šopēna, Bēthovena un Gezas Kovāča skaņdarbi.

Brunnens bija gandrīz līdz nepazīšanai pārvērties. Viņa uzvalks bija nevainojams, pat nedaudz vecmodīgā piegriezumā šūts, un tas viņu padarīja līdzīgu Baironam. Matos bija parādījušās sudrabainas stīgas un seja tā novājējusi, ka stipri izcēlās augstie vaigukauli. Taču uzmanību visvairāk saistīja viņa acis - tās bija tik tumšas, ka šķita gandrīz vai ogles melnumā, un valdzinoši dzirkstīja. Tajā īsajā brīdī, kad viņš pārlaida skatienu klausītājiem, man šķita, ka šīs acis raugās tieši manī.

Šoreiz pilnīgā pretstatā koncertam Berlīnē viņš bija tik ļoti iegrimis mūzikā, ka nedz juta, nedz apjauta apkārtni. Nekad man nebija nācies dzirdēt tik kvēlu izpildījumu Šopēna etīdēm vai tik vētrainu sniegumu, kādā viņš spēlēja Bēthovena "Apasionātu". Taču kulmināciju viņš sasniedza ar Kovāča klavierkoncertu - turklāt mani pārsteidza nevis pats skaņdarbs, kas man jau bija pazīstams, bet varenā kaisme, kas mani pilnīgi pārņēma savā varā, un, kad viņš beidza spēlēt, daudzi - ari es - nekautrēdamies raudāja.

Kādu brīdi zālē valdīja pilnīgs klusums, un tad, iedegoties gaismai, klausītāji visi kā viens piecēlās kājās un sajūsmā aplaudēja. Brunnens mirkli nekustīgi sēdēja pie klavierēm, tad piecēlās un palocījās. Mitrie mati bija nokārušies pār pieri un rokas slābani noslīgušas gar sāniem, it kā viņu būtu pametuši pēdējie spēki, taču, kad aplausi nemitējās, Brunnens beidzot pacēla galvu un paskatījās uz klausītājiem.

Brīdi man likās, ka viņš atkal raugās tieši man acīs, un es dedzīgi atbildēju uz viņa skatienu. Jūs mani esat aizkustinājis līdz sirds dzijumiem, es centos ar acīm pateikt. Man likās, ka dvēsele manī ir mirusi, taču jūs to esat atmodinājis dzīvei. Pateicos, ak, pateicos jums…

Līdzās dzirdēju murminām Džailzu: "Man viņš jāfotografē. Šī seja, šie pirksti…" Kad devāmies ārā no koncertzāles cauri vestibilam, Džailzs atkārtoja: "Man viņš jāfotografē." Džailzs satvēra Sonjas roku. "Es iešu uz mākslinieku izeju. Tev jānāk man līdzi - ja nu viņš nerunā angliski!" Šveicars, pazīstot Džailzu, palaida mūs, bet, kad ieradāmies pie Brunnena ģērbtuves un Džailzs pieklauvēja pie tās durvīm, gaitenī ar mums aprunāties iznāca kāds vīrietis, kas izskatījās ļoti līdzīgs Brunnenam.

Sonja izskaidroja, ko vēlamies, taču vīrietis atbildēja: "Mans brālēns pēc koncerta jūtas ļoti noguris un vēlas atpūsties. Turklāt viņš nekādā ziņā negrib fotografēties. Viņš ir mūziķis, nevis filmu zvaigzne."

Sonja to pārtulkoja Džailzam, un viņš sacīja: "Pasaki, ka es neesmu preses fotogrāfs. Ja Brunnens patiešām nevēlas, varu apsolīt, ka fotogrāfijas nekad netiks publicētas - tās nonāks tikai manā mapē un arī manu darbu izstādē apmēram pēc divām nedēļām."

Pēc šiem apliecinājumiem vīrietis kļuva pieļāvīgāks, un Sonja stādīja mūs viņam priekšā; viņš nosauca arī savu vārdu - Konstantins fon Strelovs. Kādu laiciņu viņi pārrunāja iespaidus par koncertu, un Strelovs uzklausīja apsveikumus par brālēna izpildījumu. Es lēnām, meklējot vārdus, jo sen nebiju runājusi vāciski, teicu: "Kovāča koncerts bija brīnišķīgs. Nekad vēl nebiju dzirdējusi tik saviļņojošu izpildījumu."

Durvis plaši atvērās, un parādījās Brunnens.

Viņa skatiens no Sonjas slīdēja uz Džailzu, tad uz Fēliksu un beidzot apstājās pie manis. Mūsu acis atkal sastapās, un man vaigos saskrēja asinis. Tad pianists palocījās mums visiem un sacīja:

"Leopold Brunnen, zu Ihrer Verfūgutig, meine Damen und Herren."

"Vai tas nozīmē, ka viņš man ļaus fotografēt?" Džailzs noprasīja.

Brunnens atkal palūkojās manī, it kā no tā būtu atkarīga viņa atbilde. Beidzot viņš teica:

"Ja, ausnahmsweise lasse ich mich fotografieren."

Sonja tulkoja:

"Jā, izņēmuma kārtā viņš ļaus fotografēt."

Tad Brunnens piebilda:

"Unter der Bedingung, dafi Frau Devere dabei ist, um zu ūbersetzen." Ar noteikumu, ka Devīra kundze būs klāt un tulkos. Protams, Sonja būtu varējusi teikt, ka viņa ar Fēliksu šodien dodas tālā ceļā, un es nebūtu neko iebildusi, un tam droši vien nebūtu nozīmes, taču…

Brunnens veselu stundu nosebojās. Kad viņš beidzot ieradās, Džailzu draudēja pārņemt parastais drūmais noskaņojums, un, kamēr viņš soļoja pa vestibilu šurpu turpu, es pa- tvēros viesistabā, pārskatot laikrakstus un meklējot atsauksmes par vakarējo koncertu. Taču neko neatradu. Nodomāju, ka koncertzāle bijusi pārāk neievērojama un Brunnens - pārāk maz pazīstams, lai saistītu kritiķu uzmanību.

Tad pie durvīm atskanēja zvans, un parādījās Brun- nens. Viņš palocījās Džailzam, tad pacēla pie lūpām manu roku un nomurmināja, ka ļoti priecājas atkal mani sastapt. Kopš tās reizes, kad Džailzs fotografēja mis di Morjē, es nekad nebiju darbnīcā, kad Džailzs tur strādāja. Tagad viņš man bija devis precīzus norādījumus, ko es drīkstu un ko nedrīkstu darīt, īpaši jau nedrīkstēju runāt, vienīgi tulkot to, ko Džailzs teiks Brunnenam. Taču Brunnens vēlējās, lai viņu iepazīstina ar mis Spenseri un asistentiem, un uzstāja, lai viņam pirms seansa izrāda visu aprīkojumu, un man grūti nācās pārtulkot visus viņa jautājumus un Džailza atbildes, jo tie ietvēra daudz nepazīstamu, tehnisku terminu. Visu seansa laiku viņš nemitējās runāt - un tas ilga veselas divas stundas; Brunnenam vajadzēja mainīt pozas pie lielā flīģeļa, kuru Džailza asistenti bija atgādājuši uz darbnīcu.

Vispirms Brunnens apjautājās, kur es esot iemācījusies runāt vāciski, un es pastāstīju, kā iepazinos ar Sonju Vevē un kā no turienes nokļuvu Berlīnē.

"Arī es tajā vasarā biju Berlīnē," Brunnens teica. "Tas palicis atmiņā, jo tā bija pēdējā reize, kad savus skaņdarbus izpildīju publiski. Mani uzņēma tik slikti, ka nolēmu paklausīt kāda kritiķa padomam, kas ieteica turpmāk pievērsties citu komponistu mūzikas atskaņošanai."

Negribējās atzīt, ka esmu bijusi tajā koncertā, un es tikai nomurmināju, ka tas droši vien bijis ļoti nepatīkams pārdzīvojums. Taču Brunnens neizskatījās īpaši satraukts. "Toreiz mans pašlepnums bija diezgan stipri ievainots," viņš smaidīdams teica. "Taču, kļūstot vecāks, sapratu, ka Kovā- ča mūzika manas jūtas izteic daudz labāk nekā Šēnberga ato- nalitāte. Sirdī esmu romantiķis."

Kad paudu pārsteigumu, ka Kovāčs nav plašāk pazīstams komponists, Brunnens šķita izbrīnījies. Tad viņš pastāstīja, ka klavierkoncerta manuskriptu atradis kādā bukinista veikaliņā Budapeštā, kur reiz iegriezies gada sākumā, un tur, iespējams, esot vēl vairāki šā komponista darbi, kurus neviens nepazīst. Tad Brunnens jautāja, vai es spēlēju klavieres.

"Ne visai labi," atzinos. "Taču mana vīra vectēvs gan spēlēja brīnišķīgi. No viņa es iemācījos mīlēt mūziku - un mākslu - un daudz ko citu…"

"Pastāstiet man par šo veco vīru," Brunnens lūdza, un viņa pamudinājums man atraisīja mēli, kaut gan runāt vajadzēja vāciski, - varbūt tieši tāpēc, jo Džailzs nevarēja saprast, ko es stāstu. "Tātad pat Anglijā mīt bohēmas pārstāvji!" Brunnens iesaucās. "Ak, es tik labprāt būtu iepazinies ar Vestu. Manuprāt, mums būtu daudz kopīga." Viņš lika pastāstīt par Jandoveru, un es runāju bez mitas - par dārzu un Afingdaunu, un Refu, un Mīļumiņu, un par lietām, par kurām nekad vairs ne ar vienu netiku runājusi; tā kā nemaz neizskatījās, ka Brunnens garlaikotos, runāju ilgāk, nekā būtu vajadzējis.

Kad bija izdarīts pēdējais uzņēmums, Brunnens teica:

"Ceru, ka jūs ar vīru vakariņosiet kopā ar mani un brālēnu." Džailzs atraidīja piedāvājumu, paskaidrojot, ka viņam daudz kas vēl paveicams fotolaboratorijā. "Tad varbūt De- vīra kundze…" Brunnens ieminējās.

Brunnens ieradās astoņos vakarā, lai ar taksometru aizvestu mani uz restorānu - "Mad Magyar" Šarlotstrītā. Tā ir apburoši romantiska vieta. Mēs vakariņojām sveču gaismā, un vijolnieks čigāns spēlēja smeldzoši skaistas ungāru tautasdziesmas.

Džailzs arvien vēl strādāja laboratorijā, kad Brunnens ieradās pēc manis, tāpēc neredzēja, ka fon Strelovs nav atnācis.

"Brālēns," teica Brunnens, kad sākām braukt, "lūdz viņu atvainot un cer, ka jūs pieņemsiet aizbildinājumu. Viņš atcerējās, ka norunājis citu tikšanos." Instinktīvi nojaušot, ka Brunnens nemaz nav domājis aicināt līdzi ari brālēnu, es izklaidīgi vaicāju, vai Brunnens dzīvo Vīnē.

"Ja vien varētu, es tur nedzīvotu," viņš atbildēja. "Man ir pretīgi jebkuri ierobežojumi. Esmu līdzīgs jums. Pilsētā nejūtos kā mājās."

Izbrīnā jautāju: "Kā jūs zināt par mani?"

Viņš smējās.

"Mūziķa auss spēj uztvert ne vien katru noti mūzikā, bet ari ikvienu cilvēka balss noskaņu. Par Londonu un Berlīni jūs dienā runājāt gluži sausi un neizteiksmīgi. Tiklīdz sākāt stāstīt par Saseksu un Vevē, jūsu balss urdzēja kā strautiņš." »

Brunnens pasūtīja ēdienus, runājot tekošā ungāru valodā. Kad izteicu pārsteigumu, viņš paskaidroja, ka dzimis Bu- dapeštā un jau agrā bērnībā runājis gan vācu, gan ungāru valodā. Tad viņš paziņoja:

"Un drīz runāšu ari angliski."

Es jautāju, vai Brunnens iecerējis kādu laiku palikt Anglijā, un viņš teica, ka šeit vēl paredzēti trīs koncerti citās pilsētās, bet pēc tam viņš atgriezīšoties Austrijā. Tad piebilda:

"Un jūs brauksiet man līdzi."

Šobrīd ir divi naktī. Džailzs vēl arvien ir laboratorijā. Ja viņš nāks augšā, man jāpaslēpj dienasgrāmata un jāizliekas, ka esmu aizmigusi, citādi baidos - ja viņš sāks runāt, nespēšu valdīt pār savām jūtām un pateikšu kaut ko tādu, ko vēlāk nāksies nožēlot.

"Mēs dzīvosim," Brunnens turpināja, "nelielā namiņā ziedošu pļavu vidū; visapkārt sliesies sniegotu kalnu virsotnes, un netālu putos balts kalnu strauts, traukdamies lejup uz ieleju. Veselām nedēļām mēs neredzēsim nevienu cilvēku, tikai reizi pa reizei sastapsim kādu govju ganu. Jūs man mācīsiet angļu valodu - un es jums mācīšu mīlēt…"

Man varbūt vajadzēja uz viņa pārdrošību atbildēt ar sašutumu vai šos vārdus uztvert kā joku. Es turpretī nosarku un klusēdama raudzījos šķīvī. Brunnens pastiepa roku un viegli pacēla manu zodu tā, ka man nācās raudzīties viņam acīs.

"Vai tas jūs nevilina? Kāpēc gan ne? Jums patīk kalni. Un, manuprāt, es jums patīku. Kas tad jūs mulsina?"

Jutos kā straumes satverts peldētājs, kas grasās slīkt.

"Pirmkārt, esmu precējusies," murmināju.

Brunnens paraustīja plecus.

"Un tad? Vīru jūs nemīlat."

Brunnena atklātie vārdi mani pilnīgi apmulsināja, un es aptvēru, ka ne reizi kopš kāzām patiesībā neesmu skaidri atzinusi ne sev, ne arī kādam citam, ka nemīlu Džailzu.

"Par kļūdu nav jākaunas," Brunnens teica. "Arī es esmu precējies. Taču dzīvojam ar sievu šķirtas dzīves. Nedz es mīlu viņu, nedz viņa - mani. Mūs saista vienīgi papīriņš." Pirms biju paspējusi atbildēt, viņš turpināja: "Jūsu vīrs varbūt ir talantīgs fotogrāfs, taču viņā nav cilvēcīguma. Man, svešiniekam, to parāda viņa attieksme pret asistentiem - un noteikti arī pret jums. Pirmajā vietā viņš dzīvē liek savu darbu." Tad viņš piebilda: "Taču mani jūsu vīrs neinteresē. Ļāvos fotografēties tikai jūsu dēļ. Kopš brīža, kad vakar koncertzālē uzgāju uz skatuves, klausītāju pulkā apzinājos tikai vienu cilvēku. Ap jums bija daudz citu klausītāju - un tomēr jūs bijāt viena vienīgā. Es spēlēju jums. Nekad neesmu spēlējis labāk. Redzēju, kā pēc koncerta dzirkstīja jūsu acis, kuras līdz tam bija skumju aizēnotas. Ļoti ilgojos aizvest jūs projām, būt kopā tikai ar jums. Ģērbtuvē gudroju, kā varētu jūs sastapt, un tad aiz durvīm izdzirdēju balsis. Piepeši saklausīju, ka jūs slavējat Kovāča koncertu. Instinktīvi nojautu, ka tā ir jūsu balss, kaut gan man nebija nācis prātā, ka jūs runātu vāciski. Mani pārņēma tāda laimes izjūta, ka būtu varējis skaļi dziedāt vai kliegt. Lai būtu kopā ar jums, biju gatavs darīt jebko… Šodien nosebojos, jo pēkšņi mani sāka mocīt šaubas. Varbūt man bija radies maldīgs iespaids par jums. Varbūt jūsu skumjas bija īslaicīgas un pārejošas - tikai tāpēc, ka jūsu draugi aizbrauc uz Ameriku. Varēja gadīties, ka pati savās mājās jūs izrādāties pilnīgi citāda. Taču šodien, klausoties, kā jūs runājat, un vērojot, kā brīžam spēji sadrūmst jūsu seja - kad runājāt par vīru zināju, ka pirmais iespaids bijis pareizs. Jūs mēģināt slēpt, ka esat nelaimīga, tomēr tā ir. Jūs esat precējusies, taču maz laika pavadāt kopā ar vīru…"

Pienāca viesmīlis, lai paraudzītos, vai nest nākamo ēdienu, un samulsumā ieraudzīja, ka mēs pasniegto gandrīz neesam aiztikuši. Brunnens kaut ko pateica, un viesmīlis iesmējās.

"Es viņam teicu, ka mēs esam izsalkuši tikai pēc mīlestības," Brunnens paskaidroja. "Viņš ir ungārs - viņš to saprata."

Atgriežoties viesmīlis sazvērnieciski smaidīja, un es pamanīju, ka viņš zagšus paskatās uz manu laulības gredzenu, - viņš droši vien domāja, ka mums ir mīlas sakars. Mūsu galdiņam pienāca čigāniete puķu pārdevēja, un Brunnens, nopircis sarkanu rožu pušķīti, piespieda to pie lūpām un tad pasniedza man. Pēc tam viņš teica: "Nu tad pasakiet man - kāpēc jūs nevarētu braukt uz Austriju kopā ar mani?"

"Ai, tas vienkārši ir smieklīgi!" es izsaucos, bet Brunnens atbildēja:

"Lielākā daļa lietu dzīvē ir smieklīgas. Un mīlestība droši vien ir pati smieklīgākā. Padomājiet vien. Man šobrīd vairāk par visu gribētos jūs noskūpstīt. Bet vai tā nav dīvaina emociju izpausme - spiest kopā lūpas? Runājot par mīlas fizisko aktu, jāsaka - tam pilnīgi trūkst elegances, un tā laikam gan ir pati absurdākā no visām cilvēka funkcijām. Tomēr šā akta izraisītais pārdzīvojums ir viens no pašiem izsmalcinātākajiem…"

Pirms biju paspējusi kaut ko atbildēt, viņš piedāvāja:

"Ņemiet, lūdzu, karpu! Tā ir brīnumgarda." Tad viņš sāka runāt par savu brālēnu, par iespaidiem Londonā - it kā iepriekšējās sarunas nemaz nebūtu bijis.

Tagad atkal esmu Porterpleisā un gudroju, vai tikai tas viss nav bijis sapnis, taču līdzās gultai nelielā vāzītē ir viena sarkana roze. Brunnens teicās pēc divām nedējām atkal būt Londonā un tad apskatīt savu portretu Džailza izstādē. Manis te nebūs. Rīt pat atgriezīšos Jandoverā. Būtu galīgs neprāts tikties ar viņu vēlreiz. Tomēr…

Ķēros pie darba, lai iztīrītu to dārza daļu, kuru pilnīgi pārņēmušas plūškoka atvases. Ik rītu, kad sāku strādāt, zaros man virs galvas apmetās baložu pāris un dūdoja: "Brunnens… Brunnens…" Saulei rietot, ozola zaros aplokā strazds sāka svilpot melodiju no Kovāča koncerta. Ejot gulēt, dzirdēju Brunnena balsi: "…Jūs brauksiet man līdzi. Jūs man mācīsiet angļu valodu - un es jums mācīšu mīlēt…" Sapnī redzēju, kā guļu ziedošā kalnu pļavā Brunnena skavās. Agra rīta pussnaudā izjutu pieglaužamies kaut ko lielu un siltu - un, acis atvērusi, aptvēru, ka gultā ierāpies Refs, nolicis galvu uz spilvena līdzās manējai, bet es, roku viņam aplikusi, sapņoju par Brunnenu…

Tas bija neprāts! Spiedu sevi domāt ar prātu, teicu pati sev, ka viņš tikai flirtē ar mani. Viņš noteikti nespēja uztvert manu skatienu pārpildītajā zālē. Viņš nevarēja pazīt manu balsi caur ģērbtuves durvīm. Manas fantāzijas un sapņi pierādīja nevis to, ka viņš mīl mani vai ka es mīlu viņu, bet vienu vienīgu lietu - ka mana dzīve ir tukša.

Ak, cik liela muļķe es esmu!

Aizgāju uz Džailza izstādi dienu pirms tās atklāšanas. Brunnena portrets ir izcils. Nezinu, kā Džailzam tas izdevies, bet šķiet, ka šajā vienā portretā apvienoti vairāki attēli. Fonu veido flīģeļa spoguļgludais vāks, kurā atspoguļojas Brunnena rokas un klavieru taustiņi. Fotoattēla kreisajā pusē ir pats Brunnens, viņš sēž uz klavieru soliņa, galvu atmetis un rokas pacēlis, grasīdamies uzsist akordu. Attēla centrā tuvplānā redzamas Brunnena rokas ar garajiem, jutīgajiem pirkstiem, kas gatavi noslīgt pār taustiņiem.

Bija atnākuši arī Ādams un Eva, un viņi stāstīja, ka Ho- vards Redmeins jau pasūtījis Džailzam savu portretu līdzīgā stilā.

Izstādē bijām pavadījuši kādu stundu, kad ieradās Bojs Teits. Garās, gaišās sprogas sedza melna platmale, pāri pleciem vilnīja melns apmetnis, bet rokā bija melnkoka spieķis ar zeltītu uzgali. Viņam līdzās nāca īss un tukls vīrelis ar pelēcīgiem matiem, apaļiem, sārtiem bērna vaigiem un ķeruba smaidu. Eva man blakus, acīmredzot neko nezinādama par kādreizējām Boja un Džailza attiecībām, ieķiķi- nājās. "Ai, skatieties! Teits un Lails!" Viņa sāka man stāstīt, ka Teits esot pametis skatuvi un uzsācis literāru karjeru - žurnāla "New Society Arts" iknedēļas slejā viņš lasītājiem atklājot savus nepārspējamos uzskatus par kultūras notikumiem. Žurnāla redaktors Gilberts Lails - sabiedrībā viņš esot pazīstams ar iesauku Cukurgailītis, un citos apstākļos tas mani noteikti varētu uzjautrināt - droši vien esot Teita kārtējais mīļākais.

Teita balss bija dzirdama arvien tuvāk, viņš svepstēja stiprāk nekā jebkad; beidzot, nonācis pie Brunnena portreta, viņš apstājās, un pavadoņi iztapīgi pulcējās ap viņu.

"Tātad šis ir meiftardarbs, kas mums vifiem būtu jāap- bvīno." Viņš vērīgi aplūkoja fotogrāfiju. "Izskatās jau gudri, bet vai tad tā ir māksla? Kā tu domā, Gilbert, dā-ārgais? Tu taču piekvīti, ka tas ir pāvāk sagudrots? Tehniskā ziņā tas ir nefainojams, taču nekāda eftētiska baudījuma! Tas ir tik - zinātnisks. Ja pianists nebūtu tik apburoši glīts, es saprastu, kāpēc Kleperim vajadzējis tā manipulēt ar attēliem, taču šajā gadījumā…"

Nezinu, kas pamudināja mani rīkoties: vai Teita neglītā piezīme par Brunnenu vai Džailza darba pilnīgi nepamatotā kritika, jo Džailzs man vēl arvien ir dārgs, kaut arī mani plosa pretrunīgas jūtas, un Teitu es ienīstu līdz sirds dziļumiem. Lai arī kā būtu, spēru soli uz priekšu un teicu:

"Ja jūs mazāk pētītu tehniskos paņēmienus, bet vienkārši pamēģinātu uztvert visu fotoattēlu kopumā, tad saprastu, ka estētiski tas ir ārkārtīgi labs."

Teits raudzījās manī.

"Diemžēl man nav bijis tas gods…"

"Nē, mēs neesam iepazīstināti. Es esmu misis Devīra."

Teits paskatījās uz mani ar nepārprotamu nicinājumu.

"Tādā gadījumā skaidrs, ka jūs nespriežat objektīvi, bet esat vīra pusē."

"Nejau tad, ja ir runa par viņa darbu," es atbildēju. "Pati nefotografēju, tāpēc aplūkoju viņa darbus kā skatītāja. Un šis fotoattēls sagādā man milzīgu baudījumu - tāpat kā daudziem citiem cilvēkiem."

"Tomēr, ja neesat fotogrāfe, jāsecina, ka nespējat kompetenti spriest par šo tematu."

"To pašu var teikt ari pārjums!" es atcirtu. To pateikusi, gāju projām, cerēdama, ka neviens nav pamanījis, kā man trīc rokas un ļogās ceļi, un devos pie viesmīļa, kurš piedāvāja šampanieti, kas man šobrīd tik ļoti bija vajadzīgs.

Pēc brīža man līdzās parādījās Ādams, satraukti vaicādams, kas gan man uznācis.

"Lai nu kas tas būtu, taču viņa mūs atbrīvoja no tā nekrietnā izvirtuļa klātbūtnes," nošņāca kāda pazīstama balss, un es, pagriezusi galvu, ieraudzīju lēdiju Modu. "Paskatieties tikai uz viņu! Tagad nevar vien sagaidīt, kad tiks projām. Necieš, ja viņam kāds aizbāž muti. Labi, meitēn!"

Lai gan zināju, ka Džailzs pieklājības pēc aizsūtījis ielūgumu arī Pjūdžiem kā labiem kaimiņiem, nebiju gaidījusi, ka viņi ieradīsies.

"Reiz taču vajadzēja atbraukt uz pilsētu," lēdija Moda skaidroja. "Domājām, ka pie viena varam aplūkot Džailza izstādi. Iepazīstinājām viņu ar Kvantokas hercogieni. Zini, Hektors mācījās vienā skolā ar Kvantoku. Viņa ir karalienes Mērijas galmadāma. Karalisko aprindu atbalsts nekad nenāk par ļaunu. Nu, kas tad bija tas riebīgais krupis?"

Ādams tikko bija sācis skaidrot Teita darbību žurnālā "New Society Arts", kad parādījās Džailzs - ar sažņaugtām dūrēm, nobālējušu seju un cieši sakniebtām lūpām.

"Kā tu iedrošinājies sarīkot tādu scēnu!" viņš uzsauca.

"Viņš runāja tik netaisni…" es stomīdamās sāku skaidrot.

"Es lieliski varu pats aizstāvēt sevi," Džailzs atcirta. "Tev nemaz nevajadzēja iejaukties."

Ādams mēģināja iebilst:

"Paklau, veco zēn, esi nu rāms," - bet Džailzs ledainā balsī atteica: "Ja man būs vajadzīgs tavs padoms, es pateikšu." Vēlreiz pagriezies pret mani, Džailzs sacīja: "Tu nostādīji mani muļķīgā stāvoklī."

Pēc īsa brīža Pjūdži devās atpakaļ uz Jandoveru, un es braucu kopā ar viņiem. Brauciena laikā negaidot biju pateicīga sera Hektora aplam kļūmīgajai braukšanas prasmei, jo tas mani mazliet izklaidēja. Mašīnu viņš bija iegādājies tikai pirms dažām nedēļām, bet uzstāja, ka vadīs to pats. Pār lēdijas Modās lūpām nemitīgi plūda kritisku izteicienu straumes - viņa vienlīdz nosodīja gan Džailzu, gan Boju Teitu, un tikai tad, kad bijām izkļuvuši no sastrēguma un mašīna uzņēma ātrumu, pretvējš apslāpēja pat lēdijas Modās balsi.

Kas noticis - noticis. Taču tagad bija skaidrs, ka Brun- nenu vairs nesatikšu, kad viņš atgriezīsies Londonā. Iegriezies Porterpleisā un varbūt arī Bondstrītā, viņš nesastaps mani un dosies atpakaļ uz Austriju. Tā varbūt ir vislabāk…

Mēs pusdienojām, kad pienāca telegramma. To atveda Toms. Viņš bija atbraucis ar velosipēdu - seja bija sasvīdu- si un piesarkusi.

"Te rakstīts svešā valodā," viņš sava svarīguma apziņā elsa. "Es uzminos augšā kalnā bez apstāšanās."

Tikai astoņi vārdi, un visa pasaule šķita iemirdzamies citās krāsās.

BŪŠU AR VILCIENU KIPVELA ŠODIEN PIECOS PĒC PUSDIENAS.

Pēc četrām stundām viņš būs te.

Fanija šaudījās šurpu turpu ar slotu un putekļu lupatu, Džetro pļāva mauriņu, un Gārnijs tīrīja divričus un uzposa Kapteini. Es liku viņiem noprast, ka Brunnenu uz Jandoveru uzaicinājis Džailzs.

Nekad vēl nebiju izjutusi tādu satraukumu. Vēders bija sarāvies čokurā, un kājas vai ļima. Ko es esmu izdarījusi? Ko es daru? Ko grasos darīt?

***

Afingdaunu apspīd pilns mēness, un zvaigznes ir bezgala spožas. Esmu pārāk laimīga un pārāk labi apzinos, ka šī laime nav pastāvīga, tāpēc nespēju aizmigt. Vēlos izbaudīt ikvienu pilnīgās laimes brīdi, pirms tā man tiek atņemta.

Brunnens acīmredzot bija ieradies izstāžu zālē tieši tajā brīdī, kad es izgāzu niknumu uz Teitu.

'Tu biji lieliska," viņš teica. 'Tik lepna un cēla, tik angliska. Taču tavs vīrs - fu! - viņš nav tavas lojalitātes cienīgs."

Satraukumā ejot ārā no izstādes, acīmredzot biju pagājusi tieši Brunnenam garām. Arī viņš tūlīt pēc tam bija devies projām, pat nepapūlējies uzmest skatienu Džailza radītajam fotoportretam.

"Ja gribu redzēt pats sevi, varu paskatīties spogulī," viņš teica. "Redzēt es gribēju tevi."

Fanija uzstāja, ka jāvakariņo ēdamistabā, un tas vēl pavairoja izjūtu, ka notiek kas nereāls, jo parasti mēs ēdām virtuvē. Brunnens necentās ar mani flirtēt, bet aizraujoši stāstīja par kon- certceļojumu, un viņa stāstījums mani tā savaldzināja, ka gandrīz biju aizmirsusi Džailzu. Brunnens pat visparastākos notikumus prot izstāstīt tā, ka tie šķiet pagalam jocīgi.

Pēc vakariņām iegājām mūzikas istabā, un es apsēdos līdzās stiklotajām durvīm, Refs nometās man pie kājām, bet Brunnens spēlēja. Vēlējos, kaut šis vakars nekad nebeigtos. Kad bija laiks iet gulēt, es jau sāku raizēties, ka Brunnens mēģinās man tuvoties, taču viņš tikai uzspieda skūpstu manai rokai, pirms atstāju istabu. Un tagad es te sēžu, bet viņš apakšstāvā ir jau aizmidzis…

Šī bija viena no brīnišķīgākajām dienām manā mūžā. Biju baidījusies, ka Brunnens varētu nonicināt manu vienkāršo dzīvesveidu un necilos priekus, niecinoši izturēties pret Jandoveru un augstprātīgi - pret Gārnijiem. Manām raizēm nebija pamata. Pēc brokastīm, kuru laikā Brunnens ļoti centās izteikt uzslavu Fanijai lauzītā angļu valodā, viņš uzstāja, lai es izrādu visas maliņas Jandovera, un viņa apbrīna neapšaubāmi bija patiesa. Dārzs bija pilnā plaukumā, rozes - vienos ziedos, gluži kā tajā pirmajā vasarā, kad iepazinu Vestu.

Refs izturējās pret Brunnenu kā pret senu draugu; turklāt izrādījās, ka Brunnens lieliski prot apieties ar zirgiem. Viņš nekavējoties ieguva Gārnija labvēlību, un tas viņam pat atļāva jāt ar Kastaņu. Pēcpusdienā laidām zirgus galopā pa Dauna kalnāju, un es atkal jutos jauna un dzīvespriecīga - kā nebiju jutusies kopš Vesta nāves.

Vakarā Brunnens man pastāstīja par savu ģimeni un izcelsmi. Viņa tēvs bija dzimis tālīnā kalnu ciematā Forarl- bergas apvidū Austrijā, zemnieku ģimenē. Brunnena vectēva brālis bijis maiznieks, kam pašam bērnu nav bijis, tādēļ pēc viņa pēkšņās nāves maiznīcu mantojuši Brunneni. Laikam gan, uzaicinot mani uz Austriju dzīvot, Brunnens bija domājis tieši to vietu. Taču tajā vakarā par šo neprātīgo ideju viņš vairs nerunāja.

Tēvamāte apprecējusies ar kareivi, kas norfkots dienēt uz Budapeštu pēc tam, kad Austrija kļuvusi par Austroungārijas monarhijas sastāvdaļu, tāpēc arī Brunnens piedzimis Budapeštā. Viņš dzimis 1892. gadā - tātad tagad viņam bija četrdesmit gadu. Lai gan sudrabainie deniņi liecināja par gadiem, viņš izturējās tā, it kā būtu daudz jaunāks. Daudzējādā ziņā es jutos vecāka par viņu.

Brunnens bija uzaudzis mūzikas vidē. Māte bijusi apdāvināta pianiste, bet tēvs - izcils vijolnieks. Abi jau bija miruši. Brunnena studijas Vīnes universitātē pārtraucis Pirmais pasaules karš.

Brunnens daudz nerunāja par laiku, kad bija piedalījies aktīvā karadarbībā - varbūt tāpēc, ka bija karojis pretējā nometnē Anglijai, - kaut gan viņš bijis iesaistīts Itālijas kampaņā un ar britu karaspēku nav cīnījies. "Mans uzdevums bija mācīt ar munīciju apkrautajiem mūļiem kāpt kalnos," viņš smiedamies teica. Taču pēc tam pastāstīja, ka bijis ievainots kājā, tāpēc man šķiet, ka aiz bezrūpīgajiem vārdiem slēpjas liela drosme.

Pēc kara Brunnens pūlējies nopelnīt iztiku, spēlējot Vīnes kafejnīcās un deju stundās, un šajā laikā pats sācis komponēt. Tieši deju stundās viņš iepazinies ar nākamo sievu, bagāta rūpnieka meitu. (Viņas vārds bija - ir - Hermīne.) Neilgu laiku Brunnenam licies, ka viņu gaida lieli panākumi, taču šīs cerības satriekusi neveiksme Berlīnē. Kopš tā laika laulība sākusi jukt ārā. Brunnens stāstīja, ka Hermīnei vīrs neveiksminieks nav bijis vajadzīgs. (Man radās iespaids, ka Hermīne līdzinās debitantēm, kuras fotografēja Džailzs, - izlutināta, skaista un sekla.)

Fon Strelova kungs, Brunnens man smejoties stāstīja, cēlies no ģimenes bagātā atzara. Viņam piederot vīnadārzi Vīnes apkaimē. Brālēns esot augstas kultūras cilvēks, visā Eiropā viņam esot draugi, un, kad pirms diviem gadiem nomirusi fon Strelova sieva, viņš, lai uzveiktu sēras, palīdzējis Brunnenam uzsākt koncertējoša pianista karjeru.

Šodien mēs jājām gar Kipu līdz pat ietekai jūrā un tad gar jūras krastu, jo bija bēgums un varējām jāt pa smiltīm. Jūra savaldzināja Brunnenu. Es turēju Kastaņas pavadu, bet Brunnens, noāvis kurpes un zeķes un uzrotījis bikses, lēkāja pa viļņiem kā bērns, saceldams ūdens šaltis. Es tā smējos par viņa ērmošanos, kā vēl nekad neatceros smējusies. Kaut jel Vests būtu varējis iepazīties ar Brunnenu!

Viņi noteikti būtu sadraudzējušies. Rīt dosimies uz pludmali agrāk, kad būs paisums, un paņemsim līdzi peldkostīmus un ēdamo.

"Ja vien par komponistu var teikt, ka viņa uzvārds nav piemērots, tad to var teikt par Bahu," Brunnens šodien sacīja. "Vai zināt, ka vācu valodā Bach nozīmē - strauts? Man vienmēr šķitis, ka tāda mēroga komponistam piederētos jūras vai okeāna vārds."

Biju domājusi - ja Brunnens jūru redz pirmo reizi, tad droši vien neprot peldēt, taču biju aizmirsusi, ka Austrijā ir kalnu ezeri. Visvairāk viņam patika milzīgie viļņi - Brunnens ienira un ļāva, lai tie nes viņu uz krastu, nemaz nebēdādams par oļiem.

Viņš tik ilgi spēja palikt zem ūdens, ka es (pati juzdamās ūdenī kā zivs) vienu brīdi pārbijos, jo domāju, ka viņš ir noslīcis. Šausmās ieelsojos, kad viņš izšāvās no ūdens man tieši līdzās kā pludiņš, plati pasmaidīja un atkal ienira. Sagrābis aiz potītēm, viņš parāva mani zem ūdens. Taču tur nebija dziļš, un Brunnens tūlīt satvēra manas rokas un palīdzēja nostāties uz kājām. Man nebija peldcepures, un mati tagad bija gluži slapji. Atglaudis tos ar pirkstiem no sejas, viņš cieši raudzījās manī. Sākumā domāju, ka viņš grasās mani noskūpstīt, taču Brunnens teica:

"Kad jūs ieraudzīju pirmo reizi, domāju, ka esat glīta. Taču esmu maldījies. Jūs esat daiļa."

Nekad man neviens nebija teicis, ka esmu daiļa.

Pēc pusdienām atradu Vesta gramofona ierakstos De- bisī "Jūru".

"Kad vien nākamībā dzirdēšu šo mūziku, atcerēšos šo dienu," Brunnens sacīja. Ak jā - es tāpat!

***

Brunnena attieksme pret dzīvi pilnīgi atšķīrās no tās, pie kādas biju radusi es. Ja viņš gribēja paslinkot, tad visu rītu palika gultā. Ja bija izsalcis, ēda. Ja jutās laimīgs, smējās. Neko viņš nedarīja tikai tāpēc, ka tā pieņemts, bet dzīvoja saskaņā ar dabiskajiem instinktiem - kā dzīvnieks. Es apskaudu šo spēju. Puritāniskā audzināšana man vienmēr lika justies vainīgai.

Šīsdienas piknika grozā Fanija ielika pudeli plūškoka ziedu šampanieša. Mēs ar Brunnenu sēdējām jūras malā un ieturējām lenču, te piepeši viņš pajautāja:

"Vai jūs zināt, ko nozīmē - Briiderschaft trinkenT Viņš sakrustoja savu roku ar manējo. "Vispirms savijam rokas un tad dzeram." Abi iedzērām pa malkam šampanieša no savām glāzēm. "Tagad mēs drīkstam viens otru saukt vārdā un drīkstam darīt to, ko esmu vēlējies, kopš pirmo reizi tevi ieraudzīju." Tad viņš noskūpstīja mani…

Tas bija viegls skūpsts, tikai īsa lūpu saskaršanās, taču, viņa mutei pieskaroties manām lūpām, sajutu spēju kvēli iz- šaujamies cauri visam augumam. Kad Brunnens atrāvās, izjutu neaprakstāmu vilšanos.

"Mēdz teikt, ka acis esot dvēseles spogulis," Leo teica, "un īpaši to var teikt par tevi. Nekad vēl neesmu redzējis tik izteiksmīgu skatienu. Tavas acis ir zilas kā debesis ar saules lāsumiņiem. Kad tu esi laimīga, tās mirdz, kad esi nelaimīga - tām pārslīd ēna. Tās izsaka ikvienu tavu domu, tāpat kā tava balss."

Neiedrošinājos ļaut viņam pārbaudīt šos vārdus. Sāku kravāt grozā piknika piederumus, un Leo smējās.

"Tev taisnība, Kitija, mazo kaķēn, manu Kātzchen. Mums jāturpina pastaiga."

Novakarē mēs nācām mājās gar Kipu un uzkāpām kalna galā līdzās mežam. Tur Leo apstājās, pirkstu lūpām pielicis, un Vesta meža biezoknī es izdzirdēju dziedam lakstīgalu - pirmo reizi kopš Vesta nāves.

Tad tas notika. Leo apskāva mani un skūpstīja atkal, tikai šoreiz tas vairs nebija vieglais, gaistošais skūpsts. Viņa lūpas cieši piekļāvās manai mutei, un es izjutu viņa cieto un stingro augumu. Pacēlis uz rokām, Leo nesa mani dziļāk mežā, biezajās ērgļpaparžu audzēs. Tur, paparžu gultā, lakstīgalai aizrautīgi dziedot, mēs…

Tomēr nav vārdu, kas spētu aprakstīt mūsu mīlestības svelošo skaistumu. Pietiks, ja teikšu - visneprātīgākajās fantāzijās man nebija rādījies, ka mīlestība var būt tāda. Nekad nebiju cerējusi pārdzīvot tik bezgalīgu prieku, justies tik brīva un atraisīta. Zināju, ka man vajadzētu justies vainīgai, taču nespēju justies tāda. Izjutu vienīgi neizsakāmu laimi.

Dzirdu soļus uz kāpnēm. Vai tā ir Fanija, vai… ?

Jutos kā apreibusi, kā bez prāta no mīlestības. Leo manu augumu spēlēja kā savas klavieres, skarot manī tik smalkas stīgas, ka to izraisītās mūzikas skaņas gandrīz vai nebija uztveramas ar parastām jūtām. Kad uzausa rīts, viņš atgriezās savā istabā, pirms aiziešanas pateicis: "Es mīlu tevi, Kātzchen." Nemitīgi klusībā atkārtoju viņa vārdus.

Biju cieši aizmigusi, kad Fanija ienesa man rīta tēju un bažīgi apvaicājās, vai es jūtoties labi. Brokastu laikā viņa ierosināja, lai es parādot Leo dažas Saseksas ainavas, ja vien mēs neesot nodomājuši apmeklēt karalisko paviljonu Brai- tonā vai Lūisas pili. Es tulkoju Fanijas teikto, taču Leo tik strauji apgūst angļu valodu! (Un es apgūstu mīlestību…)

"Man, Fanija, labak patīk jaukas ainavas," Leo teica. Tomēr jāuzmanās, lai Gārnijiem nemostos aizdomas.

Manas alkas pēc Leo līdzinās vājprātam, apsēstībai - jo vairāk viņš mani mīl, jo vairāk man viņa vajag. Jau viņa pieskāriens vien liek asinīm joņot dzīslās. Kā gan es varēju dzīvot, nepazīdama viņu?

Mēs ar Leo bijām mūzikas istabā, taču pēc brīža sapratu, ka viņš ir dziļi iegrimis savā jaunradē un šobrīd aizmirsis mani, jo, sēžot pie klavierēm, vairākas reizes atkārtoja frāzi, tad pārstāja spēlēt, lai to pierakstītu. Šī kompozīcija gan nelīdzinājās agrīnajam klavierkoncertam - tā vairāk atgādināja Kovāča stilu. Pēc pusdienām Leo man nospēlēja savu skaņdarbu; basa partijā es saklausīju jūras dunoņu, bet augstajās notīs - lakstīgalas un cīruļa dziesmas, tik gaišu, tik kvēlu meldiju, ka likās - sirds aiz skaistuma vai lūzīs.

"Tā es jutos, kad mīlēju tevi," Leo teica.

Šodien bija atnācis tēvs. Viņam kļuvis zināms, ka es Džailza prombūtnē izklaidēju svešu viesi. Tēvs teica, lai es neaizmirstot savu sabiedrisko stāvokli. "Cilvēki var saprast aplam." Es izbijos, ka Fanija varbūt manījusi Leo iznākam no manas guļamistabas, taču tēvs piebilda: "Saprotu - tas vīrietis ir ārzemnieks. Ceru, Ketrin, ka esi ieslēgusi sudrablietas."

Leo tobrīd bija izgājis no mājas, taču laikam bija redzējis, kā tēvs aiziet, jo apvaicājās, kas mani apmeklējis. Tēlotā nevērībā paraustījusi plecus, teicu, ka mans tēvs. Nevēlējos runāt par viņu, jo zināju, ka tad noteikti nāksies runāt par Džailzu. Negribēju ne domāt, ne runāt par tēvu, Džailzu - vai par Hermīni. Nespēju paciest, ka šīs runas varētu aptraipīt mūsu sapni. Man par lielu atvieglojumu, Leo vairs neko nejautāja - un mēs sākām runāt par ko citu.

Jau otrais apmeklētājs divu dienu laikā. Šoreiz lēdija Moda.

"Cilvēki runā par tevi. Paklau, meitēn, saproti mani pareizi. Tu varētu darīt, ko vien vēlies, un es tevi nevainotu pēc tā, kad viņdien redzēju, kā Džailzs pret tevi izturas. Taču, kad mazais vasaras romāns būs beidzies un kavalieris atgriezies savās mājās, tepat vien nāksies dzīvot. Padomā par turpmāko, Ketrin."

Mazais vasaras romāns. Cik pārsteigta būtu lēdija Moda, uzzinot, kā šis izteiciens mani satrieca - vairāk nekā fakts, ka viņa uzminējusi manu noslēpumu. Viņas vārdi piepeši man skaidri lika apjaust, ka es nevaru paturēt gan Jandoveru, gan Leo. Leo nekad neiederēsies Saseksas dzīvē. Viņa daba ir pārāk vētraina, viņš nav tāds kā mēs - klusie, mierīgie angļi. Tomēr Jandovera pieder man tikai garā. Īstenībā to mantojis Džailzs. Ja vēlos palikt kopā ar Leo, man nāksies atstāt Jandoveru.

Taču Leo kopš tās pirmās reizes nekad vairs nebija atkārtojis ierosinājumu, ka es varētu kopā ar viņu doties uz Austriju. Varbūt tagad, mani iepazinis, viņš nožēloja savu pārsteidzību. Varbūt viņš vēl arvien mīl Hermīni. Tomēr - kādēļ tad apgalvo, ka mīl mani?

Kad šorīt Leo aizgāja no manis, nevarēju vairs iemigt, tāpēc pasaucu Refu un devos uz Afingdaunu. No jūras nāca bieza migla, un tikai tad, kad biju uzkāpusi augšā, ieraudzīju, ka Leo ir šeit. Viņš sēdēja miklajā zālē, ceļgalus rokām aptvēris, ar neparasti nopietnu seju. Novilcis žaketi, viņš uzaicināja mani apsēsties līdzās.

"Tēvs un milēdija bija ieradušies brīdināt tevi par reputāciju, vai ne?" Leo jautāja. Klusēju, jo tāpat bija skaidrs. "Man patiešām žēl," Leo sacīja, "esmu nepiedodami kļūdījies. Tagad man jādodas projām, pirms ļaunums nav kļuvis vēl lielāks."

Nespēju valdīties un sāku raudāt. Leo pievilka mani klāt, un es pieglaudu galvu viņam pie pleca.

"Lūdzu, neraudi, Kātzchen\ Tu drīz vien mani aizmirsīsi."

"Es tevi nekad neaizmirsīšu," es elsoju. "Es tevi mīlu, Leo."

"Arī es tevi mīlu," viņš sacīja. "Un tieši tāpēc, ka mīlu, man tevi jāatstāj, jo paliekot es izpostītu tavu dzīvi."

Biju tik satriekta, iedomājoties, ka man Leo jāzaudē, ka metu pie malas apdomību un prātīgumu.

"Bez tevis es neesmu nekas. Bez tevis es nespēju dzīvot."

Leo pašūpoja galvu.

"Nē, tava dzīve ir šeit. Te ir tava vieta, tavas mājas. Esmu tikai mūziķis, kas cīnās pa dzīvi. Salīdzinājumā ar visu šo nevaru neko tev piedāvāt. Kad vēl nebiju atbraucis uz šejieni, domāju, ka manas lauku mājas varbūt… Taču tagad esmu redzējis Jandoveru… Nē, es nedrīkstu prasīt, lai tu visu to pamet. Tu piederi šai vietai."

"Es piederu tev," raudādama sacīju.

Ilgu laiku Leo klusēja. Tad teica:

"To es tiešām vēlētos. Tomēr zinu, ka tas nav iespējams. Tāpēc, manu Katzchen, mums jāšķiras."

Visa atlikusī dienas daļa bija ļoti savāda. No rīta mēs abi strādājām dārzā, gandrīz nepārmijot ne vārda. Pēcpusdienā Leo piepeši nozuda, un es baidījos, vai tikai viņš nav aizbraucis neatvadījies. Izjutu milzīgu atvieglojumu, kad pamanīju viņu atgriežamies no Kipvelas puses pāri kalnājam. Leo pateica, ka bijis uz staciju noskaidrot, kad iet vilcieni.

Zināju, ka šonakt viņš pie manis nenāks.

Džailzs ieradās tieši tad, kad mēs beidzām vakariņot. Leo izturējās ļoti mierīgi, uzrunājot Džailzu labā angļu valodā, un paskaidroja, ka mans stāsts par Jandoveru uz viņu atstājis lielu iespaidu un viņš nav spējis aizbraukt uz Austriju, neredzējis Jandoveru savām acīm. Šī vieta viņam tik ļoti iepatikusies, ka palicis ilgāk, nekā nodomājis sākumā. Džailza sejas izteiksme bija neizdibināma, un nevarēju pateikt, vai viņš noticējis šim skaidrojumam. Drīz pēc tam Leo pieklājīgi devās no galda projām, un Džailzs arī pēc tam izgāja no ēdamistabas. Vienu brīdi baidījos, ka Džailzs varbūt saķēries ar Leo, bet tad, ejot uz savu istabu, izdzirdēju Džailzu darbistabā sarunājamies ar Džetro.

Gandrīz vai nespēju aprakstīt, kas notika pagājušajā naktī. Džailzs ieradās manā guļamistabā. Grīļodamies viņš pienāca pie gultas, un manīju, ka viņa elpa ož pēc viskija. Nolicis sveci uz naktsgaldiņa, Džailzs nosvieda zemē segu un palagu. Aptvēru sevi ar rokām, taču viņš tās atlauza vaļā un pārplēsa manu naktskreklu no augšas līdz apakšai, un tad, iegāzies gultā, piespieda mani pie matrača.

'Tu, paklīdene," viņš neskaidri murmināja, "padauza tāda, paklīdene tāda!" Mēģināju kliegt, taču Džailzs aizspieda man muti. 'Tad tu nekliedzi, kad viņš nāca pie tevis, ko?" viņš šņāca. "Ar viņu tu smilkstēji aiz prieka. Ar viņu…" Nespēju aprakstīt, cik neķītri Džailzs izteicās par mūsu mīlē- šanos, taču viņš visu aprakstīja tik sīki un pamatīgi, ka es nešaubījos - kāds, droši vien Džetro, mūs izspiegojis. Visļaunākais bija tas, ka Džailzs, sevi iekvēlinādams, lietoja tos pašus vārdus, ko Leo…

Tagad ir atkal rīts, un Džailzs ir projām. No sava loga varu redzēt, kā Džetro viņu divričos ved uz Kipvelu.

Esmu sapostīta gan sirdī, gan prātā, mans augums ir apkaunots. Vajadzēs izmazgāt palagus, pirms Fanija tos nav pamanījusi. Nespēju pieļaut, lai kāds nojaustu šonakt te pastrādāto izvirtību. Pat Leo - nē, vismazāk jau Leo…

Es dodos uz Austriju. Pēc pagājušās nakts vairs nespēju paskatīties uz Džailzu. Viņa rīcība pasteidzinājusi manu lēmumu. Man nav citas izvēles.

Leo es nestāstīju, kas notika, gluži vienkārši pateicu, ka Džailza ierašanās likusi man saprast - mūsu laulība ir sabrukusi un mana nākotne ir kopā ar Leo. īsu brīdi Leo seja bija tik skumja, ka baidījos - vai tikai viņš nav pārdomājis. Tad viņš atplauka priekā, un es zināju - tiklīdz būsim Austrijā, viss būs kārtībā. Esmu par to droša, jo mana mīlestība uz Leo pārspēj visu, pat mīlestību uz Jandoveru.

Kāds spēji un skaļi pieklauvēja pie durvīm, un Kitija tā sarāvās, ka dienasgrāmata nokrita uz grīdas. Leo klātbūtne bija šķitusi tik reāla, ka likās - vajag tikai pagriezties, lai ieraudzītu viņu līdzās. Taču Leo te nebija. Nekad vairs viņa nesarunāsies ar Leo. Viņš ir miris.

Viņa atvēra durvis, bet sirds vēl arvien smagi dauzījās. Tas bija pulkvedis Veikhērsts.

"Ei! Kā mēs šodien jūtamies, misis Pilgrima? Izskatāties pabāla, es teiktu. Kundze grib zināt, vai jūs nevēlētos kopā ar mums iedzert tasi tējas?"

Ja Kitija nevēlētos doties pie Veikhērstiem uz tēju, varētu atteikties, viņi ļaunā neņemtu. Taču cilvēku sabiedrība viņai droši vien nenāktu par ļaunu. Labāk nekā sēdēt un ļauties drūmām domām par pagātni būtu iebaudīt misis Veik- hērstas cepto rausi, kurā rozīnes vienmēr bija nogrimušas līdz apakšai, un paklausīties pulkveža tik bieži dzirdētos stāstus par Indiju.

"Paldies," Kitija teica. "Ar prieku."

"Lieliski! Tad mēs gaidām - nu, teiksim, pēc pusstundas?"

"Jā, tā būs labi."

Kitija piepeši skaidri aptvēra, ka gan viņa, gan vairums viņas vecuma ļaužu īstenībā nedzīvo, bet tikai eksistē, nevēloties atzīt faktu, ka ir jau aizvadījuši atvēlētos mūža gadus - trīsreiz divdesmit un vēl desmit klāt -, vienlaikus satriecoši skaidri apzinoties, ka nāve var pieteikt savas tiesības ikvienā mirklī. Jā, lai gan dzīve bijusi notikumiem bagāta un atstājusi nedziestošas atmiņas, lielākajai daļai šo cilvēku nāve laikam gan bija vienīgais skaidri saskatāmais robežstabs. Tāpēc viņi tvērās savos sīkajos rituālos un ieradumos, lai piešķirtu kaut nelielu jēgas nojausmu atlikušajām dienām…

Pulkvedis Veikhērsts mundri soļoja atpakaļ uz mājām, bet Kitija kādu brīdi vēl stāvēja uz sliekšņa, lūkojoties pāri jumtiem. Pēkšņi viņa izdzirdēja skaļas klaigas un spārnu švīkoņu. Ar roku atvairīdama spožo saules staru mirdzumu, Kitija saskatīja mežazosu kāsi, kas no Vaildfaulas puses garām pilij un katedrāles torņiem lidoja uz jūru.

Šī aina līdz ar atmiņām par Leo sirdī atmodināja gandrīz vai nepārvaramas ilgas. Savā bezgalībā viņai bija pieskārusies pasaule - tā pasaule, kuras daļa Kitija reiz bijusi, bet nu vairs nepiederēja pie tās…

Neaicinātas prātā ienāca Tenisona nemirstīgās rindas - vai varbūt tās būtu jādēvē par mirstīgajām?

Dziļa kā pirmā mīla, neprāta nožēlas pilna;

Ak, nāve dzīves plaukumā, zudušās dienas.

***

Lēnām viņa aizgāja līdz virtuvei, kur uz galda vēl atradās dienasgrāmata.

Kitijai nebija tajā jāieskatās, lai atminētos, ko bija teicis tēvs, kad viņa paziņoja, ka dodas uz Austriju kopā ar Leo.

"Ko tu dari?" viņš niknumā bija kliedzis. "Aizbēdz kopā ar kaut kādu hunni, nelietīgu blēdi, klaiņojošu muzikantu? Vai tev nav nekādas sajēgas par tikumu, pienākumu, godu? Kā tad paliek ar bausli "Tev nebūs laulību pārkāpt"? Kā tad paliek ar tavu laulības zvērestu, kad solījies atstāt visus citus un sekot vienīgi savam pielaulātajam vīram, paklausot, kalpojot, mīlot un godājot viņu līdz pat nāvei?" Kad Kitija mēģināja skaidrot, ka vairs nemīl Džailzu, bet mīl Leo, tēvs bija ārdījies: "Nekad vēl neesmu dzirdējis tādas blēņas! Tagad mēs runājam par tavu sievas un Jando- veras saimnieces lomu, par pienākumu pret vīru un vecākiem."

Māte raudādama bija lūgusies nerīkoties tik pārsteidzīgi, taču tēvs licis viņai apklust.

"Tā ielasmeita nav pelnījusi, ka tu raudi par viņu. Viņu vajadzētu pērt ar pātagām. Es tev dodu pēdējo iespēju, Ketrin. Nožēlo grēkus, un es tev piedošu. Ja ne, tu vairs neesi mana meita. Tavs vārds tiks izsvītrots no ģimenes Bībeles un šajā namā nekad vairs netiks pieminēts. Tu it kā nekad nebūsi dzīvojusi - un tev būtu labāk, ja nekad nebūtu dzimusi."

Kitija ielika dienasgrāmatu atpakaļ portfelī. Tas bija dīvaini, cik ļoti vecumā tagadne jaucas kopā ar pagātni. Var jau būt, ka tā bija dabiska norise dzīves ritumā. Galu galā - vai tad mēs paši neesam rītdienas pagātne?

18

Nākamajā sestdienā pēc Jandoveras un Rožu kotedžas apmeklēšanas Filipai bija norunāta pirmā tikšanās ar Krišu Markovski Apdaikhauzā. Viņa aizbrauca uz turieni agrāk un, novietojusi mašīnu nelielā ieliņā nama otrā pusē, kārtīgi to aplūkoja. Pievilcīgā, vecā celtne atradās patālāk no galvenās ielas.

Klusumu pēkšņi pāršķēla motocikla rēkoņa - tā tuvojās un tikpat spēji apklusa netālu no Filipas "Metro". Motocikls bija milzīgs un melns; no tā nokāpa liela auguma vīrs melnā ādas ietērpā un atbalstīja motociklu uz statņa. Tad viņš novilka motobraucēja cimdus un noņēma aizsargķiveri, un pirmā brīža mazliet biedējošais iespaids tūlīt izzuda.

Viņa seju gan nevarēja īsti dēvēt par glītu, taču tā neapšaubāmi bija ļoti pievilcīga ar melno, sabužināto matu cekulu, tumši brūnajām acīm un plato, valdzinošo smaidu. Grūti bija pateikt, vai viņam ir trīsdesmit pieci vai divdesmit pieci gadi - seja šķita zēniska un vienlaikus pieredzējusi.

"Jūs droši vien esat Pipa? Es esmu Kriss Markovskis." Viņa varenais stāvs pievirzījās tuvāk, un Filipas delna gandrīz vai pazuda vīrieša lielajā plaukstā. Filipa ievēroja, ka viņš nav sakumpis kā lielākā daļa augumā garu vīriešu. "Vai jūs jau ilgi šeit esat?"

"Nē, tikko ierados."

"Paldies Dievam! Es parasti mēdzu kavēties. Tātad Ri- kijs uzticējis jums šo darbu?"

"Tā šķiet."

"Teikšu tūlīt skaidri un gaiši. Mums nepieciešami trīs fotoattēlu komplekti - pirms darbu uzsākšanas, darbu laikā un pēc to pabeigšanas. Ēka atrodas valsts aizsardzībā, tāpēc mums nāksies raudzīties, lai nemainītu tās sākotnējo veidolu. Kā redzēsiet, kad ieiesim iekšā, tas nu gan vieglāk pasakāms nekā izdarāms."

"Vai vēlaties, lai tūlīt izdaru kādu uzņēmumu?" Filipa bija izlēmusi nodrošināties un mašīnā paņēmusi līdzi somu ar fotoaparātu, statīvu un filmas. Viņa nekādā ziņā negribēja izskatīties neprofesionāla.

"Ak kungs, nē! Šodien ir tikai izlūkošana, lai jums rastos priekšstats par to, kas jāveic." No žaketes iekškabatas vīrietis izvilka vairākas diezgan saburzītas lapiņas. "Es atnesu dažus ēkas stāvu plānus. Tās ir kopijas. Jūs drīkstat tās aprakstīt."

"Vai šeit kāds dzīvo?"

"Pēdējie īrnieki izvācās apmēram pirms mēneša. Starp citu, dekoratīvo akmens kalumu ap ieejas durvīm darinājusi misis Kouda - tā pati, kuras darbi izstādīti grāfistes izstāžu zālē. Tagad, kad esmu jūsu zināšanas papildinājis ar dažiem nederīgiem faktiem, mēs varētu iet iekšā."

Viņu soļi skaļi atbalsojās tukšajā vestibilā.

"Ak Dievs, ar ko gan jūs te sāksiet?" Filipa jautāja, mulsi raudzīdamās uz applukušo interjeru.

"Pavisam vienkārši - izlauzīsim dažas sienas," Kriss teica, atverot durvis. "Sākumā, piemēram, abu šo istabu vietā bijusi viena telpa - paskatieties uz paneli un apšuvumu."

"Vai jūs kaut ko zināt par šā nama vēsturi?"

"Jā gan! Uzreiz varu pateikt, ka tas celts tūkstoš septiņi simti deviņdesmitajā gadā un ka tā pirmais īpašnieks bijis tirgotājs Čārlzs Apdaiks. Strītema, starp citu, tolaik bijis tikai tāds ciematiņš. Par Londonas piepilsētu tā kļuvusi tikai deviņpadsmitā gadsimta vidū, galvenokārt dzelzceļa dēļ. Kad Apdaiks nomiris, nams pārgājis būvuzņēmēja īpašumā un tas iebūvējis te vairākas viesu istabas un vienu spārnu kalpotāju mitekļiem. Pēc tam nams piederējis mākslas kolekcionāram - ticiet vai ne, viņa vārds bijis Roulends Horācijs Rafs Dikinsons -, kuram bijis nepieciešams milzum daudz lielu telpu, lai izvietotu savas gleznas. Kad šis vīrs pārcēlies uz citurieni vai nomiris - es vairs īsti neatceros -, nams atkal pārgājis kāda būvuzņēmēja īpašumā. Gadsimtu gaitā necik daudz nav mainījies. īpašnieka vārds bija Vebsters. Par laimi, viņa darbības laikā nams palicis neskarts. Gadsimtu mijā lielākā daļa Strītemas lielo namu nojaukti, lai atbrīvotu vietu daudzajām mazajām ēkām. Taču Vebsters droši vien nolēmis, ka viņam pietiks ar ienākumiem no dārza, kas tika izveidots mājas sētaspusē."

Runādami viņi bija izstaigājuši visu pirmo stāvu un tagad stāvēja pie liela, arkveidīga loga, no kura pavērās skats uz mazu dārzu un apkārtējo namu jumtiem.

"Dārzs kādreiz bijis vairākus akrus liels," Kriss turpināja. "Te bija mauriņi, rozārijs, rododendru aleja, siltumnīcas un pat vīnadārzs. Grūti iedomāties, vai ne? Pēc paša Vebstera nāves namu mantoja viņa meita, mis Roza Veb- stere, kas nomira pirms pāris gadiem deviņdesmit piecu gadu vecumā. Kādu laiku viņa vadījusi šeit ierīkoto Semināru jaunām lēdijām, taču kara laikā valdība to rekvizējusi un nomitinājusi te civildienesta kalpotājus. Pēc tam nams tika pārvērsts - ja vien šis apzīmējums derētu - par dzīvojamo namu."

"Kā jūs visu to zināt?"

"Tas pieder pie mana darba. Esmu izskatījis municipalitātes dokumentus, bibliotēkas materiālus un runājis ar arhivāriem. Tas ir aizraujoši. Nāciet nu, es jums parādīšu visu pārējo."

Pēc pusotrām stundām viņi bija izstaigājuši visas telpas no bēniņiem līdz pagrabstāvam, un Filipas plāni bija izraibināti ar atzīmēm.

"Tagad dosimies kaut ko iedzert," Kriss paziņoja. "Vai jums ir mazliet laika?"

"Jā, ir."

Abi kopā devās uz krodziņa pusi.

"Darbs ar Apdaikhauzu mani patiešām vilina," Kriss teica, kad abi jau sēdēja pie galdiņa, uz kura Krišam bija priekšā alus kauss, bet Filipai - baltvīna glāze. "Mani estētiskie ideāli te apvienojas ar sabiedrisko kredo."

"Kā jūs to domājat?"

"Esmu pārliecināts, ka apkārtējā vide cilvēku izturēšanos ietekmē daudz vairāk, nekā sabiedrība - vismaz politiķi - mēdz atzīt. Manuprāt, nav jāšaubās, ka ar sešdesmitajos gados celtajiem daudzdzīvokļu namiem un apdzīvojamiem kvartāliem izskaidrojams huligānisma, vandalisma, narkomānijas un citu noziegumu uzplaukums. Šie mitekļi burtiski iznīcina dvēseli. Tas pats sakāms par modernajām biroju ēkām un rūpnīcām. Iespējams, tās tiešām ir praktiskas, higiēniskas un darbiniekiem ērtas, taču tām trūkst savu īpatnību un individualitātes. Nav iespējams radoši strādāt betona saķepējumā."

"Domāju, ka jums taisnība."

"Sasodīti labi zinu, ka taisnība. Turklāt princis Čārlzs būtu vienisprātis ar mani."

"Taču ļoti dārgi maksātu nojaukt visas tās mājas un celt atkal par jaunu."

"Turēt cilvēkus cietumā arī ir dārgs prieks. Un nav garantijas, ka, iznākuši no cietuma, viņi atkal neķersies pie noziegumiem. Vismaz Apdaikhauza - kad tā būs pabeigta - apkārtni ietekmēs labvēlīgi." Kriss pasmaidīja kā atvainodamies. "Ziniet, tas ir mans jājamzirdziņš."

"Jūs patiešām esat neredzēts dīvainis, vai ne?" Filipai izspruka, pirms viņa spēja apdomāt, ko saka.

Kriss skaļi iesmējās.

"Tātad jūs jau to esat pamanījusi?"

"Negribēju jūs aizvainot."

"Es tā nemaz neuztvēru. Tomēr esat man izskaidrojumu parādā."

"Nu - braukšana ar motociklu nemaz, šķiet, nesaskan ar jūsu ieskatiem par arhitektūru."

"Ā! Saprotu. Jūs domājat, ņemot vērā manus sabiedriskos un estētiskos uzskatus, man vajadzētu braukt ar velosipēdu, valkāt vaļējas sandales, bet galvā likt salmu cepuri?"

Filipa, atcerējusies savu seno draugu Metu, pasmaidīja-

"Man diemžēl jāsagādā jums vilšanās, taču kopš tā laika, kad pavisam vēl jauns ar sirdslēkmi nomira vīrs, kas izgudroja lēno skrējienu, es tam vairs neticu. Nē, es mīlu savu uzticamo rumaku - pat visnemīlīgākajos laika apstākļos."

"Kas tas ir par motociklu?"

"BMW - un jūsu sejas izteiksme liecina, ka nevēlaties zināt itin nekā vairāk par šo tematu."

"Nu…"

"Taču, ja jums labi izdosies Apdaikhauzas fotogrāfijas, varu apsolīt, ka izvizināšu jūs. Varu arī piedāvāt izbraukumu ar otru manu transporta līdzekli - MG, kas ir vienlīdz antīks un nepraktisks.

"Vecs kabriolets?"

"Tieši tā." Kriss izņēma cigarešu paciņu un piedāvaja Filipai. "Es turklāt esmu smēķētājs."

"Nē, paldies!"

"Jūs taču neesat nodomājusi uzsākt jaunu dzīvi un laboties?"

"Nē, bet es nekad neesmu smēķējusi. Reiz - apmēram četrpadsmit gadu vecumā - pamēģināju, un man bija tik nelabi, ka otrreiz to nevēlējos piedzīvot."

"Arī es pirmo cigareti izsmēķēju četrpadsmit gadu vecumā un nospriedu, ka līdz ar alus dzeršanu un meiteņu skūpstīšanu tā ir viena no patiesi jaukākajām lietām. Kopš tā laika esmu aizrāvies ar visām trim."

"Kā tad tas saskan ar jūsu ieskatiem par narkotikām?"

"Es taču neskraidu apkārt, aplaupīdams vecas lēdijas un sperdams pensijas grāmatiņas, lai nodotos saviem netikumiem."

"Bez šaubām."

"Neskatieties tik nopietni! Tas jums nepiestāv. Pierē rodas grumbiņas. Nu, lūk, tā ir labāk. Vai kāds jau ir teicis, cik jums ir neparastas acis? Tajās jaušas zelta puteklīši."

Filipa smaidīja, taču neatsaucās uz komplimentu.

"Tādas pašas acis ir manai vecmāmiņai."

"Mēdz teikt, ka jāraugās mātē, taču vecāmāte varbūt sniedz vēl drošāku liecību."

"Par ko tad?"

"Par to, kāda pēc gadiem būs meita."

"Tāpat jau mēdz arī teikt, ka pēc tēva var spriest par dēlu."

'Tādā gadījumā man nav nekādu cerību."

"Kāpēc?"

"Mans tēvs bija traks polis. Mātestēvs bija grieķis, bet mātesmāte - spāniete."

"Ak Dievs! Kur gan viņi iepazinās?"

"Londonā. Kur gan citur? Mans tēvs bija diplomāts. Viņam veicās - karam sākoties, viņš dzīvoja Londonā un te arī palika. Māte - ticiet vai ne - bija divu Jehovas liecinieku atvase; viņi, atbēgot uz Angliju, bija izvairījušies no vajāšanām. Varu piebilst, ka man ir visai brīvi uzskati par reliģiju."

"Vai jums ir brāļi un māsas?"

"Divas māsas. Jaunākā, Melisa, strādā Losandželosā, lielā sabiedrisko attiecību aģentūrā. Un Andžela ir Vankū- verā. Viņa mūsu ģimenē ir pati stabilākā - precējusies, ar diviem bērniem. Strādā bērnu slimnīcā par medicīnas māsu. Lai gan mēs visi dzīvojam tālu cits no cita, taču jūtamies ļoti tuvi un, kad sapulcējamies kopā - parasti ik pēc pāris gadiem -, jūtamies fantastiski labi."

"Vai esat daudz ceļojis?"

"Ne tik daudz, cik vēlētos. Pirms koledžas tiku kibucā un koledžas laikā apceļoju Turciju un Indiju - taču pēc tam nācās pelnīt naudu."

"Vai neesat domājis par darbu ārzemēs?"

"Laiku pa laikam man ienāk prātā šādas domas, taču es mīlu Angliju. Kad apprecējos, iestigu rūpēs par māju un hipotēku lietām un domas par pasaules apceļošanu vairs nebija prātā."

Filipa nebija pieļāvusi iespēju, ka Kriss varētu būt precējies.

"Taču tas nu ir beidzies. Pašreiz mēs ar Liziju šķiramies."

"Ai, man patiešām žēl!"

"Man gan ne. Viņa ir īsta draņķe - skaista draņķe. Slaida gaišmate ar lielisku augumu - un nemitīgi mani krāpj. Pārradies no darījumu brauciena uz Franciju, atradu viņas atvilktnē grūtniecības testa komplektu. Jau pirms aizbraukšanas mūsu attiecības bija - nu, maigi izsakoties - vēsas, tāpēc man bija skaidrs, ka te iejaukts cits vīrietis. Paņēmu savas mantiņas un aizgāju, uz atvadām atstājot viņai paciņu ar prezervatīviem."

Filipa nesaprata, kā reaģēt uz dzirdēto.

"Tā vai tā," Kriss turpināja, "labs, kas labi beidzas. Dažas nedēļas nakšņoju drauga dzīvoklī uz dīvāna, tad Lizija izvācās no mana dzīvokļa un pārcēlās pie mīļākā - tā jam- pampiņa, kas brauc ar "Porsche" un kam pieder elegants dzīvoklis Bārbikenā, kā arī jahta Montekarlo. Lai viņiem veicas, tas ir viss, ko varu teikt." Kriss iztukšoja glāzi. "Nu, pietiks runāt par mani. Tagad pastāstiet par sevi."

"Nav jau nekā īpaša, ko stāstīt. Mani vecāki ir angļi. Man nav ne brāļu, ne māsu. Neesmu bijusi precējusies. Patiesībā es vēl arvien dzīvoju pie vecākiem. Vārdu sakot, esmu gluži parasta."

"Tam nu es neticu. Pirmkārt, nepazīstu nevienu citu sievieti, kuras darbs būtu arhitektūras fotografēšana. Līdz šim man šķita, ka tā joma domāta vīriešiem."

Filipa viņam pastāstīja, kā Tims ieteicis šo darbu.

"Tas patiešām ir godprātīgi. Pāris reižu esmu ar viņu ticies. Šķiet itin jauks zēns."

"Jā, viņš ir lielisks. Man veicies, ka varu strādāt pie vina."

5

"Tātad jūs interesē galvenokārt portreti?"

"Ceru, ka tie būs galvenie manā darbā. Tomēr man patīk arī celtnes. Koledžā man otrā gada projekta temats bija arhitektūra."

"Ļaujiet minēt. Loida ēka…"

Filipa iesmējās.

"Esat uzminējis."

"Man šķiet, kāds teicis - lai nonāktu tur, kur esi, jāiz- kļūst cauri neziņai - vai kaut kā līdzīgi."

"T. S. Eljots, "Četri kvarteti"," Filipa sacīja.

"Man vajadzēja nojaust, ka jums patīk dzeja."

"Kāpēc?"

"Jums ir sapņains izskats."

"Šādu iespaidu es vismazāk būtu vēlējusies radīt."

"Ak, es to domāju pavisam labvēlīgi! Jūs radījāt patiesi lietpratīgu iespaidu, kad, apstaigājot Apdaikhauzu, izdarījāt savas piezīmes."

"Tomēr manā dzīvē ir kāds neliels noslēpums," Filipa teica.

"Pastāstiet!"

Un Filipa atkal stāstīja par Edītes Spenseres albumu un Geveinu Devīru.

Kriss, tāpat kā Tims, uzmanīgi klausījās un, kad viņa beidza stāstīt, apjautājās, vai nevarētu apskatīt albumu. Taču Filipa nebija iedomājusies, ka lietišķā tikšanās izvērtīsies draudzīgā sarunā, un albumu nebija paņēmusi līdzi.

"Atnesiet to," Kriss lūdza. "Es labprāt vēlētos ielūkoties. Un tagad, manuprāt, vajadzētu parunāt par darbu. Cik ilgs laiks jums būs nepieciešams, lai pabeigtu fotografēšanas pirmo stadiju?"

"Jāatzīstas godīgi, ka nezinu, jo nekad vēl neesmu kaut ko tādu darījusi. Ja es sāktu strādāt, tad kļūtu skaidrāks."

"Nevajag pārāk raizēties. Daudzējādā ziņā var teikt - jo sliktāk viss izskatīsies, jo labāk tas kalpos mūsu mērķiem. Darba vidējā stadija domāta vairāk dokumentācijai. Taču tad, kad būsim pabeiguši rekonstrukciju, būtu labi izdarīt dažas kvalitatīvas fotogrāfijas, lai tās parādītu nākamajiem klientiem."

"Kas attiecas uz mani," Filipa apņēmīgi teica, "manā darbā nebūs nevienas paviršības. Es visu paveikšu, cik vien labi spēšu."

Kriss smaidīja.

"Saprotu. Patiesību sakot, justos vīlies, ja jūs būtu nodomājusi rīkoties citādi."

Abi atkal sastapās nākamās sestdienas rītā pirmajam fotografēšanas seansam. Šoreiz Filipa tik tiešām nervozēja, lai gan ar Timu sīki bija pārrunājusi darba norisi un viņš bija sniedzis vairākas norādes par grūtībām, ar kurām varbūt nāksies sastapties, kā arī aizdevis dažas apgaismošanas ierīces. Filipa bija uzrakstījusi, kādi uzņēmumi izdarāmi.

"Paskatīsimies abi kopā," ierosināja Kriss.

Ātri viņš pārskatīja Filipas sarakstu.

"Jā, šo vajag, šo arī. Bet šis un šis nav vajadzīgs… Ek, te vēl daudz jādara. Labi, es to atstāšu jūsu ziņā. Te būs atslēga, ja vēlaties iziet un ievilkt elpu. Es atnākšu dienas beigās. Teiksim, piecos?"

Filipa līdz vēlai pēcpusdienai noņēmās ar pirmās telpas fotografēšanu, un, kad Kriss atgriezās, bija skaidrs, ka šajā dienā dzīvokli nevarēs pabeigt.

"Ja strādāšu tādā tempā, jūs jau būsiet pabeiguši rekonstrukciju agrāk nekā es fotografēšanu," Filipa noskumusi teica.

"Neraizējieties! Sākumā vienmēr iet lēnāk. Un laika ir ļoti daudz. Mēs vēl arvien strīdamies ar padomi un risinām pārrunas ar darbu uzņēmējiem. Tagad sakravājiet savas mantiņas un iesim iedzert."

Viņi devās uz to pašu krodziņu, taču Filipa nespēja nomierināties. Mokas bija vēl jo lielākas tāpēc, ka fotokopijas no laboratorijas būs dabūjamas tikai pēc divām dienām.

"Gaisma visu laiku mainījās. Es nepārtraukti centos ekspozīciju pielīdzināt eksponometra rādītājiem, bet ja nu tas viss būs aplam?" Filipa bēdājās. "Un neesmu droša, vai pareizi biju novietojusi aparātu. Platleņķa objektīvs telpu padara vizuāli lielāku, taču tas izkropļo vertikālās līnijas."

"Pārstājiet raizēties!" Kriss sāka smieties, kad Filipa labu laiku bija sūrojusies. "Ļaunākajā gadījumā jūs varēsiet pārfotografēt. Metīsim pie malas domas par darbu un parunāsim kaut ko citu. Vai jūs atnesāt to fotogrāfiju albumu?"

"Laikam gan ne."

"Paklausieties, kāpēc jūs neatnesāt, ja zinājāt, ka dosimies vakariņās?"

"Nebiju pārliecināta, ka dosimies šovakar kopīgi vakariņot…"

"Jūs taču esat brīva, vai ne?"

"Man nav laika sabiedriskiem pasākumiem…" Filipa smējās. Tagad tas atbilda patiesībai vēl vairāk nekā tajā laikā, kad viņa satikās ar Ričardu.

"Tā es cerēju. Tātad - pusdeviņos Kvīnstounroudā pie Alonso?"

"Labi, paldies…"

Filipa nolēma vilkt melno samta kleitu ar īsajām piedurknēm un V veida kakla izgriezumu. Kleita sniedzās līdz puslielam, un kopā ar melnām zeķbiksēm un kurpēm viņa tajā izskatītos ļoti glīta, taču ne izaicinoša. Matus Filipa nesaņēma mezglā, bet atstāja vaļējus. Par laimi, sprogaini mati bija modē - citām meitenēm bija vajadzīgi ilgviļņi, bet ne viņai. Beidzot Filipa viegli uzkrāsojās, ieēnoja plakstiņus un ietonēja skropstas ar tušu. Ikdienā, ejot uz darbu, viņa ar to nenoņēmās, taču tagad uzpošanās sagādāja patīkamu pārmaiņu.

Kad Filipa saposusies devās lejā, jau bija ceturksnis pāri astoņiem. Tad viņa atcerējās Edītes Spenseres albumu un steigšus brāzās atpakaļ, lai to paņemtu.

Viņa jau bija priekšnamā, kad no verandas parādījās tēvs.

"Tu izskaties ļoti glīta," viņš teica. "Uz kurieni tad dodies?"

"Eju vakariņot kopā ar Krišu."

"Kriss - kurš tad tas ir?"

"Viņš ir arhitekts."

"Jā, protams. Filipa, nevēlos jaukties tavā dzīvē, tomēr - vai tev neliekas, ka tu mazliet par daudz strādā? Cauru nedēļu raujies līdz vēlam vakaram un tagad arī vēl nedēļas nogalēs. Tu taču zini, kā tas var beigties, ja cilvēks strādā vien un nemaz neatpūšas."

"Man patīk šis darbs. Turklāt šovakar…"

"Tomēr man liekas, ka tu neprātīgi izšķied spēkus."

Filipa paskatījās pulkstenī.

"Tēt, patiešām jauki, ka tu tā rūpējies, taču man jāiet. Es kavēju."

"Nūjā. Labi, brauc uzmanīgi un labi pavadi vakaru!"

Par laimi, ielās mašīnu nebija daudz, un Filipa Kvīn- stounroudā pie restorāna ieradās vienā laikā ar Krišu. Viņš bija atnācis kājām.

"Es dzīvoju tepat aiz stūra," viņš paskaidroja.

Tad viņš uzmeta Filipai atzinīgu skatienu.

"Jūs izskatāties tiešām jauka. Nebūtu domājis, ka melns jums piestāv, taču izskatās lieliski."

Kriss atvēra Filipai restorāna durvis, un viesmīlis ierādīja viņiem galdiņu.

Viņi pasūtīja ēdienus - izrādījās, ka abiem ir līdzīga gaume. Abi izvēlējās piparotu ceptas gaļas gabalu, jo tas bija tīkams gan acīm, gan mutei.

"Vai atnesāt albumu?" Kriss vaicāja.

Ļoti lēni viņš izskatīja albumu, izlasīja laikrakstu izgriezumus, izpētīja Geveina Devīra fotoattēlus un īpaši ilgi un cieši lūkojās Jandoveras momentuzņēmumos.

"Fantastiska vieta," viņš murmināja. "Vai varat iedomāties to divdesmitajos gados - cilvēki mauriņā spēlē kriketu un vakarā dejo, plaši atvēruši verandas logus un durvis?"

"Tagad tur izskatās citādi," Filipa sacīja.

Oficiants atnesa pasūtīto, un Kriss nolika albumu malā.

"Jūs taču saprotat, kā es vērtēju Geveina Devīra fotogrāfijas, vai ne?" Filipa teica. "Es nekad tik labi nespēšu, kaut arī dzīvotu simt gadu."

"Blēņas! Ikviens var sasniegt visu, ko nodomājis, ja vien patiesi vēlas."

"Tēvs raizējas, ka es pārstrādājoties."

"Tēvi vienmēr raizējas par meitām. Ar ko viņš nodarbojas?"

"Viņš ir senlietu tirgotājs."

"Ā, protams! Tā jūs atradāt albumu. Vai atzināties tēvam, ka iepazināties ar viņa māti un apmeklējāt Geveinu Devīra?"

"Nē, manuprāt, nav jēgas viņu satraukt, iekams nezinu, kas Kitijai sakāms."

"Hmm, arī es ticu, ka nevajag modināt guļošu lauvu. Nu, bet man jūs pastāstīsiet, vai ne? Un es neiebilstu, ja rastos izdevība paskatīties uz Jandoveru…"

Pēc tam visu vakara abi runāja par visu ko citu un jutās tik labi viens otra sabiedrībā, ka atstāja restorānu pēdējie.

Filipa prātoja, vai Kriss negrasās uzaicināt viņu pie sevis, taču Kriss tikai apstājās līdzās viņas mašīnai un pajautāja:

"Vai mājupceļā jutīsieties droša?"

"Jā, viss būs kārtībā."

Kriss saņēma Filipu aiz zoda un pavērsa viņas seju sev pretī.

"Vai zini, Pipa Devīra, kas man tevī vislabāk patīk?"

Viņa papurināja galvu.

"Tu esi ļoti dabiska un atklāta. Paliec tāda vienmēr." Viņš cieši un spēcīgi noskūpstīja Filipu un tad spēji atrāvās no viņas. "Tagad dodies mājās," Kriss teica.

Saņemot no laboratorijas attīstīto filmu, Filipa pārliecinājās, ka tā izdevusies labi. Uzmetis kopijām ātru, vērtējošu skatienu, Tims sacīja:

"Apsveicu! Rikijs būs iepriecināts. Vai gribi tās nogādāt pati vai arī vēlies, lai kāds aizved?"

Darba, kā vienmēr, pietika. Viņi fotografēja tērpus kādam sieviešu modes žurnālam. Mākslinieciskā redaktore bija īpaši prasīga, un viņas tā saucamās asistentes - slaidas, garas un visas kā viena tērpušās melnā - sevišķi apnicīgas. Filipa jau bija sapratusi, ka viņai nepatīk fotografēt mode- les. Šķita, ka īstenībā nevienai te īpaša darāmā nav - viņas tikai dīki grozījās. Viena meitene pa Tima telefonu kārtoja savas šķiršanās lietas, bet otra pa citu telefonu organizēja pārvākšanos uz citu dzīvokli. Pret Filipu visas izturējās tā, it kā viņa te būtu lieks traucēklis.

Līdz darbadienas beigām Filipai gluži vienkārši nebija iespējams pašai aizgādāt fotogrāfijas uz Godfrija Laitfūta biroju. Viņa, protams, varēja piezvanīt Krišam un sarunāt, lai viņš paņem pats, taču nevēlējās likties uzmācīga.

Virsroku ņēma profesionālā attieksme. Fotogrāfijas Filipa uzticēja kurjeram, kas aizveda tās ar motociklu; līdzi viņa iedeva steigā uzšņāptu zīmīti, kurā izteica cerību, ka attēli būs derīgi.

Apmēram pēc stundas atskanēja zvans pie darbnīcas durvīm. Filipa domāja, ka atvesti vēl vairāki tērpu paraugi, taču, atvērusi durvis, ieraudzīja autofurgona šoferi, kuram rokās bija milzīgs saišķis sudrabainu, sirdsveidīgu hēlija balonu, kas bija sasieti kopā ar garām, daudzkrāsainām lentēm.

"Piegāde Pipai Devlrai," viņš teica tāda cilvēka tonī, kuru nekas nespēj pārsteigt.

Filipa parakstījās par saņemšanu un ienesa balonus darbnīcā. Žurnāla lellītes pievērsa viņai gaidošus skatienus, un viņu sejās parādījās apjukums.

"Tie ir man," Filipa triumfējot sacīja. Diezin vai kāda no viņām jebkad saņēmusi tik brīnišķīgi jokainu dāvanu?

Uz katra balona bija kāds burts. Visi kopā veidoja frāzi - SIRSNĪGI APSVEICU!

Ari nākamajā sestdienā Kriss ielaida Filipu Apdaikhau- zā un tad devās pats savos darbos. Vēlreiz apsveicis viņu par pagājušās nedēļas fotogrāfijām un pasmējies par modes žurnāla meiteņu izbrīnu, viņš pirms aiziešanas tikai noteica:

"Atgriezīšos ap pieciem. Tiksimies uz pēcpusdienas tēju."

Filipas pašpaļāvība bija pieaugusi, tāpēc šajā dienā viņai veicās ātrāk, un, kad atgriezās Kriss, Filipa jau bija nofotografējusi lielāko daļu pirmā stāva telpu, kā ari dažas īpaši interesantas detaļas.

Bija mīlīgs un silts vasaras sākuma vakars. Izgājusi no Apdaikhauzas, Filipa salika mašīnas bagāžniekā fotografēšanas piederumus un fotoaparātus, tad, ievērojusi Krišu nesam divas lielas iepirkšanās somas, uzaicināja arī tās atstāt viņas mašīnā.

"Nē," Kriss teica, "mana mašīna ir tepat aiz stūra. Taču labāk ņemšu tās līdzi." Acīmredzot, Filipa vīlusies nodomāja, viņš negrasās palikt ilgi.

Abi devās pazīstamā krodziņa virzienā. Ejot garām veikaliņu rindai, Kriss piepeši iesaucās:

"Sasodīts! Es aizmirsu cukuru! Tūlīt atgriezīšos!" Viņš iebrāžas veikaliņā.

Drīz abi nonāca pie krodziņa, taču Kriss devās tam garām.

"Tur ir pārāk daudz ļaužu," viņš sacīja.

Pļaviņā līdzās krodziņam jau sēdēja un malkoja savus dzeramos diezgan daudz cilvēku.

"Mēs varētu sēdēt zālītē," Filipa ierosināja.

Kriss neatbildēja, bet, saņēmis Filipu aiz rokas, veda tālāk, līdz abi nonāca samērā klusā vietiņā. Tad viņš nolika abas somas zemē un, draiski pasmaidījis, no vienas izņēma sarkanu galdautu, ko izklāja zālē. Sekoja salvešu paciņa, divi šķīvji, karotes, glāzes un pudele dzirkstošā vīna. Smaidot arvien platāk, no otras somas viņš ņēma ārā tikko nopirkto cukuru, putukrējuma kārbu, vairākas garās frančmaizes un tad - vienu pēc otra mazus groziņus ar sarkanām, piebriedušām, sulīgām zemenēm.

Filipa sēdēja zālē un, ceļgalus ar rokām aptvērusi, vēroja, kā Kriss klāj svētku galdu, un viņā kņudēja apslāpēti smiekli.

Kriss pagriezās pret Filipu tēlotā sašutumā.

"Ikvienam taču ir savas dīvainības. Mana vājība ir ēst maizi ar zemenēm."

"Bet te taču ir trīspadsmit frančmaizes!"

"Mans tēvocis ir maiznieks."

Nu jau Filipa skaļi smējās.

"Vai viņš ir polis, grieķis vai spānietis?"

"Ak nē, šis tēvocis ir no Ungārijas."

"No Ungārijas? Pagājušajā nedēļā tu neminēji ungārus."

"Nu, varbūt tu mani pārprati - turklāt viņš vienmēr ir izsalcis!"

"Kris, tu neesi prātīgs!"

Viņš tikai smaidīja un attaisīja vīna pudeli.

19

Kitija pie virtuves galda piķēja dēstus - atraitnītes, klar- kijas, delfīnijas, kāršrozes, nigellas un astilbes -, priecādamās par gaidāmo vasaru un turpmākajām arī. Radio, kā vienmēr, bija noskaņots uz klasiskās mūzikas programmu. Pēkšņi Kitija izdzirdēja, ka diktors saka:

"Nākamo skaņdarbu sacerējis komponists, kas pats radījis leģendu par sevi. Kompozīcija pirmo reizi atskaņota trīsdesmit trešajā gadā, kad izmantota kā galvenā tēma vācu filmā "Der Alptraum" un piedēvēta deviņpadsmitā gadsimta sākuma ungāru komponistam, kura vārds ir Geza Ko- vāčs. īstenībā to sacerējis austrietis Leopolds Brunnens."

Kitija stāvēja kā sastingusi - ar dēstu vienā, dēstāmo kociņu otrā rokā. Arvien vēl atklājās gluži vai debesu brīnumi.

"Patiesība noskaidrojās tikai pēc skaņdarba īstā autora nāves, kad filmas režisors Makss Zidovics publicēja savu autobiogrāfiju. Šis stāsts ir tik neparasts, ka īsumā jūs ar to iepazīstināšu.

Leopolds Brunnens dzimis Budapeštā tūkstoš astoņi simti deviņdesmit otrajā gadā. Viņa vecāki bija mūziķi, un vairāk par visu viņš vēlējās kļūt komponists. Vīnes universitātē Brunnens mācījās muzikoloģiju un kompozīciju pie Ādlera un Šēnberga. Šie komponisti jauno mūziķi dziļi ietekmēja, tāpēc viņa pirmie sacerējumi līdzpilsoņu ausim šķita griezīgi un netīkami. Kad Berlīnē divdesmito gadu vidū viņš spēlēja savu pirmo klavierkoncertu, kritika to pilnīgi iznīcināja. Šķita, ka komponista kaijera ir beigusies.

Apmēram piecus gadus viņš centās nopelnīt iztiku, spēlējot kafejnīcās un deju stundās. Tad Brunnenam radās atklāsme. Viņš nolēma pieņemt cita komponista identitāti. Brunnens paziņoja, ka Budapeštā atradis dažus Gezas Ko- vāča klavieru skaņdarbus, un uzdeva savus darbus par Ko- vāča sacerējumiem. Tas bija plaģiātisms otrādi, un Brunnens priecājās, ka izdevies piemānīt kritiķus, kas bija centušies viņu iznīcināt.

Kad sešdesmit otrajā gadā Makss Zidovics publicēja savu autobiogrāfiju, daži mūzikas speciālisti apgalvoja, ka neviens komponists nespēj sacerēt mūziku divos tik atšķirīgos stilos un ka Leopolds Brunnens ir ne vien izmantojis Gezas Kovāča vārdu, bet ari piesavinājies viņa skaņdarbus. Tomēr Leopolds Brunnens jau bija miris, bet Makss Zidovics neko neieguva, ja būtu šo notikumu izdomājis, tāpēc tagad valda uzskats, ka viņa stāsta pamatā ir patiess notikums.

Tagad klausīsimies Leopolda Brunnena "Alpu simfoniju". Ja skaņa nav īpaši kvalitatīva, jāatceras, ka šis ir izpildījuma oriģinālieraksts."

Kitija pagrieza mūziku skaļāk un atslīga krēslā. Aizvērusi acis, viņa ļāvās mūzikas straumēm, kas piepildīja telpu, - mūzika bija tik vienkārša un maiga kā putna dziesma, tik saviļņojoša, kaislīga, neaptverama un bezgalīga kā augstās debesis un kalni, kuriem līdzās tā bija radusies un pirmo reizi izskanējusi, mūzika, kas raisīja gan redzes, gan dzirdes tēlus, kas runāja gan uz prātu, gan sirdi.

Kitijai likās, ka viņa patlaban ir nevis Rožu kotedžā, bet augstu Austrijas Alpos, kur debesis saules rietā atmirdz violetās, purpursarkanās un zeltainās krāsās, sārtojot sniegu Hohšteinberga virsotnē augstu pāri Bergzē.

Un Leo nav miris - viņš ir dzīvs savā mūzikā. Nāve gan spēja laupīt pasaulei cilvēku, taču nespēja atņemt viņa radīto mūziku. Tā bija dzīva un dzīvos mūžīgi. Tā bija šeit - ap Kitiju, šī Leo iekšējās būtības visaugstākā izpausme, viņa dvēsele, viņa gars - trauksmaina un dzīvīga, brīva un nenomākta, nesaistīta un neapvaldīta, nemirstīga un mūžīga.

Kad Leo mūzika apklusa, Kitija izslēdza radio, jo neviens cits - pat izcila komponista skaņdarbs - nespēja tai līdzināties.

Nāca jau pret vakaru, gaiss bija ļoti rāms. Tālumā atskanēja troksnis. Varbūt kaut kur bija nograndis pērkons, varbūt kāds ar sparu aizcirtis durvis - taču Kitijai īsu bridi šķita, ka izdzirdējusi šāviena troksni. Tad atskanēja dārdoņa. Varēja būt, ka pa tuvējām sliedēm aizdunēja preču vilciens vai kravas mašīna centās uzbraukt stāvā nokalnē, vai arī pār jūru ducinādami staigāja negaisa mākoņi. Taču Kitijai, domās atrodoties Austrijā, likās, ka viņa dzird lavīnas dārdēšanu.

Jā, lai ari kā Kitija censtos sevi maldināt, atmiņas atteicās noliegt bijušo…

Nelielo portfeli ar dienasgrāmatu Kitija nebija noslēpusi agrākajā vietā zem gultas, bet atstājusi līdzās tualetes galdiņam, it kā apzinoties, ka nav vēl tikusi ar to galā. Tagad, pabīdījusi malā dēstu kastes, viņa uzlika portfeli uz galda un izņēma dienasgrāmatu, kas bija datēta ar trīsdesmit otro gadu.

Pirmie ieraksti bija jūsmīgi apraksti par visu jauno un neredzēto Vācijā un par to, cik laimīga Kitija jutusies kopā ar Leo.

Šodien ieradāmies Bergzē, un kalnu skaistums mani atkal ir pārņēmis savā varā. Ceļojuma pēdējo daļu veicām zirgu pajūgā; ceļš veda cauri mežam, kur caur koku lapām un

zariem rotājās saule un smaržoja sveķi, un pēc tam cauri pļavām, kur zemnieki grāba sienu. Kad bijām pabraukuši garām Valdhauzas ciemam, ceļš kļuva ļoti stāvs. Zemi te neviens neapstrādā, bet pļavās ganās gaiši brūnas, balti lāsumainas govis un raugās uz mums maigām acīm. Tāpat kā zemnieki, tās pavada mūs skatieniem.

Vēl apmēram pēc jūdzes nonācām kalnu pārejā - šķita, ka piepeši pašķīrušies aizkari teātrī, paverot skatienam krāšņu ainu. Ceļš līkločiem aizvijās pa kalna nogāzi lejup līdz mazam ezeriņam, kas atspīdēja tik spilgti zils, ka debesu zilgme šķita nobālam. Ezeru ieskāva koki, un caur tiem vīdēja ūdenskritums, kas atmirdzēja visās varavīksnes krāsās.

Ceļš gāja pa pašu ezera krastu gar stāvām klintīm, līdz sasniedza nelielu ciemu pretējā krastā, - ap mazu baznīcu, kas piekļāvās kalna nogāzei, drūzmējās pulciņš namu. Tas bija Bergzē ciems. Aiz ciema taka aizvijās augšup pa nogāzi, ko klāja zilganvioletu viršu sega; plašajās kalnu ganībās šur tur slējās priede vai egle, tām pāri slīdēja mākoņu ēnas, un vietām varēja manīt baļķu būdiņas. Vedējs norādīja ar roku - tur jau bija redzama arī mūsu māja.

Priekšā slējās majestātiskais Hohšteinbergs - pati augstākā virsotne; stāvās ziemeļu nogāzes ierobēs vīdēja sniega lāsumi, bet virsotni klāja tīra, neskarta sniega sega.

Bergzē ciemā iespējams nokļūt tikai pa koka tiltu, kas ved pāri putojošai straumei, - tilta segums ir pietiekami plats un izturīgs, lai to šķērsotu zirgs un rati, taču automašīna netiek pāri. Pirmo nakti pavadījām Berghofas krodziņā "Him- melblick" - burtiskā tulkojumā tas nozīmē "skats uz debesīm", taču man to gribētos dēvēt par "debesu paradīzi". Šķiet, te patiešām ir paradīze zemes virsū, lai gan pats krodziņš, kas celts pirms diviem trim simtiem gadu kā pasta stacijas ēka, ir pavisam vienkāršs un primitīvs.

/

Ciemā nav nekādu mūsdienīgu ērtību vai ierīču. Nav ne elektrības, ne telefona, ne transporta, vienīgi nedēļā reizi ierodas pasta vedējs.

Šķiet, ka Bergzē atrodas citā - bezlaika pasaulē. Baznīcas pulksteņa rādītāji apstājušies - tie rāda piecas minūtes pāri vienpadsmitiem, tāpēc liekas, ka rīts nekad nebeidzas un nekad neiestājas pusnakts. Laiks it kā apstājies ciema centrā uz mazā, bruģētā laukuma, kur vienā pusē ir baznīca, otrā - krodziņš "Himmelblick", bet vidū - tekne, pa kuru burbuļojošā avota ūdens plūst tālāk uz ieleju, lai pie ezera sastaptos ar Šteinbahas upi.

Ciema ļaudis ir gandrīz pilnīgi norobežoti no pasaules. Ikviens, izņemot garīdznieku, nav guvis vairāk par pamatizglītību un būtībā neko nezina par dzīvi, kas norisinās aiz šīs ielejas robežām. Daudzi nekad nav bijuši pat Lehā aiz kalnu pārejas, nemaz jau nerunājot par Insbruku, Zalcburgu vai Vīni. Pret svešzemniekiem visi, protams, izturas ar dziļu neuzticību.

Mūs viņi droši vien uzskata par atnācējiem no kādas citas planētas, īpaši tāpēc, ka būtībā runājam svešā valodā. Ikvienā Austrijas provincē - un katrā ielejā - gadsimtu gaitā izveidojies savs dialekts. Vietējie iedzīvotāji gandrīz nesaprot Leo vīnieša izrunu, tāpat kā viņš ar grūtībām saprot viņu izloksni. Manuprāt, viņi pat neapjauš, ka esmu angliete. Visi ļaudis te ir pārliecināti katoļi, tāpēc Leo viņiem teicis, ka esmu viņa saimniecības vadītāja.

✓

Šodien apmeklējām mūsu jauno māju. No Bergzē kāpām pa taku augšup, līdz sasniedzām stāvu klints izvirzījumu, kur taka sadalījās - viens atzarojums devās uz Hohštein-

bergu, bet otrs - uz Alpeli. Gājuši pa to kādu bridi, nonācām pie mūsu mājas - tā atradās nelielā ieplakā kalna nogāzē un no ciema nebija redzama.

Mājai ir ļoti stāvs jumts un mazi, slēģoti lodziņi. Vienā mājas galā atrodas kūts. Leo pastāstīja, ka ziemā kūts siltums palīdz uzturēt visu māju siltu. Kad piezīmēju, ka kūts droši vien spēcīgi dvako, Leo iesmējās un jautāja: "Kas gan ir kūts smaka salīdzinājumā ar nāvējošu saltumu?" Tomēr Leo, paldies Dievam, negrasās turēt lopus.

Aiz mājas ir laukumiņš, kur esmu iecerējusi izveidot dārzu. Tas apaudzis ar zāli, jo te cauri klintājam lejup uz ieleju plūst apakšzemes straumes, un no šejienes paveras skats uz Bergzē ezera tālīno galu un kalnu virsotnēm pie apvāršņa.

Lai uz kuru pusi vērstos skatiens, nekur nav redzamas cilvēka darbības pēdas, un ainava ir tik skaista, ka aizraujas elpa; šķiet, pārējā pasaule vispār neeksistē un mūsu māja ar iecerēto dārzu ir maza pasaule par sevi.

Mājas galā ir neliels balkons ar kokā grieztām margām, to balsta masīvi koka stabi, bet zem tā sakrauti resni baļķi un līdzās - laikazoba sagrauzts koka sols. Mēs ar Leo sēdējām, klusā bijībā vērojot burvīgo ainavu, kamēr diena jau nāca pret vakaru un saules milzīgā, oranžā ripa grasījās nogrimt aiz tumšajām kalnu aprisēm. Debesis bija violeti zilas ar zeltainām un purpursarkanām svēdrām, kas atspoguļojās tālīnā ezera gludajos ūdeņos.

Esam pārcēlušies uz savu māju. Salīdzinājumā ar to Jandovera šķiet gluži moderna. Tekoša ūdens iekšā nav, ūdeni mēs ņemam no avota, bet vajadzībās ejam uz mazu būdiņu koku pudurī. Apgaismojumam ir tauku sveces, kas pagatavotas ciemā, un māja apsildāma, kurinot krāsnis. Leo visu uztver kā varenu piedzīvojumu - viņš iet uz mežu gādāt malku un medīt. Ik reizi, atgriezies no gājiena uz ciemu, viņš atnes jaunus šejienes iedzīvotāju ieteikumus un padomus, kā pārlaist ziemu.

Stāvu uz balkona un raugos pāri ielejai uz tumšajām kalnu aprisēm un augsto debesu velvi. Uzlēcis milzīgs, dzeltenīgs mēness, un tik skaidri ir saskatāmi kalni un ielejas uz tā virsmas, ka šķiet - raugos teleskopā, un zvaigznes ir tik spožas un tuvas, ka liekas - vajadzētu tikai pastiept roku, lai varētu vienu saņemt saujā.

Šo brīdi vēlos paturēt atmiņā visu mūžu. Gribu atcerēties ikvienu sīkumu, lai šo ainu varētu atsaukt atmiņā ik reizi, kad dzīvot pasaulē kļūst pārāk grūti.

Konstantins no Vīnes atsūtījis Leo klavieres. Līdz Sv. Antona ciemam tās atveda ar vilcienu, bet pēc tam līdz Bergzē ciemam - ar pajūgu. Ceļa pēdējais posms pa Alpe- les taku bija pats grūtākais, taču izrādījās, ka Leo ir savā elementā. Kara laikā kalnu vienībās viņš bija strādājis ar mūļiem un tagad tādā pašā veidā izmantoja ciema vīrus. Klavieres iesēja izturīgās virvēs, un divas vīru grupas pie- jūdzās tām priekšā. Pārējos vīrus norīkoja celt instrumentu no sāniem un mugurpuses. Tādā veidā, Leo izkliedzot rīkojumus, klavieres tika nogādātas augšup līdz mūsu mājai.

Tomēr izrādījās, ka mājas durvis ir pārāk šauras un klavieres pa tām nevar ienest. Tad Leo - par lielu izbrīnu cie- miniekiem, kas droši vien nekad vēl nebija redzējuši tādu instrumentu, - paziņoja, ka tās jānovieto kūtī.

Tas izraisīja satrauktus iebildumus, jo klimats šeit ir pārāk skarbs, lai audzētu labību un nodarbotos ar zemkopību, tāpēc lopi un piena produkti ļaudīm ir vienīgais iztikas avots. Katru vasaru zemnieki trīs reizes pļauj un vāc sienu, lai nodrošinātu lopus ar barību līdz nākamajam pavasarim. Viņi gluži vienkārši nespēja ticēt, ka Leo nedomā turēt lopus.

Tomēr man šķiet, ka tajā pašā laikā ļaudis apbrīno Leo, jo viņš ir tik neparasts un nelīdzinās nevienam līdz šim sastaptajam cilvēkam, un Leo pats tīksminās ar savu nepakļā- vību, iztēlojoties par īstu bohēmieti.

Ciema namdaris apņēmies kūtī ielikt grīdu un apšūt sienas ar dēļiem, lai padarītu to par īstu dzīvojamo telpu. Tā būs pati labākā istaba mūsu mājā.

Šodien uzkāpām Hohšteinbergā. Izgājuši cauri mežam, nonācām augstkalnu ganībās un tad - mežonīgā, skarbā un klinšainā pasaulē; te negānījās lopi, neauga neviens koks, sīkie mellenāji un zilenāji slēpās starp klinšu atlūzām, tikai vietvietām bija manāms kāds viršu puduris vai klinšu rozes zieds, un sīko akmeņu sabirās taka gandrīz vairs nebija manāma - to norādīja tikai sarkanās atzīmes uz lielākajiem akmeņiem. Augstu debesīs lēni slīdēja kāds putns - droši vien vanags vai ērglis.

Tad pamanījām murkšķus. Vispirms no alas izšāvās brūns purniņš, kas atgādināja zebieksti, pēc tam izlīda arī dzīvnieciņš, atsēdās uz pakaļkājām un sāka ošņāt gaisu. Tad parādījās vēl viens un vēl pāris dzīvnieciņu - tie satraukti sasvilpās, joņojot starp klintīm.

Vēl augstāk apkārtne kļuva arvien kailāka un mežonīgāka. Baltie sniega lāsumi pārvērtās sniega laukos. Pagājuši garām kraujai klintij, ieraudzījām šļūdoni - tas ar savām kraujām un plaisām atgādināja sasalušu straumi.

Paraugoties atpakaļ uz noieto ceļu, skatienam pavērās kalnu grēdas, kas mijās ar tumšām, dziļām ielejām, kuras tālumā tinās zilganā dūmakā. Likās, ka mēs ar Leo vieni stāvam pāri visai pasaulei.

***

Oktobra beigās Kitija dienasgrāmatā bija ierakstījusi: "Naktī bija snidzis, un mēs atmodāmies pasaku valstībā. Visu dienu staigājām, ietverdami sevī šo skaistumu. Droši vien par to var teikt - te ir debesis zemes virsū." Un pēc vairākām dienām:

Leo komponē jaunu skaņdarbu "Sniegpārslu sonāte". Tas ir brīnumjauks. Šķiet, skaņas virpuļo kā sniegpārslas vējā, tad, vējam pierimstot, tās arvien lēnāk nolaižas uz zemes, to pilnīgi pārklājot ar sniega segu, un pat strauta čalas pierimst un pārvēršas klusos čukstos.

Šovakar Leo man paziņoja ko pārsteidzošu. Klavierkoncertu, kuru viņš bija piedēvējis Gezam Kovāčam, izrādās, uzrakstījis pats Leo. To zina tikai Konstantins fon Strelovs un tagad ari es. "Vai esi dzirdējusi anekdoti par ungāru omletes recepti, kas sākas tā: "Vispirms nozodz sešas olas!"" - Leo man jautāja. Viņam pašam šis joks sagādā vislielāko prieku. Savā veidā viņš atstājis ar garu degunu mūzikas kritiķus, kas bija smējušies par viņa kompozīcijām.

No kalniem šurp nāk kalnu kazas un brieži. Tie ir tā pieraduši, ka ēd man no rokas.

Tad decembrī ieraksti pēkšņi vairs bija nevis vācu, bet angļu valodā un gluži citā noskaņā.

Es ilgāk vairs nespēju nelikties ne zinis par situāciju, kuru mēģināju slēpt pati sev. Kopš atbraucu uz šejieni, man nav bijušas mēnešreizes. Sākumā domāju, ka tas izskaidrojams ar klimata un uztura maiņu, taču tagad sāku domāt ko citu, lai gan jūtos tāpat kā vienmēr un neesmu pieņēmusies svarā, vismaz apģērbs man arvien vēl ir laikā. Nezinu, vai teikt to Leo vai nogaidīt, līdz būšu pilnīgi pārliecināta. Šaubīties man liek viena lieta. Ja man būs bērns, gribu patiešām būt droša, ka tas būs Leo, nevis Džailza bērns. Taču tam jābūt - tam vienkārši jābūt Leo bērnam.

1932. gada Ziemassvētki. Esmu tik bērnišķi muļķīga. Tik daudz biju gaidījusi no mūsu pirmajiem kopīgajiem Ziemassvētkiem. Biju izrotājusi māju un pagatavojusi svētku maltīti, cik vien labi spēju šajos apstākļos. Tad kā dāvanu Leo izstāstīju savus jaunumus par gaidāmo notikumu, tā teikt, uzdāvāju viņam topošo Kristus bērniņu! Taču iznāca gluži aplam. Ledussaltā balsī viņš pateica: "Man esi vajadzīga tu, nevis ģimene." Es sāku raudāt un padarīju visu vēl ļaunāku.

Kitija pārtrauca lasīt un truli vērās logā. Tagad, protams, viņa saprata, kāpēc Leo tā izturējies. Taču tolaik viņai nebija ne jausmas, ka Leo jau ir dēls.

Kāpēc gan viņš nebija pastāstījis par Franci toreiz, kad atzina, ka ir precējies? Vai viņu mocīja vainas izjūta, ka izvairās no atbildības? Jā, droši vien tas bija īstais iemesls. Leo jūtas varēja būt tik neapvaldītas kā bērnam, viņa rīcību noteica dziņas un impulsi, taču viņā nebija ļaunuma. Nekad Leo apzināti nebija darījis ļaunu.

1933. gada 25. janvāris. Nekad nebiju iedomājusies, ka tā var snigt. Snieg bez apstājas, klusi un nemitīgi, debesis aizklājis sniega plīvurs, tas paslēpis kalnus un pārklājis visu pasauli ar smacējošu seģeni. Kupenas sniedzas augstāk par palodzēm, un Leo katru dienu nākas atrakt taku no durvīm. Jau vairākas nedēļas vienīgais cilvēks, kuru sastopu, izņemot Leo, ir Gebhards Nusbaums, krodzinieka pusauga dēls.

Gebhards Bergzē ciemā bija Kitijas vienīgais īstais draugs. Tolaik viņam bija ne vairāk kā desmit gadu, taču zēns bija augumā liels un spēcīgs, ar godīgu un atklātu lauku cilvēka seju, gaišiem matiem, sārtiem vaigiem un zilām acīm.

Leo zēna dēļ vilka Kitiju uz zoba, taču viņa laipnos pakalpojumus uztvēra kā pašsaprotamus; kad Leo apnika atrakt sniegu, to izdarīja zēns; kad viņiem bija izbeigušies malkas krājumi, Gebhards sagādāja kurināmo; kad pieliekamais bija tukšs, zēns atnesa brieža cisku, svaiga piena krūku, sieru, maizi vai skābētus kāpostus; kad iestājās spīvs sals, viņš parādījās ar "Schnapps" pudeli. 'Tur jau atkal nāk svētais Bernards!" Leo mēdza smieties, nemaz neapjēgdams, ka tas klaji pauž viņa nespēju gādāt par Kitiju un bērnu, kas viņā auga.

Ak, šī izmisīgā pamestības izjūta sniegu un ledāju sagūstītajā mājā! Kitija jau bija aizmirsusi - vai arī nevēlējās atcerēties? - cik skumja bija tā pirmā ziema Bergzē ciemā: aurojošās sniegavētras un klaustrofobiskā izjūta, ka viņi ir nogriezti no visas pasaules; šķita, ka eksistē vienīgi Bergzē drūmās ielejas nostūrī.

Kitija bija aizmirsusi, kā ilgojās pēc mājām, kā raudzījās uz tālajiem kalniem, cenšoties sev iestāstīt, ka pārējā pasaule tomēr nav zudusi, mēģinot iztēloties, ka dzīve Jandoverā turpinās, domājot par Sonju Ņujorkā, Ādamu Londonā, pat par Džailzu…

Aizmirsusi svelošo aukstumu un izsalkuma mokas, kad nebija vairs ne piena, ne maizes, bet Leo neizdevās neko nomedīt. Aizmirsusi, kā nācās kausēt sniegu, lai iegūtu ūdeni dzeršanai, ēdiena gatavošanai un mazgāšanai. Aizmirsusi, cik grūti bija uzglabāt produktus, sataupīt pēdējos krājumus, lai varētu izvilkt līdz pavasarim, un gatavot ēdienu uz plīts, kas bija jākurina ar rupjiem malkas klučiem, kuri bieži vien bija slapji un nedega.

Aizmirsusi, cik ļoti viņai pietrūka grāmatu un vēstuļu, un tādu sīkumu kā strazda dziesmas, vēja brāzmu pār Dau- na kalnāju, kas atnesa svaigu ozona dvesmu. Aizmirsusi, kā pietrūka Refa, Mīļumiņa un Gārniju draudzīgās sabiedrības. Aizmirsusi, kā raudzījās lejup uz mājām ezera malā, ilgodamās, lai kāds viņai pastieptu draudzīgu roku. Aizmirsusi, kā bija novērsušies no viņas ciema ļaudis - šī noslēgtā, aizspriedumainā kopiena -, kad kļuva jau manāma viņas grūtniecība, jo nosodīja viņu par laulības pārkāpšanu…

1933. gada 22. marts. Leo kalnos slēpo un nav bijis mājās trīs dienas. Nekas vairs nesaista viņu pie manis. Esmu izblīdusi un neglīta un ātri nogurstu. Tomēr es viņu ļoti mīlu. Tikai tad izjūtu sevi pilnīgu, kad esmu kopā ar viņu. Bez viņa neesmu nekas. Būt kopā ar Leo man nozīmē dzīvot.

1933. gada 3. aprīlis. Nu tas ir noticis. Sāpes sākās agri no rīta, un Leo drāzās lejā uz ciemu, lai atvestu Gebharda māti. Tad viņš atkal aizgāja un nerādījās līdz pašam vakaram, kad jau bija piedzimis mūsu dēls. Tas bija briesmīgi. Nekad nebiju izjutusi tādas sāpes. Vienu brīdi man šķita, ka jāmirst, un arī Nusbauma kundzei tā likās, jo redzēju, ka viņa pārmet man krustu. Taču ari tas ir aiz muguras. Esmu dzīva, tāpat kā mūsu dēls. Leo izturas ļoti maigi un uzmanīgi, un esmu pārliecināta, ka tagad viss nokārtosies.

1933. gada 7. aprīlis. Šodien pirmo reizi piecēlos. Esmu vēl ļoti vārga, taču domāju, ka tas ir dabiski. Leo attieksme pret bērnu ir ļoti jocīga. Viņš arvien nāk, lai paskatītos uz mazo, taču, kad bērns sāk raudāt, viņš iet projām. Leo grib, lai mazo nosauc par Johanu Sebastjanu - kā Bahu. Es līdz šim nebiju domājusi, kādu vārdu bērnam dot. Droši vien nevēlējos izaicināt likteni. Tomēr tagad jāreģistrē viņa dzimšana, vairs nevar atlikt. Mēs ar Leo neesam precējušies, tāpēc bērnam būs mans vai drīzāk gan Džailza uzvārds. Es raizējos, kā tas iespaidos Johanu Sebastjanu, kad viņš paaugsies, jo viss ciemats zina, ka viņš ir ārlaulības bērns, taču Leo tas nerūp - viņš saka, tas darīšot bērna raksturu stingrāku. Nu, kad pienāks laiks, man nāksies šo problēmu risināt.

1933. gada 10. maijs. Leo aizbraucis uz Berlīni, kur Konstantins viņam izkārtojis koncertu. "Ja palikšu te, ies bojā iedvesma," viņš aizbraucot teica. "Man nepieciešamas pārmaiņas. Jāredz citas vietas, citas sejas." Taču zinu, ka viņš bēg no manis.

1933. gada 20. maijs. Šodien Leo atgriezās lieliskā noskaņojumā, šķiet, atkal atspīdējusi saule. Šoreiz Berlīnē publika viņu uzņēmusi labi. Konstantins iepazīstinājis Leo ar filmu producentu Maksu Zidovicu - lielas kinokompānijas pārstāvi, un Zidovicu tā iespaidojuši Leo stāsti par Bergzē, ka viņš, iespējams, uzņems te filmu. Zidovica kungs vasarā mūs apmeklēs.

1933. gada 8. jūnijs. Kalnos brīnumains pavasaris. Ielejā atbalsojas neskaitāmu dzegužu kūkošana, un jumta paspārnē bezdelīgas vij ligzdas gluži tāpat kā Jandoverā. Sniegs strauji kūst, un pļavas piepeši ir puķu pilnas - krokusi, strutenes, vīķi, āboliņš, pīpenes, savvaļas narcises un genciānas.

Leo mūs aizveda līdz kādai pļavai, kur auga tikai gen- ciānas, - zila kā jūra, tā aizstiepās līdz pat tālīnā meža tumšajai sienai. Viņš smējās. "Paskaties, tā atgādina ūdens klaju!" Viņš skrēja pāri pļavai, bezrūpīgi mīdīdams ziedus, un sauca: "Skat, es esmu Kristus! Varu staigāt pa viļņiem!"

Trīsdesmit trešā gada vasarā ierakstu dienasgrāmatā bija maz - tas liecināja, ka Kitija bijusi laimīga, jo dienasgrāmatai viņa uzticēja ļaunās dienas, bet priekus - reti. Tajā vasarā viņa tātad dalījusies laimē ari ar apkārtējiem, nevis apgrūtinājusi ar savām raizēm.

Kāds ieraksts stāstīja par Maksa Zidovica ierašanos.

Zidovica kungs ir dīvains cilvēks. Augumā viņš nav garāks par mani un nepavisam nav izskatīgs, taču man viņš patīk. Mēs daudz runājām par Berlīni. Sonjas ģimeni viņš nepazīst, bet Ārentus gan. Zidovics domā, ka viņi pārspīlējuši Hitlera un nacionālsociālistu briesmas un ka nav bijis vajadzības braukt projām no Berlīnes. Viņš saka - Vācijai nepieciešams spēcīgs vadonis.

Zidovics ir nedaudz vecāks par Leo un iemīlējies filmu zvaigznē Hildegardē Šrēderē; viņš cer, ka šī aktrise iecerētajā fdmā tēlos galveno lomu. Nespēju iedomāties, ka tāda skaistule kā Hildegarde Šrēdere varētu atsaukties uz viņa jūtām.

1933. gada 12. decembris. Šodien ieradās filmas radošā grupa. Viņi dzīvos "Himmelblick ", un Gebhardam apsolīta statista loma, bet Leo (vai, pareizāk, Gezas Kovāča!) "Alpu simfonija" filmā tiks izmantota kā muzikālā tēma. Grūti pat pateikt, kurš ir vairāk sajūsmināts - Gebhards vai Leo.

Pēc pāris dienām ieradīsies Makss Zidovics un Hildegarde Šrēdere, bet viens aktieris jau atbraucis. Tas ir Rūdijs Volšs, un Gebhards bez mitas stāsta par viņu. Volšs dzimis Tirolē, Sv. Antona ciemā, un ir ne vien aktieris, bet arī Eiropas čempions slēpošanā.

1933. gada 31. decembris. Šovakar Leo ir lejā, ciemā, - kopš ieradušies filmas ļaudis, viņu gandrīz vai neredzu, un, kad Leo ir te, tad runā tikai par filmu. Piepeši kāds pieklauvēja, un durvīs parādījās Makss Zidovics. "Atnācu pakavēt laiku Leo mazajam, jaukajam kaķēnam," viņš nomurmināja, izņemdams no mēteļa iekškabatas šampanieša pudeli. "Nabaga mazā Kātzchen…"

Atvēris šampanieša pudeli, viņš piepildīja divas glāzes un atslīga uz sēdekļa pie virtuves mūrīša. "Nabaga mazā Kātzchen," viņš atkārtoja, sērīgām, brūnām acīm raudzīdamies manī. "Cik briesmīga un ļauna ir šī pasaule. Untuma dēļ tā izturēties pret savu mazo Kātzchen…" Brīdi klusējis, viņš noprasīja: "Kāpēc liktenis mūs tā nolādējis? Kāpēc mēs abi mīlam tos, kas mums neatbild ar pretmīlu?" Baznīcas zvani ieskandināja Jauno gadu, un Zidovics piecēlās. Neveikli apskāvis, viņš mani noskūpstīja un aizgāja, pametot mani vājprātīgās bailēs, ka zaudēšu Leo un palikšu viena ar mazo Johanu Sebastjanu, kas aizmidzis gultiņā.

Ir jau pāri diviem, bet Leo vēl nav atgriezies.

Hildegarde Šrēdere - Maksa Zidovica vienīgā lielā mīla. Savā autobiogrāfijā viņš atzinis, ka tieši viņas dēļ tik ilgi palicis neprecējies. Zidovics nemitējies cerēt, ka reiz Hildegarde tomēr pievērsīsies viņam - neņemot vērā faktu, ka pēc laulībām ar kādu slavenu sportistu, ar kuru viņa trīsdesmit sestajā gadā apprecējās, lai tiktu uz Ameriku, viņai bija vēl trīs vīri.

"Der Alptraum" bija Hildegardes Šrēderes pirmā lielā veiksme. Vēlāk viņa atklāti bija atzinusi, ka izlikusies mīlam Maksu, lai dabūtu galveno lomu, kaut gan slēpot viņa neprata.

"Der Alptraum"… Kāds nosaukums - kā ļauns pareģojums. Varētu domāt, ka tas nozīmē Alpu sapni, taču patiesībā izvērtās par ļaunu murgu.

Vai Leo gulēja ar Hildegardi Šrēderi? Un ar visām citām sievietēm, kuras aicināja uz Bergzē, iepazinis savos braucienos, - ar itāliešu grāfieni, vācu rūpnieka meitu, bagāto Amerikas atraitni?… Kitija neatcerējās viņu vārdus, atmiņā tikai neskaidri tēlojās, kā viņas apbrīnā raudzījās uz Leo, kad viņš spēlēja, kā sajūsminājās par mūziku un idillisko apkārtni, kā Leo vai kusa, klausīdamies slavinājumos.

Šķiet, nebija vairs šaubu. Leo seksu uzskatīja par tikpat dabisku impulsu kā ēšanu vai dzeršanu. Reiz viņš pat bija teicis: "Es biju precējies, kad iepazinos ar tevi. Tātad tu negaidīji, ka būšu tev uzticīgs?"

Tomēr Leo viņas nemīlēja. Ne ar vienu citu sievieti viņš nebija izjutis svētlaimi - pilnīgo harmoniju, neizsakāmo miesas un gara vienotību un kopīgumu, kas iezīmēja tikai Kitijas un viņa mīlestību, kas bija abiem tik nepieciešama kā gaiss, lai elpotu. Un Leo to zināja, tāpēc arī arvien atgriezās pie Kitijas. Tās citas bija vienīgi pārejošs untums. Tikai Kitija bija Leo sirds patiesā mīlestība.

Jā, viņa bija Leo nepieciešama kā stingrs pamats dzīvei. Leo eksistences satvars, tās fons bija Kitija. Atstāts likteņa ziņā, viņš nebūtu spējis parūpēties par sevi - nebūtu gatavojis ēdienu un apkopis sevi, bieži vien nebūtu pat gulējis. Viņam bija nepieciešams arī Kitijas mierinājums. Lai gan Leo smējās par Berlīnes kritiķu naidīgajām atsauksmēm, tās vēl arvien viņu vajāja. Tikai Kitija zināja, cik bezgala garas stundas viņš pavadīja pie klavierēm, mocīdamies pie katras nots, akorda, frāzes, pasāžas un kopskaņas. Viņa vienīgā nemitējās dievināt Leo ģēnija verdošos avotus.

Ak, Leo, - šī sarežģītā personība! Reizēm tik pašpārliecināts, citkārt tik nedrošs par savām spējām; viņu nemitīgi vajadzēja mierināt un pārliecināt - par viņa vīrišķību, par spēles virtuozitāti, par personības ietekmīgumu.

1934. gada 13. janvāris. Hildegarde Šrēdere, šķiet, apņēmusies salauzt Maksa sirdi. Vispirms viņa centās nolaupīt man Leo, tad pievērsās Fricim Hēdemanim, mazpazīstamam aktierim, kas filmā tēloja nelieti. Tagad ir kārta Rūdijam Volšam, kuru Hildegarde pierunājusi mācīt viņai slēpot. Gebhards, kas kāri uzsūc ikvienu tenku, stāstīja, ka Makss abus pieķēris Volša gultā.

Skandāls acīmredzot bijis drausmīgs. Makss gribējis Volšu atlaist, taču pārējie beigu beigās pierunājuši to nedarīt, jo bez Volša filmu nevarētu pabeigt. Filmas beigās ir aina, kur Volšam jālaižas uz slēpēm pa pēdām lavīnai, kuru izraisījis Hēdemanis, lai iznīcinātu savu ienaidnieku. Austrijā acīmredzot nav neviena laba slēpotāja, kas spētu dabūt gatavu šādu numuru, kā tikai Volšs.

1934. gada 30. janvāris. Šodien gandrīz notika traģēdija. Rūdijs Volšs varēja aiziet bojā. Tika filmēta aina ar lavīnu - lavīnai vajadzēja būt inscenētai, taču kāds no augšas bija iekustinājis īstu lavīnu. Hildegardei Šrēderei uznāca histērija, viņa apvainoja Maksu, ka tas uzpircis kādu šejienieti, lai nogalinātu Volšu.

1934. gada 31. decembris. Leo ir Berlīnē, "Der Alp- traum" pirmizrādē. Man būtu paticis doties viņam līdzi, taču būtu neprāts ņemt arī Johanu Sebastjanu tik tālā ceļojumā. Laimīgu Jauno gadu, pasaule…

***

Filmu " Der Alptraum" Kitija noskatījās tikai labu laiku pēc kara beigām, kad to vēlajā nakts seansā parādīja BBC 2 televīzija. Tas bija romantisks trilleris, raksturīgs periodam, kad Hitlers tikko bija nācis pie varas un centās stiprināt jaunās Vācijas veidolu, veicinot tādas filmas, kas attēlo glītus, veselīgus un sportiskus jaunus āriešus līksmojam brīvā dabā - citiem vārdiem sakot, Schmalz, kas nodrošinātu šīm filmām plašu skatītāju loku. Labais tajās svinēja uzvaru pār ļauno, un varonis ieguva meiteni.

Tomēr šī filma bija uzņemta meistarīgi. Maz kur tik satraucoši bija parādīti slēpošanas skati, tik prasmīgi attēlota kalnu varenība. Neskarta sniega klātās kalnu kores asi iezīmējās pret neticami dzidrajām debesīm; slēpotāji veica elpu aizraujošus lēcienus no stāvām klinšu kraujām vai līču loču brāzās lejup pa kalna nogāzēm; garas lāstekas rotājās sveces izgaismota loga fonā; iztrūcināts briedis pazibēja starp eglēm, kuru zarus lieca līdz zemei sniega kupenas; bērni vēla milzīgu sniegavīru un pikojās uz nebēdu (starp tiem bija ari Gebhards); Hildegarde Šrēdere - skaista pat mūsdienu skatījumā -, satinusies zvērādas apmetnī ar kapuci, zirgu vilktās kamanās brauca pāri aizsalušajam ezeram; ļaudis, kas sniegavētras laikā pulcējās pie baznīcas; un sevišķi dramatiskais skats, kur Rūdijs Volšs, zemu saliecies, uz slēpēm brāzās pretī nāvei, jo lavīna draudēja viņu aprīt.

Bergzē ciems gandrīz vai kā uz burvja mājienu no nabadzīga, nošķirta kalnu miestiņa, tāla nostūra, kur reizēm iemaldījās tikai paši bezbailīgākie slēpotāji, bija pārvērties par Austrijas vismodernāko ziemas kūrorta vietu.

Pēc filmas lielajiem panākumiem cieminieku godbijībai pret Leo nebija robežu: pat garīdznieks bija Leo sirsnīgi sveicis ar "Grufigott" un atļāvis spēlēt baznīcas ērģeles.

Kitija iedomājās, ka mūsdienās Leo līdzinātos modernajām filmu zvaigznēm - viņam būtu savi cienītāji, viņš draudzētos ar slavenībām. Leo bija pievērsis pasaules uzmanību Bergzē ciemam. Viņš cieminiekiem bija atnesis tik ilgoto - taču līdz šim nepazīstamo - romantikas dvesmu. Turklāt Leo viņi varēja pateikties par ciema plaukstošo labklājību. Tāpēc ļaudis Leo dēlu uzņēma kā savējo un bija iemīļojuši Johanu Sebastjanu.

Kitija pāršķīra dažas lappuses tālāk dienasgrāmatā.

1935. gada 9. jūlijs. Atbraucis Konstantins. Visiem viņš atvedis bagātīgas dāvanas: ēdienu un vīnu, audumu tērpam man un apģērbu un rotaļlietas Sebastjanam. "Ja jums kaut kas vajadzīgs, tikai paziņojiet, un es atsūtīšu," viņš teica. "Jūs iedvesmojat Leo sacerēt brīnišķīgu mūziku. Jūsu labā nekas nevar būt pārāk daudz."

1935. gada 13. jūlijs. Šodien es pirmo reizi pēc ierašanās Bergzē izbraucu ārpus ielejas. Konstantins teica, ka man laiks izkļūt no pirmatnīgās nošķirtības un atcerēties, kā izskatās pasaulē! Leo palika mājās ar Johanu Sebastjanu. Mēs aizbraucām uz Lehu un cauri Fleksenpasai uz Insbruku. Patiešām savādi bija atkal staigāt pa ietvēm, iegriezties veikaliņos un būt ļaužu pūlī. Konstantins uzstāja, ka man jānopērk jaunas kurpes un cepure, - es gan nevaru iedomāties, kur to valkāšu. Ieturējām maltīti brīnišķīgā vecā krodziņā ar skatu uz Goldnes Dachl- tur reiz uz balkoniņa sniedzis koncertu Mocarts.

Konstantins ir tik laipns un cēlsirdīgs, ar viņu jūtos viegli un brīvi. Biju gluži bēdīga, kad diena beidzās.

1936.   gada 14. jūnijs. Šodien ganāmpulks atkal devās uz Almu, un Johans Sebastjans nopietni paziņoja: "Wenn i groji biri, da werd' i Hirt sein, wie d' Hannes." Leo gardi smējās un teica mazajam - ja vien viņam šajā lietā būšot teikšana, tad Jo- hans Sebastjans vis nepavadīšot mūžu, ganīdams govis.

Cik savādi Kitijai tagad šķita atcerēties, kā Sebastjans tērzēja, Leo Vīnes izrunu jaukdams ar vietējo dialektu, ko bija apguvis no draugiem ciemā. Kitija bija uzstājusi, ka zēnam uzaugot jārunā tikai vāciski, nemaz neiedomājoties neērtības, ko tas varētu sagādāt vēlāk, kad Sebastjans aizbrauktu uz Angliju, pat nespēdama iedomāties, ka viņš kādreiz varētu nokļūt Anglijā.

1936.   gada 13. novembris. Tagad, kad Johans Sebastjans iztīstījies no bērna autiņiem, var staigāt un runāt, Leo viņa dēļ ir gluži vai bez prāta. Abi visu dara kopā. Katru vakaru Leo Johanam Sebastjanam pirms gulētiešanas stāsta pasaku par mazu zēnu Romānu. Taču, ja Leo ir aizbraucis, man jāsacer nākamās epizodes. Romāns Johanam Sebastjanam kļuvis tik reāls, ka viņš to uzskata par īstu zēnu, un, kad stāstījumā ieviju notikumus, kas, pēc Sebastjana domām, patiesībā nav iespējami, viņš ļoti uztraucas. Šovakar, piemēram, stāstīju par Saulespuķu feju, un Johans Sebastjans noteikti paziņoja, ka Romāns netic fejām. Viņš stingri noprasīja - kad atgriezīsies Vati?

1937. gada 30. jūnijs. Pie mums apmeties itāliešu vijolnieks, ar kuru Leo iepazinās pagājušajā gadā Florencē. Šovakar viņi sāka spēlēt Gezas Kovāča pēdējo kompozīciju - romanci vijolei un klavierēm -, un notika kaut kas aizkustinošs. Vakars bija tik jauks un silts, ka mūzikas istabas durvis bija atstātas vaļā. Pamazām, pa vienam vien, pagalmā sāka pulcēties ciema ļaudis.

Viņiem ne prātā nenāca, ka ir pirmie šā skaņdarba klausītāji. Ļaudīm noteikti nebija ne jausmas, ko viņi klausās.

Komponistu vārdi viņiem neko nenozīmē: šaubos, vai jel viens cilvēks Bergzē, izņemot garīdznieku, dzirdējis par Ba- hu, Bēthovenu, Šūbertu vai Mocartu. Taču viņi, tāpat kā mēs ar Johanu Sebastjanu, bija liecinieki svētītajam brīdim, klausoties, kā top mūzika, kā pirmo reizi tā tiek atskaņota.

Viņi klausījās mēmā uzmanībā un, kad mūzika bija izskanējusi, skaļi sāka aplaudēt. Leo sejas izteiksme liecināja, ka viņam šie aplausi nozīmē daudz vairāk nekā Eiropas galvaspilsētu publikas atzinība, vairāk nekā mūzikas erudītu glaimīgie slavinājumi un daudz, daudz vairāk nekā to sieviešu apbrīna, kuras vasarā devās uz šejieni svētceļojumos, lai liekulīgi uzteiktu maestro spēli un flirtētu ar viņu.

1937. gada 14. septembris. Esmu atsākusi gleznot, un, kad Leo ir aizbraucis, mēs ar Johanu Sebastjanu bieži vien caurām dienām dzīvojamies kalnu ganībās. Kamēr zēns kopā ar Hannesu gana govis, es skicēju. Šodien mūs atrada Gebhards un aizrautīgi vēroja, kā mēģinu uzgleznot ainavu; piepeši atcerējos, kā bērnībā pirmo reizi iepazinos ar Vestu.

1937. gada 5. decembris. Leo nolēmis, ka Johans Se- bastjans ir diezgan liels, lai iepazīstinātu viņu ar Krampus - milzi, kas, ķēdes žvadzinādams un izgrūzdams sirdi stindzinošus kliedzienus, apstaigā ciema bērnus, lai pārbaudītu, vai tie visu gadu labi uzvedušies un pelnījuši svētā Nikolasa dāvanas. Kad Krampus iztaujāja Johanu Sebastjanu, zēns bija gluži pārbijies, un man beigu beigās nācās šo izrādi pārtraukt. Taču, kad Leo noņēma masku un kapuci, Johanam Sebastjanam bailes pārgāja un viņš gardi smējās. Tik dūšīgs mazs vīriņš! Es lepojos ar viņu.

1937. gada 6. decembris. Svētais Nikolass Johanam Sebastjanam atnesa mazas, pašdarinātas slēpītes, un mēs pirmo reizi kopā ar viņu devāmies slēpot. Aptvēru zēnu ar rokām, bet Leo apskāva no mugurpuses mūs abus. Tad ar sajūsmas pilnu saucienu Leo kopā ar mums metās pa nogāzi lejup, cauri sniegiem arvien ātrāk un ātrāk, kamēr slīpums izlīdzinājās un mēs apstājāmies. Tas bija brīnišķīgi. Johanam Sebastjanam ārkārtīgi patika. Katru reizi, kad nonācām lejā, viņš lūdzās vēl un vēl. Kad cīnījāmies cauri sniegam pa nogāzi augšup, Leo smiedamies iedēvēja zēnu par mazo sniega zaķēnu.

1938. gada 28. aprīlis. Vēstule no Ādama - viņš ieteic atgriezties Anglijā. Vēstulē jaušams, ka viņš baidās, kā mūs varētu ietekmēt tā saucamais Anschlufi. Tomēr Konstantins, pagājušajā nedēļā ciemojoties pie mums, ļoti atbalstīja Vācijas un Austrijas vienošanos, lai gan viņam nepatīk ne Hitlers, ne nacionālsociālisti. Leo apgalvo, ka Bergzē vācieši esot mūsu draugi, ciemats par plaukstošo labklājību var pateikties Vācijas filmu kompānijai.

Pāršķīrusi vēl dažas lapas, Kitija atrada 1939. gada 9. augusta ierakstu.

Šī diena laikam gan ir viena no pašām ļaunākajām manā mūžā. Vakar bija atbraucis Ādams. Pirmais par viņa ierašanos paziņoja Gebhards, kas brāzās augšup no ciemata, saukdams, ka mums ciemiņš no Anglijas. Sākumā biju briesmīgi izbijusies, jo domāju, ka tas varētu būt Džailzs, taču tad ieraudzīju Ādamu lēni kāpjam pa nogāzi.

Mēs apsēdāmies dārzā. Kad vien atceros šo sarunu, atkal jūtu, cik skurbinoši smaržo neļķu audzes līdzās baļķu grēdai, - izjūtu šo smaržu un dzirdu Leo spēlējam, dzirdu skaņas, kas lēni raisa melodiju, savijas kopā un ilgi trīs gaisā, līdz piepeši pārtop jaunā - mažora toņkārtā.

"Esmu ieradies vest jūs atpakaļ uz Angliju," teica Ādams.

Drūmi viņš sāka stāstīt faktus. Pēc Ādama domām, Hitlers, anektējis Austriju, piespiedis pakļauties Čehoslovakiju un parakstījis neuzbrukšanas līgumu ar Itāliju, lūkojās pēc Polijas. Un, ja Vācija iebruks Polijā, kuras drošību garantējusi Anglija un Francija, var sākties karš starp Vāciju un Angliju. Tas nozīmē, ka atrādīsimies starp pretinieku frontēm un mūs var intemēt.

Kategoriski atteicos aizbraukt, neticēdama, ka varētu draudēt briesmas, ka mums tik drīz varētu uzbrukt karš. Man likās, ka šeit mēs noteikti būtu drošībā pat tad, ja karš sāktos.

Ādams briesmīgi sadusmojās, apvainojot mani muļķīgā aklībā un nejēdzīgā bezatbildībā. Viņš uzbruka Leo. Ja mums nerūpot pašu drošība, viņš uzstāja, vajagot padomāt par Johanu Sebastjanu. Uzklausījis Ādamu, man par pārsteigumu, Leo piekrita. Ja Ādams patiešām uzskatot, ka šis karš ir neizbēgams, Johana Sebastjana drošība esot pirmajā vietā un Ādamam bez vilcināšanās jāvedot zēns projām - uz Angliju. Un būtu saprātīgi, ja es brauktu līdzi. Tomēr Leo domāja, ka pats tik drīz nevar tikt projām, jo nepieciešama izbraukšanas un ceļošanas atļauja. Nākamajā mēnesī Parīzē viņam paredzēts koncerts, un tad viņam būšot vieglāk saņemt nepieciešamās atļaujas.

Pagājušo nakti gandrīz nespēju gulēt, jo mēģināju izdomāt, kā rīkoties. Beidzot - nezinu, uz labu vai ļaunu, - izlēmu, ka ļaušu Ādamam vest Johanu Sebastjanu uz Angliju un pati sekošu kopā ar Leo apmēram pēc mēneša.

No rīta devāmies uz staciju pavadīt Ādamu un Johanu Sebastjanu. Zēns bija tik satraukts par gaidāmo braucienu, ka neapjauta, cik nopietns ir šis notikums. Ar lielām grūtībām valdījos, lai neraudātu, līdz vilciens izzuda skatienam. Lūdzu Dievu, kaut Ādamam nebūtu taisnība un karš nesāktos.

1939. gada 3. septembris, svētdiena. Leo tikko atgriezās no ciemata. Iepriekšējā naktī poļu karavīri acīmredzot devušies uzbrukumā vācu karaspēkam. Šorīt Anglija pieteikusi karu Vācijai. Mēs esam nokavējuši.

Tieši tajā brīdī Tabita uzlēca uz galda un apsēdās uz atvērtās dienasgrāmatas. Kitija nedroši iesmējās.

"Tev taisnība," viņa ieteicās, "man nevajag lasīt tālāk." Nolikusi Tabitu uz grīdas, Kitija aizvēra dienasgrāmatu un ielika atpakaļ portfelī. Nē, ja jau atceros Leo, tad atcerēšos prieku, nevis sāpes. Smieklus, nevis asaras. Nevis Leo nāvi, bet viņa dzīvi. Nevis ciešanas, bet svētlaimi. Nevis ļauno murgu, bet sapni…

20

Tomēr atmiņas par Leo, kuras tik spilgti bija iedzīvinājusi viņa mūzika, neļāvās, lai tās aizgaiņātu. Rožu kotedžā šķita rēgojamies Leo, tāpat kā toreiz pēc viņa nāves kalnu mājiņā - viņa nemierpilnais gars, kas satrauca un atteicās aiziet. Tas jautās it visur kā nepabeigta melodija - skaņas, neguvušas piepildījumu beigu akordā, nedroši klīda tumsā…

"Der Alptraum" - ļaunais murgs.

Tikai sešus gadus pēc aktieru aizbraukšanas tika izspēlēta pēdējā aina šajā filmā.

Kara pirmajos mēnešos ciematā par to gandrīz nekas neliecināja. No ciema karā aizgāja pusducis vīru iesaukšanas vecumā - Gebhards, pašam par sarūgtinājumu, bija veselu gadu par jaunu. Apkārtējos kalnos reizēm bija manāmi Alpu vienību vīri, tērpušies baltos maskēšanās tērpos. Citādi karš nebija ne jūtams, ne jaušams, un viņi arvien vēl cerēja, ka tas drīz beigsies.

Tajā trīsdesmit devītā un četrdesmitā gada ziemā laika apstākļi bija daudz ļaunāki par jebkuru varbūtējo ienaidnieku. Tik bargu ziemu atcerējās tikai paši vecākie iedzīvotāji - sals bija stindzinošs, un ceļu uz Bergzē pilnīgi aizsprostoja vairākus metrus biezais sniegs. Kitija vēl nekad nebija tā salusi - aukstums šķita iespiežamies līdz pat sirdij. Ziemas pēdējās nedēļās abi ar Leo dzīvoja tik taupīgi, cik vien varēja, jo māja bija ieputināta līdz pašai augšai un no tās nebija iespējams pat iziet. Abi kļuva nervozi un neiecietīgi viens pret otru.

Tad martā saule sāka stiprāk sildīt un sniegs pamazām kusa. Beidzot ceļš uz Lehu un pār Fleksenpasu bija brīvs un no ārpuses pienāca tik ļoti vajadzīgie pārtikas krājumi.

Marta beigās ieradās Francis…

Leo, pēc piespiedu ieslodzījuma izmisīgi tiekdamies tikt brīvā gaisā, devās slēpot, un Kitija mājās bija viena, priecādamās par bridi vienatnē. Kāds pieklauvēja, un, atverot durvis, Kitija ieraudzīja jaunu vīrieti uz slēpēm baltajā Alpu strēlnieku tērpā. Viņš salutēja ar hitlerisko sveicienu un teica:

"Vēlos satikt Brunnena kungu."

Kitija tik reti redzēja cilvēkus, ka bija atradinājusies no svešinieku apmeklējumiem, un militārista negaidītā parādīšanās viņu galīgi apmulsināja. Viņa izstostīja:

"Viņš kalnos slēpo."

"Kas jūs esat?"

"Viņa saimniecības vadītāja."

Vīrietis nicīgi savilka augšlūpu.

"Tātad jūs esat tā angļu palaistuve."

Kitija sarāvās, un vīrietis ņirdzīgi iesmējās.

"Es esmu viņa dēls, Francis Brunnens."

"Viņa dēls?" Kitija atkārtoja, neko nesaprazdama. īsu brīdi viņai šķita, ka tam jābūt ļaunam jokam. Tad, ciešāk ieskatījusies vīrieša sejā, viņa redzēja, ka tā ļoti atgādina Leo, kaut gan pieri un zodu slēpa tērpa kapuce. Taču vīrieša acīs nebija ne vēsts no dzīvīguma, kas dzirkstīja Leo skatienā. Franča skatiens bija salts un akmensciets.

Kitija vārgi ieteicās: "Vai neienāksiet, lūdzu?"

Francis atbildēja: "Tad jau labāk došos uz elli."

Tad viņš laida vaļā veselu straumi niknu lamu.

"Mana māte šim Schweinhund devusi visu!" viņš kliedza. "Bez viņas Leo nebūtu nekas! Viņa nemitīgi balstīja Leo, kad viņš cīnījās, lai kļūtu par komponistu. Bez viņas Leo arvien vēl spēlētu kafejnīcās un deju stundās. Māte izvilka viņu no rensteles. Par visiem panākumiem Leo jāpateicas viņai. Tad parādījāties jūs un pavedinājāt Leo. Jūs nolaupījāt mums viņu un uztaisījāt mazu bastardiņu. Kopš tā laika neesam viņu redzējuši. Jā, tagad, būdams slavens un bagāts, viņš izliekas, ka mūsu vispār pasaulē nav. Mēs būtu varējuši badā nomirt. Nekad viņš nav atsūtījis naudu. Jums gan ir zvērādas un dārglietas. Jūs blandījāties pa Eiropu, apmetāties vislabākajās viesnīcās, pusdienojāt lepnos restorānos… Jums ir vara pār viņu. Jūsu ietekmē viņš kļuvis gļēvs. Leo ir pele, ne vīrietis. Viņš pat necīnās, lai aizstāvētu savu dzimteni. Viņš necīnās par lielās Vācijas lietu. Viņš ir nodevējs - pret ģimeni un pret savu valsti. Jūs, angļu nelieši, esat tādi paši! Jūs domājat, ka valdāt pār pasauli. Pagaidiet, mēs noslaucīsim jūs no zemes virsas! Runājot par viņu…"

Tad Francis spļāva.

Ja viņš mērķēja Kitijai sejā, tad bija pārrēķinājies, jo spļāviens trāpīja zemē viņai pie kājām. Taču tas nemazināja tāda žesta galējo nicinājumu.

Kamēr Kitija atguvās no trieciena, vīrietis, atgrūdies ar nūjām, jau aizzibēja lejup pa nogāzi. Kitija, ātri uzrāvusi mugurā slēpošanas tērpu un apāvusi zābakus, sameklēja un piestiprināja slēpes. Taču Leo pēdējo dienu laikā bija atstājis tik daudz slēpju pēdu, ka viņa nezināja, pa kurām doties. Viņa aizgāja līdz pat Vīzelei, ar skatienu pētīdama stāvās nogāzes. Kitija sauca Leo, un saucieni atbalsojās apkārtējos kalnos: "Leo, Leo, Leo, Leo…"

Beigu beigās Kitija atgriezās mājās un sāka gaidīt. Viņa vairs nezināja, cik stundu tā bija sēdējusi, aiz bailēm čokurā sarāvusies. Tad no augstkalnes atskanēja šāviena troksnis - un tā atbalss pārvēlās pāri ielejai.

Izskrējusi pagalmā, Kitija novakares klusumā izdzirdēja, kā ar baismīgu, čīkstošu skaņu no ledus tvēriena atbrīvojas smagās sniega masas un kā ar skanīgu dārdoņu tās sāk brāzties lejup pa nogāzi arvien ātrāk, ceļā aizraujot līdzi arvien jaunus sniega blāķus, acumirklī noslaukot visu, kas vien gadījās ceļā.

Veselu nedēļu meklētāju komandas pārmeklēja kalnus, cerot atrast Leo dzīvu, tad meklējumus pārtrauca, lai atsāktu vasarā. Ja nebija līķa, nāves fakts nebija apstiprināms. Taču nodevīgo šāviena troksni bija dzirdējis viss ciems.

Tomēr cieminieki nebija ieinteresēti vērsties pie varas pārstāvjiem. Viņi nevēlējās policiju un pratināšanu, iespējamu apsūdzību slepkavībā un tiesas prāvu - jo Gebhards Nusbaums bija atzinies, ka raidījis šāvienu, kas izraisīja lavīnas nobrukumu.

Gebhards, raudādams kā bērns, Kitijai izstāstīja, kā viss patiesībā noticis. Mežā virs Leo mājām viņš dzinis pēdas briedim, kad pie mājas parādījies Francis, un Gebhards no attāluma šo to noklausījies. Redzēdams, ka Francis dodas augšā kalnos, jauneklis sācis viņu izsekot, jo nojautis ko nelāgu.

Tad no Hohšteinberga puses parādījies Leo - viņš uz slēpēm laidies lejup. Gebhards redzējis, kā Francis slēpjas, aizsargtērpa baltajam audumam saplūstot ar sniega baltumu. Viņš pamanījis, ka Francis no kabatas izvelk garu stiepli un to saloka.

"Tad sapratu, ka viņš grasās nogalināt Brunnena kungu," Gebhards Kitijai stāstīja. "Es biju pārāk tālu, lai varētu to aizkavēt. Tāpēc izšāvu. Izšāvu gaisā. Neko citu nespēju izdomāt, lai brīdinātu Brunnena kungu. Zināju, ka tā var izraisīt lavīnu, taču citas iespējas nebija. Tad lavīna nobru- ka. Un nu esmu nogalinājis Brunnena kungu. Es zinu, ka esmu viņu nogalinājis…"

Neviens cits, tikai Gebhards un Kitija, nebija redzējis balto tēlu, kas bija uzradies nezin no kurienes un atkal nozudis nezin kur. Neviens cits nezināja, ka Leo dēls bija ieradies meklēt tēvu, lai viņu nogalinātu.

Gebhards, baidīdamies, ka ciema ļaudis neticēs, ja viņš teiks patiesību, bija sagudrojis stāstu par kalnu kazu, kas tik pēkšņi parādījusies pa šāvienam, ka viņš nedomājot gluži vienkārši nospiedis šautenes gaili.

Lai pasargātu jaunekli, ciema ļaudis izdomāja sazvērestību. Viņi bija vienisprātis, ka Gebharda raidītais šāviens neapšaubāmi bijis netiešs, nevis tiešs Leo nāves cēlonis. Protams, viņi teica, muļķa zēnam tas bija jāzina. Viņam vajadzējis saprast, ka šajā - visbīstamākajā - sezonā lavīnu var izraisīt pat viegls gaisa satricinājums. Taču viņš nav zinājis, ka Leo Brunnens devies slēpot uz Todesloch-Joch.

Atcerēdamies "Der Alptraum", viņi izgudroja aizbildinājumu. Liktenis bija toreiz saudzējis Rūdiju Volšu, taču šoreiz trieciens ķēris Leo Brunnenu. Un Leo rīkojies aplam bezrūpīgi. Viņam jau nu gan vajadzējis labi zināt, ka šajā lavīnu sezonā nedrīkst doties slēpot vienatnē. Tomēr - ko gan citu no viņa varēja sagaidīt? Viņš bija mūziķis, un visi mākslinieki ir neprāši. Tas bijis nelaimes gadījums, patiešām traģisks - taču nelaimes gadījums.

Pēc tam Bergzē apkaimē vairs netika manītas Alpu vienības, un, kad pāris dienu vēlāk izsludināja Norvēģijas kampaņu, nacisti skaidroja, ka tās it kā bijušas daļa no spēkiem, kas sūtīti aizstāvēt Norvēģijas brīvību un neatkarību.

Taču Kitija nebija tādā stāvoklī, lai spētu veltīt uzmanību karadarbības attīstībai. Leo nāve viņu bija satriekusi vairāk nekā Vesta aiziešana viņsaulē. Vests bija miris vecumā, bet Leo mūžs bija aprāvies pašā plaukumā. Vests bija apbedīts, kā pienākas, taču Leo gulēja nezin kur, dziļa sniega aprakts. Kad nomira Vests, Jandoverā vismaz Gār- niju klātbūtne Kitijai sniedza mierinājumu. Tagad viņas vientulību kliedēja vienīgi Gebhards, lai gan Kitijas sāpes viņš remdēt nespēja. Kitija atminējās, ka jauneklis stundām ilgi bija sēdējis, raugoties viņā ar mēmu lūgumu un cerot sagaidīt piedošanas vārdus par noziegumu, kuru viņš pastrādājis, kaut gan vēlējies novērst.

Taču Kitija jutās daudz vainīgāka nekā Gebhards, lai gan zēns to nevarēja zināt. Franča naidu pret Leo bija izraisījusi viņa. Kitija bija tā sieviete, kas neļāva Leo atgriezties pie sievas un dēla. Vēl ļaunāk bija tas, ka pēdējie vārdi Leo bija dusmās teikti. Ja nu kāds bija vainīgs, tad tā bija viņa…

Visgrūtāk paciešams bija klusums mājā; kopš vairs nebija Leo, tajā bija kluss kā kapā. Kitija klīda pa istabām kā rēgs. Izzudušas, šķiet, bija visas jūtas, māca vienīgi smaga vainas apziņa, un sirds likās sasalusi ledū. Kitija nespēja ēst. Viņa nespēja gulēt. Viņa nespēja pat raudāt. Ja būtu iespējams paust bēdas uz āru, varbūt tās pamazām mazinātos un aprimtu. Taču sēras bija pārāk dziļas, lai Kitija tās varētu izraudāt.

Arī projām tikt viņa nespēja. Kitija Bergzē ciemam jutās piesaistīta it kā ar neredzamām saitēm - viņu nelaida projām gan neprātīgā cerība, ka Leo varētu būt vēl dzīvs, gan tāda kā pārliecība, ka, atstājot Bergzē, viņa pamestu Leo.

Tad Kitiju no sastinguma izrāva kāds gadījums. Tas notika tieši viņas trīsdesmitajā dzimšanas dienā. No ciema bija atnācis Gebhards. Birģermeistars bija saņēmis pavēsti no Feldkirhas, ka Kitija nekavējoties arestējama kā naidīgas ārvalsts pilsone, - tieši tas, no kā bija baidījies Ādams. Geb- hards apgalvoja, ka birģermeistars neturot ļaunu prātu uz Kitiju, taču viņam esot jāpilda pavēle.

Gebhardam šķita, ka pašas debesis sūtījušas iespēju glābt Kitiju, lai tādējādi viņš varētu izpirkt savu vainu par Leo nāvi. Viņš lika Kitijai sakravāt mugursomu un, īsu brīdi ļāvis pateikt ardievas mājai, kurā abi ar Leo bija nodzīvojuši astoņus gadus, mudināja pielikt slēpes, lai kopā ar viņu tiktu līdz kādai augstkalnu būdai, kur glabājās siena krājumi, vētrainā laikā atrada pajumti gani un grūtos brīžos varēja paglābties kalnos kāpēji.

Abi devās ceļā nākamajā naktī un gāja uz rietumiem; viņu ceļa mērķis bija Brēgenca Bodenezera krastā, kur ciema garīdzniekam - vienam no nedaudzajiem cieminiekiem, kas kaut ko zināja par dzīvi ārpus ielejas robežām, - bija brālēns, arī garīdznieks; Bergzē ciema Pfarrer Gebhardam bija apgalvojis, ka tas varēšot Kitijai palīdzēt nokļūt Šveicē.

Kitija vienmēr atcerēsies šo ļaunam murgam līdzīgo gājienu - viņa gan nezināja, cik dienu un nakšu īstenībā abi pavadīja ceļā. Viņa tikai zināja, ka nekad vēl nebija veikusi tik garu, grūtu un bīstamu pārgājienu ar slēpēm, lai gan sniegs bija stingrs un izturīgs, tāpēc viņi varēja ievērot garīdznieka doto padomu - turēties tālāk no ceļiem, tādējādi izvairoties no briesmām, ka viņus var pamanīt policijas patruļa. Jā, neņemot vērā lavīnu briesmas, apstākļi slēpošanai bija ideāli, jo sniega virskārta, kas pa dienu pavasara saulē nedaudz kusa un nosēdās, bija gluda un līdzena, bet zem tās atradās stingri sablīvētais, vecais sniegs.

Gebhards bija spēcīgs, veikls un bezbailīgs, turklāt viņu stiprināja apziņa par svarīgo mērķi. Neviena nogāze viņam nelikās pārāk stāva vai apledojusi, neviena ieleja pārāk grūti pārvarama, soļojot ar slēpēm uz pleca, neviena aiza tik bīstama, lai nemēģinātu to pāriet. Taču Kitija bija ne vien emocionāli izmocīta, bet arī gluži novārgusi bez pietiekama ēdiena un miega. Bieži viņa zaudēja līdzsvaru un krita. Ik reizi Gebhards vilka Kitiju ārā no kupenām, palīdzēja tikt pāri akmeņu krāvumiem, pat nesa, kad bezspēcīgā Kitija vairs nevarēja paiet un, ja būtu viena pati, labprāt ieslīgtu mierinošajā, mīkstajā sniegā un gaidītu nāvi, lai atkal būtu vienota ar Leo.

Naktīs vēl pieturējās stiprs sals. Vairākas reizes viņi nakšņoja ganu būdās neizģērbušies, cieši piespiedušies viens otram, ierušinājušies sniegā. Gebhards bija paņēmis līdzi nedaudz maizes un kaltētas gaļas, bet slāpes viņi remdēja, ēdot sniegu.

Beidzot vajadzēja tikt lejā pa pēdējo nogāzi. Laižoties ar slēpēm no augstkalnu apvidus, sniegs kļuva arvien mīkstāks un plānāks, līdz izzuda pavisam un parādījās zālīte. Abi noņēma slēpes, un Gebhards tās paslēpa kādā klinšu spraugā, lai atpakaļceļā paņemtu.

Brēgencā bija vasara. Dārzi ziedēja, un ļaudis ziņkārīgiem skatieniem pavadīja Kitiju un Gebhardu, kas bija tērpušies ziemas apģērbā. Drīz vien viņi atrada baznīcu un garīdznieka māju; Pfarrer brālēns, pārlaidis skatienu vēstulei, ko bija atvedis Gebhards, aši ieveda viņus iekšā.

Gebhards uzkavējās vienīgi tik ilgi, lai izdzertu tasīti kafijas, tad devās atpakaļ uz Bergzē. Kitija gribēja viņam pateikties, taču nespēja atrast vārdus. Viņa vienkārši noskūpstīja jaunekli uz vaiga un teica: "Leb' wohl!" Ardievu…

Kitija nespēja atcerēties, ko tajā dienā darījusi. Droši vien nomazgājusies, jo bija gluži netīra, un tad, jādomā, gulējusi, - viņa neatcerējās, ka būtu sarunājusies ar Pfarrer brālēnu, vietējo mācītāju.

Tumsai iestājoties, mācītājs Kitiju aizveda līdz kalna pakājei, kur nobrauca no ceļa, novietojot mašīnu koku ēnā. Kādu brīdi abi sēdēja klusēdami, vērojot tuksnesīgo ainavu, kurai brīžam pārslīdēja tikai mēness gaisma, kad tas«parādījās no mākoņiem. Tad pa ceļu pabrauca garām motorizētā patruļa.

"Tagad ir droši," mācītājs teica. "Lai Dievs tevi pavada, bērns."

Kitija skrēja virzienā, kur bija norādījis mācītājs, klupdama pār zāles ceriem un koku saknēm. Piepeši uzzibsnīja kabatas lukturītis un kāda balss sauca: "Halt! Werda?" Kitija pieplaka pie zemes, pārliecināta, ka tas ir austriešu sargkareivis. Soļi tuvojās. Viņa dzirdēja noklikšķam šautenes slēdzi, manīja kādu nostājamies līdzās un gaidīja, ka viņu nošaus. Jā, šo brīdi Kitija atcerējās. Atcerējās, ka nejuta baiļu, - nāve viņu nebiedēja. Jā, viņa domāja, ka labāk būtu mirt, - kāda jēga brīvībai, ja nav neviena, kā dēļ būtu vērts dzīvot?

Vīrs piebikstīja Kitijai ar zābaka purngalu, un viņa palūkojās augšup. Parādījās mēness, un viņa uz kareivja formastērpa pogām skaidri saskatīja Šveices krustu.

"Es esmu angliete," viņa čukstēja.

Šveices robežsargi un policija uzskatīja Kitiju par spiedzi. Kā gan viņiem to varētu pārmest? Kitija tik ilgi nebija runājusi angliski, ka tagad bija grūti sameklēt vārdus dzimtajā valodā. Iespējams, viņa bija austriete ar viltotu angļu pasi. Tomēr nojauta robežsargiem lika ticēt, ka Kitija runā taisnību. Turklāt viņa bija tik novārgusi, ka diezin vai varētu aizbēgt no robežapsardzes punkta.

Sliktāku brīdi Kitija nebūtu varējusi izvēlēties. Bija 1940. gada jūnijs. Vācija tikko bija okupējusi Franciju un nesen ieņēmusi Norvēģiju, Dāniju, Holandi, Beļģiju un Luksemburgu. Vācijas pusē karā bija iesaistījusies arī Itālija. Šveice bija maza saliņa ienaidnieku ielenktā teritorijā, un tās neitralitāte negarantēja drošību.

Policijas pavadībā Kitiju nogādāja Anglijas sūtniecībā Bernē. Brauciena laikā viņa vairākas reizes zaudēja samaņu.

Pie sūtniecības gaidīja ļaužu rinda, visi ar somām un saiņiem, un Kitijai kā noziedzniecei bija jāsoļo viņiem garām.

Gaisotne angļu sūtniecībā bija svešatnīga un saspringti oficiāla, viņas pratinātāji - naidīgi. Un kā gan viņus par to varētu vainot? Kitijas stāsts likās gluži neticams. Viņa stāstīja par Leo, par Ādamu un Sebastjanu - pat par Džailzu -, taču viņi acīmredzot Kitijai neticēja.

Beidzot Kitiju atstāja vienu kādā tukšā telpā bez logiem. Kitijai nebija ne jausmas, cik ilgi viņa tur uzturējusies, jo laiks šķita apstājies un realitātes izjūta - zudusi.

Tad atvērās durvis un ienāca kāds vīrietis.

Ap pelēkajām acīm bija sīkas krunciņas, piere bija grumbu izvagota, un abpus mutei vīdēja dziļas rievas, lai gan vīrietim - kā vēlāk izrādījās - bija tikai trīsdesmit pieci gadi. Apsēdies pie galda Kitijai pretī, vīrietis viņu uzlūkoja, un viņai tik pazīstama likās mazliet zobgalīgā sejas izteiksme ar viegli pacelto uzaci. Tad viņš iejautājās:

"Ko jūs teiktu par izbrīnītu pingvīnu?"

Telpa Kitijas acu priekšā sāka griezties. Atguvusies viņa ieraudzīja, ka guļ uz kušetes sūtniecības medpunktā un kāda apaļīga persona mātišķi tur vēsu kompresi viņai uz pieres.

"Tas ir labi," sieviete teica. "Tagad dabūsiet jauku tasīti tējas, un es pateikšu misteram Pilgrimam, ka ar jums viss kārtībā."

Kad vīrietis parādījās durvīs, Kitija uzreiz jautāja:

"Kā jūs to zinājāt?"

Uzacs pašāvās uz augšu, un vīrietis viegli uzsmaidīja Kitijai.

"Ak, gadu gaitā gan tā, gan citādi esmu daudz pārjums dzirdējis. Starp citu, mani sauc Pilgrims. Plrss Pilgrims. Mēs ar Sprogaino bijām vienā klasē. Apprecēdamās ar Devīru, jūs salauzāt Ādama sirdi. Un, kad aizlaidāties uz Austriju…"

Kitijai šķita, ka viņa sapņo, te sēžot, malkojot tēju, knibinot barojošus cepumus un klausoties, kā Pīrss runā par Džailzu un Ādamu dēvē senajā skolasgadu iesaukā.

"Vai varat sazināties ar Ādamu?" Kitija jautāja. "Kopš sākās karš, neesmu neko par viņu dzirdējusi. Sebastjans…"

"Esmu pārliecināts, ka jūsu dēlam klājas labi. Taču sazināties šobrīd nav viegli. Tomēr jūsu dēļ darīšu, ko spēšu."

"Paldies!" Kitija teica. "Jūs esat ļoti laipns."

"Nepavisam. Esmu gluži savtīgi iepriecināts, ka satikāmies."

Pīrss bija vairāk nekā laipns. Viņš aizveda Kitiju uz savām mājām, par spīti stingrajiem noteikumiem, jo Pīrss sūtniecībā visiem iestāstīja, ka Kitijas vīrs ir viens no viņa labākajiem draugiem. Kitiju līdz sirds dziļumiem aizkustināja tas, ka Pīrss bija ar mieru viņas labā pat melot.

Pīrss dzīvoja netālu no sūtniecības, jaunā kvartālā, un Kitijai palika prātā, cik savādi šķita mazgāties modernā van- nasistabā, lietot mūsdienīgu tualeti un dzirdēt aiz loga automašīnu troksni. Ēdot vakariņas, Pīrss Kitiju iepazīstināja ar kara norisi.

"Francijas valdība kapitulēs," viņš drūmi pareģoja. "Nākamais mērķis būs Anglija. Lujhvaffe ir gatavībā visā Ziemeļu jūrā un Padekalē. Čērčils no Eiropas evakuē atlikušās karaspēka vienības, un sabombardēti daudzi kuģi, kas tās veda uz Angliju."

Kitijai ienāca prātā Franča pēdējie vārdi:

"Pagaidiet, mēs noslaucīsim jūs no zemes virsas!"

"Vai jūs patiešām ticat, ka Vācija uzbruks Anglijai?" Kitija vaicāja.

"Baidos, ka jā."

Tas bija pēdējais piliens, un Kitija vairs nespēja savaldīties. Izlauzās ilgi aizturētās asaras, un viņa raudāja tā, kā vēl nekad nebija raudājusi.

Pīrss bija turējis viņu skāvienos, kamēr asaru plūdi apsīka, un tad, aiznesis uz guļamistabu, noguldīja gultā.

Viņi mīlēja viens otru. Jā, viņi patiešām kļuva viens otram tuvi, kaut gan bija pazīstami tikai dažas stundas. Tā bija mīlestība, lai arī nedz Kitija bija paspējusi iemīlēt Pīrsu, nedz viņš - Kitiju. Tā bija mīlestība: dzimusi izmisumā, vientulībā un bailēs, pateicībā un vēlmē piederēt, kaut ari tas nebija īstais cilvēks un tā nebija īstā vieta. Tā bija mīlestība, lai gan pat atdodamās Kitija zināja, ka miesa spēj dot tikai sevi vien un ka pēc tuvības mirkļa sirds vientulība būs vēl jo lielāka. Tomēr tā bija mīlestība…

Pēc tam Pīrss bija atnesis abiem pa glāzei vīna, aizdedzis cigareti Kitijai un sev un teicis:

"Izstāsti."

Kitija viņam izstāstīja visu - par Leo un Sebastjanu, par Franci, Gebhardu, par Džailzu un Vestu… Vārdi plūda kā straume, atklādami visas iesprostotās bēdas un vainas apziņu, visas mulsuma pilnās un neizprotamās jūtas.

Ausa rīts, un lielais torņa pulksteņa zvans noskandināja sešus sitienus. Pīrss izkāpa no gultas un, maigi apspraudījis Kitijai dūnu segu, noskūpstīja viņu.

"Guli," viņš sacīja.

Vakarā Pīrss atnesa vēstis no Padlsas. Telegramma no Ārlietu ministrijas Londonā vēstīja, ka viņi sazinājušies ar Sprogaino. "Baha" veselība esot lieliska, un viņš labi mācoties.

Visu nedēļu Kitija lielākoties gulēja. Kad viņa no rītiem pamodās, Pīrss jau bija aizgājis uz darbu, un viņi satikās vienīgi vakaros, kad viņš atgriezās. Pamazām atjaunojās gan

Kitijas fiziskie, gan emocionālie spēki. Taču pa to laiku bija sākusies kauja par Angliju, un Šveici atstāt nebija iespējams. Tā nu Kitija palika kopā ar Pīrsu.

Kara laikā tādi mīlas sakari nebija retums. Ja abi būtu tikušies citos apstākļos, citā laikā vai vietā, tas nebūtu noticis, jo viņi netiecās pēc gadījuma sakariem. Kitija vēl arvien mīlēja Leo - un nekad nepārstāja viņu mīlēt -, bet Pīrss mīlēja sievu un abus bērnus. Viņa ģimene dzīvoja Anglijā, Hempstedā, netālu no vietas, kur pirms pārcelšanās uz Kip- velu bija dzīvojuši Kitijas vecāki.

Pīrss izturējās pret Kitiju ļoti saudzīgi, ar izpratni, nekad nekļuva uzmācīgs, neko nepieprasīja. Pīrss viņai neuzspieda savu klātbūtni, nekad nerīkojās tā, lai viņai nāktos darīt kaut ko pret pašas gribu. Turklāt Pīrss pieņēma Kitiju tieši tādu, kāda viņa bija. Reiz Kitija jautāja Pīrsam, vai tas, kā viņa agrāk rīkojusies, neliek domāt, ka viņa ir muļķīga un bezatbildīga, un Pīrss atbildēja ar citātu: "Sirdij ir pašai savi spriedumi, kurus saprāts nepazīst."

Visu kara laiku Kitiju mocīja vainas izjūta un bailes par Sebastjanu. Aizsūtot zēnu projām kopā ar Ādamu šķietamā drošībā, viņa bija to pakļāvusi varbūt vēl lielākām briesmām. Klausoties BBC un pārlasot laikrakstus, kurus - gan ar novēlošanos - saņēma no Anglijas, Kitija saprata, ka Lujbvajfe uzbrukums Anglijai bijis drausmīgs. Varēja gadīties, ka Padlsu trāpījušas vācu bumbas, Hilhauzas vairs nav un visi ir jau pagalam.

Pīrss pats raizējās par sievu un bērniem, tāpēc saprata, kājūtas Kitija. Viņš sagādāja Kitijai iespēju rakstīt Sebastjanam un Ādamam, viņas vēstules tika sūtītas kopā ar diplomātisko pastu, lai gan rakstīt varēja tikai nenozīmīgas lietas, gandrīz vai vienīgi paziņot, ka viņa joprojām ir dzīva, jo visa sarakste tika pakļauta cenzūrai.

Bieži vien pagāja vairāki mēneši, pirms Kitija saņēma atbildi. Vēstules no Sebastjana viņa lasīja un pārlasīja tik daudz reižu, ka papīrs jau gandrīz bija sairis, pirms Kitija lika tās pie malas.

Šīs vēstules Kitijai ļāva iztēloties, kā dzīvo Sebastjans.

"Šodien profesors mūs ar Eljotu paņēma līdzi meklēt dārgumus… Es šodien nopeldēju kraulā sešas reizes pāri baseinam un esmu ieskaitīts internāta stafetes komandā. Man peldēšana patīk labāk par kriketu… Vēsturē un aritmētikā esmu pats labākais… Tante Eva sarīkoja man dzimšanas dienas svinības, bet lija lietus, tāpēc mums vajadzēja palikt istabā… Mēs ar Eljotu dzīvosim skautu nometnē."

Ādams par Sebastjana skolas gaitām rakstīja sīkāk un paziņoja arī citus jaunumus. Taču viņš nedrīkstēja rakstīt, kā dzīvi Anglijā ietekmējis karš, un Kitija savukārt nedrīkstēja neko stāstīt par Šveici.

Katru nakti Kitija lūdza Dievu. Dievs, lūdzu, ļauj Sebastjanam dzīvot! Viņš ir tik jauns. Viņu gaida visa dzīve. Ja kādam no mums jāmirst - liec man mirt. Darīšu visu, ko tu no manis prasi, Dievs, itin visu, tikai ļauj Sebastjanam dzīvot…

Tomēr, lai arī kā Kitija lūdza, viņa nespēja īsti ticēt Dievam - vai, ja Dievs tiešām bija, tas bija dusmu, nevis laipnības un žēlsirdības Dievs. Kā gan citādi viņš būtu pieļāvis, ka cilvēks - saskaņā ar Bībeli pēc Dieva vaiga un līdzības radīts - pasaulē aiz sniegoto kalnu grēdām nodara tādu postu?

Tiklīdz Kitija bija mazliet atspirgusi, viņa piezvanīja uz skolu Internat Valentīnas kundzei, kas pārsteidzošā kārtā uzreiz atcerējās Kitiju.

"Protams, Ketrinas jaunkundz, jūs bijāt Sonjas mazā draudzene!" Valentīnas kundze iesaucās. "Kā jums klājas, un ko jūs darāt Šveicē? Protams, jauki būtu, ja jūs mani apciemotu…"

Brauciens uz Vevē un tikšanās ar Valentīnas kundzi iezīmēja jaunu pagrieziena punktu Kitijas dzīvē. Valentīnas kundzei Kitijas dzīves līkločus uzklausīt bija grūtāk nekā Pīrsam - ieplestām acīm viņa klausījās Kitijas stāstu par prātam neaptveramiem notikumiem ārpus Šveices robežām.

Malkodamas aukstu kafiju, abas sēdēja Internat dārzā un lūkojās pāri ezeram uz Monblānu. Divpadsmit gados kopš pēdējās tikšanās Valentīnas kundze nebija daudz pārvērtusies. Lai gan viņai jau bija gandrīz sešdesmit gadu, tomēr augums vēl arvien bija slaids un graciozs, mati rūpīgi sakārtoti. Mazliet vecmodīgajam apģērbam - kuram gan šajās dienās tas bija moderns? - tomēr aizvien vēl bija savs stils.

Abas sarunājās franciski - Kitija, pašai par izbrīnu, atklāja, ka joprojām spēj brīvi runāt šajā valodā.

"Un ko jūs domājat darīt?" Valentīnas kundze jautāja, kad Kitija, gan ne tik satraukti kā Pīrsam, viņai bija izstāstījusi par laulībām ar Džailzu, bēgšanu uz Austriju, Leo nāvi un laimīgo izglābšanos Šveicē.

Kitija paraustīja plecus. Pīrss bija piedāvājis, ka mēģinās dabūt viņai darbu sūtniecības kancelejā, taču Kitija vairs tik labi neprata mašīnrakstīšanu, un viņai nebija nekādas kvalifikācijas, vienīgi valodu zināšanas.

"Tādā gadījumā labāk palieciet te un palīdziet man," Valentīnas kundze paziņoja.

Tomēr skolotājas vietu viņa nepiedāvāja. Kara dēļ audzēkņu skaits bija samazinājies. Maz bija atlikušo skolotāju, vēl mazāk - meiteņu, tās bija lielākoties diplomātu un Ženēvas starptautisko organizāciju darbinieku meitas. Nebija nevienas vācu meitenes.

"Redziet," Valentīnas kundze apņēmīgi paziņoja, "mans vīrs ir luterticīgais, bet es esmu ebrejiete."

Tajā pēcpusdienā Vevē Kitija bija uzzinājusi, kāpēc garās bēgļu rindas katru dienu gaidīja pie Anglijas sūtniecības un Amerikas diplomātiskās misijas Bernē. Valentīnas kundze pastāstīja, ka nacisti, nākot pie varas, izdevuši likumus, kas Vācijas ebrejiem liedza pilsoņu tiesības un arī visas pārējās tiesības.

Bergzē ciematā ebreju nebija. Likumus un pasākumus, par kuriem tagad tik sīki stāstīja Valentīnas kundze, Kitija bija attiecinājusi tikai uz Sonju, viņas ģimeni un Maksu Zi- dovicu - tie visi tagad bija drošībā Amerikā. Tagad viņa saprata, ka viņi piederēja pie laimīgajiem, kas bija tik tālredzīgi un bagāti, lai pēc iespējas ātrāk aizbrauktu.

Glābiņu meklēja ne jau ebreji vien, Valentīnas kundze turpināja. Jaunā kārtība, kuru nacisti uztiepa ikvienai iekarotajai valstij, apdraudēja dzīvību visiem cilvēkiem, kas piederēja pie citas rases, reliģijas vai politiskās pārliecības.

Šveice ir neliela valsts, Valentīnas kundze skaidroja, un tai trūkst pašai savu resursu; kurināmo un pārtiku tai lielākoties nācās ievest, un Vācija un Itālija arvien vairāk centās importu kavēt. Šveicei gluži vienkārši nebija iespējams sniegt pastāvīgu patvērumu visiem, kam tas bija nepieciešams. Kitijai laimējās. Citiem nebija tā veicies.

Toreiz Kitija bija sapratusi, ka cilvēka mūžā mēdz būt brīži, kad šķietami nesaistīti notikumi pēkšņi gūst jēgu un nozīmi, gluži tāpat kā piepeši parādās kopaina, ja saliek attēlu no atsevišķiem gabaliņiem. Kitijai svarīgi un lietderīgi izrādījās gan divi Vevē skolā pavadītie gadi, gan senā draudzība ar Sonju, franču un vācu valodas lieliskās zināšanas, Saseksas lauku darbos un Bergzē praktiskajā dzīvē gūtā pieredze, gan arī nesenā pieredze, bēgot no Austrijas.

Daudzi bēgļi, kas ieradās Šveicē, bija slimi, savainoti un bieži vien badā pamiruši. Visi bija pārcietuši smagas psiholoģiskas traumas. Viņiem bija nepieciešama ārstnieciska palīdzība un laiks, lai atgūtu spēkus. Tad viņiem vajadzēja doties tālāk. Tā kā Anglija bija nokļuvusi aplenkumā, bēgļus uzņemt spēja tikai Savienotās Valstis.

Aizbraukt no Šveices bēgļi varēja vienīgi caur Dienvid- franciju un Spāniju uz Lisabonu neitrālajā Portugālē. Lisabona bija vienīgā osta Eiropā, no kurienes bija iespējams ar kuģi doties uz Ameriku.

Tas bija briesmu pilns ceļojums, un, karam vēršoties plašumā, Vācija žņaudza Eiropu arvien stiprāk, tāpēc brauciens kļuva arvien dārgāks.

Drīz vien skola Internat pārvērtās par pēdējo pieturas punktu bēgļiem, kas uzsāka ceļojuma pēdējo posmu. Bieži vien viņi ceļoja ar viltotiem dokumentiem, tāpēc nācās kaut nedaudz apgūt franču valodu. Galvenais - viņiem vajadzēja būt veseliem, lai spētu izturēt ilgo gājienu un grūto kāpienu Pireneju kalnos.

Kitija un Valentīnas kundze pūlējās, cik spēja, lai palīdzētu bēgļiem, ar sirsnīgu līdzjūtību uzklausītu stāstus par smagajiem pārdzīvojumiem un mēģinātu iedvest drosmi izturēt turpmākos pārbaudījumus.

Līdzekļus Internat jaunajiem uzdevumiem gādāja galvenokārt ebreju kopienas Šveicē, Anglijā un Amerikā. īpaši Sonja un Fēlikss nežēloja naudu, kā arī organizēja pasākumus līdzekļu vākšanai un darīja visu, kas viņu spēkos, lai palīdzētu bēgļiem, kuriem, par spīti neiedomājami smagajiem apstākļiem, veicās nokļūt Amerikā. Pa to laiku Makss bija uzņēmis vairākas filmas, lai darītu Amerikas iedzīvotājiem zināmu, kas notiek Atlantijas okeāna otrā pusē, un mudinātu viņu sniegt atbalstu kara upuriem.

Tomēr, kad 1941. gadā Amerika iesaistījās karā, bēgļiem vairs nebija, kurp doties. Tā nu viņi palika Šveicē, un Internat viņiem kļuva par ilgstošas uzturēšanās mītni. Nelielā bēgļu kopiena centās pēc iespējas iztikt pati saviem spēkiem. Viņi uzraka mauriņus un audzēja dārzeņus. Viņi turēja vistas, pīles un trušus. Toreiz Kitija kļuva par veģetārieti. Viņa gluži vienkārši nespēja apgriezt kaklu nabaga bezpalīdzīgajiem putniem tikai tādēļ, lai neciestu badu.

Karam turpinoties, arvien baismīgāki kļuva ebreju stāsti par iebiedēšanām un vajāšanām, ko viņi pārcietuši. Jo vairāk lielais vācu reihs sagrāba varu Eiropā un Padomju Savienībā, jo mazāks kļuva to ebreju skaits, kas sasniedza Šveici. Cilvēki, kam brīnumainā kārtā izdevās izbēgt, stāstīja par geto, par masu slepkavībām un nāves nometnēm, kurās nacisti sistemātiski iznīcināja ebreju tautu.

Maz bija cilvēku - izņemot Starptautisko Sarkano krustu un ebreju organizācijas Ženēvā -, kas vēlējās ticēt viņu stāstiem. Pīrss īstenībā izpostīja savas karjeras izredzes, cenšoties pievērst tam priekšnieku uzmanību; viņi prasīja pierādījumus, kurus nebija iespējams iegūt, un nevēlējās uzklausīt patiesību, kas bija tik drausmīga, ka šķita neticama.

Kad karš tuvojās beigām un krievi bija atbrīvojuši Mai- daneku un Aušvici, kad angļi ieņēma Bergenbelzeni, tikai tad pasaulei radās pirmā nojausma par zvērībām un izdarīto genocīdu. Bet Šveicē par tām zināja jau sen. Tieši tāpēc Kitija bija palikusi Vevē pat tad, kad Pīrsam, iespējams, būtu izdevies izkārtot viņai braucienu uz Angliju. Kitija vēlējās dzīvē paveikt kaut ko vērtīgu - kaut ko nozīmīgu.

Pēc kara tika publicēti daudzi ziņojumi un uzņemtas filmas par cilvēkiem, kuriem varonīgi izdevās aizbēgt no Vācijas un tās okupētajām teritorijām, kā ari par tiem, kas bēgļiem bija palīdzējuši. Šo cilvēku drosme bija tik liela un ciešanas - tik šausmīgas, ka Kitija nebija gribējusi pat runāt par saviem pārdzīvojumiem, kur nu vēl dižoties, jo vairāk tāpēc, ka jutās vainīga, jo bija pametusi novārtā pienākumu pret dēlu.

Kitijai nemaz prātā nenāca apgalvot, ka viņa būtu veikusi īpašu varoņdarbu. Viņa nebija saskārusies ar nāvi vai gestapo spīdzināšanām. Taču viņai sagādāja prieku doma, ka vismaz nedaudz palīdzējusi ceļā uz brīvību kara un nacistu vajāšanu upuriem.

Tabita, žēlabaini ņaudot, skrāpēja paklāju līdzās ēdiena trauciņam. Kitija it kā pamodās no atmiņām un atgriezās tagadnē. Bija jau pienācis vakars. Virtuvē krēsloja.

Viņa pabaroja Tabitu, tad, uznesusi nelielo portfeli augšā, novietoja atpakaļ zem gultas, kur tam bija īstā vieta.

Cik gan savādi, Kitijai ienāca prātā, ka īsajā laika sprīdī, kad, Gebharda mudināta, viņa satraukumā bija kravājusi mantas, šis portfelis šķita pats dārgākais un visvairāk glābjamais. Varbūt par to nebija jābrīnās. Tērpus, dārglietas un citas pasaulīgās mantas Kitija nekad nebija turējusi lielā vērtē.

Taču nekas nebūtu varējis aizstāt šīs vecās dienasgrāmatas, dzejoļus un uzmetumus, ko vēlāk Kitija izmantoja savā sērijā "Apburtās grāmatas", trauslos, izkaltētos ziedus, kas plūkti Alpelē, un nepabeigto simfoniju, pie kuras Leo strādājis pirms nāves.

21

Kad Džailzs paziņoja, ka jāmēģina atjaunot Jandoveru, vismaz daļēji atdodot tai agrāko krāšņumu, Teds, kā jau varēja sagaidīt, uztvēra to ar nepatiku. Turpretī Millija necentās slēpt prieku.

Istabās, kurās tik sen neviens nedzīvoja, no mēbelēm aizvāca putekļu kārtas. Teds ar lielu kurnēšanu nesa krēslus un dīvāniņus dārzā, kur Millija tos apstrādāja ar paklāju dauzāmo, saceļot putekļu mākoņus. Tedam lika iznest arī grīdsegas un izklāt uz veļas žāvējamās virves, un tās tik ilgi dauzīja, līdz visu zāli līdzās pārklāja bieza, pelēka putekļu kārta; pēc tam Tedam tās vajadzēja aizvilkt mājas priekšā un sakraut kaudzē.

Logi tika notīrīti un aizkari - izmazgāti; Millija, ceļos nometusies, sāka spodrināt grīdas, un tad Teds noburkšķēja: "Ja i' kuģis, ta' to vaj'g darvot. Vecais Džons nupatās balsināja savu māju. Jāparauga, vai viņam nav palic's pāri kāds pods krāsas."

Vecajam Džonam krāsa bija. Un gadu gaitā nodzeltējušais apmetums atkal kļuva balts, tāpēc līdz šim šķietami tumšās un drūmās istabas piepeši pildīja gaisma. Kā izteicās Džailzs - vismaz par diviem diafragmas atvērumiem gaišākas.

Redzot pārvērtības, iejūsminājās arī Teds un ķērās klāt dārzam, sparīgi apcirpdams dzīvžogus, apgriezdams zarus un retinādams krūmus, un pārliecināts apgalvoja, ka rezultāti būšot redzami jau nākamajā gadā vai "kādu gadiņu vēlāk". Koki tika atbrīvoti no efeju un vīnstīgu žņaugiem. Teds izzāģēja nokaltušos zarus un izgrieza vīteņrožu stīgas, kas bija aizaugušas priekšā logiem un durvīm. Ar saknēm izrāva budlejas un citus augus, kas paši bija izsējušies pa visu dārzu, nīdēja laukā nātres, dzelkšņus un kazenājus, bet sīkstie tīteņi un pliedera atvases pieredzēja niknu uzbrukumu.

Arī Džailzs šajos vasaras mēnešos neturēja rokas klēpī. Pirmo reizi pēc ilgiem gadiem viņš no rītiem modās ar cerīgām gaidām.

Vispirms viņš ķērās pie laboratorijas, šo uzdevumu neuzticēdams ne Millijai, ne Tedam. Sākumā Džailzs tika galā ar zirnekļu tīkliem, tad izmeta - gan ne bez nožēlas - ar ķimikālijām notraipītos virsvalkus un pussatrūdējušos dvieļus. Pēc tam izņēma no plauktiem visas grāmatas, notīrīja no tām putekļus, pēc tam pārlapojot, lai izvēdinātu pelējuma smaku. Džailzs iztīrīja izlietnes, nomazgāja emaljētos traukus un izlēja no brūnajām stikla burkām sastāvējušos šķīdumus.

5

Izslaucījis grīdu, Džailzs pievērsās aparatūrai. Viņš notīrīja svečturiem notecējumus, nospodrināja fotopalielinātāja koka daļas un noberza zaļu apsūbējumu objektīva misiņa ietvaram. Brīnumainā kārtā visas ierīces, izņemot vienu termometru, bija darba kārtībā - arī niķelētais pulkstenis.

Beidzot bija jāpārbauda skalošanas iekārta. Tas aizņēma daudz laika, jo nācās rūpīgi iztīrīt ūdenstvertni un pāris sarūsējušu vietu izlabot.

Kad darbi laboratorijā bija pabeigti, Džailzs ķērās pie mansarda. Kopš kara sākuma viņš tur gandrīz vai nebija spēris kāju un vairījies no šīs telpas, jo tā saistījās ar atmiņām par Kitiju. Lai gan sākumā tur bija atradusies Vesta bērnistaba, taču it viss lika atcerēties Kitiju. Tajā viņš reiz bija fotografējis Kitiju un Sonju. Tur viņa bija nakšņojusi kopš tā laika, kad abu dzīvē radās plaisa. Tur bija norisinājusies viņu pēdējā, nelāgā tikšanās…

Ieejot pa durvīm, Džailzam vajadzēja pieliekties, un iz- slieties visā augumā viņš varēja tikai pašā vidū, zem jumta kores. Arī šajā telpā gaiss bija sastāvējies, un Džailzs atvēra logu, lai ielaistu svaigu vēsmu.

Līdzās logam bija gulta, un lupatiņu pārsega kādreiz tik spilgtās krāsas, saulē izbalējušas, tagad atgādināja maigu pasteli. Kādā nišā atradās mazgāšanās galdiņš ar ūdens krūku un bļodu, bet citā - drēbju skapis.

Vēl arvien daudz mantu liecināja par Vesta bērnību - plaukts ar bērnu grāmatām, mutes harmonikas, šūpuļzirgs, noplucis rotaļu lācēns un leļļu teātris ar izbalējušiem plīša aizkariem.

Te atradās kartona un koka kastes, kā arī dažas mēbeles, kuras kara sākumā droši vien šeit uznesuši vecie Gār- niji, bet pēc tam, jādomā, arī Millija un Teds. Uz labu laimi atvēris kādu kasti, Džailzs atrada apsūbējušus sudraba svečturus, vāzes un augļu traukus - tie bija ietīti apdzeltē- jušos laikrakstos.

Pret sienu bija atslieti spoguļi - un gleznas. Pagriezis vienu no tām, Džailzs ieraudzīja eļļas gleznojumu - meiteni un suni, kas skrēja pāri magoņu laukam. Viņš līdz šim brīdim bija pilnīgi aizmirsis Vesta gleznoto Kitijas un Refa portretu, kas agrāk atradās Vesta guļamistabā. Džailzs atkal pagrieza to pret sienu.

Mansardā viņš nebija gājis klejot pa atmiņu takām, bet ar noteiktu mērķi. Šeit viņi ar Edīti bija uznesuši un noglabājuši kartotēkas ar negatīviem un fotoaparātus, kad atveda tos no Porterpleisas.

Džailzs atvēra lielu ādas somu, kurā atradās "Gandol- fi", viņa mīļākais fotoaparāts, ar kuru tika fotografēts karalis Džordžs V. Nekāds brīnums, ka turpat vai piecdesmit gados, kopš tas netika lietots, laiks bija darījis savu: plēšas pārklāja pelējums, misiņš bija apsūbējis, grozāmās daļas - ieķīlējušās, bet aizvara gumija - izdēdējusi.

Nu jau bija augusts. Kopš Filipas apmeklējuma bija pagājuši trīs mēneši. Katru dienu Džailzs ar nepacietību gaidīja Tedu atgriežamies no ciemata, un ik reizi, kad tas no pasta neatnesa viņas vēstuli, Džailzs izjuta skaudru vilšanos.

Vai viņa cerības nebija uz smiltīm dibinātas? Kādēļ gan lai Filipa vēlreiz gribētu satikt viņu - īgnu, vecu vīru, kas meiteni bija sagaidījis tik nelaipni, gandrīz vai rupji? Taču, ja viņš atmestu cerības, dzīvei zustu pēdējā jēga.

Džailzs nonesa somu ar fotoaparātu lejā. Varbūt bija labi, ka Filipa vēl nerādījās. Pirms meitenes ierašanās viņš gribēja sakārtot "Gandolfi", un tam - tāpat kā visam citam - bija vajadzīgs laiks…

Tad notika brīnums: Teds no ciemata atgriezās ar vēstuli. Filipa rakstīja, ka bijusi ļoti aizņemta. Cauru nedēļu viņa darbnīcā asistējusi Timām Kolinsam un nedēļas nogalē strādājusi pati savu līgumdarbu, fotografējot kādai arhitektu firmai ēku Strītemā. Taču tagad šā projekta pirmā stadija esot pabeigta un viņa varot atlicināt laiku sev. Tā kā Džailzs teicis, ka drīkstot viņu apmeklēt vēlreiz, tad Filipa vēlētos izmantot viņa uzaicinājumu un parādīt dažas šīsvasaras fotogrāfijas.

Džailzs atbildes vēstulē ierosināja, lai Filipa ierodas nākamajā sestdienā vienpadsmitos, un pauda cerību, ka viņa ieturēs Jandoverā lenču.

Šoreiz Džailzs Filipas atbraukšanai bija sagatavojies: viņa nevarēs sagādāt vairs nekādus satriecošus pārsteigumus. Visļaunākais varētu būt tas, ka Filipas fotogrāfijas būtu neizdevušās. Dzīve bija Džailzam iemācījusi nelolot pārāk lielas cerības, tāpēc īpašām bailēm nebija pamata.

Millija šim notikumam gatavojās kā karaļpāra apmeklējumam, desmitiem reižu dienā gan šā, gan tā prātojot, ko likt galdā, kādu galddrānu uzklāt un kuros porcelāna traukos pasniegt ēdienu.

Beidzot pienāca diena, kad Filipai bija jāierodas, - šī augusta diena bija tik dzidra un saulaina, ka tā šķita īpaša debesu labvēlības zīme. Teds pirms došanās Filipai pretī koku paēnā izkārtoja pāris krēslu un nelielu galdiņu.

Džailzam, paraugoties uz tiem no viesistabas loga, piepeši atausa atmiņā, kā senos laikos, atgriežoties kopā ar Ādamu no Oksfordas, viņš tieši tajā vietā ieraudzījis sēžam Kitiju, Sonju un Vestu…

Viņš iegāja virtuvē, kur Millija patlaban uz paplātes kārtoja tasītes un šķīvjus. Virtuvē viss bija tieši tāpat kā viņa jaunībā: virtuves skapis ar māla un fajansa traukiem; akmens mazgājamais galds; vara katls; veļas rullis; kaltēto zāļu saišķi, kas pakārti pie tumšajiem, zemajiem ozola spraišļiem; olu un ābolu grozi un Fanijas - tagad jau Millijas - vecais šūpuļkrēsls līdzās melnajam pavardam, kur tagad liesmoja spoža uguns. Uz pakaramā žāvējās dvieļi, un plauktā virs pavarda stāvēja skaliņi iekuram, pulkstenis un daži greznum- niecini.

Millija bija apsējusi priekšautu un uzvilkusi pašu labāko tērpu - brūnus tvīda svārkus un rūsas krāsas blūzi. Iesirmie mati mugurpusē bija saņemti mezglā un sasieti ar lenti. Viņa arvien vairāk sāka līdzināties Fanijai, it kā līdz ar virtuvi būtu mantojusi agrākās saimnieces īpašības.

"Kas jums vajadzīgs manā virtuvē, mister Džailz?" viņa noprasīja. "Es nevaru šķiest laiku tukšā tērzēšanā."

Džailzs, izgājis pagalmā, pakaisīja cāļiem dažas saujas graudu, un mielastā piedalīties tūlīt saskrēja arī zvirbuļi un dažas sarkanrīklītes, kas ik gadu ligzdoja vienā no staļļiem. Gaisā vidžinādamas šaudījās bezdelīgas un čurkstes un medīja kukaiņus. Virs galvas skaidrajās debesīs bija dzirdami cīruļa sudrabainie treļļi.

Džailzs devās uz mājas priekšpusi, un tur jau arī Filipa kopā ar Tedu nāca pa vārtiņiem. Filipa bija ģērbusies zilās īsbiksēs un baltā T krekliņā, atsedzot iedegušās kājas un rokas. Acis slēpās aiz tumšām saulesbrillēm. Rokā viņa nesa mapi.

Tuvojoties Filipai, Džailzu pārņēma kautrība.

"T-tad jau laikam atbraucāt 1-labi," viņš teica skarbāk, nekā būtu gribējis. Arī vārdi nebija īstie.

"Jā, paldies! Brauciens bija ļoti jauks. Brīnums, ka mašīnu tik maz. Man likās, ka tādā brīnišķīgā dienā visi dosies uz jūrmalu."

"N-nāciet apsēdieties."

Rokas priekšautā slaucīdama, parādījās Millija.

"M-millij, tā ir m-mis Devīra."

Millija palocīja galvu.

"Priecājos iepazīties, mis."

"Millija ir m-mana saimniecības v-vadītāja."

"Priecājos iepazīties ar jums, Millija. Ai, es vēlētos, lai jūs abi man sakāt - Pipa. Neesmu pieradusi, ka mani uzrunā par mis Devīru."

Millija kā šaubīdamās pamāja, tad ieminējās:

"Mister Džailz, vai atnest kafiju?"

Džailzs jautājoši pavērās Filipā, un viņa pamāja.

"Jā, lūdzu! Tas būtu jauki."

Kad Millija aizgāja, Filipa jautāja:

"Piedodiet, bet kapec - misters Džailzs? Es domāju…"

"G-geveins ir mans otrais vārds. T-to es lietoju profesijā.'^

"A, saprotu." Filipa paraudzijas apkart.

"Te tagad izskatās pavisam citādi nekā pagājušo reizi. Jūs droši vien daudz esat strādājis dārzā?"

"Jā, t-tur darbojās Teds."

"Dārzs patiešām jauks. Un cik skaists mauriņš!"

"Teds to šorīt n-nopļāva."

Atgriezās Millija, nesot lielu paplāti, un nolika to uz galda. Uz tās bija kafijas kanna, krējuma krūzīte, cukurs, tases ar apakštasēm, kā arī šķīvis ar plāceņiem, vēl viens - ar cepumiem un augļu kūku.

"Viss ir pašcepts," viņa lepni paziņoja.

"īsti svētki!" Filipa iesaucās.

Kad apmierinājumā starojošā Millija beidza rosīties ap galdu un atstāja Filipu un Džailzu vienatnē, viņš sacīja:

"Nu, Pipa, p-pastāstiet, ko šajā 1-laikā esat darījusi."

"Man bija daudz darāmā…" Filipa sāka stāstīt, kādus portretus šajā laikā fotografējuši darbnīcā, nosauca uzvārdus - dažus Džailzs bija dzirdējis, bet lielākā daļa viņam bija sveši. Tad viņa izstāstīja par Apdaikhauzas projektu, par arhitektu Krišu, ar kuru acīmredzot bija lielos draugos, un par grūtībām, ar kurām, uzsākot darbu, bija saskārušies celtnieki.

Pēc brīža Džailzs atskārta, ka klausās tikai ar pusausi - ne jau tāpēc, ka stāstītais viņu neinteresētu, bet tāpēc, ka daudz interesantāk bija vērot, kā mainās Filipas sejas izteiksme.

Tad Filipa piepeši ieminējās:

"Ja jūs vēlētos paskatīties - esmu atvedusi dažas savas fotogrāfijas."

"J-jā, protams!"

Filipa izņēma no mapes žūksnīti melnbalto uzņēmumu.

"Tos es fotografēju Apdaikhauzā."

Džailzs lēnām pārskatīja viņas darbus. Tās bija detaļu fotogrāfijas: durvju augšdaļas ornamentāls rotājums; kamīns; zirnekļa tīkls istabas stūrī pie griestiem; arkveida logs; balkoniņš ar kaltas dzelzs margām; gaismas strēle pāri izdrupušiem grīdas dēļiem. Citos uzņēmumos bija redzami celtnieku darba pierādījumi: noārdītā iekšsiena; saplīsis loga stikls aplodā; kāpnes uz luktu; galdnieka steķi; sānskatā strādnieks, kas stumj ķerru ar cementu.

Šīs fotogrāfijas bija daudz labākas nekā tās, ko Filipa viņam bija rādījusi pagājušajā reizē. Pašas kopijas bija lieliskas un liecināja, ka viņa prot strādāt laboratorijā. Ikvienas fotogrāfijas kompozīcija un apgaismojums bija izvēlēts tā, ka sniedza gandrīz taustāmu iespaidu: Filipai piemīt īsts fotogrāfa skatiens.

"Ko jūs domājat?" Filipa jautāja.

"K-ko domājat jūs?" Džailzs atteica. "Tās ir jūsu fotogrāfijas."

"Es daudz domāju par to, ko teicāt pagājušo reizi, un zinu, ka jums ir taisnība. Filtri, speciālie objektīvi un īpaši kopēšanas paņēmieni jāizmanto tikai tādēļ, lai pastiprinātu paša tēla radīto iespaidu. Agrāk es visu to padarīju par pašmērķi, lai gan gluži neapzināti. Tomēr fotogrāfijās, kuras tikko apskatījāt, nav nekā izcila. Tie ir gluži parasti uzņēmumi."

"Tikai tāpēc, ka t-tie ir ikdienišķi p-priekšmeti. Iedomājieties, ka nekad neesat redzējusi k-kāpnes vai ķerru. Vai saprotat? Jūsu fotogrāfijās uzmanības c-centrā ir objekts, tāpēc tās kļūst interesantas."

Filipa domīgi pamāja.

"Iespējams. Tomēr kaut ko es nesaprotu. Lūdzu, neuztveriet nepareizi! Nedomājiet, ka mēģinu savus darbus salīdzināt ar jūsu fotogrāfijām. Taču jūsu sirreālistiskajās fotogrāfijās dzīve nav attēlota tā, kā to redzat fotoaparāta objektīvā. Šīs fotogrāfijas neatspoguļo īstenību, bet pauž domu - tās ir jūsu iztēles radītas. Kāpēc tad jūs tā uzstājaties pret to, ka es mēģinu darīt to pašu?"

"Nu gan! Manas fotogrāfijas bija raksturīgas tiem laikiem. Mēs gribējām d-darīt to, ko g-gadsimtiem ilgi bija darījuši gleznotāji. F-fotogrāfija toreiz arvien v-vēl bija samērā jauns izteiksmes līdzeklis. Mēs t-to gribējām izmantot, lai f-fotogrāfijā redzamajiem objektiem p-piedēvētu paši savu interpretāciju." Džailzs apklusa un vērās pāri dārzam tālumā. Viņš zināja, ka profesionālās attīstības dažādās stadijas reiz norisinājušās ciešā sakarībā ar pavērsieniem personiskajā dzīvē. Taču kā lai to izskaidro šai jaunajai sievietei, nepieskaroties pārdzīvojumiem, par kuriem viņš nevēlējās runāt? Varbūt šādas sakarības nemaz nebija?

"Citiem vārdiem sakot, tie bija eksperimentāli darbi?" Filipa jautāja.

"Ikviens jauns stils ir eksperimentāls. Impresionisms, ekspresionisms, kubisms, s-sirreālisms - savā laikā t-tie visi bija jauni."

Filipa sarauca pieri.

"Kāpēc tad man nevajadzētu eksperimentēt?"

"Tāda iemesla nav." Tad piepeši viss nostājās savās vietās. Nemaz nebija vajadzīgi piemēri no paša dzīves. "Pirms mākslinieks - labs mākslinieks - glezno abstraktu gleznu, viņam jāiemācās zīmēt. Viņam jāzina formas un kompozīcijas pamatlikumi. Tad viņš tos var pārkāpt." Džailzs pats juta, ka balss kļuvusi spēcīgāka un stostīšanās izzudusi. "Tas pats sakāms par fotografēšanu. Vispirms jāapgūst pamatlikumi. Tad var eksperimentēt. Tad jūs varat strādāt pati savā stilā. Tieši to es gribu teikt - s-savā stilā. N-nevis kāda cita f-fotogrāfa stilā."

Stūrgalvīgā krunciņa Filipas pierē izzuda.

"Ak jā, tam es piekrītu. Nu tad… Vai nevēlaties redzēt arī pārējās fotogrāfijas? Tie ir portreti. Kriss uz motocikla. Kāds no Apdaikhauzas celtniekiem."

Džailzs atturīgi māja ar galvu. Ja fotogrāfijai bija vajadzīgs paskaidrojums, tā nebija īsti iespaidīga.

"Te ir mūsu darbnīcas šoferis. Man patika šis viņa atspoguļojums mašīnas logā. Mana māte - kāzās, kurās bijām ielūgti pirms pāris nedēļām. Mans tēvs - šī poza tik raksturīga viņam."

Piepeši Džailzs jutās pateicīgs par paskaidrojumu. Tātad, lūk, kā tagad izskatījās Sebastjans… Izskatīgs, diezgan nopietns vīrietis lūkojās cauri brillēm pāri atvērtam laikrakstam "Financial Times". Gluži citāds nekā tas skolas zēns, ko viņš tik sen bija sastapis Padlsā…

Lenča laikā - Millija tomēr bija izšķīrusies pasniegt rostbifu ar dažādām piedevām, kā arī plūškoka ziedu šampanieti - Filipa pēkšņi uzdeva jautājumu, kuru Džailzs acīmredzot bija neapzināti gaidījis visu laiku. Taču viņš, dziļi iegrimis savās domās, bija aizmirsis, ka Filipa droši vien meklēs izskaidrojumu tam, ko sākotnēji bija uzskatījusi par uzvārda sakritību, un Džailzs bija pieņēmis, ka viņa ar to arī apmierināsies.

"Vai jūs nedomājat, ka mēs tomēr varētu būt rada?" viņa jautāja.

"E-e-e…" Tālāk viņš netika.

Taču stostīšanās negaidīti bija palīdzējusi. Filipa, vēlēdamās palīdzēt, steidzīgi sāka runāt, nemanīdama, ka Džailzu pārņēmusi panika.

"Nē, nē, tā noteikti ir tikai mana fantāzija. Es, protams, jautāju tētim, kad viņš man iedeva albumu. Taču viņš par jums laikam nekad nav dzirdējis." Filipa maigi uzsmaidīja Džailzam, tādējādi norādot, ka nav vēlējusies viņu aizvainot.

Kas gan ir Sebastjana tēvs - Džailzs atkal prātoja, tāpat kā toreiz, kad Ādams viņam pirmo reizi pastāstīja, ka Kitijai ir dēls. Vai Sebastjans ir viņa paša dēls, greizsirdības kaisles brīdī ieņemts, vai arī viņš ir Leopolda Brunnena dēls, nelikumīgās mīlas auglis? Džailzam tas vēl līdz šim brīdim nebija skaidrs.

Trīsdesmit trešajā gadā, kad Ādams viņam pavēstīja par Sebastjana piedzimšanu, abi bija strīdējušies: Džailzs uzstāja, ka vienam no viņiem jādodas uz Austriju un jāpiespiež Kitiju atgriezties, bet Ādams apgalvoja, ka Kitijai ir tiesības pašai uz savu dzīvi.

Viņš jau tā īsti nemaz nevēlējās, lai Kitija atgriežas. Toreiz jau bija skaidrs, ka viņu laulība nav saglābjama. Taču dēls padarītu viņu par īstu vīrieti paša, kā arī visas apkārtējās pasaules acīs - un būtu darīts gals visām tenkām un neķītrajiem mājieniem, kurus par viņu varbūt izplatīja Bojs Teits.

Tad pie apvāršņa parādījās kara drauds, Ādams aizbrauca uz Austriju un atveda Sebastjanu uz Padlsu. Pašā pirmajā nedēļas nogalē Džailzs aizsteidzās uz Dorsetu, lai palūkotos uz zēnu. Ieraudzījis viņu, Džailzs jau pašā pirmajā brīdī bija pārliecināts, ka Sebastjans ir viņa paša miesa un asinis, lai gan zēnam, tāpat kā Brunnenam, bija tumši mati un brūnas acis.

Tad viņš bija nolēmis, ka ierosinās pret Kitiju šķiršanās prāvu - pamatojot ar to, ka viņa pametusi bērnu, - un lūgs piešķirt viņam aizbildniecību par zēnu. Viņš lūdza Ādamu uzsākt šo lietu un paziņoja, ka nodomājis ņemt Sebastjanu pie sevis uz Porterpleisu. Ādams piekrita palīdzēt šķiršanās lietā, tomēr atteicās šķirties no Sebastjana, apgalvojot, ka Kitija zēnu uzticējusi viņam un, kamēr vien pastāvēja iespēja, ka viņa atgriezīsies Anglijā, Sebastjanam jāpaliek Padlsā.

Šī bija viņu pati nopietnākā ķilda. Džailzs gribēja, lai Sebastjans vismaz uzzina, kas ir viņa īstais tēvs, taču Ādams brīdināja, ka zēnam, kas nesen šķirts no vīrieša, kuru uzskata par tēvu, varētu radīt smagus traucējumus pēkšņa vēsts, ka īstais tēvs ir gluži cits cilvēks. Beigu beigās abi nolēma, ka Sebastjans viņu dēvēs par "tēvoci Džailzu" - tāpat kā Eljots.

Jau tas fakts vien, ka viņa un Sebastjana dzīvē, šķiet, bija saskatāmas kopīgas iezīmes, stiprināja Džailza pārliecību, ka abi ir tēvs un dēls. Džailza vecāki bija gājuši bojā, kad viņam bija pieci gadi. Sebastjans tika šķirts no vecākiem sešu gadu vecumā. Džailza draugs un audzinātājs bija Vests - Sebastjanam varēja būt "tēvocis Džailzs"…

"Arī manai vecmāmiņai jūsu vārds, šķiet, neko neatsauc atmiņā," Filipa sacīja. "Kaut gan - ja mēs būtu rada, tas noteikti saistītos ar viņas pirmo vīru. Droši vien pēc viņa nāves vecmāmiņa zaudējusi sakarus ar viņa ģimeni."

Džailzs nokrekšķinājās, mēģinādams saprast, kas domāts ar šo apgalvojumu. Tad viņš apjauta, ka, pēc Filipas domām, pirmais Kitijas vīrs bijis Leo un tieši viņa uzvārds bijis Devīrs.

"Vai es jums jau stāstīju par savu vecmāmiņu?" Filipa turpināja. "Tas viss notika Edītes Spenseres un jūsu fotogrāfiju dēļ. Es taču negarlaikoju jūs?"

Labāk bija ļaut, lai viņa runā, kaut arī varbūt grasījās teikt kaut ko tādu, ko Džailzs nemaz nevēlējās dzirdēt.

"N-nepavisam."

"Nu redziet, gribēju kaut ko pārjums uzzināt, tāpēc aizgāju uz Karalisko Fotogrāfu biedrību Bātā. Tur bija kara fotogrāfiju izstāde. Un arī dažas jūsu fotogrāfijas. Vai jūs to zinājāt?"

Džailzs papurināja galvu - viņu mulsināja vieglums, ar kādu Filipa pārgāja no viena temata pie nākamā, no vienas vietas uz citu. Viņš turpināja domāt par Sebastjanu.

"Tad devos apmeklēt tēvoci Ādamu un tanti Evu Dor- setā. Patiesībā viņi nav mani īstie radinieki. Tēvs kara laikā nometināts pie viņiem, un tie viņu uzaudzināja kā pašu dēlu."

Ja tagad padomā, protams, Ādams bija darījis pareizi, Sebastjana intereses liekot pirmajā vietā. Sebastjanu, bez šaubām, bija satraukusi pēkšņā šķiršanās no mātes un Brunnena. Zēnu mulsināja jaunie apstākļi, un vēl grūtāk bija tas, ka viņš neprata angliski. Jā, Džailzam bija nopietns pārdzīvojums - iepazīt zēnu, kas laikam gan bija viņa dēls, un konstatēt, ka abi nespēj sazināties.

Tad sākās karš. Ja Sebastjans būtu kopā ar viņu, Džailzs nebūtu pieteicies brīvprātīgajos. Viņš to darīja tieši tāpēc, ka Ādams atteicās dot zēnu viņam līdzi uz Londonu.

Vismaz vienā ziņā Džailzam izdevās gūt pār Ādamu virsroku. Ādams gan svārstījās, tomēr beidzot piekrita, ka Džailzs uzņemsies finansiālo atbildību par Sebastjana izglītošanu.

"Tad tieši pirms prombraukšanas tante Eva pateica, ka dažus akvareļus, kas man ļoti iepatikās, gleznojusi mana tēvamāte. Vai varat iedomāties? Līdz tam brīdim pat nezināju, ka man ir vecmāmiņa. Tēvs reiz teica, ka viņa kara laikā pazudusi. Es domāju, ka viņa ir mirusi."

"K-kādēļ v-viņam v-vajadzēja jums t-tā t-teikt?"

"Patiesību sakot, nezinu. Ādams saka - tētis domājot, ka vecāki viņu pametuši, un nespējot viņiem piedot. Taču mana vecmāmiņa ir ārkārtīgi jauks cilvēks, viņa, manuprāt, nespētu pat mušai nodarīt pāri."

Kara laikā Džailza jūtas pret Kitiju varēja apzīmēt ar vienu vienīgu vārdu - naids. Līdz karam viņa sarūgtinājumu mazināja tas, ka viņš pats sevi necik augstu nevērtēja, ka jutās apkaunots un negodā likts. Taču, iekarojis stabilu vietu vīriešu pasaulē, viņš varēja brīvi atzīt dusmas.

Kad Angliju bombardēja, kad drosmīgi vīri karojot upurēja dzīvību, kad miljoniem cilvēku mira koncentrācijas nometnēs - Kitija dzīvoja Eiropas vismierīgākajā vietā, neitrālajā Šveicē. Nav jābrīnās, ka Sebastjans nespēja viņai piedot…

Par laimi, šajā brīdī ēdamistabā ienāca Millija, un Filipa pārtrauca runāt par vecmāmiņu, lai uzslavētu viņu par garšīgo ēdienu un apjautātos par plūškoka ziedu šampanieti.

"Ā, tas gatavots pēc senas receptes, ko iemācījos no vīramātes," Millija atbildēja. "Tomēr esiet uzmanīga, mis, un nedzeriet pārāk daudz - tas ir ļoti stiprs dzēriens, lai gan tā nemaz nešķiet."

"Droši vien tāpēc es tik daudz runāju!" Filipa iesmējās un pēc tam deserta laikā bija pavisam klusa, ļaujot Džailzam mazliet atgūt līdzsvaru.

Tomēr kaut kas šajā dienā vairs nebija kā agrāk. Džailzam vairs negribējās domāt par to, ka pēcpusdienā atkal darbosies laboratorijā ar vecajiem fotoaparātiem, kā bija plānojis. Maltītes beigās viņš teica:

"E-es pēcpusdienās p-parasti dodos nelielā pastaigā. V-vai jūs man nepievienotos?"

Viņš jutās nedaudz labāk, kad abi izgāja svaigā gaisā un, pārgājuši pagalmam, devās laukā pa atvērtajiem vārtiņiem, ko apvija purpursarkanās vīnogulāja lapas, bet līdzās baltsārtais baldriāns vārgi mēģināja ieķerties mūra plaisiņās.

Abi gāja garām Millijas ārstniecības augu dārzam un Teda sakņu dārzam, kur pāri glītajām dobēm slējās put- nubiedēklis, kas atgādināja pašu Tedu - garš un kārns, ar retiem salmu matiem, kuri līda ārā no plakanās cepures apakšas, īgnu izteiksmi no maisauduma izveidotajā sejā un biksēm, ko ap vidu saturēja gara aukla.

Viņi iegāja augļu dārzā, kur garajā zālē ziedēja āboliņš, vīķi un gundegas, gaisā vēdīja reibīgā gatavo ābolu smarža, un nonāca aplokā, kur auga mūžvecais ozols. Džailzam šķita, ka Filipas atdzīvinātās pagātnes ēnas ar katru soli paliek arvien vairāk aiz muguras.

Tad abi jau bija nonākuši pie Vesta meža un devās iekšā mierīgajā, ēnainajā biežņā, klejojot starp skābaržiem, ozoliem un bērziem pa saules lāsumiņu izraibināto rudenīgo lapu paklāju garām ērgļpaparžu un uzpirkstīšu slaidajiem ceriem.

"Te ir tāds miers!" Filipa čukstēja. "Koku zari augstu virs galvas… šķiet, ka te ir katedrāle."

"E-es m-mīlu kokus," Džailzs sacīja. "L-lielāko daļu šo koku s-stādījis mans v-vectēvs. Mežs līdzās ceļam ir ļoti vecs, bet viņš ar kokiem apstādīja v-visu nogāzi. E-es turpināju viņa darbu."

Izgājuši cauri mežam, abi nonāca pašā kalna augšā, no kurienes varēja redzēt, kā Kipas upīte līču loču plūst uz jūru, un, pagājuši garām rasas dīķim, raudzījās uz Jandoveru lejāk un pāri tai uz Afingdaunu, kura nogāzes, šķiet, ieskāva Jandoveru kā mātes rokas bērnu tās klēpī - mierinot, sargājot, vēlot labu.

Atgriezies mājās, Džailzs jutās pietiekami mierīgs, lai parādītu Filipai laboratoriju, un viņa bija patiesi sajūsmināta, lai gan sajūsmas cēlonis nebija gluži tāds, kā Džailzs cerēja. Viss šeit izraisīja Filipas ziņkāri. Nekad līdz šim viņa nebija redzējusi palielinātāju "Abbeydale", lukturišus ar svecēm un sarkano lodziņu.

Tomēr, uzklausot Filipas atbildes uz jautājumiem par moderno laboratorijas tehniku, Džailzs saprata, ka filmas tagad ir daudz jutīgākas nekā pēckara laikā, tāpēc attīstīšanai nepieciešama daudz lielāka precizitāte. Viņš patiešām apbrīnoja kopējamo papīru, ar kuru Filipai tā patika strādāt, - tas bija viegli skalojams un žāvējams. Taču viņa laboratorijā to apstrādāt vienkārši nebūtu iespējams.

Džailzs bija sapņojis, ka fotografēs kopā ar Filipu un kopā ar viņu izbaudīs to nesalīdzināmo izjūtu laboratorijā, kad uz kopējamā papīra pamazām sāk parādīties attēls. Taču, kad viņš Filipai parādīja savu "Gandolfi" lielajā ādas somā, ko ar nolūku bija atstājis laboratorijā, agrākā iecere vairs nelikās tik svarīga. Filipa raudzījās uz aparātu mēmā apbrīnā.

"Un šis ir fotoaparāts, ar kuru jūs fotografējāt karali Džordžu Piekto? Tas ir apbrīnojami. Vai filmas tam iespējams dabūt arī tagad?"

"Es n-nezinu." Nevēlēdamies pārāk izaicināt likteni, Džailzs kavējās spert šo pēdējo soli.

"Ja nopirkšu filmu, vai ļausiet man ar to fotografēt?"

"Ko jūs v-vēlaties fotografēt?"

"Nu, protams, jūs."

Džailzs papurināja galvu.

"Nē. M-man nepatīk atrasties f-fotoaparāta pretējā pusē."

"Ai, lūdzu!"

Filipa raudzījās tik lūdzoši, ka viņš sāka atmaigt.

"Nu, t-tad jau redzēsim," Džailzs teica.

22

Kad satumsa, bet Filipa vēl nebija ieradusies, Kitija sāka raizēties par ceļa negadījumiem un jau prātoja, vai meklēt viņu policijā un slimnīcā. Tad iezvanījās telefons.

"Kitija, tā esmu es. Zvanu no automāta Kipvelā. Man likās, ka jāpaziņo tev, lai zini, ka tikko nāku no Jandove- ras. Būšu pie tevis, cik drīz vien varēšu."

Kitija aiz atvieglojuma nopūtās.

"Tas nekas, galvenais, ka ar tevi viss kārtībā."

"Man klājas labi. Esmu pavadījusi brīnišķīgu dienu. Šo- reiz viņš bija pavisam citāds. Pastāstīšu, kad tiksimies. Atā!"

Kitija atkal ķērās pie akvareļa - viņa bija gleznojusi dārzu. Dienā viņa bija uzskicējusi aprises un tagad pēc atmiņas to papildināja. Zemā akmenssiena gandrīz nebija saskatāma - to aizsedza lobēliju un ališu vītnes, kurām cauri vīdēja ģerāniju, fuksiju un petūniju spilgtie ziedu kausiņi. Starp dārza akmeņiem vijās timiāns un vietvietām greznojās neļķu un zvaniņu ceri; pāri ziediem lidinājās tauriņi un dūca bites. Vīteņroze kuploja līdzās sausserdim un koraļļ- sārtajai krūmu rozei; visās puķu dobēs krāsas bija cita par citu košākas.

Tad Kitiju spēji pārņēma bažas. Kāpēc Filipa tik ilgi bija kavējusies Jandoverā? Par ko viņa bija runājusi ar Džail- zu? Ko viņš mazmeitai teicis? Vai stāstījis par laulību ar Kitiju? Tad jau varbūt ari par Leo un Sebastjanu…

Kitijai pēkšņi šķita, ka glezna kļuvusi bezveidīga. Ziedi atgādināja neizteiksmīgus krāsu traipus, perspektīva likās gluži izzudusi. Bija jāpārtrauc gleznošana. Kitija salika krāsas kastē, izmazgāja otas un pagatavoja tēju. Tabita pamodusies izstaipījās, mazliet ieēda un tad demonstratīvi devās augšā uz gultu.

Beidzot pie durvīm atskanēja klauvējiens. Kitija, iesteigusies priekšnamā, atvēra durvis, un tur jau arī bija mazmeita - viņa satraukta smaidīja, noskūpstīja Kitiju un atvainojās par kavēšanos. Kitiju pārņēma dīvaina pārliecība, ka pasaulē itin viss ir kārtībā - vai, ja vēl īsti kārtībā nav, tad noteikti būs.

"Vai gribi kaut ko ieēst?" viņa jautāja, kad abas iegāja virtuvē.

"Nē, paldies!" Filipa atsaucās, atslīgstot uz krēsla. "Es vairs neko nevaru ieēst. Es tā-ā mielojos lenčā! Rostbifs, Jorkšīras pudiņš, cepti kartupeļi, kāršu pupiņas. Un pirms tam vēl plāceņi un augļu kūka. Un tad vēl pēcpusdienas tēja! Taču man nebija dūšas atteikties. Millija bija ļoti pūlējusies."

"Tad varbūt kaut ko iedzersi?"

"Paklau! Millija man iedeva līdzi pudeli mājās darināta plūškoka ziedu šampanieša. Viņa esot mantojusi recepti no vīramātes. Kitija, tev tas noteikti jānogaršo. Tā droši vien varētu garšot nektārs."

Fanijas plūškoka ziedu šampanietis… Pikniks jūras krastā… Lakstīgalas dziesma Vesta mežā… Tad Leo mani nesa, un tur bija tās lielās ērgļpapardes…

Pa to laiku Filipa jau bija izņēmusi no somas šampanieti, sameklējusi plauktā glāzes un piepildījusi tās.

"Ielikšu atlikušo ledusskapī, lai atdziest. Ai! Vai tu gleznoji dārzu? Cik jauki! Kaut es tā spētu!"

Raugoties uz gleznu no attāluma, tā šķita labāka. Varbūt beigu beigās darbs izdosies gluži labs.

Filipa iedzēra malciņu.

"Vai saproti, kāpēc es to salīdzināju ar nektāru?"

Kitijai nevajadzēja pagaršot, lai to zinātu.

"Jā, tas atgādina rasas lāses."

"Taisnība!" iesaucās Filipa. "Pilnīgi pareizi! Nu man jāizstāsta par šo dienu. Tas bija apbrīnojami! Es vēl nespēju atjēgties! Viņš bija pavisam citāds nekā pagājušo reizi! Protams, viņš kautrējās un runājot stostījās, taču izturējās draudzīgi. Mēs devāmies pastaigā. Ceru, ka tu kādreiz atbrauksi man līdzi. Es to ļoti vēlētos! Viņi bija krietni sakopuši dārzu kopš iepriekšējās reizes, un tas vairs neizskatījās tik nolaists. Un mežs tur ir brīnišķīgs - tā aprūpēts, tur ir tāds miers…

Tad es redzēju viņa laboratoriju. Tas bija tik neticamū Ūdeni sūknē no akas. Elektrības tur nav. Taču ir viss, kas vajadzīgs. Un viņš man parādīja fotoaparātu, ar kuru fotografējis karali Džordžu Piekto. Es mēģināšu dabūt filmu, un nākamreiz viņš atļaušot man ar to fotografēt. Ai, un es parādīju savas pēdējās fotogrāfijas - es kopš pēdējā apciemojuma pie tevis esmu patiešām nopietni strādājusi -, un viņš tās atzina par labām. Zini, viņa vērtējums man šķiet pats nozīmīgākais. Vai tas nav savādi? Lai gan tas nav īsti…"

"Tātad jūs visu dienu runājāt par fotografēšanu?"

"Lielāko tiesu."

"Vai tu… ē… Geveinam Devīram teici, ka brauc pie manis?" Kitijai paspruka. Taču to vajadzēja pajautāt.

"Jā, teicu gan. Kāpēc tu jautā?"

Kitija steidzīgi atbildēja:

"Ak, tāpat vien paprasīju. Domāju, varbūt viņš raizēsies, ka tev jābrauc līdz pašai Londonai."

"Šaubos, vai viņam tas varētu ienākt prātā. Viņš gandrīz vai nedzīvo reālā pasaulē. Domāju, Devīrs pat neapjauš, kas notiek aiz Jandoveras robežām."

Kitija pamazām nomierinājās. Džailzam, tāpat kā viņai, bijusi iespēja pastāstīt Filipai, ka reiz bijis precējies ar Kitiju, bet arī viņš - lai nu kāds būtu iemesls - nolēmis to nestāstīt. Tagad Džailzam būtu tikpat grūti kā viņai atkāpties no jau radītā iespaida.

Patiesībā viņai un Džailzam daudz kas bija kopīgs - abi bija atstājuši pagātnē kādreizējo dzīvi un radījuši sev mazu pasaulīti.

"Taču tētim un māmiņai es neteicu, ka ciemojos pie tevis," Filipa turpināja. "Arī to ne, ka braucu pie Geveina Devīra. Pateicu tikai, ka nedēļas nogali pavadīšu kopā ar draudzeni." Filipa pētīja sīkos burbulīšus glāzē. Tad viņa pacēla galvu. "Kitija, lūdzu, pastāsti - kas notika starp tevi un manu tēvu? Kāpēc viņš vairs nevēlas tevi redzēt?"

No šā jautājuma izvairīties nebija iespējams. Pārsteidzoši, ka Filipa tikai tagad to uzdeva.

Piepeši Kitija it kā dzirdēja sevi pašu jautājam Merionai Makdonelai - toreiz, pirms daudziem gadiem: "Vai jūs, lūdzu, man nepastāstītu - kas īsti notika ar jūsu laulību? Kāpēc jūs atstājāt Vestu?" Un Merionu Makdonelu, kas toreiz klusu atbildēja: "Jā, varbūt tieši tev ir jāzina patiesība…"

Tagad viņa pati bija Merionas Makdonelas gados, bet Filipa - jau pieaugusi sieviete, kas pati spēj spriest, vecāka nekā Kitija tajā laikā, kad saderinājās ar Džailzu, - īstenībā Filipa bija tādā vecumā kā Kitija, kad viņa devās uz Austriju kopā ar Leo…

Arī Filipai bija tiesības zināt patiesību. Nu, ja ne gluži visu, tad lielāko tiesu, ciktāl tas attiecās uz viņu.

"Grūti pateikt, ar ko lai sāku," Kitija vilcinādamās sacīja. "Taču, pirms esmu pateikusi kaut ko vairāk, vēlos, lai tu zini, ka esmu mīlējusi tavu tēvu un vienmēr centusies darīt tā, kā viņam būtu vislabāk."

Kitija brīdi klusēja, sakopodama domas, tad turpināja:

"Diezin vai tev ir zināms, ka tavs tēvs dzimis Austrijā."

"Austrijā? Nē, es to nezināju… Tad viņš ir austrietis?"

"Nē, viņam bija tiesības uz dubultpavalstniecību."

"Bet viņa tēvs, tavs vīrs, vai viņš bija austrietis?"

Kitija negribēja melot, taču nevēlējās arī teikt pilnīgi visu.

"Jā," viņa lēni teica. "Leo bija austrietis."

"Tātad tāpēc sērija "Apburtās grāmatas"…"

"Sērija "Apburtās grāmatas" sākās ar to, ka stāstīju paš- sacerētus vakara stāstiņus tavam tēvam, kad viņš bija mazs. Ar Romānu patiesībā domāts viņš. Arī tāpēc izvēlējos pseidonīmu. Nevēlējos, ka par viņu zobojas, kā to piedzīvoja Kristofers Robins, kad Milns uzrakstīja savu grāmatu. Jāpiebilst gan, es nebūt negaidīju, ka manas grāmatas gūs tādu pašu slavu kā "Vinnijs Pūks"."

Filipa jau grasījās kaut ko jautāt, tomēr neko neteica, un Kitija par to priecājās, jo vajadzēja stāstīt tā, kā viņai pašai šķita vislabāk.

"Mēs dzīvojām tālā ciematā," Kitija turpināja, "tāpēc patiesībā nemaz nezinājām, kas notiek pasaulē. Mums nebija ne jausmas, ka tuvojas karš, ka tas ir neizbēgams, līdz piepeši kādu dienu ieradās Ādams. Tas bija trīsdesmit devītā gada vasarā. Tavam tēvam bija seši gadi. Ādams gribēja, lai mēs nekavējoties braucam atpakaļ uz Angliju, taču tas nebija iespējams… Austrija tad jau bija iekļauta Vācijas sastāvā, nacisti ieviesuši stingrus noteikumus. Lai izbrauktu no valsts, Austrijas pavalstniekiem vajadzēja īpašas atļaujas, taču Leo tādas nebija. Es pilnīgi uzticējos Ādamam. Zināju, ka ar viņu tavs tēvs būs drošībā. Nezinu, vai rīkojos pareizi, taču izlēmu, ka pati palikšu kopā ar Leo. Tā nu Ādams atveda tavu tēvu uz Angliju, un mēs domājām, ka sekosim viņiem, cik drīz vien varēsim. Taču pēc dažām dienām Vācija okupēja Poliju un sākās karš. Mēs bijām nokļuvuši starp ienaidnieku pozīcijām. Ziema bija ārkārtīgi barga, un no ciemata ārā tikt nebija iespējams. Tad sākās atkusnis. Leo slēpojot iekļuva lavīnā un gāja bojā."

Kitija steidzās turpināt, lai Filipa viņu nepārtrauktu.

"Man izdevās aizbēgt uz Šveici, taču no turienes tālāk netiku. Izbraukt bija atļauts tikai augstāko diplomātisko un militāro aprindu personām. Man, civilpersonai, nebija nekādu priekšrocību. Nācās palikt tur līdz kara beigām. Kad četrdesmit piektā gada maijā Vācija kapitulēja, es beidzot varēju atgriezties Anglijā. Devos tieši uz Padlsu. Atceros, kāds miers valdīja šajā mazajā, miegainajā Anglijas ciemā, kuru karš acīmredzot nebija skāris, cik atvieglota jutos pēc tam, kad bija nācies skatīt tik daudzas sagrautas pilsētas un

cīnu vietas. >

Kad ierados Hilhauzā, mājās bija tikai Eva. Ievedusi mani viesistabā, viņa sēdēja uz gultas un nervozi tērzēja, kamēr es sakārtojos pēc garā ceļa. Tad izdzirdējām, ka atveras ārdurvis un atskan zēnu balsis. Eva teica, lai es pēc brītiņa nākot lejā. Tavu tēvu nebiju redzējusi sešus gadus. Vari iedomāties, ka jutos ļoti satraukta…

Nokāpusi lejā, iegāju dzīvojamā istabā. Tavs tēvs stāvēja pie loga. Toreiz - divpadsmit gadu vecumā - viņš augumā jau bija garāks par mani. Eva teica: "Sebastjan, tā ir tava mamma."

Viņa skatiens bija tāls un svešāds, un balsī, no kuras man asinis sastinga dzīslās, viņš pateica: "Man nav mātes."

"Ai, tas tiešām ir briesmīgiV' Filipa iesaucās.

"Tomēr saprotami. No sešu līdz divpadsmit gadu vecumam viņam jau bija pagājusi puse dzīves."

"Jā, skaidrs, bet tad, kad viņš atguvās no trieciena? Es domāju, kara laikā tika izšķirtas bezgala daudzas ģimenes. Kad biju Padlsā, Ādams stāstīja, ka evakuēts apmēram pusotra miljona bērnu. Un bija arī bērni, kuru vecāki tika iesaukti armijā, vai ne?"

"Tev taisnība. Daudz bija arī to vecāku, kurus pēc atgriešanās bērni sākumā uztvēra kā svešiniekus. Es arī neesmu vienīgā, kam neveicās izlīdzināt radušos plaisu. Pazīstu vairākus, kas pārdzīvojuši to pašu, ko es."

"Vai tu mēģināji paskaidrot tētim, kā viss noticis?"

"Protams! Bet tas bija ļoti grūti. Tajā laikā viņš bija pārāk jauns, lai saprastu. Un vēlāk… nu, viņš negribēja klausīties. Viņš bija nocietinājis sirdi pret mani. Vienkāršā patiesība ir tā, ka man nevajadzēja palikt Austrijā. Vajadzēja atgriezties Anglijā kopā ar viņu un Ādamu. Man bija jāizvēlas - un es neizvēlējos Sebastjanu. Tavs tēvs to zina un tāpēc - viņam šķiet, ka pamatoti, - mani ienīst."

"Ko tu pēc tam iesāki?"

"Naudas man nebija, un es - gluži dabiski - nevarēju gaidīt, lai Ādams un Eva rūpējas par mani tāpat kā par Sebastjanu." Evas greizsirdību un to, kā viņa turpināja Sebastjanu noskaņot pret Kitiju, nebija vērts pieminēt. "Nemaz jau nerunājot par naudu, Evai bija liela noņemšanās ar diviem zēniem - un toreiz dzīvs bija ari Ādama tēvs, jaukais, vecais profesors Bērklijs. Likās, vislabāk būs doties uz Londonu, kur bija lielākas izredzes dabūt darbu. Es gribēju ņemt Sebastjanu līdzi, taču Eva pretojās - viņa teica, ka nebūtu prātīgi atkal zēnu izraut no ierastajiem apstākļiem, vismaz līdz brīdim, kad nebūšu iekārtojusi pati savu māju.

Pēc kara Londonā darbu nebija viegli dabūt - un tāpēc grūti bija ari sameklēt mitekli. Sākumā strādāju par oficianti un saņēmu tik daudz, lai varētu īrēt puspagraba dzīvoklīti Beizvoterā. Tas bija mitrs un netīrs. Mājai otrā galā bija trāpījusi aviācijas bumba, galasiena bija sagrauta. Tomēr tā bija pajumte, turklāt lēta.

Drīz vien dabūju darbu kancelejā kādas inženieru kompānijas galvenajā birojā. Netālu no mana mājokļa bija ģimnāzija, un es izdomāju, ka varētu paspēt pēc darba atgriezties mājās, ja Sebastjans dzīvotu pie manis, un rūpēties par viņu. Ādams ar Evu un Eljotu atveda tavu tēvu apciemot mani Londonā, taču viņam Beizvoterā nepatika un skolu mainīt arī viņš nevēlējās. Nevaru viņu vainot. Arī es droši vien būtu izvēlējusies Padlsu. Tā nu viņš palika Hilhauzā un es - Londonā.

Tad - piecdesmitajā gadā - notika tāds kā brīnums. Toreiz, savā četrdesmitajā dzimšanas dienā, domās nogrimusi, gāju pa Raselskvēru, pārdomājot dzīvi, kā jau tādās reizēs parasts…"

Kitija, atmiņu pārņemta, apklusa.

Toreiz Londonā bija nodzīvoti jau pieci gadi. Pieci mūža visgarākie, paši nožēlojamākie gadi. Veseli pieci gadi tajā drausmīgajā Beizvoteras pagraba dzīvoklī. Pieci gadi, strādājot apnicīgo darbu inženieru firmā.

Sebastjans mācījās sestajā klasē. Nākamajā gadā viņam bija jāsaņem apliecība par skolas beigšanu un jādodas lielajā dzīvē. Attieksme pret Kitiju Sebastjanam bija tikpat vēsi vienaldzīga kā pirmajā tikšanās reizē, un viņa vairs nemānīja sevi ar cerībām, ka tās var mainīties.

Kitijas vecāki bija miruši. No tantes viņa uzzināja, ka tie pārcēlušies uz Kentu, kur gājuši bojā uzlidojuma laikā. Tēvs bija palicis nelokāms līdz pašām beigām un Kitijai neko nebija novēlējis. Visu mantu viņš ziedoja baznīcai - labdarības mērķiem.

Kitijai jau bija četrdesmit gadu. Ģimenes nebija, tikai Sebastjans. Viņai nebija daudz ietaupījumu, nedz īstas mājvietas. Naudas grūtības bija galvenās. Vajadzēja pelnīt vairāk - ne vien tādēļ, lai tiktu projām no Beizvoteras, bet arī tādēļ, lai beidzot varētu apgādāt Sebastjanu. Ādams gan nekad nebija to teicis, taču Kitija labi apzinājās, ka ir viņa parādniece.

Tā prātojot, Kitija piepeši gandrīz vai saskrējās ar kādu vīrieti. Vina sāka atvainoties. Vīrietis iesaucās:

"Augstais Dievs! Kitija!" Tas bija Pīrss…

"Dzīvojot Šveicē," viņa turpināja stāstīt Filipai, "es Bernē iedraudzējos ar Anglijas sūtniecības darbinieku Pīr- su Pilgrimu. Tad piepeši kādu dienu viņš nebija sazvanāms un man pateica, ka viņš tur vairs nestrādā. Domāju, ka Pīrss pārcelts uz citurieni, jo tolaik tā mēdza gadīties.

Un pēc kara kādu dienu burtiski uzskrēju viņam virsū - Raselskvērā! Aizgājām uz tuvējās viesnīcas bāru un izstāstījām viens otram, kā pa šo laiku klājies. Izrādījās, ka toreiz viņš piepeši aizbraucis no Bernes, jo bombardēšanā gājusi bojā sieva. Pēc īslaicīgā atvaļinājuma viņš aizgājis no darba Ārlietu ministrijā un uzsācis strādāt ģimenes uzņēmumā, izdevēj sabiedrībā, kuru dibinājis viņa vecvectēvs.

Šīs nejaušās tikšanās rezultātā Pīrss piedāvāja man darbu, un es to, protams, pieņēmu. Toreiz Pilgrima izdevniecība bija neliela firma, kas atradās mājas vienā stāvā Bedford- pleisā. Kad sāku tur strādāt, izdevniecību arvien vēl vadīja Pīrsa tēvs. Viņš bija vecās paaudzes cilvēks, kas pret darbiniekiem un autoriem izturējās kā pret savas ģimenes locekļiem.

Sākumā strādāju par mašīnrakstītāju, taču drīz vien man ļāva izmēģināt korektores un pēc tam arī redaktores pienākumus. Vienmēr esmu bijusi aizrautīga lasītāja, tāpēc šķita neticami, ka man maksāja daru to, kas visvairāk patīk."

"Vai tad tu sāki rakstīt sēriju "Apburtās grāmatas"?" Filipa jautāja.

"Nē, tas bija vēlāk."

Lasot manuskriptus un strādājot ar autoriem, Kitijai radās doma, ka varbūt arī viņa varētu uzrakstīt grāmatu. Taču, tiklīdz Kitija sāka rakstīt, kļuva skaidrs, ka pabeigt neizdosies. Kitija pati saprata, ka uzrakstītajā trūkst kaut kā ļoti būtiska. Viņa labi apzinājās, kāpēc tā. Rakstot par notikumiem un dažādām vietām, viss padevās labi, bet, tiklīdz viņa mēģināja rakstīt par cilvēku dziļākajām jūtām, prāts piepeši it kā atteicās darboties. Gandrīz vai likās, ka tādējādi viņa visai pasaulei atklāj savu dvēseli. To viņa nespēja. Tas gluži vienkārši bija pārāk personiski un nepiedienīgi. Pārāk sāpīgi.

"… Beigu beigās Pīrss lūdza manu roku. Mēs klusu salaulājāmies. Dažādu iemeslu pēc laulībās nebija ieradušies tieši tie cilvēki, kurus visvairāk vēlējāmies redzēt. Tavs tēvs un Eljots bija armijā un nevarēja dabūt atvaļinājumu. Eva bija slima, tāpēc Ādamam vajadzēja palikt pie viņas. Arī Pīrsa tēvs bija slims - viņš pēc pāris mēnešiem nomira. Toreiz Pīrss jau bija uzņēmies vadīt izdevniecību. Pīrsa meitai Mārgaritai tuvojās dzemdību diena, un es vairs neatceros, kur bija Džeremijs…"

Filipa līdzjūtīgi pamāja.

"Izklausās diezgan bēdīgi."

"Tā mēdz gadīties."

Filipai nebija jāzina, cik naidīgi izturējās gan Sebastjans, gan Pīrsa bērni: nebija vērts stāstīt, ka Sebastjans kategoriski atteicās ierasties laulību ceremonijā un ka Mārga- rita un Džeremijs darīja, ko spēja, lai neļautu Plrsam apprecēt Kitiju, apgalvojot, ka viņa ir izmanīga laimes meklētāja un tiecas tikai pēc Pīrsa naudas.

Tas ļoti sāpēja, un Kitija mēģināja Pīrsam iegalvot, ka pārdomājusi un vēlas laulības atsaukt. Taču Pīrss saprata šo aizbildinājumu īsto cēloni un apprecējās ar Kitiju, par spīti bērnu pretestībai.

"Dzīvē ir gadījumi, kad cilvēkam tiesības būt egoistam," viņš Kitijai teica. "Šis ir tieši tāds gadījums."

"Tomēr mēs ar Pīrsu bijām ļoti laimīgi. Pēc laulībām es vairs nestrādāju. Pīrsam Hempstedā bija jauka māja, un mēs bieži rīkojām viesības. Gājām arī uz teātriem un koncertiem. Katru vasaru devāmies ilgā atvaļinājumā uz Francijas dienvidiem vai Itāliju."

Ak, šis gaišais laiks viņas mūžā - tas bija pilnīgi citāds nekā viss, ko viņa bija pieredzējusi Porterpleisā ar Džailzu…

"Toreiz es nesapratu, ka izdevniecība finansiāli ir ļoti smagā stāvoklī. Manuprāt, tā vairs nespēja atgūties pēc kara, kad izdevējdarbība cieta lielus zaudējumus. Diemžēl Pīrss nebija labs uzņēmējs. Viņam trūka īsta veikalnieka ķēriena. Pīrss bija džentlmenis. Viņš izdeva grāmatas, kas patika pašam, un tās ne vienmēr bija populāras - tām nebija noieta…

Viņš man neko nestāstīja - laikam gan vēlēdamies mani saudzēt. Varbūt arī Pīrss nespēja atzīt patiesību pats sev. Tad stāvoklis piepeši kļuva kritisks. Iespiedēji, kuriem izdevniecība bija parādā lielu naudas summu, griezās tiesā. Banka vairs neizsniedza kredītus, un, lai izpildītu kreditoru prasības, Pīrsam nācās pārdot visu - arī māju. Taču bankrotu viņš nespēja pārciest. Pīrsam bija smaga sirdslēkme…"

Kitija atcerējās, kā Pīrss pirms nāves bija cietis. Viņa pelēkā seja ar iekritušajām acīm spilvenos, pēdējie vārdi aizžņaugtā balsī: "Ne jau tā es biju domājis, Kitija. Es gribēju atlīdzināt visu, ko tie nelieši tev nodarīja…"

"Cik briesmīgi," Filipa čukstēja. "Cik ilgi tu biji kopā ar Pīrsu?"

"Četrus gadus. Viņš nomira piecdesmit sestajā gadā."

Mārgarita un Džeremijs vainoja Kitiju. Pēc Pīrsa nāves izraisījās asa ķilda, un viņi apgalvoja, ka Kitija piespiedusi Pīrsu dzīvot pārāk plaši un panākusi, ka tēvs viņiem atņem mantošanas tiesības.

Pēc Pīrsa Kitijas dzīvē vairs vīriešu nebija. Šad tad kāda lāga dvēsele centās viņu saprecināt, un viesībās viņu sēdināja līdzās vienam otram vecpuisim. Taču Kitija bija mācījusies, ka atraidīt vīriešu uzmanības apliecinājumus ir daudz vieglāk nekā tos iegūt.

Protams, viņa būtu vēlējusies vecumdienas pavadīt kopā ar uzticamu dzīvesbiedru - kā Ādams un Eva. Sirds dziļumos Kitija apzinājās, ka tieši tāpēc precējusies ar Pīrsu. Nekad viņa Pīrsu nebija mīlējusi tā kā Leo. Taču viņš Kitijai bija patiesi dārgs - tāpat kā viņa Pīrsam. Tomēr, tomēr - Leo bija un palika vienīgais vīrietis, ar kuru kopā Kitija būtu vēlējusies novecot…

"Ko tad tu darīji?" jautāja Filipa.

"Pēc tam pārcēlos uz Erundelu. Vai esi dzirdējusi par Eleonoru Begšovu? Nē? Otrā istabā man ir visas viņas grāmatas. Ieskaties kādreiz tajās. Viņa bija ievērojama sieviete, botāniķe, un apceļoja pasauli, vācot augus. Pilgrimu izdevniecība publicēja viņas darbus, turklāt Eleonora bija lielos draugos ar Pīrsu un viņa tēvu.

Nu redzi, viņa iežēlojās par mani un jautāja, vai es nevēlētos strādāt par viņas sekretāri un kompanjoni. Viņa dzīvoja lielā mājā Erundelas nomalē. Rožu kotedža piederēja viņai, tāpēc Eleonora man atļāva te dzīvot, neprasot nomas maksu. Kad viņa nomira, es jau biju iekrājusi tik daudz naudas, ka varēju izdarīt iemaksu par kotedžu, tāpēc varēju te palikt.

Eleonora jau bija ļoti veca, kad sāku pie viņas strādāt, krietni pāri septiņdesmit gadiem, un rakstīja savu autobiogrāfiju; pēc viņas nāves to pabeidzu, izmantojot viņas piezīmju grāmatiņas. Man gluži labi veicās, tāpēc atkal sāku domāt, vai nepamēģināt pašai uzrakstīt grāmatu.

Eleonoras autobiogrāfiju publicēja "Astra", kas pārņēma Pilgrimu izdevniecību. Tagad "Astra" ir daļa no milzīgas starptautiskas saziņas līdzekļu kompānijas. Personāls visu laiku mainās, tāpēc nekad nevar būt drošs, ar ko nāksies runāt. Taču toreiz tā bija daudz mazāka izdevniecība, apmēram tāda pati kā Pilgrimiem. Kādam pazīstamam redaktoram apjautājos, kā viņš domā - vai es nevarētu uzrakstīt bērnu grāmatu, un parādīju uzmetumus. Viņam tie ļoti patika.

Tā arī tapa sērija "Apburtās grāmatas". Nekad nebiju domājusi kļūt par rakstnieci vai mākslinieci. Tā gluži vienkārši gadījās - tāpat kā daudz kas cits manā mūžā. Reizēm notiek savādas lietas - vai ne?"

Kitija iztukšoja glāzi un piecēlās.

"Tagad, mīļā Pipa, es patiešām esmu ļoti nogurusi. Man jādodas pie miera."

Taču aizmigt nevarēja ne viena, ne otra. Filipa gulēja vaļējām acīm, pārdomājot neticamos notikumus, par kuriem bija stāstījusi Kitija. Beigu beigās viņai bija radušies divi secinājumi. Pirmkārt, ja Kitijas pirmais vīrs bijis austrietis, tad viņam nevarēja būt radniecības ar Geveinu Devīru. Otrkārt, nevarēja gaidīt, ka notiks brīnums un tēva sirds at- maigs vienā naktī. Vajadzēja izplānot kampaņu, izdomāt kādu viltību, varbūt pat kopā ar Ādamu un Evu. Taču tad nāksies atkal doties uz Padlsu, jo tādas lietas telefoniski nevarēja kārtot…

Kitija savukārt mēģināja vēl lasīt, taču vai nu Fanijas - nē, Millijas - plūškoka ziedu šampanieša dēļ, vai tāpēc, ka viņa bija pārāk satraukta, burti izplūda un miglojās. Prāts negribēja norimt arī tad, kad Kitija izslēdza gaismu, lai gan viņa jutās galīgi pārguruši un iztukšota.

Tomēr mazmeitai viņa bija izstāstījusi tikai pusi patiesības, un tagad Filipa domāja, ka Leo bijis Kitijas vīrs, bet Sebastjans ir viņa dēls. Līdz ar to Kitija vairoja melus.

Kāpēc gan visu vajadzētu tā sarežģīt? Vai tad nevarētu darīt galu meliem un izvairībām? Ja vien Sebastjans dotu viņai iespēju izskaidrot…

Taču tagad tas šķita neiespējami. īstā patiesība bija tā, ka viņam Kitija nebija vajadzīga. Bet viņai bija vajadzīgs Sebastjans.

Nākamajā rītā bija tik jauks laiks, ka viņas brokastoja dārzā. Kamēr Kitija gatavoja tēju, grauzdiņus un vārītas olas, Filipa iznesa dārzā krēslus un nelielu galdiņu.

Tabita, mauriņā izstiepusies, gozējās saulē.

"Paskaties, kā viņai kažociņš izbalējis saulē," Kitija, nākdama ar pilnu paplāti, teica. "Jaunībā man tā mēdza izbālot mati."

"Priecājos, ka man vasarā nav jāvalkā zvērādas kažoks," teica Filipa, uzrotīdama T krekla piedurknes un pabīdīdama vēl augstāk šortus, atsedzot slaidos gurnus. "Aizvēnī pamatīgi silda. Un dārzs ir brīnišķīgs. Ā, tagad atceros, ka vakar gribēju pateikt - tavs akvareļgleznojums ir lielisks. Tu esi uztvērusi noskaņu."

"Vai tu tiešām tā domā?"

"Kāpēc tu jautā? Tev nepatīk?"

"Šorīt tas izskatās labāk nekā vakar."

"Tu droši vien tam veltī pārāk daudz laika. Reizēm pārāk ciešā tuvumā zūd perspektīvas izjūta."

"Hmm, zinu, ko tu domā."

"Ar manām fotogrāfijām ir tāpat. Ja izdaru nelielu pārtraukumu un tad atgriežos pie tām, parasti redzu, kā tajās pietrūcis."

"Vakar tik ļoti aizrāvos, stāstot par sevi, ka nemaz neapjautājos par tavu darbu. Tu vēl arvien strādā pie tā fotogrāfa?"

"Pie Tima? Protams! Ik brīdi tur ir kaut kas interesants. Vairākas nedēļas pildījām kādas viskija kompānijas pasūtījumu - tas bija kaut kas pasakains! Vesela kaudze reklāmas fotogrāfiju, kas parāda, kā savu iecienīto šķirni dzer sabiedrībā pazīstami cilvēki - popmūziķi, sportisti, biznesmeņi, televīzijas ļaudis, rakstnieki, politiķi… Situācijas brīžam bija diezgan saspringtas, piemēram, viens no viņiem paziņoja, ka nevar ierasties uz seansu. Taču tas ir daudz jaukāk nekā fotografēt modes žurnāliem. Man nepatīk mode, pareizāk sakot, nepatīk modes pasaules ļaudis."

Cik savādi, Kitija domāja, ka viss norit lokos un atkal atgriežas. Lūk, Pipa, ar kuru viņai laimējies iepazīties tikai Edītes Spenseres albuma dēļ, dara to, ar ko pirms daudziem gadiem nodarbojās pati Edīte.

"Un kā veicas par otru projektu - ar ēku Strītemā?"

"Ar Apdaikhauzu? Es jau teicu, ka pirmo stadiju esmu pabeigusi. Tagad Krišam ir fotogrāfiski pierādījumi, kā ēka sākotnēji izskatījusies, un tur jau strādā celtnieki. Es laiku pa laikam fotografēju, kā darbi virzās uz priekšu. Kad pārbūve būs pabeigta, atkal vajadzēs fotografēt katru telpu vēlreiz."

"Milzum daudz darba."

"Jā, bet man patīk. īpaši - kopš strādāju kopā ar Krišu."

Filipa apklusa, un Kitija juta, ka viņa gaida, lai vecāmāte pievērš uzmanību šim vārdam.

"Krišu?" Kitija pārjautāja.

"Tas ir arhitekts, kas atbild par projektu. Nu, patiesību sakot, man viņš ir kaut kas vairāk. Mēs satiekamies."

"Ai, pastāsti par viņu!"

"Zini, tas nemaz nav tik viegli. Kriss dzimis Anglijā, bet viņa tēvs ir polis un māte daļēji grieķu, daļēji spāņu izcelsmes. Neesmu vēl iepazinusies ar viņa vecākiem, jo vasarā viņi dzīvo Francijas dienvidos - tur, netālu no Santro- pezas, viņiem pieder dzīvoklis. Kriss mūs iepazīstinās, kad vecāki atgriezīsies Londonā."

"Ak vai, cik raiba sabiedrība - polis, grieķis un spānietis."

"Kriss ir pavisam neprātīgs! Kad nogādāju viņam Ap- daikhauzas fotogrāfijas, viņš atsūtīja man saišķi sirdsveidīgu balonu. Mēs tobrīd fotografējām modes žurnālam, un visas tās žurnāla dāmas…"

Filipa izstāstīja par zemeņu pikniku, pirmo izbraucienu ar Kriša motociklu, vareno izklaidēšanos izpriecu parkā, kur abi lielākoties braukāja ar elektromobiļiem, cenšoties izraisīt smieklīgas sadursmes, jo karuseļi viņiem nepatika, braucienu plakandibena laivā pa Temzu no Henlijas, kad Krišam stumjamā kārts iestrēga dūņās un viņš gandrīz iekrita upē, un dažādiem izbraucieniem Kriša sporta automašīnā.

"Tomēr negribu, lai tev rodas aplams priekšstats par Krišu. Viņš spēj būt arī nopietns. Krišam ir savi uzskati par arhitektūru. Apdaikhauzas pārbūves plāni ir tiešām izcili - tajos saglabātas ēkas raksturīgākās iezīmes, prasmīgi tajā iekļaujot mūsdienīgu kanalizāciju, apkures sistēmas, apgaismojumu un visu citu."

"Patiešām interesants cilvēks. Labprāt ar viņu iepazītos."

"Ai, esmu viņam stāstījusi par tevi, un viņš grib tevi redzēt."

"Nākamreiz tev jāpaņem Kriss līdzi."

"Paldies, labprāt! Kādu dienu man viņu vajadzēs aizvest arī uz savām mājām. Neesmu īsti pārliecināta, ko tētis par to teiks. Redzi, Kriss ir ne vien gluži neprātīgs - viņš ir precējies; nu, patiesībā viņš patlaban šķiras. Un tētim par seksu un laulību ir ļoti vecmodīgi, moralizējoši uzskati. Tas ir dīvaini, ņemot vērā, ka viņi ar Eljotu tik labi saprotas. Tā nu es arvien atlieku šo draudīgo brīdi…"

Kitijai ienāca prātā mācītājs Terstons Felovess un Sem- juels Lemberns.

Filipa noplūca margrietiņu un sāka pa vienai plūkāt ziedlapiņas.

"Man patīk margrietiņas. Tās man atgādina bērnību - "Alisi Brīnumzemē" un to, kā es pinu vainadziņus no tām."

"Pulkvedis Veikhērsts uzstāj, ka man vajagot margrietiņas iznīdēt, taču es nespēju."

"Ai, atstāj gan! Droši vien būtu jauki, ja vesels lauks būtu ar margrietiņām apaudzis. Pag! Mīl… Nemīl…" Filipai bija vēl atlikusi viena ziedlapiņa. "Viņš mani mīl!"

Kā gan šo meiteni varētu nemīlēt? Kitija raudzījās Filipas možajā sejā, siltajās dzirkstelītēs viņas acīs, kuras tik ļoti līdzinājās pašas Kitijas acīm. Ak, es lūdzos vienīgi to, lai viņš dara Pipu laimīgu…

23

Atgriežoties mājās, Filipa bija apņēmusies vecākiem nestāstīt ne par Geveinu Devīru, ne arī par Kitiju. Taču viņas nodomi sāka brukt, kad viņa iegāja verandā un tēvs stingri noprasīja:

"Kur tad tu patiesībā biji, Filipa? Zinu, ka nestrādāji, jo mums zvanīja Kriss. Zinu arī, ka nebiji kopā ar draudzenēm, jo māte visas apzvanīja."

Filipa, gluži dabiski, uzreiz iedomājās, ka atgadījies kaut kas neatliekams.

"Kas tad noticis?"

"Tevi mēģināja dabūt rokā šefs."

"Šefs? Ak tā - Tims. Kādēļ? Ko viņš gribēja?"

"Kaut kas sakarā ar rītdienas darbu. Māte zina sīkāk."

"Es labāk pati viņam piezvanīšu."

"Tu nedarīsi neko, iekams nepateiksi, kur biji!"

Vajadzēja arī tā gadīties, ka tieši tagad tēvs nolēmis tēlot bargu audzinātāju!

"Nakšņoju pie draudzenes."

"Pie kādas draudzenes?"

Filipa tēlotā nevērībā paraustīja plecus.

"Domāju, tēt, ka uz tevi neattiecas tas, kā pavadu nedēļas nogales. Es vairs neesmu bērns."

"Tik ilgi, kamēr tu dzīvo manās mājās, tava uzvedība attiecas uz mani. Uzdevu tev tiešu jautājumu un vēlos saņemt godīgu atbildi."

Filipa sakoda zobus un neko neteica.

"Tādā gadījumā esmu spiests domāt to ļaunāko. Acīmredzot tu biji kopā ar vīrieti - turklāt ar vīrieti, kas nav tavs pašreizējais draugs. Taisnība?"

īsu brīdi Filipai šķita, ka vajadzētu melot. Tomēr - kādēļ gan, sasodīts, tas būtu jādara?

"Patiesībā," viņa teica, cenzdamās runāt mierīgi, "biju apmeklēt Geveinu Devīru."

"Geveinu Devīru? To vājprātīgo? Vai es tev neteicu, lai turies no viņa tālāk?"

"Piedod, tēt, bet es tiešām domāju, ka tev nav jānosaka, ar ko man būt pazīstamai."

"Un ja nu tevi noslepkavotu?"

"Tā gan neizskatījās."

"Kā tu vari zināt? Pati stāstīji, ka viņš nelūgtiem viesiem šauj tieši virsū."

"Es jau agrāk vienu reizi biju pie viņa."

"Ko tu jau agrāk…"

"Apmeklēju viņu pavasarī, un viņš teica, ka varu aizbraukt vēlreiz, tāpēc arī tā darīju."

"Un vai drīkstu jautāt, kādēļ tu brauci?"

"Vēlējos uzzināt, vai neesam radinieki."

"Un kādi tad bija rezultāti?" Sebastjans jautāja ar ļaunu uzsvaru, ko Filipa manīja gluži labi.

"Šķiet, ka tomēr neesam rados."

"Tātad tu noskaidroji, ka viņš nav ne piektās pakāpes brālēns, ne tēvocis, un tomēr pavadīji nakti viņa mājā."

Filipa atkal klusēja.

"Filipa, es atceros tās fotogrāfijas albumā. Kailas sievietes ērmotās pozās starp kokiem un ūdensrozēm. Es neesmu ne muļķis, ne tik nepieredzējis. Saprotu, par ko mēdz prātot vīrieši, un tu esi pievilcīga…"

Filipu nebija viegli sadusmot, taču, ja viņu pārāk nokaitināja, viņa spēja briesmīgi aizsvilties.

"Kā tu iedrošinies! Tās fotogrāfijas bija māksla, nevis pornogrāfija! Perversa domāšana ir tev, nevis viņam."

"Neiedrošinies tā runāt ar mani!"

Abi nikni skatījās viens otrā. Sebastjans bija bāls aiz dusmām, bet Filipai niknumā dega vaigi.

Visi viņas labie nodomi bija vējā. Lai iet ellē visa piesardzība un baiļošanās atmodināt senos rēgus! Lai iet ellē visi solījumi neizpaust noslēpumus! Spējā dziņa satriekt un sāpināt bija spēcīgāka par visiem apsvērumiem. Tēvs gribēja patiesību, nolādēts, viņš to arī dabūs, bez jebkādiem izpušķojumiem! Ja viņa pateiks, kur bijusi, Kitijai tas varbūt par labu nenāks, taču arī ļaunāk, iespējams, nebūs.

"Nu labi, es pateikšu, kur biju pagājušo nakti," saltā apdomībā Filipa izrunāja katru vārdu. "Biju pie tavas mātes."

Ja Filipa nebūtu tik dusmīga, tēva sejas izteiksme viņai droši vien liktos komiska. Tad viņš iekliedzās:

"Pie velna, kas gan tev tur bija darāms!"

"Ja tu neliecies par viņu ne zinis, tas nenozīmē, ka man jādara tas pats. Man viņa patīk. Domāju, ka viņa ir vie'ns no visjaukākajiem cilvēkiem, kādu pazīstu."

"Un tieši kādā veidā tad tu ar viņu iepazinies?"

Filipa meta pie malas visu apdomību.

"Man pastāstīja Eva, kad ziemā biju pie viņiem."

"Eva? Kas, ellē…"

Tobrīd istabā ienāca Valerija.

"Kas šeit notiek?"

Sebastjans drūmi pavērās viņā, tad, uzmetis Filipai pēdējo nikno skatienu, izbrāzās no istabas, aizcirzdams durvis.

"Pipa, kas noticis?" māte noprasīja.

Taču Filipa bija parak uztraukta - viņa spēja tikai nomurmināt:

"Jautā tētim!" Tad ari viņa izmetās ārā pa durvīm.

Uzskrējusi augšā guļamistabā, Filipa aizslēdza durvis, iekrita gultā un sāka raudāt.

Valerijai nebija ne jausmas, ko vīrs un meita runājuši, lai gan nebija grūti uzminēt strīda iemeslu, jo jau kopš tā brīža, kad nedēļas nogalē visi sāka zvanīt un meklēt Pipu, māte juta, ka vīrs gatavojas izteikt meitai pārmetumus. Valerija virtuvē bija grasījusies mazgāt traukus, bet izdzirdēja abus sarunājamies skaļās balsīs un steidzās iejaukties.

Sebastjans un Filipa pat neapzinājās, cik līdzīgs ir abu temperaments. Strīda laikā abi spēja būt iecirtīgi, gan viens, gan otrs domāja, ka taisnība ir viņa pusē. Par laimi, tas negadījās bieži.

Pēc divdesmit pieciem laulības gadiem Valerija labi pazina vīru, tāpēc nogaidīja, kamēr viņš aprimstas pats, lai tad sāktu starpniecības mēģinājumus. Arī tagad viņa tikai pēc laba brīža devās uz vīra darbistabu, apbruņojusies ar nomierināšanas līdzekli - krietnu glāzi viskija un pieklauvēja, pirms gāja iekšā.

Valerija skaidri redzēja, ka iekšēji Sebastjans vēl arvien kvēlo dusmās, lai gan šķietami mierīgi cilāja papīrus uz rakstāmgalda. Ne vārda neteikusi, viņa nolika glāzi uz paplātes un viegli apņēma vīru ap pleciem.

Beidzot Sebastjans jautāja:

"Vai dzirdēji, kur viņa bijusi?"

Valerija papurināja galvu.

"Viņa bijusi pie tā trakā fotogrāfa Geveina Devīra - un nakšņojusi pie manas mātes."

Valerija dziļi ievilka elpu. Nebija brīnums, ka vīrs tā aizsvilās. Tomēr viņa neviļus juta atvieglojumu. Sebastja- na naids pret māti viņai jau pašā sākumā bija darījis raizes. Viņa saprata, kāpēc vīru tā aizvainojusi mātes izturēšanās, tomēr Valerijai šķita, ka, būdams pieaudzis, viņš varētu atrast sevī spēku piedot un aizmirst.

Kad piedzima Filipa, Valerija bija ierosinājusi, ka nu būtu īstais brīdis nolīdzināt nesaskaņas. Kad nāca klajā "Apburtās grāmatas" un viņa no Ādama un Evas uzzināja, ka autore ir Sebastjana māte, Valerijai likās, ka radusies brīnišķīga izdevība salīgt mieru. Filipai ļoti patika šīs grāmatas. Meitenes bērnišķīgā sajūsma būtu palīdzējusi pārvarēt neveiklību, kad Sebastjans atjaunotu attiecības ar māti. Tomēr Sebastjans kategoriski bija atteicies. Taču tagad Filipa bija radusi izeju no strupceļa…

"Kā tad viņa to uzzināja?" Valerija jautāja.

"Acīmredzot Eva pateica."

"Eva?"

Sebastjans saņēmās.

"Paklau, Valerija, kas noticis - noticis. Es aprunāšos ar Filipu, kad nomierināšos. Taču, ja tu lolo domu par sirsnīgu samierināšanos ar māti, aizmirsti to!"

Reti Sebastjans tā bija priecājies, izdzirdot Eljota jaguāra izplūdes caurules apdullinošo troksni, kā nākamajā rītā. Pulkstenis vēl nebija desmit - Eljots parasti nekad tik agri nemēdza parādīties. Parasti viņš ieradās ne agrāk par vienpadsmitiem, taču bieži vien nebija manāms pat līdz pēcpusdienai. Viņš apgalvoja, ka neviens klients neuzsākot darījumus pirms lenča, bet Sebastjans parasti atbildēja, ka Eljots to nemaz nevarot zināt, jo pats gandrīz nekad agrāk neparādoties.

Tomēr šodien viņam nebija noskaņojuma strīdēties ar Eljotu. Lai gan darījumos Sebastjans vienmēr bija gatavs palikt pie sava un krietni pakaulēties, taču pēc dabas viņš nebija ķildīgs. Scēnas viņu ļoti uztrauca, un vēl arvien Sebastjans ļoti pārdzīvoja saķeršanos ar meitu.

Eljots ienāca kabinetā neparasti svinīgs - tumšā, viegli svītrotā uzvalkā, melnā kaklasaitē un melnās kurpēs.

"Šodien glabā nabaga Ārčiju," viņš paskaidroja.

"Ak jā! Biju aizmirsis." Ārčibalds, divpadsmitais grāfs Tebvērts, bija kādreizējais vecā profesora draugs, un Eljots devās uz bērēm kā Bērkliju ģimenes pārstāvis.

Eljots ielēja tasītē kafiju.

"Skumji, kad aiziet senas dzimtas pēdējais pārstāvis…" Viņš pētoši paraudzījās Sebastjanā. "Vai kaut kas noticis? Tu izskaties tāds savāds."

"Ak, nekas! Gan pāries."

"Paklau, saki vien! Man vēl ir brīdis laika. Līdz Teb- vērtai nav ilgāk par pāris stundām, un bēres būs tikai divpadsmitos."

"Nu labi, varu pateikt, jo tu noteikti tā vai tā dabūsi zināt."

Eljots aizsmēķēja un gaidīja.

"Skaidri nezinu, kā viss noticis," Sebastjans pūlējās runāt mierīgi, "taču tava māte uz savu galvu izstāstījusi Filipai par manu māti un Filipa nedēļas nogali pavadījusi - kā tu domā, kur?"

Ja Sebastjans bija gaidījis izbrīna, šausmu un līdzjūtības izpausmes, viņš piedzīvoja vilšanos.

"Sen bija laiks," Eljots teica. "Vienmēr esmu domājis, ka ir smieklīgi tik ilgi auklēties ar savu aizvainojumu."

"Es neauklējos ar aizvainojumu."-

"Ak, izbeidz! Protams, tu to dari. Labi, atzīstu, ka māte tevi sāpināja, kad biji mazs zeņķis. Taču tagad tu esi pieaudzis vīrietis un viņa - veca lēdija. Liec mieru bijušajam!"

"Tu to nesaproti, vai ne?"

"Es saprotu, ka tu gadiem ilgi taisi no mušas ziloni.

Labs ir, piekritu, ka tas nav gluži tik vienkārši, taču tava māte patiesībā rīkojusies tāpat, kā to darīja daudzi vecāki kara laikā. Viņa gribēja, lai tu esi drošībā, tāpēc aizsūtīja tevi uz turieni, kur bija drošība. Un atzīsti, ka grūti būtu iedomāties vēl siltāku vietiņu par to, kur tu nokļuvi."

"Eljot…"

"Uzklausi, lūdzu! Tu piekritīsi, ka mani vecāki izturējās pilnīgi vienādi pret mums abiem. Neatceros nevienu vienīgu gadījumu, kad es būtu saņēmis kaut ko labāku. Patiesībā drīzāk otrādi."

"Piekrītu. Tavi vecāki izturējās pret mani tā, it kā es būtu viņu pašu dēls, un es par to vienmēr būšu pateicīgs."

"Kāpēc tad tu nemitējies nēsāt akmeni azotē?"

"Es nenēsāju akmeni."

Eljots nogrozīja galvu.

"Atceries, kas rakstīts Delfu templī? Pazīsti pats sevi. Padomā par to!"

Vecais pulkstenis kabineta stūrī nosita desmit.

"Un tagad diemžēl," Eljots teica, "man jāsāk virzīties, citādi nabaga vecais Ārčijs dosies kapā, nesagaidījis mani."

Pazīsti pats sevi… Eljota vārdi skanēja Sebastjanam ausīs vēl ilgi pēc tam, kad tas jau bija projām.

Viņš parasti nemēdza ne ielūkoties sevī, ne skatīties atpakaļ. Sebastjanam likās, ka cilvēki, kas tiecas analizēt savas izjūtas un domas, savā ziņā ir vāji un savtīgi. Viņš bija praktiskas dabas vīrs un savu dzīves filozofiju droši vien varētu izteikt vārdos: "Tad ķersimies klāt un darīsim… Sasniegt mērķi un tiekties tālāk…"

Taču Eljota apsūdzība bija trāpījusi. Vai tiešām viņš nēsāja akmeni azotē? Vai auklējās ar aizvainojumu? Vai taisīja ziloni no mušas?

Tava māte patiesībā rīkojusies tāpat, kā to darīja daudzi vecāki kara laikā. Viņa gribēja, lai tu esi drošībā, tāpēc aizsūtīja tevi uz turieni, kur bija drošība.

Protams, toreiz tas bija sāpējis, taču Eljots teica pareizi - viņš bija ticis siltā vietiņā. Nē, tur bija vēl kaut kas vairāk. Nu, domā nu, izprāto visu līdz galam un tad aizmirsti visu to sasodīto lietu!

Tomēr laikam gan nebūs iespējams visu tā gluži vienkārši aizmirst. Tur jau bija tā nelaime. Eva un Filipa visu bija pataisījušas par īstu problēmu. Nu, tad jo vairāk vajadzēja rast īsto atbildi un darīt galu šīm blēņām. Kā tas viss bija sācies? Ak jā, sasodītais fotogrāfiju albums.

Tātad - no paša sākuma. Sākot no Austrijas…

Atmiņas par sešiem pirmajiem mūža gadiem Austrijā bija neskaidras, tomēr šķiet, ka viņš tur bija laimīgs. Sebastjans miglaini atcerējās māju nokalnē un pats savu gultu augšstāvā, kur pa logu varēja redzēt kalnu, kas atgādināja veca vīra seju. Tēvs viņam pirms aizmigšanas bija stāstījis pasakas, kas saistījās ar šo kalnu, un tajās darbojās mazs zēns Romāns - viņam gadījās visādi piedzīvojumi ar burvi un apburto kalna sirmgalvi.

Šos stāstus māte bija izmantojusi savās grāmatās. Sebastjana tēva nostāstus… Pats gan viņš nebija lasījis šīs grāmatas, taču galveno bija izstāstījusi Filipa. Sebastjans nebija gribējis mātes grāmatas savā mājā. Tomēr tās bija tik populāras, ka Valerija uzstāja - viņa teica, ka nebūtu pareizi, ja meitenei tās liegtu.

Sebastjans neatcerējās, ne kāds izskatījies viņa tēvs, ne arī tēva vārdu. Viņš atcerējās tikai stāstus par Romānu un skaidri vēl vienīgi mūziku. Tēvs vienmēr spēlēja klavieres - lielās koncertklavieres stāvēja istabā, no kuras varēja nokļūt tieši pagalmā. Reizēm - kā īpašu labvēlību - arī Sebastjans saņēma atļauju paspēlēt…

Tajā dienā, kad atbrauca Ādams, tēvs tieši tobrīd spēlēja. Tagad Sebastjans šo dienu atcerējās pavisam skaidri. Ikviens bridis šķita atmiņā kā iegravēts, it kā tas būtu noticis tikai vakar…

Iztēlē Sebastjans redzēja, kā augšup pa nogāzi kāpj svešais vīrs, kuru māte nosauca par "tēvoci Ādamu". Abi apsēdās dārzā un sarunājās angliski - valodā, ko Sebastjans nesaprata.

Tajā laikā viņš, protams, nenieka neapjēdza, kas norisinās pasaulē. Tikai vēlāk, kad kļuva vecāks un sāka izprast sarežģītās norises, kas Eiropu noveda līdz Otrajam pasaules karam, Sebastjans spēja paša dzīves notikumus saistīt ar vēstures gaitu.

Toreiz Sebastjans apjauta tikai to, ka mātes un tēvoča Ādama nopietnās sejas un drūmās balsis nesola neko labu.

Tēvocis Ādams pēkšņi pielēca kājās un dusmīgs iebrā- zās mājā. Tēvs uzreiz mitējās spēlēt. Sebastjans, ielīdis blakusistabā, slepus klausījās. Tagad abi vīrieši sarunājās vāciski un zēns visu varēja saprast.

"Ādamam taisnība," tēvs bija teicis, "mums jāpadomā par Johanu Sebastjanu." Un māte piekrita.

Nākamajā rītā viņi visi devās uz dzelzceļa staciju. Vecāki šķita tik priecīgā noskaņojumā, ka Sebastjanam aizmirsās iepriekšējās dienas ļaunās nojautas. Līdz brīdim, kad pienāca vilciens un tajā iekāpa tikai viņi abi ar tēvoci Ādamu, Sebastjanam ne prātā nebija nācis, ka nebrauks visi. Tad tēvs vēl Sebastjanam nosacīja, lai Anglijā uzvedas labi, un māte solījās drīz vien aizbraukt pie viņa. Abi viņu noskūpstīja. Jūdasa skūpsti. Nodevības skūpsti.

Sākumā Sebastjans, aizmirsis ļaunās nojautas, bija priecājies par braucienu vilcienā un satraukts skraidījis no viena loga pie nākamā, vērodams apkārtnes ainavas. Tēvocis * Ādams mazliet runāja vāciski, lai gan viņa izruna diezgan maz atgādināja dialektu, kurā līdz šim bija runājusi māte.

Tad pienāca nakts, un otrā rītā Sebastjans saviļņots pirmo reizi skatīja jūru un brauca ar kuģi. Taču, kad viņi nokāpa krastā Anglijā, zēnu pārņēma nogurums un trulas, sāpīgas ilgas pēc mājām. Viss šķita pelēks un bezgala svešs…

Beidzot viņi ieradās Padlsā. Sebastjans atcerējās, ka māja viņam sākumā bija likusies neiedomājami liela un nomācoša. Arī no tantes Evas viņam sākumā bija bailes - viņa nepavisam neatgādināja paša māti. Eljots savukārt pret jaunatnācēju izturējās nepārprotami naidīgi.

Vienīgais no mājas ļaudīm, ar kuru Sebastjanam tūlīt radās savstarpējas simpātijas, bija profesors, Ādama tēvs. Profesors savās zinātnieka gaitās bija vairāk vai mazāk apguvis kādu duci valodu, arī grieķu, latīņu, ķīniešu, franču un vācu valodu. Ņemot palīgā vārdnīcu, abi ar Sebastjanu iemanījās saprasties - viņi izgudroja rotaļu: kurš ātrāk atradīs vārdnīcā pareizo vārdu vai izteicienu rotaļu biedra valodā. Eljots šajā rotaļā neņēma dalību…

Pirmajā laikā vislielākās raizes Sebastjanam sagādāja Eljots - gluži saprotamā kārtā viņš ņēma ļaunā, ka mājās iemitinājies otrs bērns, un bija greizsirdīgs, jo nu pieaugušie uzmanību veltīja ari Sebastjanam. Taču Eljots pēc dabas bija sabiedrisks un nespēja ilgi turēties savrup, īpaši tad, kad apjauta, ka uz Sebastjana trūkumu fona var izcelt pats savu pārākumu.

Vēlāk Eljots bija atteicies atzīt kādreizējo naidīgumu, tāpat noliedza arī to, ka abiem jebkad būtu bijis grūti saprasties. Taču Eljots to acīmredzot patiešām bija aizmirsis. Galu galā ne jau viņam nācās ciest cietsirdīgo skolas zēnu izsmieklu un vienlīdz rupjo skolotāju nežēlību. Nē, ne jau Eljots bija tas, kuru citi bez žēlastības izzoboja, jo uzskatīja par vācieti…

Sebastjans skaidri atcerējās, kā viņš pāri skolas pagalmam bija gājis uz saldumu veikalu, bet aiz viņa zosu gājienā vilkās pusducis puišeļu, vienu roku nacistu sveicienam pacēluši, bet otras rokas rādītājpirkstu virslūpai piespieduši, attēlojot Hitlera ūsas. Viņam bija iedota palama Trusītis - pēc Flenegena un Alena dziesmiņas "Trusīt, skrien, Trusīt, skrien, skrien, skrien". Un zēni to parodēja - "Hitler, skrien, Hitler, skrien…". Vēl ļaunāk bija tas, ka no visiem sporta veidiem Sebastjanam kaut cik veicās vienīgi krosa skrējienos.

Skolotāji nebija labāki. Sebastjans atcerējās misteru Pil- kingtonu, īgnu maza auguma vīreli, kas Pirmā pasaules kara laikā bija zaudējis kāju, kā arī jebkuru cilvēcisku iecietību, šņācam: "Devīr, atkārto šo teikumu vēlreiz - "vispirms jāiemācās staigāt, tikai tad var skriet"." Un Sebastjans atkārtoja. "Fispirms jaiemeicas steigat, tikai tat far skriet." Pilkingtons uzstāja: "Var, zēn, var!" - bet pārējie skolēni ņirdza. "Klase, mierā!" Pilkingtons rēca. Tad uzsauca: "Devīr, nāc priekšā!" Viņam iedeva kritu, lika uzrakstīt šo teicienu uz tāfeles un izrunāt skaļi neskaitāmas reizes, tomēr viņš nevarēja un nevarēja pienācīgi izrunāt sasodīto burtu "v".

Kā viņš bija ilgojies pielāgoties, būt tāds kā visi, ilgojies, lai viņu atzīst par savējo, par piederīgu pie komandas. Taču labi viņam veicās tikai tajās nodarbībās, kur nevajadzēja darboties grupā. Vienīgā grupa, kur viņu vēlējās pieņemt, bija koris, un vidusskolā Sebastjans tāpēc piedzīvoja citas ciešanas, jo kora zēnus pārējie skolēni izsmēja, ka tie pošoties kā meitenes, un izteica neķītrus mājienus, ka tie esot homoseksuālisti. Viņš bija priecīgs, kad iestājās balss lūzums un pamatoti varēja no kora aiziet.

Vienīgais talants, par kuru Sebastjans būtu varējis saņemt biedru apbrīnu, bija viņa dabas dotā muzikalitāte un spēja labi spēlēt klavieres. Taču reiz mūzikas skolotājs - Sebastjans atcerējās pat viņa vārdu, cienīgtēvs Hetfīlds, - pamanījis, ka zēns Šopēna etīdi spēlē, neskatoties notīs, uzblieza viņam pa pirkstiem ar nūju. Skolotājs paziņoja, ka spēlēt pēc dzirdes esot galīga aplamība, un kopš tā laika Sebastjans zaudēja interesi par mūziku.

Tomēr - par to varēja pateikties Ādamam - zēnam vismaz nebija jācieš nepārprotami vāciskas izcelsmes vārda dēļ, kā, piemēram, Heinriham Rozenbergam. Šad tad Sebastjanam ienāca prātā, kas gan iznācis no Heinriha Rozen- berga. Droši vien tas tagad bija miljonārs. Arī Rozenbergs uz Angliju bija atvests bez vecākiem un, juzdams līdzīgu likteni, centās iedraudzēties ar Sebastjanu. Taču Sebastjans negribēja par labāko draugu vācieti, kur nu vēl ebreju. Viņš vēlējās kļūt atzīts - tāpēc vajadzēja būt vēl angliskākam par pašiem angļiem.

Tikai tad, kad vajadzēja kārtot dokumentus pirmās pases saņemšanai, Sebastjans uzzināja, ka Devīrs ir nevis tēva, bet mātes uzvārds. Ādams skaidroja, ka Sebastjana māte pazaudējusi zēna dzimšanas apliecību, bet viņam esot tiesības pieņemt mātes - anglietes - pavalstniecību. Kad Sebastjanu atveda uz Angliju, Ādams, iedomājies šķēršļus, ar kuriem kara laikā būtu jāsastopas, uzskatīja par saprātīgu atmest zēna pirmo vārdu "Johans", un tā nu viņu reģistrēja ar vārdu Sebastjans Devīrs.

Sebastjans Padlsā bija nodzīvojis apmēram gadu, kad tante Eva, paaicinājusi zēnu istabā, pateica, ka viņa tēvs ir miris. Viņš labi atcerējās toreizējo drausmīgo tukšuma izjūtu. Eva droši vien bija domājusi, ka viņš raudās, taču viņš nevarēja izdabūt ne asaru - turklāt skolā bija apguvis sūro mācību, ka lieli zēni neraud. Kopš tā laika tēva un mātes tēls sāka arvien vairāk bālēt. Sebastjans pat neatcerējās, kādi viņi izskatījušies, jo nevienas fotogrāfijas nebija; zēns arvien vairāk tēvoci Ādamu un tanti Evu sāka uzskatīt par saviem īstajiem vecākiem, Eljotu - par brāli, bet profesoru Bērkliju - par vecotēvu.

Kad Sebastjans tā īsti bija aptvēris tantes Evas vēsti, viņš izjuta gandrīz vai atvieglojumu - mokošā nenoteiktība bija beigusies. Viņš savā prātā atšķirtību pielīdzināja nāvei un nolēma ar bērna loģiku, ka abi vecāki ir miruši un ka viņš tos nekad vairs neredzēs.

Pēc tam zēns izmeta no galvas atmiņas par dzīvi Austrijā un daudz vieglāk iejutās jaunajā dzīvē. Viņš nekļuva tik iemīļots kā Eljots biedru vidū, jo nebija tik jautras dabas un tik izveicīgs sportā, taču fiziskā spēka un noturīgā rakstura dēļ citi zēni sargājās viņu aiztikt.

Pirms vidusskolas Sebastjans bija izturējis nežēlīgo iesvētīšanas ceremoniju - rituālu, kas patiesībā būtu gestapo izrīcību cienīgs. Viņu aplēja ar aukstu ūdeni, un tad viņam pilnīgi kailam bija jāiet cauri trīsdesmit zēnu baram, kas, izkārtojušies abpus gaitenim, sita viņu ar slapjiem dvieļiem un skandēja: "Skrien, Trusi, skrien!" Kad ducis zēnu bija nogāzuši Sebastjanu no kājām un izkrāsojuši viņa dzimumorgānus ar violetu krāsu, viņš neraudāja, bet klusēdams cīnījās un spēra tiem tik sparīgi, ka vienam no mocītājiem salauza atslēgas kaulu. Pēc tam zēni pievērsās citiem mocīšanas objektiem, bet Sebastjans juta, ka ir cēlies Eljota acīs.

Vai tiešām? Piepeši Sebastjans atcerējās Vimshērsta aparātu. Tā bija dinamomašīna, kas ražoja elektrību, un El- jotam iešāvās prātā doma to ar vadiem pievienot fizikas laboratorijas durvīm un grīdai ārpus laboratorijas, kur attiecīgajā brīdī tika uzliets ūdens. Kad fizikas skolotājs, iekāpis ūdens peļķē, satvēra durvju rokturi, viņš saņēma strāvas triecienu. Klase locījās aiz smiekliem - visi, tikai ne Sebastjans, nevilšais grēkāzis, jo, kad "sers" izdrāzās pa durvīm kā nelabā trenkts, Sebastjans vēl arvien negantā niknumā grieza dinamo rokturi.

Vēl Sebastjans atcerējās reizi, kad, iedami skautu pārgājienā, viņi pāri upei bija pārvilkuši virvju tiltu, nostiprinot to pie kokiem pretējos krastos. Sebastjans virzījās pāri pēdējais. Eljots otrā pusē jau bija atraisījis virvi, un Sebastjans iekrita ūdenī. Dziļš tur nebija - noslīkšana viņam nedraudēja, taču no ūdens Sebastjans iznira klepodams, spļaudīdamies, ūdenszālēm aplipis, visiem pārējiem skaļi smejoties. Toreiz viņš vienīgais netika apbalvots ar nozīmīti par tilta celšanu.

Taču ne jau skolas laiks un attiecības ar Eljotu šobrīd interesēja Sebastjanu - viņš gribēja izpētīt attiecības ar māti…

Kara laikā māte viņam rakstīja, taču vēstulēs bija tikai vispārējas frāzes - tās neradīja kopīguma izjūtu. Tās, šķiet, nāca no pavisam citas pasaules. Tante Eva lika Sebastjanam atbildēt, un viņam šis pienākums šķita drausmīgi grūts un bezjēdzīgs.

Tad reiz māte bez jebkāda brīdinājuma bija ieradusies Padlsā. Sebastjans ar Eljotu atnāca no skolas, un Eva nosteidzās lejā pa kāpnēm zēniem pretī, izskatīdamās neparasti nervoza un saspringta. Ar izdomātu ieganstu izsūtījusi Eljotu ārā, Eva apņēma Sebastjanu ap pleciem un ieveda viņu dzīvojamā istabā.

"Tev pārsteigums," viņa teica, "tava mammīte atbraukusi."

Eva izgāja no istabas un atgriezās kopā ar vēl vienu sievieti, kuru Sebastjans nepazina. Ja Eva nebūtu iepriekš pateikusi, kas viņa ir, Sebastjans to nebūtu zinājis. Viņam tā bija svešiniece.

Pēc dažām dienām viņa bija aizbraukusi uz Londonu. Sebastjans jutās atvieglots un cerēja, ka nekad vairs viņu neredzēs.

Tad Ādams un Eva viņu ar Eljotu aizveda uz Beizvote- ru apciemot māti. Sebastjanam arvien vēl acu priekšā rēgojās grausts, kurā māte dzīvoja. Eljotam viss likās jauns

un interesants, bet Sebastjans grozījās, neko neēda un gaidīja, kad varēs braukt mājās.

Māte jautāja, vai zēns nevēlētos palikt pie viņas, taču to nu Sebastjans vēlējās vismazāk - dzīvot tādā netīrībā kopā ar sievieti, kas dēvējās par viņa māti. Un, lai gan Padlsas skolā viņam nepatika, viņš vēl mazāk gribēja sākt visu no jauna Beizvoteras ģimnāzijā, brāļojoties ar puņķainiem skrandaiņiem, kas bija auguši, spēlējoties starp drupām un netīrumos.

Sebastjans nodrebinājās, iedomājoties, kas no viņa būtu iznācis, ja toreiz būtu piekritis. Un no sirds jau nu šo piedāvājumu toreiz māte nebija teikusi.

Tad viņa apprecējās ar Pīrsu Pilgrimu. Acīmredzot laulību datums apzināti bija izvēlēts tā, lai Sebastjans nevarētu ierasties, kaut arī būtu gribējis. Viņš tikko bija sācis dienēt armijā. Pēc tam kad Sebastjans vienu nedēļu bija pavadījis karalisko gaisa spēku nometnē jauniesauktajiem Lenkašīrā, viņu nosūtīja uz apmācību centru Kenokčeizā - kādreizējā karagūstekņu nometnē, kur apmācāmajiem lidotājiem brīvības nebija vairāk kā agrākajiem ieslodzītajiem. Nevienam nepiešķīra četrdesmit astoņu stundu atvaļinājuma, iekams visi nebija pabeiguši pirmās četras nedēļas ierindas mācībā. Viņi saņēma tikai divdesmit astoņus pensus nedēļā, un to gandrīz nepietika alum un cigaretēm (lai gan Sebastjans tolaik vēl . nedz smēķēja, nedz dzēra), kādam niekam armijas veikaliņā vai braucienam līdz Birmingemai un atpakaļ.

Neko apnicīgāku par dienestā pavadīto laiku Sebastjans nevarēja iedomāties. Abiem ar Eljotu toreiz piedāvāja paaugstinājumu dienesta pakāpē apmācības laikā, bet viņi atteicās, jo tad dienestā būtu jāpaliek trīs gadi paredzēto divu vietā. No Kenokčeizas Sebastjanu nosūtīja uz vēl tālāku, Dieva aizmirstu nostūri Skotijas ziemeļos strādāt par armijas grāmatvedi. Vienīgais mierinājums par šiem diviem vējā palaistajiem gadiem bija tas, ka Sebastjans iemācījās grāmatvedību, jo tad, kad abi ar Eljotu uzsāka biznesu, šī prasme izrādījās ļoti noderīga.

Turpretī Eljotam, kā vienmēr, veicās - viņu pārcēla uz Londonu, kur viņš strādāja sabiedrisko attiecību jomā un varēja staigāt lielākoties civilapģērbā.

Pēc dienesta abi iestājās Oksfordā, un tad Sebastjans iepazinās ar Valeriju. Par māti viņš domāja arvien mazāk, līdz piepeši izrādījās, ka viņa publicējusi grāmatu - "Apburto kalnu". Māte vienu eksemplāru atsūtīja Sebastjanam kopā ar zīmīti, ka izmantojusi pseidonīmu, tāpēc neesot jāraizējas, ka viņu varētu izzobot. Sebastjans bija pāršķirstījis grāmatu, apskatījis ilustrācijas un tad nosūtījis to mātei atpakaļ, vēlēdamies sāpināt viņu tāpat, kā pašam bija sāpējis.

No izzobošanas jau nu gan viņš nebaidījās. Kad tika publicētas "Apburtās grāmatas", Sebastjans jau bija norūdījies pret jebkādu ķircināšanu vai zobošanos. Nē, visvairāk toreiz sāpēja tas, ka māte bija nolaupījusi viņa bērnības atmiņas - atmiņas, kas Sebastjanam bija bezgala dārgas un dziļi personiskas. īstenībā māte bija nolaupījusi viņam bērnību nevis vienu, bet divas reizes: pirmo reizi, kad aizsūtīja viņu uz Angliju, un otro - kad publicēja atmiņas, kas bija piederējušas viņam vienam, un nu tās varēja lasīt visa pasaule.

Tomēr tas bija noticis pirms trīsdesmit gadiem. Tās brūces sen bija aizdzijušas. Un, pārdomājot visu gluži lietišķā aspektā, varētu teikt - paldies Dievam, ka viņa tās grāmatas toreiz uzrakstīja, citādi - ņemot vērā faktu, ka Pilgrims nomirstot viņai nebija atstājis ne pensa, - māte droši vien vēl tagad mēģinātu dabūt no viņa naudu. Bagātību jau nu viņa ar tām nebija saraususi - tajā laikā bērnu grāmatu autoriem nemaksāja tādus honorārus kā mūsdienu grāvēju autoriem -, taču tās droši vien labi papildināja viņas pensiju un ļāva dzīvot neatkarīgu dzīvi.

Māte bija sveša Sebastjanam toreiz, kad ieradās Padlsā kara beigās, un tikpat sveša bija palikusi līdz šim brīdim. Pret māti tagad viņš nejuta itin neko. Ne dusmas. Ne aizvainojumu. Nekādā ziņā ne tik spēcīgas jūtas kā naidu. Sebastjans iedomājās, ka ļoti atbilstošs vārds jūtām pret māti šobrīd ir vienaldzība.

Tāpēc bija smieklīgi, ja Eljots apgalvoja, ka Sebastjans auklējot sirdī aizvainojumu pret māti, - tikpat smieklīgi kā, teiksim, būtu apgalvot, ka viņš uz Eljotu tur ļaunu prātu par bērnībā ciestajiem pazemojumiem.

Ādams un Eva bija uzņēmušies atbildību un grūti pūlējušies, lai viņu izaudzinātu, lai maksātu par izglītību. Viņi bija Sebastjana vecāki. Pret viņiem Sebastjans bija lojāls - nevis pret to sievieti, kas dēvējās par viņa māti.

Kāpēc tad viņš vakar bija tik ļoti aizsvilies?

Tad piepeši Sebastjanam atausa skaidrība. Nejau tas viņu bija sadusmojis, ka Filipa tikusies ar viņa māti. Patiesībā viņu bija sarūgtinājis tas, ka Eva jaucās lietās, par kurām viņai nebija daļas, un ka Filipa rīkojusies slepeni.

Kad Eljots atgriezās, Sebastjans jau gandrīz bija atguvis parasto noskaņojumu. Viņš nolēma, ka vislabāk būtu nelikties ne zinis par to, ko izdarījušas Eva un Filipa. Evu varēja aizbildināt. Viņa bija veca lēdija, droši vien reizēm mēdza šo to aizmirst un ne vienmēr apjēdza, ko runā.

Runājot par Filipu - nu, ja jau viņai divas reizes bija izdevies tikties ar Geveinu Devīru un palikt sveikai un veselai, tad droši vien nenotiks nekas ļauns, ja viņa apmeklēs šo vīru vēl kādu reizi. Un par Filipas braucieniem pie viņa mātes - tos aizliedzot, Sebastjans tam visam būtu piešķīris pārāk lielu nozīmi. Lai gan Filipa bija vēl gluži jauna, viņai netrūka veselā saprāta. Sebastjans cerēja, ka meita drīz vien saskatīs, kas slēpjas aiz mātes šķietami patīkamās ārienes.

Jā, tādā veidā noteikti būtu visprātīgāk tikt galā ar šo gadījumu. Jo mazāk runās, jo ātrāk…

Sebastjanam garastāvoklis uzlabojās vēl vairāk, kad uz dienas beigām veikala darījumi sāka veikties. Bīdermeijera skapīti, ko Sebastjans bija nopircis kādā apmulsuma brīdī, izdevās pārdot pat par daudz lielāku summu, nekā viņš bija iedrošinājies cerēt.

Eljots no Tebvērtas atgriezās līksmi satrauktā jutoņā.

"Kāds mielasts! Nabaga vecā Ārčija pagrabos mēs atradām simtgadīgu portvīnu. Kaut gan, starp mums runājot, tas jau vairs nebija pirmā labuma - tāpat kā pats nabaga vecais Ārčijs. Tomēr izvadīšanā lieti noderēja. Krietnais, vecais zēns - man viņš vienmēr bija mīļš. Viņš bija mans krusttēvs. Tu to zināji? Es pats, jāsaka, biju to aizmirsis, taču saņēmu atgādinājumu itin patīkamā veidā. Ārčijs man novēlējis gleznu, kas acīmredzot bērnībā bija iepatikusies. Tērners…"

"Apsveicu," Sebastjans sausi piezīmēja.

Eljots pasmīnēja.

"Tikai nepārspīlē savu sajūsmu."

"Tu acīmredzot, jau mazs būdams, esi pratis luncinā- ties ap bagātiem krusttēviem."

"Šobrīd nu gan tas bija nevietā teikts."

"Piedod! Bet reizēm šķiet, ka tev tiek lauvas tiesa."

"Zini, kā mēdz sacīt? Dzīvē visu nosaka nevis tas, ko iemācies, bet tas, ar ko esi iepazinies…"

Un kādā ģimenē tev laimējies piedzimt, Sebastjans drūmi nodomāja, atcerēdamies šīsdienas pārdomas. Uzaugt pie Bērklijiem nebūt nebija tas pats, kas būt Bērklijam.

"Viņš jau no dabas ir džentlmenis," kāds kopīgs paziņa reiz bija teicis par Eljotu. Taču ar dabu tam nebija nekāda sakara. Eljotam piemita tāda cilvēka iedzimtā pašpārliecība, kurš dzimis Anglijas augšējā vidusšķirā, - to nevarēja sniegt pat izglītība privātskolā. Eljotam bija vienalga, ko par viņu domā citi, viņš nepūlējās ņemt vērā sabiedrības uzskatus. Viņš nekad nebija kārojis iegūt drošību un cienījamu stāvokli. Eljotam nekad pat prātā neienāca, ka viņš varētu nebūt apģērbies atbilstoši gadījumam; viņš darīja tā, kā pašam patika, un teica to, kas bija uz mēles.

Eljots bija piedzimis ar sudraba karoti mutē, bet Sebastjans dzimstot nebija guvis itin nekādas priekšrocības. Lai kaut ko panāktu - pat lai patiktu citiem -, viņam vajadzēja grūti pūlēties…

24

Mākoņi slīdēja tik zemu, ka no Jandoveras Afingdauns nebija redzams. Brāzmainais vējš trieca pāri Daunam slīpas lietus sīpas.

"Jāaizkāpj agrāk. Negrib', ka viņai tur jāgaid'. Tikai diez vai tādā laikā būs," Teds drūmi murmināja, kad, cepuri pār acīm pārvilcis un apkakli līdz ausīm sacēlis, devās pa durvīm ārā.

Stāvot pie loga un gaidot Teda atgriešanos, Džailzs centās sagatavoties. Viņa droši vien neieradīsies. Piepildīsies Teda paredzējums - viņš atgriezīsies viens. Filipu nevarētu vainot, ja viņa nolemtu apciemojumu atlikt. Vēstulē viņa bija minējusi, ka atkal strādā Apdaikhauzā, tāpēc varēs atbraukt tikai svētdien. Viņa rakstīja, ka tāpēc ari nevarēšot pēc tam apmeklēt vecmāmiņu. Taču esot nopirkusi filmu Džailza fotoaparātam un ļoti vēloties ar to fotografēt.

Lai arī kā Džailzs centās saskatīt, neviens nācējs nebija redzams. Nevienas dzīvas dvēseles - tikai vientuļa kaija pret vēja dzītajiem mākoņiem un koks, kuru locīja vējš. Šī bija viena no dienām, kad ne cilvēks, ne zvērs bez īstas vajadzības ne acu laukā nerāda.

Istabas dziļumā kamīnā, kur Millija, gaidot Filipas atbraukšanu, bija iekūrusi uguni, pīkstēja un čūkstēja slapjā malka. Skurstenī gaudoja vējš, pa brīdim iegrūžot telpā dūmu mākuli. Lietus nežēlīgi plīkšķēja, sitoties pret loga rūtīm. Teda niknā pūlēšanās dārzā droši vien varēja nest labus rezultātus turpmākajos gados, taču tagad, septembra beigu drūmajā rītā, dārzs izskatījās pavisam kails un nepievilcīgs.

Vīteņrozēs vēl bija manāmi daži noplukuši ziedi. No apdrupušā mūra nokarājās sirms ķērpis. Kazenāju purpur- sarkanajās lapās slēpās vēl dažas samelnējušas ogas. Vesta mežā, kur Džailzs vēl šorīt bija pastaigājies, koki greznojās zeltainā, purpursarkanā un tumši sarkanā lapu rotā, bet nobirušās lapas veidoja mīkstu, biezu paklāju rūsganos un vara krāsas toņos.

Ziema vēl kavējās, taču jau varēja just tās dvesmu. Bezdelīgas bija devušās tālajā ceļā uz dienvidiem. Drīz vien vējš kokiem nopurinās visas lapas. Sala ledaino pirkstu pieskāriens liks nodzeltēt maura zaļumam, padarīs melnas nātres un sačokuros ērgļpapardes. Tad zemi savā stindzinošajā apsegā varēs ietīt sniegs.

Arī cilvēka mūžs bija mērāms gadalaikos. Šogad Džailzs bija pieredzējis astoņdesmito gadskārtu. Tuvojās viņa dzīves decembris…

Un tad Džailzs viņus ieraudzīja. Tur jau nāca - ne vien Teds, bet arī Filipa! Piepeši diena vairs nelikās tuksnesīga, pat liesmas kamīnā, šķiet, iedegās spožāk un siltāk.

Džailzs straujā solī devās uz virtuvi.

"Viņi jau nāk pāri pakalnam!" viņš pavēstīja Millijai.

"Tā jau es domāju." Viņa uzlika tējkannu uz plīts. "Ceru, ka neesat ļāvis ugunij kamīnā izdzist, mister Džailz."

"Nē, Millija, malka bija nedaudz mitra, taču tagad deg labi."

Džailzs vēra vaļā durvis uz pagalmu, un tur jau nāca Filipa - slapjās matu šķipsnas pielipušas pierei, pār seju strūkloja ūdens, virsjaka un džinsi gluži izmirkuši. Džailzam acu priekšā nostājās atmiņu aina - toreiz, Vesta meža malā, cita meitene lietusgāzē. Viņš atcerējās, kā bija teicis: "Tu esi tik tieša - tik dabiska. Tu tik brīnišķi proti priecāties par dzīvi."

"Mēs gandrīz vai domājām, ka jūs šādā laikā neatbrauksiet," Millija ieminējās.

"Nu, tāds nieka lietutiņš nespēj mani aizkavēt."

"Nieka lietutiņš! Paskatieties vien uz sevi! Izmirkuši līdz ādai."

"Ak, tas nekas. Drīz izžūs." Tad Filipa ieraudzīja peļķi, kas no viņas apģērba bija satecējusi uz virtuves grīdas. "Vai, Millija, esmu pielāčojusi grīdu!"

"Par to nu neraizējieties, mīļā. Tīrs ūdentiņš. Tūlīt uz- slaucīšu. Bet es negribu, lai jūs saaukstējaties. Nāciet līdzi!" Lieki nekavējoties, Millija izstūma Filipu no virtuves.

Teds ienāca virtuvē un apsēdās līdzās pavardam.

"Ta' nu viņa i' atbrauk'se," viņš paziņoja. Sērīgi piebāzis pīpi ar tabaku, viņš to aizdedzināja un izpūta virtuvē dūmu mākonīti. "Es jau domāj', ka būs klāt."

Pēc desmit minūtēm Millija un Filipa atgriezās. Filipai ap matiem kā turbāns bija aptīts dvielis, un viņa bija ietērpta Millijps svārkos, kas, ar jostu savilkti ap vidukli, sniedzās jaunajai sievietei gandrīz līdz potītēm. Izklājusi Filipas slapjo jaku un džinsus uz drēbju žāvējamā steķa, Millija to novietoja tuvāk pavardam un tad sāka gatavot tēju.

"Nu, mister Džailz, ejiet ar Filipu dzīvojamā istabā," viņa norīkoja. "Tūlīt atnesīšu jums kafiju."

"Ai, cik jauka istaba!" Filipa iesaucās. Tad, noraisījusi no galvas dvieli, viņa notupās uz paklāja kamīna priekšā un sāka žāvēt matus. Mazliet pagriezusies uz Džailza pusi, viņa teica: "Es atvedu filmu. Vai šodien fotografēsim?"

"J-jā, ja vēlaties."

"Protams! Ļausiet, lai es jūs fotografēju?"

"Ja nu jūs u-uzstājat…"

"Žēl, ka tik nejauks laiks."

Vējš acīmredzot nebija mazinājies, jo mākoņi joņoja tikpat ātri, bet lietus sāka mitēties un kļuva gaišāks.

"G-gaismas pietiks."

"Vai varam sākt tūlīt?"

Filipas aizrautīgā jūsma Džailzam atsauca atmiņā tos laikus, kad viņš pats bija jauns. Viņš pamāja.

"E-es atnesīšu statīvu un fotoaparātu."

Džailzs devās uz mansardu un atnesa vispirms statīvu, bet pēc tam arī aparātu. Filipa jau bija uzstādījusi statīvu netālu no loga.

"Nekad neesmu redzējusi tādu statīvu," viņa teica.

"K-kas tad tam ir tik īpašs?"

"Nu, tas ir ļoti smags. Un tā bumbiņa, un uzmavas galviņa… Arī lielā platforma."

Džailzs, izņemot no somas "Gandolfi" un uzliekot to uz galda, noņurdēja:

"Jūs esat f-fotogrāfe. Jums tas jāuzstāda."

Viņam tūlīt bija skaidrs, ka Filipa nezina, kā sākt ar to rīkoties. Vilcinoties viņa attaisīja dažus misiņa slēdžus un tad noskumusi pašūpoja galvu.

"Diemžēl tas ir pavisam citāds nekā aparāti, ar kuriem esmu strādājusi."

Džailzs attaisīja aizvaru zem roktura, un fotoaparāts atvērās.

"Kas man tagad jādara?"

Kādi gan ir tie modernie fotoaparāti - Džailzs brīnījās. Tomēr Filipas neprasme rīkoties ar aparātu savā ziņā vairoja viņa pašpārliecību.

"Vispirms viegli pieturiet mugurpusi," viņš mācīja.

"T-tagad pieturiet priekšpusi un nostipriniet aizvarus. Tagad priekšpuse novietosies s-stāvus. Tā, pareizi. Nostipriniet slēdžus. Tagad attaisiet aizmugurējos slēdžus un izlīdziniet rādītāju ar misiņa plāksnes pamatu. Pareizi. T-tagad aparāts atrodas stateniski - nostipriniet visus slēdžus. V-vai aizmugurējā daļa ir taisna?"

Džailzs uzmanīgi vēroja Filipas rokas. Viņai bija labi, jutīgi, prasmīgi pirksti, nagi tieši tik gari, lai varētu ielikt filmu, taču ne tik gari, lai traucētu. Fotoaparātu viņa turēja stingri, taču slēdžus nebija pievilkusi pārāk cieši.

"Man negribētos rīkoties steigā," Filipa piezīmēja. "Taču, manuprāt, ar to vienkārši ir jāaprod - tāpat kā ar visu."

Jāaprod? Reiz šis fotoaparāts bija daļa no Džailza paša - acis, ar kurām viņš raudzījās uz pasauli.

"Tagad paceliet priekšdaļu, līdz plēšas novietojas paralēli. Tagad jākustas tikai p-priekšējam fokusam."

Filipa pamāja.

"Jā. Kāpēc tad nekustas aizmugurējais fokuss?"

"Mazliet p-pakustiniet slēdzi, kas atrodas pretī fokusējošajam slēdzim."

"Ā, saprotu."

Džailzs no zamšādas somas izņēma objektīvu un novietoja to. Tad, pacēlis fotoaparātu, viņš pieskrūvēja to statīvam.

Filipa paskatījās uz objektīvu.

"Diemžēl jāsaka - es nekad vēl neesmu redzējusi šādu objektīvu. Kas tas ir?"

""Goerz Dagor", viens no pašiem lieliskākajiem objektīviem, kāds jebkad izgatavots."

To nopētījusi, Filipa mēģināja atvilkt aizslēgu, taču viņai neveicās.

Džailzs viņai ierādīja, kā ierīkots vācu sistēmas aizslēgs.

"To nevar atvilkt, ja tas nostādīts uz Z," viņš skaidroja. Nostādījis to uz M, viņš atvilka sviru un nospieda rokturi, lai atbrīvotu aizslēgu. "E-es domāju, ka jūs z-zināt, kā ielikt filmu?"

Filipa atvieglota iesmējās.

"Jā, vismaz to es zinu, lai gan nekad neesmu strādājusi ar lielo plati. Tikai - kur lai es to izdaru?"

"L-laboratorijā. G-gārnijs paturēs jums virs galvas lietussargu, 1-lai filma nesamirktu." Džailzs izgāja priekšnamā un uzsauca: "Ted!"

No virtuves parādījās Teds.

"Pavadiet mis Pipu līdz 1-laboratorijai."

Kamēr Filipa bija laboratorijā, Džailzs novietoja krēslu pie loga tā, lai gaisma kristu uz sejas kreiso pusi. Savādi, viņš visu atcerējās tik gaiši, it kā šo garo gadu nebūtu bijis, it kā viņš nekad nebūtu pārstājis fotografēt.

Drīz vien Filipa atgriezās un nolika kasetes ar tajās ieliktajām filmām uz galda. Tad viņa jautāja:

"Vai jums ir audums fokusēšanai?"

"Somā."

Tas bija nedaudz kožu papostīts, taču lietojams.

"Vai jūs neapsēstos?" Filipa ierosināja.

Tikai tagad, kad Džailzs bija apsēdies, viņš aptvēra, kam patiesībā piekritis. Filipa vēl nebija sākusi fotografēt, bet viņš juta, ka arvien vairāk saspringst.

Aplikusi ap pleciem fokusējošo audumu, Filipa sāka rakņāties savā somā.

"Ai, cik muļķīgi! Šķiet, esmu aizmirsusi savu "Minolta". Atceros - noliku mājās uz galda, lai paņemtu līdzi."

"Savu - k-ko?"

"Eksponometru. Es taču zināju, ka tas būs vajadzīgs, jo nestrādāšu ar "Polaroid"."

"Polaroid? K-kas tas t-tāds?"

Filipa izbrīnījusies skatījās uz Džailzu.

"Fotoaparāts."

"K-kādēļ jums tas vajadzīgs?"

"Lai pārbaudītu ekspozīciju un apgaismojumu. Taču lielformāta "Polaroid" nepieciešams īpašs procesors - un tas darbojas ar elektrību, tāpēc šeit, protams, es to nevarētu izmantot."

Džailzs apjukumā šūpoja galvu.

"Kādu filmu jūs izmantojat?"

""Tri-X 400 ASA "."

Džailzs nepazina "Tri-X" - cik viņam bija zināms, tā attiecās uz "320 Weston". Paraudzījies uz debesīm, viņš pacēla plaukstu pret gaismu un teica:

"Viena desmitdaļa ar f sešpadsmit."

"Vai esat drošs?"

"Protams, esmu drošs," Džailzs nošņāca. Apgaismojumu viņš prata noteikt jau tad, kad tikko sāka fotografēt kopā ar Vestu.

Filipa neiebilda un nostādīja diafragmas atvērumu uz fl6, laiku - uz desmit, atvilka aizslēgu un aparāta aizmugurē ielika pirmo kaseti ar filmu.

Beidzot viss bija kārtībā. Patiesību sakot - fotoaparāts bija kārtībā, taču fotogrāfe nervozēja un pats fotografējamais - vēl jo vairāk. Paraudzījusies uz Džailzu pāri aparātam, Filipa teica:

"Smaidiet, lūdzu!"

Džailzs juta, ka visi sejas muskuļi ir savilkti, zobi sakosti, dūres - sažņaugtas. Šis seanss draudēja izgāzties. Vajadzēja uzticēties nojautai, nevajadzēja piekrist…

"Pagrieziet galvu mazliet pa labi," Filipa aicināja. "Tagad drusciņ nolieciet galvu uz leju. Skatieties uz aparātu! Tā, jauki."

Taču, kad meitene nospieda aizslēgu, Džailzs sasodīti labi zināja, ka nekas nav jauki. Filipas sejas izteiksme liecināja, ka ari viņa to zina.

Filipa izfotografeja sešas filmas, un Džailzam bija pilnīgi skaidrs, ka ikviena nākamā bija sliktāka par iepriekšējo. Tā nebija viņas vaina - vainīgs bija viņš pats. Vajadzēja sākt ar "Rolleiflex", kur viņai pirms katra nākamā kadra vajadzētu tikai pagriezt filmu uz priekšu, un vēlāk varētu ķerties pie "Gandolfi". Un noteikti vajadzēja fotografēšanai izvēlēties kādu citu, piemēram, Milliju - viņa neraizētos ne par aparātu, ne arī par fotogrāfu. Pēc glāzes plūškoka ziedu šampanieša Millija smaidītu brīvi un dabiski. Arī Filipa tad justos brīvāk un labāk spētu veltīt uzmanību nepazīstamajam fotoaparātam, nevis prātot, kā panākt, lai atbrīvojas Džailzs. Tomēr - ja Filipa gribēja kļūt par labu fotogrāfi, viņai vajadzēja iemācīties panākt no fotografējamās personas to, ko pati vēlas…

Filipa nolēma citādi novietot krēslu un mainīt Džailza pozu, taču nepalīdzēja arī tas.

Bija atlikusi vairs tikai viena filma. Filipa to neteica. Džailzs zināja - viņš bija skaitījis.

Filipa atvilka aizslēgu un piegāja Džailzam klāt. Viņš domāja, ka Filipa grib sakārtot viņa apģērbu vai matu šķipsnu.

Taču viņa Džailzu noskūpstīja.

Pavisam viegls skūpsts - tikai gaistošs lūpu pieskāriens viņa vaigam.

Tad viņa atkal jau bija līdzās fotoaparātam.

Viens niecīgs skūpsts - taču siltuma tas sniedza daudz vairāk nekā kamīnā kvēlojošās ogles. Viegls skūpsts - taču tas no jauna atmodināja Džailzā kvēli, kas tik ilgi bija nomākta, ka šķita gandrīz vai apdzisusi. Viens skūpsts - taču tas atkal viņam lika justies jaunam un cerību pilnam, it kā viņa mūža decembris vēl būtu aiz kalniem…

Aizslēgs noklikšķēja.

Kad Filipa devās projām, jau bija tumšs, un Teds ar vējlukturi devās viņu pavadīt pa lietus izmērcēto kalnāju.

Džailzs iegāja mūzikas istabā. Ilgi viņš tāpat vien sēdēja pie klavierēm. Gaisā šķita vēdījam matiolu smarža. Ausīs skanēja sen aizmirsta melodija un vārsmas. Šūberts un Šellijs…

Džailzs pārcilāja notis un atrada sonāti. Skarot taustiņus, pirksti likās tik neveikli - arī klavieres sen nebija skaņotas.

Dziestot skaņai pēdējai, Vēl atmiņā trīs meldija… Domas zūd, tev aizejot, Mīla paliek - klusējot.

Filipa mani noskūpstīja. Arī mīlestība, kas manī bija iesnaudusies, nu ir modusies jaunai dzīvei.

Džailza vēstule gluži nevainīgi bija caur vēstuļu kastītes spraugu nokritusi Hilhauzā uz priekšnama paklāja un mierīgi tur stāvēja līdz brīdim, kad no rīta pastaigas atgriezās Ādams un Eva, slapji un dubļiem notašķījušies. Pat tad, kad Ādams pazina skaidro rokrakstu uz aploksnes, viņš neko īpašu nenojauta. Ādams nebija aizmirsis Filipas apciemojumu ziemā, taču gandrīz vai bija aizmirsis tā sākotnējo nolūku - fotogrāfiju albuma ierosināto interesi par Geveinu Devīru.

Visu vasaru nekādas vēstis par Filipu vai Kitiju nebija.

Un Eljots, uz īsu laiciņu iegriezies vecākus apciemot dzimšanas dienā, Sebastjanu bija pieminējis tikai starp citu, galvenokārt sakarā ar darījumiem.

Šajā laikā Ādama prātu nodarbināja citas rūpes. Eva gan bija lieliski atveseļojusies pēc operācijas, taču stipri saaukstējusies un pēc tam nīkusi visu vasaru, lai gan tagad likās, ka beidzot tikusi uz kājām. Bez tam viņi bija prātojuši pirms ziemas sākuma pārkrāsot māju no ārpuses, taču izrādījās, ka jāmaina notekcaurules, un nevīžīgie strādnieki bija izmīdījuši un pilnīgi izpostījuši puķu dobes ap māju. Ādams ar dārzkopību nekad nebija aizrāvies, bet Eva vairs nebija tik kustīga kā agrāk, tāpēc viņi nolēma dobes neatjaunot, bet noklāt tās ar velēnām.

Tās bija šķietami sīkas rūpes, taču prasīja daudz laika un traucēja ikdienas mierīgo dzīves ritumu, tāpēc notikumi ārpus Hilhauzas un Padlsas šķita tālāki un nenozīmīgi.

Atbrīvojies no lietusmēteļa un gumijas zābakiem un nosusinājis Bērtiju, Ādams paņēma Džailza vēstuli un, izdzirdējis dzīvojamā istabā Gledisu dūcinām putekļsūcēju, devās uz darbistabu - tajā viņš mēdza rast mierīgu patvērumu jau kopš tiem laikiem, kad Eljots un Sebastjans vēl bija mazi un viņam bija nepieciešama klusa vietiņa, kur koncentrēties un strādāt. Pretēji paradumam Ādams apsēdās pie galda, kas atradās līdzās logam, un aizkūpināja cigāru. Paņēmis papīra nazi, viņš atgrieza vaļā Džailza vēstuli.

Vēstules rakstīt Džailzam nekad nebija paticis. Ja vajadzēja, viņš rakstīja īsi un kodolīgi. Tāda bija arī šī vēstule.

Dārgais Ādam!

Man nekavējoties Tevi jāsatiek, un es būtu pateicīgs, ja Tu varētu pēc iespējas drīzāk atbraukt uz Jandoveru. Saprotu, ka apgrūtinu Tevi, un, ja nevari ierasties, lūdzu, paziņo man. Protams, labprāt Tev došu naktsmājas, lai gan ērtības te nav visai lielas. Paziņo man, lūdzu, kurā datumā un cikos Tevi gaidīt, un Gārnijs aizies līdz vārtiem pretī.

Paļāvībā uz Tevi un Evu kā vienmēr Tavs - Di G. D.

Gluži dabiski, sākumā Ādams nodomāja, ka, tāpat kā iepriekšējā reizē, Džailza steidzīgais aicinājums uz Jandoveru saistīts ar finansiāla rakstura problēmām. Tomēr vēlāk Ādams iedomājās, ka Džailzs - tāpat kā viņi ar Evu - nav vairs jauns. Varbūt Džailza veselība vairs nav tik stipra un viņam nācies atzīt, ka nespēj turpmāk dzīvot vecajā mājā. Kam gan citam lai vecais vientuļnieks vēl prasītu padomu?

Kad Ādams pēdējo reizi apmeklēja Jandoveru, turp un atpakaļ viņš bija izbraukājis vienā dienā, un toreiz prātā nebija nākusi doma, ka vajadzētu tur nakšņot. Tomēr kopš tā laika bija pagājis divdesmit gadu…

Piegājis pie grāmatplaukta, kur glabājās ceļu kartes un atlanti, Ādams paņēma jaunāko autoceļu rokasgrāmatu. Nē, līdz Kipvelai patiešām nebija tālu, īpaši tagad, kad bija uzbūvēta jaunā autostrāde apkārt Sauthemptonai. Tas bija trīs - ne vairāk kā četru - stundu brauciens. Ja ceļā devās labi agri, Kipvelā viņš varētu nonākt vienpadsmitos un pat tādā gadījumā, ja pārrunas ar Džailzu ievilktos līdz pēcpusdienai, paspēt atgriezties līdz ar tumsu.

Tomēr - ceļā uz Kipvelu viņam vajadzēja braukt tieši gar Erundelu. Kitijas māja tur bija ar roku sasniedzama. Ja pieņemtu Džailza piedāvājumu palikt Jandoverā pa nakti, tad atpakaļceļā varētu iegriezties apmeklēt Kitiju. Evai tas nemaz nebija jāzina…

Kad Ādams parādīja Evai Džailza vēstuli, viņa saknieba lūpas un teica:

"Dieva dēļ, kas gan viņam tā par neatliekamu vajadzību, lai tev tiešā ceļā būtu jādrāžas turp! Kāpēc viņš nav uzrakstījis skaidrāk? Nekavējoties jāsatiek… Ha! Viņš uzskata, ka tu viņa dēļ pametīsi visu."

"Viņš man ir pats senākais draugs," Ādams mierīgi, bet stingri pateica. "Un es laikam gan esmu viņa vienīgais draugs. Lai nu būtu kā būdams, es priecātos viņu atkal redzēt pēc tik ilgiem laikiem. Taču, ja esmu tev šeit vajadzīgs, tad nebraukšu."

"Nekļūsti nu smieklīgs! Protams, es lieliski vienu dienu iztikšu bez tevis. Daudz vairāk raizējos par tevi. Ceļš ir tik tāls!"

"Tā nemaz nav."

"Nu labi, ceru, ka varēsi tur pārnakšņot, kā Džailzs raksta."

Ādams zināja - ja viņš Evas ierosinājumu uztvers ar pārāk lielu sajūsmu, sieva noteikti izgudros, ka tur kaut kas slēpjas.

"Es nu īpaši to nevēlētos," viņš teica.

"Kad tu domā braukt?"

"Laikam gan vajadzētu pēc iespējas drīzāk. Pag! Šodien ir otrdiena. Ja nosūtīšu steidzamu vēstuli, viņš to varētu saņemt jau rītdien. Jā, tad braukšu ceturtdien."

Beigu beigās, paklausot Evas uzstājībai, Ādams paņēma līdzi visu, kas nepieciešams nakšņošanai, vienīgi tādēļ, lai viņš nebūtu spiests braukt garo atpakaļceļu tajā pašā dienā, ja pārrunas ar Džailzu tomēr ievilktos tā pavēlāk. Lai gan Kitiju nepieminēja ne viens, ne otrs, tomēr Ādams skaidri nojauta, ka domāt par to domā abi. Šīs domas bija neizbēgamas, ņemot vērā, ka Ādams devās apmeklēt Kitijas pirmo vīru.

Tomēr iznāca tā, ka pie Kitijas viņš neiegriezās. Turp- ceļā Ādams, braucot garām Erundelai, tikai pamāja ar roku Kitijas mājas virzienā. Taču, tajā pašā dienā jau krietnā krēslā atgriežoties no Kipvelas, viņš brauca tieši pa autostrādi, pat neprātodams, ka varētu apciemot Rožu kotedžu.

Ādamam galva gāja vai riņķī, atceroties visu, ko bija pastāstījis Džailzs, un vajadzēja visu kārtīgi pārlikt pašam savā prātā, pirms varēja sākt ar kādu runāt.

Nedēļa pēc ciemošanās Jandoverā Filipai darbnīcā pagāja tik saspringti, ka ātrāk par svētdienu Geveina Devīra fotogrāfijas attīstīt viņai neizdevās. Viņa gan būtu varējusi to darīt kādu vakaru pēc darba, taču Tima laboratorija bija ļoti šaura - tas nozīmēja, ka vienlaikus varēja attīstīt tikai vienu filmu, lai to nesaskrāpētu, - un tad droši vien Filipa būtu strādājusi visu nakti un nogurumā galu galā pieļautu kādu nelabojamu kļūdu.

Sestdien bija jāstrādā Apdaikhauzā, bet vakaru Filipa, kā arvien, pavadīja kopā ar Krišu, tāpēc ķērās pie darba tikai svētdien. Lielāko dienas daļu viņa noņēmās ar filmu attīstīšanu vien, un beigās, kad vakarā izkarināja tās žāvēties līdz nākamajam rītam, bija skaidrs tikai tas, ka attēls saskatāms ikvienā filmā un ka asums ir pietiekams.

Protams, Filipa izstāstīja gan Timām, gan Krišam, ar ko nodarbojusies, un pirmdienas rītā, pirms Filipa negatīvus noglabāja aploksnēs, lai vēlāk tos nokopētu, Tims tiem uzmeta ievingrinātu skatienu.

"Redzu, ka drīz palikšu bez darba," viņš smaidīdams teica. Tad nopietni piebilda: "Lielformāta portreti tehniski ir ļoti grūti, turklāt ar nepazīstamu aparātu fotografēt ir vēl jo grūtāk. Esmu redzējis paša Geveina Devīra fotografētos portretus, tāpēc varu tikai apsveikt tevi par drosmi, ka tieši viņu esi iedrošinājusies izvēlēties par pirmo upuri."

Ari nākamā nedēļa pagāja drudžainā darbā, tāpēc atkal tikai svētdien Filipai radās iespēja pastrādāt laboratorijā. Augošā satraukumā viņa aplūkoja negatīvus un tad izvēlējās portretu, ko bija fotografējusi pašu pēdējo. Ieslēgusi sarkano gaismu, Filipa ievietoja negatīvu kopētājā un palika zem tā bromīda papīru. Pēc pieredzes viņai likās, ka pietiks ar piecu sekunžu ekspozīciju. Izņēmusi fotopapīru no kontaktkopētāja, Filipa to ielika attīstītājā un sāka kustināt trauku.

Vai ar toreizējo pārdrošo, spējo rīcību izdevies panākt gaidīto? Vai viņa uztvērusi sejas izteiksmi, kuru cerēja sagaidīt?

Pēc trīsdesmit šķietami bezgalīgām sekundēm attēls beidzot sāka parādīties. Filipa aizturēja elpu; sirds tā dauzījās, ka viņa izjuta katru tās pukstu. Lēni - ai, neiedomājami lēni - detaļas kļuva arvien skaidrākas, nu jau varēja redzēt matu šķipsnas, rievas pierē un uz vaigiem, ādas faktūru…

Tas bija izdevies! Protams, vajadzēs strādāt vēl vairākas stundas, pirms būs gatavs attēla galīgais variants - taču portrets bija izdevies tieši tāds, kā Filipa vēlējusies!

Lūpas nebija cieši sakniebtas taisnā līnijā - viegli paceltie lūpu kaktiņi padarīja izteiksmīgākus vaigus un stingrākas zoda līnijas. Taču galvenais fotoattēlā bija Geveina Devīra acis. Uzmanību neatvairāmi saistīja tieši acis.

Zem biezajām uzacīm acu skatiens bija maigs un tik mirdzošs, ka šķita nevis atstarojam blāvo dienas gaismu no loga, bet atspoguļojam kādu dziļu, iekšēju dvēseles starojumu.

Varētu teikt - tās bija tāda cilvēka acis, kurš mīl.

25

Sapnī Kitija atkal bija Vesta mežā, tikai tas vairs nebija mežs, kuru viņa atcerējās, bet vairāk atgādināja Grimmu pasaku mežu - koki slējās draudīgi un blīvi, ap zariem staipījās neredzēti augi, un biežņā slēpās nakts ļaunie gari. Vējš, mežonīgi gaudodams, trieca mākoņus melnajās debesīs. Kitija ļoti baidījās - tomēr nejau par sevi. Uz mežu viņa bija atnākusi kopā ar kādu ceļabiedru, bet nu tas bija pazudis. Kitija pūlējās to atrast, taču nezināja, ko īsti meklē un kur to meklēt, tikai zināja, ka tas jāatrod pēc iespējas ātrāk, jo citādi notiks kaut kas briesmīgs. Viņa mēģināja saukt, taču balss izgaisa vēja auros. Kitija mēģināja skriet, bet kājas bija kā zemē iemietas. Koki, līgodamies vētrā, nāca arvien tuvāk. Bailes kļuva arvien šausmīgākas. Kitija sāka raudāt aiz izmisuma un vientulības.

Asaras viņu pamodināja, un tad Kitija saprata, ka vētra plosās īstenībā. Aiz mājas sienām trakoja vējš, kuru viņa bija dzirdējusi gaudojam ļaunajā sapnī. Nakts bija piķa melna. Vējš plosījās ar mežonīgu spēku. Tas bija atrāvis vaļā logu un draudēja to izgāzt no eņģēm. Vējš triecās pret durvīm un šķita drebinām māju līdz pamatiem; visas sienas krakšķēja un vaidēja. Vētras ārdīšanās, liekas, gāza kopā visu pasauli - varēja dzirdēt plīstošu stiklu šķindoņu, skārda jumtu dārdoņu, trauksmes signālu gaudošanu un veselu jūkli citu neizprotamu un biedējošu trokšņu.

Kitija mēģināja ieslēgt naktslampiņu, taču gaismas nebija. Izkāpusi no gultas, viņa aizkļuva līdz logam un, lūkodamās tumsā, krietni vien pūlējās, kamēr to aizvēra. Mēness bija paslēpies aiz mākoņiem, bet austrumu pusē debesis jau sāka bālēt, un pret tām iezīmējās kaimiņu māju silueti. Ik pa brīdim neskaidri pavīdēja kāds priekšmets, ko nesa pa gaisu vēja brāzmas.

Taču sapnis Kitijai šobrīd šķita reālāks par īstenību. Ko viņa sapnī meklēja? Kāds bija briesmās. Bet - kas? Piepeši viņa iedomājās par Tabitu. Tomēr kājgalī viņa ar roku sataustīja kaķi, kas snauda, mierīgi saritinājies, un acīmredzot bija vienaldzīgs pret vētru.

Kitija mēģināja ieslēgt gaismu, piespiežot slēdzi pie durvīm, taču velti. Vai nu bija pārdedzis drošinātājs, vai ari vētra pārrāvusi elektrības vadus. Sataustījusi uz pakaramā rītatērpu, Kitija to uzvilka un lēnām devās lejā pa kāpnēm. Gaismas nebija ari priekšnamā, un, palūkojusies ārā pa dzīvojamās istabas logu, Kitija manīja, ka tumši ir logi visās mājās viņas ielā.

Valdīja drausmīgs troksnis. Tādu vēju Kitija neatcerējās piedzīvojusi. Varbūt noticis kodolsprādziens un sākas trešais pasaules karš? Varbūt jau pienācis pasaules gals?

"Saņemies nu un neesi tik aplama," Kitija skaļi iegalvoja pati sev, un tas nomierināja. "Rimsties! Ej un uzvāri virtuvē tēju. Drīz ausīs gaisma. Tad būs redzams, kas tur noticis."

Sameklējusi sērkociņus, Kitija iededza gāzes pavardā liesmu, kas vāji apspīdēja tuvējos priekšmetus, taču, uzliekot uz pavarda tējkannu, arī šī gaismiņa gandrīz vai nebija vērā ņemama. Kur gan palicis elektriskais lukturītis? Kaut kur skapī. Tumsā Kitija grābstījās ap pazīstamajiem priekšmetiem, kas tagad šķita gluži svešādi, un klausījās, kā laukā joprojām plosās auka.

"Nomierinies. Tas ir tikai vējš…"

Tomēr sapnis nemitējās vajāt Kitiju. Ko gan viņa bija meklējusi Vesta mežā?

"Ai, man tiešām vajadzēs sakārtot skapi. Nekad neko nevar atrast. Ā, te jau ir! Tas jau ir labāk. Cik gan briesmīgi būt aklam un dzīvot mūžīgā tumsībā… Tējkanniņa. Tējas kārbiņa. Ūdens. Tagad prātīgi. Neapplaucējies. Krūze. Piens. Cik tad pulkstenis? Dievs žēlīgais, puspieci!"

Nebija brīnums, ka māju logi bija tumši. Vēl jau visi gulēja. Tomēr nē - viņi noteikti bija pamodušies. Tādā tracī jau nebija iespējams gulēt.

Pamazām kļuva gaišāks, taču vējš, rītam austot, šķiet, pieņēmās spēkā, aurojot neprātīgā niknumā. Debesīs trakā ātrumā joņoja melni mākoņi. Kitija stāvēja pie virtuves loga un, lai nomierinātos, dzēra tēju, vērojot, kā ārdās vējš - tas it kā centās sagraut visu, kas vien gadījās ceļā, raudams līdzi šīfera plāksnes, dakstiņus, televīzijas antenas, puķu podus, atkritumu tvertnes, dūmvadu aizsargus, žogu dēļus, koku zarus, lapas un visādas drazas - arī Kitijas dārza režģus ar visām vīteņrozēm. Vējš uzrāva savas trofejas augstu gaisā, sagrieza virpulī, trieca pret zemi un atkal uzmeta gaisā, lai izkaisītu kaimiņu dārzos.

Nāca vēl varenāka brāzma, atskanēja drausmīgs brīk- šķis un plīstoša stikla šķindoņa. Kitijai likās, ka grūst kopā mājas siena. Kaut kas pazibēja gar logu - tās, šķiet, bija durvis, tad parādījās loga ietvars. Kitija steidzās uz pagalma durvīm - tur, kur agrāk atradās lievenis, tagad vairs bija tikai ķieģeļu pamatne un saplosītā roze 'Dorothy Perkins'.

Neticamā kārtā iezvanījās telefons.

"Misis Pilgrima? Te Veikhērsts. Tāpat vien apjautājos. Tagad aizdrīvējiet tik visas lūkas un nerādieties ārā. Tā ir nevis vienkārši vētra, bet viesuļvētra. Par laimi, man radio darbojas ar baterijām - klausos, ko ziņo meteoroloģiskais birojs. Brāzmas simt divdesmit jūdžu stundā. Tiklīdz būs pāri, ieradīšos."

Kitija jutās pateicīga, izdzirdējusi cita cilvēka mierinošo balsi. Viņa atgriezās pie loga. Brīžiem vējš pierima un iestājās gandrīz vai klusums, it kā viesuļvētra būtu pati sevi nomocījusi. Tad, rēcot triumfējošā neprātā, atjaunotā spēkā tā sāka drebināt māju, it kā gribētu nocelt jumtu.

Beidzot ap astoņiem no rīta viesuļvētra sāka attālināties, atstājot aiz sevis baismīgus postījumus. Pulkveža Veik- hērsta ceriņkrūms bija izrauts ar saknēm, un Kitijas jaukais dārzs izskatījās kā postaža.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens. Kitija veicīgi devās atvērt - tur kā dīvaina parādība stāvēja pulkvedis Veikhērsts garā šinelī, zābakos un kara laika alvas kaskā.

"Tas gan bija pārsteigums, ko? Vakar laika ziņās nekāda brīdinājuma nebija. Mājas priekšpusē jums bojājumu, šķiet, nav. Kā ar sētaspusi?"

"Man vairs nav lieveņa un rožu arkas…"

Pulkvedis lietišķi devās cauri priekšnamam virtuvē.

"Ā! Tā ir labojama lieta. Nekā briesmīga. Nu, paskatīsimies no ārpuses. Jūs palieciet tepat. Vējš vēl nav īsti norimies."

Tikai tad Kitija apjēdza, ka vēl arvien viņai mugurā ir naktstērps.

Veikhērsts atgriezās.

"Nekā tāda, lai vajadzētu īpaši raizēties, lai gan televīzijas antena šķiet pazudusi."

"Man āra antenas nemaz nebija, tikai istabas antena."

"Ā! Šajā reizē tas nāca par labu. Labi, ja vēlaties, varat saposties un kopā ar mums ieturēt brokastis, kundze jau kaut ko gatavo. Vispirms spēcināsimies paši, vai ne? Tad savāksim postījumus. Kā pēc uzlidojuma, vai ne?"

Šajā piektdienā, astoņdesmit septītā gada septiņpadsmitajā oktobrī, šis teiciens atskanēja vēl daudz reižu, kad Pe- netrouvas iedzīvotāji pulcējās, lai pārrunātu viesuļvētras laikā pārdzīvoto, izvērtētu postījumus un visu atjaunotu. Valdīja īsts biedriskuma gars - ikviens sniedza kaimiņam palīdzīgu roku, labprātīgu padomu, aizdeva instrumentus, kāpnes, ķerras un grābekļus un, atminoties kara laika leģendāro brālīguma garu, nesa cits citam tējas krūzes.

No rīta piezvanīja Filipa.

"Agrāk diemžēl nevarēju piezvanīt, taču es domāju par tevi. Vai tev viss kārtībā? Un kā ar Tabitu? Ai, paldies Dievam! Es tiešām biju noraizējusies. Jā, mums klājas labi. Koks uzgāzās māmiņas volvo, tāpēc tētis nevarēja dabūt ārā no garāžas savu reindžroveru, un, kā vari iedomāties, tas viņu nemaz nesajūsmināja, taču citādi mums patiešām ir laimējies. Tas bija kaut kas neticams. Vairāki milzīgi koki izrauti ar visām saknēm - taisni satriecoši. Tims teica, ka Klepemā vairs neesot gandrīz neviena koka."

Vēlāk, kad tika atjaunota elektrības piegāde un Kitija varēja paskatīties televīziju, viņa saprata, cik viegli tikusi cauri. Pirmajā brīdī postījumi dārzā šķita briesmīgāki, nekā tas bija īstenībā. Pietika ar vienu dienu, lai atjaunotu visu agrākajā izskatā. Ja nebūtu sagrauts lievenis, vējš aiznesis rožu arku un režģi, viss būtu pilnīgā kārtībā.

Citur cilvēkiem bija klājies daudz ļaunāk. Televīzijas ziņu raidījumos varēja redzēt ar saknēm izrautus milzu kokus, hektārus nopostīta meža, sagrautas ēkas, krītošu koku saplacinātas automašīnas, norautus baznīcu torņus, apgāztus celtņus un kravas mašīnas, izpostītus dambjus, otrādi apmestas lidmašīnas; pa gaisu bija nesti autofurgoni un krastā izmesti kuģi. Nolauzti bija seši no slavenajiem septiņiem mūžvecajiem ozoliem. Klūgārdenā un Vislijā aizgājis bojā neskaitāms daudzums retu koku. Pagalam arī divas trešdaļas to, kas ieskāva Čenktonberijas loku. Londonas parkos no vienas vietas rēgojās nolauzti stumbeņi. Vairāki cilvēki bija gājuši bojā un daudzi - savainoti. Nāves gadījumu precīzs skaits vēl nebija zināms.

Nedēļas nogalē ziņu raidījumos arvien vēl pirmajā vietā bija viesuļvētras nodarītie postījumi - stindzinoši skati un vēstis par cilvēku drosmi dabas stihijas laikā.

Svētdienas vakarā diktors paziņoja:

"Par viesuļvētras upuri kļuvis arī astoņdesmit gadus vecais Geveins Devīrs - Saseksā, savas mājas apkaimē, viņam uzkritis lūstošs koks."

Uzņēmumā no gaisa varēja redzēt Sautdauna stāvo nogāzi netālu no Kipvelas un kokus Vesta mežā, kas bija sa- gāzušies kā ķegļi.

Diktors turpināja:

"Trīsdesmitajos gados Geveins Devīrs bija izcilākais portretu fotogrāfs, bet pēc tam - kara fotogrāfs. Karam beidzoties, viņš atgriezās savā lauku īpašumā Saseksā, kur dzīvoja pilnīgā vientulībā, nevienam neļaujot spert kāju pāri sava īpašuma robežām. Piecdesmitajos un sešdesmitajos gados vispārēju ievērību guva viņa cīnīšanās, lai pasargātu savus mežus no augstsprieguma elektrolīnijas ierīkošanas un apvedceļa būves ap vietējo Kipvelas ciematu. Tomēr no dabas spēkiem misteru Devīru un viņa iemīļotos kokus neviens nespēja pasargāt."

Izslēgusi televizoru, Kitija sēdēja un klusēja. Satriecošā skaidrībā atmiņā piepeši atausa sapnis viesuļvētras naktī. Tad viņa atcerējās arī tos senos laikus, kad, vētrai tuvojoties, divi jauni cilvēki jāja cauri Vesta mežam. Apdullinoša pērkona grāviena izbiedēts, Pēgass bija sācis auļot. Viņa zirgu bija nomierinājusi, un Džailzs bija teicis: "Tu man izglābi dzīvību."

Tagad Vesta mežs bija pagalam un Džailzs - miris…

Viņu laulība gan bija izjukusi pirms piecdesmit gadiem, taču Džailzs bija neatņemama Kitijas dzīves daļa. Viņš nebija sniedzis Kitijai laimi, taču viņa neturēja ļaunu prātu.

Pēc īsa brīža iezvanījās telefons.

"Kitija, te Pipa. Vai klausījies ziņas? Dzirdēji par Geveinu Devīru?"

"Jā, tikko."

"Cik briesmīgi! Viņš bija tik jauks cilvēks! Es gan viņu tik labi nepazinu, taču man viņa pietrūks. Ceru, ka viņam nevajadzēja stipri ciest. Laikam gan nebija varējis slēpties pajumtē. Viņš mīlēja savus kokus."

"Paklausies, mīļā, ko es teikšu," Kitija sacīja. "Viņš bija ļoti vecs. Ja būtu pārcietis vētru, tad nespētu izturēt triecienu, redzot izpostīto mežu. Ja nu viņa stunda bija pienākusi, tad tā varbūt bija vislabāk."

"Nu, ja tā domātu… Ceru, ka ar Milliju un Tedu viss kārtībā. Nelāgi, ka ar viņiem nekā nevar sazināties."

"Ciemata ļaudis noteikti būs devušies turp."

"Jā, tev droši vien taisnība…" Filipa apklusa. "Pēdējo reizi, kad biju Jandoverā, es viņu nofotografēju - portrets izdevās brīnišķīgs. Es tik ļoti gribēju viņam to parādīt. Un nu ir par vēlu."

Hilhauzā Ādams, nospiedis vadāmās pults pogu, izslēdza televizoru un pagriezās pret Evu.

"Cik savādi viss sagadījies. Ja es būtu māņticīgs, tad teiktu, ka viņam bija priekšnojauta."

"Esmu priecīga, ka tu pie viņa aizbrauci."

"Jā, es arī."

Abi apklusa, domājot par Džailzu un īpaši par Ādama pēdējo tikšanos ar viņu - Ādams atgriežoties Evai visu bija sīki izstāstījis.

Klusumu pārtrauca Eva.

"Vai tu man nepagādātu kādu stiprāku lāsīti? Es gribētu brendiju. Nezinu, vai atkal esmu saaukstējusies, vai arī vienkārši… nu, šoks varbūt gluži tas nav. Taču esmu noskumusi. Galu galā Džailzs kaut kādā veidā ir iespaidojis manu dzīvi."

"Jā, protams." Ādams veicīgi sameklēja bufetē brendiju un ielēja divās glāzēs.

Eva, pagrozījusi glāzi rokās, iedzēra malciņu. Tad viņa teica:

"Pēdējos mēnešos daudz esmu domājusi. Par mums abiem. Par Kitiju. Un par Sebastjanu. Laikam gan visu to iekustināja Pipas apciemojums. Un es - lai gan mazliet ar novēlošanos - gribētu atvainoties par scēnu, ko sarīkoju pēc tam, kad Pipa aizbrauca. Nenožēloju, ka pateicu Pipai par Kitiju, - taču man žēl, ka toreiz uzbruku tev."

Ādams saņēma Evas roku.

"Tev nevajag atvainoties…"

"Tomēr es izturējos gaužām smieklīgi. Pašai brīnums."

"Patiesību sakot, man tas nāca par labu - bija jāatjē- dzas un jāpārstāj tavu labestību uzskatīt par kaut ko tādu, kas man tā gluži vienkārši pienākas."

"Var jau būt, tomēr man vēl arvien kauns."

"Dieva dēļ, Eva! Tam nav nozīmes. Nedomā vairs!" Tad, atcerējies vārdus, kurus tik bezgala bieži neuzskatīja par vajadzīgiem, Ādams pateica: "Es mīlu tevi, Eva. Tikai tam ir nozīme."

Eva, pašūpojusi galvu, raudzījās kamīna liesmās. Tad viņa sacīja:

"Vēlos tev kaut ko jautāt. Un gribu, lai tu man godīgi atbildi. Kad tu pagājušajā nedēļā biji aizbraucis pie Džailza, vai iegriezies arī pie Kitijas?"

Nevilcinoties Ādams atbildēja:

"Nē. Es būtu tev pateicis."

Eva rimti pasmaidīja.

"Patiesībā es to zināju - tikai gribēju būt pārliecināta."

"Eva, es…"

Viņa brīdinot pacēla roku.

"Kā jau teicu, esmu daudz pārdomājusi. Ne tikai par mums abiem. Ne vien par Kitiju. Ari par Sebastjanu. Un esmu sapratusi, ka daudzējādā ziņā esmu rīkojusies nepareizi, izlikdamās neredzam viņa trūkumus, vienmēr nostādamās viņa pusē pret māti, jo biju noskaņota pret Kitiju. Taču tagad vairs neesmu pārliecināta, vai tā bija tikai viņas vaina. Kad Sebastjans pēdējo reizi mums ir piezvanījis? Kad viņš mūs ir apciemojis?"

"Viņam ir pašam sava dzīve…"

"Tev nav jāaizbildina Sebastjans."

Ādams sarauca pieri, pūlēdamies saprast, ko Eva grib teikt.

Eva iedzēra vēl malciņu brendija.

"Domāju, ka tev tagad vajadzētu piezvanīt Kitijai un uzzināt, vai viņai nekas nav noticis, vai viņa ir pārcietusi viesuļvētru. Es to noteikti būtu ierosinājusi, bet tagad, iedomājoties Džailza nāvi…"

"Paklau, Eva, tu man esi svarīgāka par Kitiju vai Džailzu. Galvenais - lai tu neuztrauktos."

"Redzi, tev varbūt tas šķitīs savādi, taču es uztraukšos daudz vairāk, ja tu nezvanīsi. Runāsim skaidri - tik un tā tev vajadzēs tikties ar viņu vai nu Džailza bēres, vai vēlāk…"

"Tas nav teikts."

"Nerunā aplamības, Ādam! Protams, vajadzēs. Tev tas būs jādara."

"Nu, varu pieļaut…"

"Tad ej un tūlīt piezvani!"

"Nesaprotu…"

"… sievietes," Eva pabeidza teikumu vīra vietā. "Tu nesaproti sievietes."

"Tas gan tiesa," Ādams steidzīgi piekrita.

"Redzi…" Taču Eva nolēma Ādamam neskaidrot, ko īsti domā. Viņa piecēlās. "Man tāds viegls drebulis. Domāju agrāk likties gultā. Iešu uzkarsēt ūdeni termoforam, un tu pa to laiku piezvani Kitijai."

Nē, nevajadzēja Ādamam vēl kaut ko skaidrot. Lai pārdomā visu pats - tā, kā viņa jau bija izdarījusi.

Var jau būt, ka Ādams mīlējis Kitiju, taču Kitija nekad viņu nebija mīlējusi. Kitija nekad neapdraudēja viņas un Ādama laulību - Eva to bija iztēlojusies. Tikai tagad, pēc ilgiem gadiem, Eva to bija sapratusi.

Tad lai jau Ādams vēl brīdi pasapņo. Tas nevienam nevar kaitēt, un iespējams - īstenībā gandrīz droši - tas var nākt tikai par labu.

Kitija tikko bija nolikusi klausuli pēc sarunas ar Filipu, kad telefons atkal iezvanījās. Šoreiz ar viņu runāja Ādams.

"Kitija, kā tev klājas? Tev laikam gājis diezgan grūti. Vai viss kārtībā?"

"Jā, paldies, man klājas labi. Biju pamatīgi nobijusies, taču man veicies. Esmu zaudējusi vienīgi lieveni un rožu arku."

"Paldies Dievam! Ari te bija varens pūtiens, tomēr acīmredzot ne tuvu tik briesmīgs kā jums Saseksā." Ādams bridi klusēja. "Laikam tu jau dzirdēji ziņu televīzijā?"

"Jā, tikko noklausījos - par Džailzu."

"Ā, tātad tu zini. Diezgan liels trieciens, vai ne?"

"Jā, man tas bija liels trieciens."

"Kā tu jūties?"

"Gluži dabiski - esmu noskumusi."

"Protams. Tev mājās droši vien nav nekā, ko iedzert?"

"Kādai lāsei heresa jābūt."

"Tiklīdz nolikšu klausuli, iedzer krietnu glāzi."

Savādi gan - vīriešiem vienmēr liekas, ka alkohols palīdz pret visām likstām.

"Varbūt tā arī darīšu."

"Nu, ir jau diezgan vēls. Tu droši vien, tāpat kā mēs, grasies doties pie miera, tāpēc vairs nekavēšu tevi. Rīt vai parīt piezvanīšu vēlreiz, kad uzzināsim kaut ko vairāk par Džailza bojāeju."

"Paldies, Ādam! Tas būtu ļoti laipni."

"Es jau sen gribēju tev piezvanīt, bet tu taču zini, kā tas ir. Gadās te viena lieta, te atkal cita - nekā nevarēju saņemties."

"Neraizējies, es zinu, ko tu domā."

"Nu labi, neaizmirsti - lielu glāzi heresa."

"Redzēsim. Pagaidi - un kā klājas Evai?"

"Labi. Patiesību sakot, viņa domā, ka ir mazliet apauk- stējusies. Starp citu, viņa sūta tev sirsnīgus sveicienus."

"Arī es viņu no sirds sveicinu."

"Pateikšu. Nu, arlabvakaru…"

Pēc pāris dienām Ādams zvanīja Kitijai vēlreiz.

"Man beidzot izdevās sazvanīt Kipvelu," viņš pavēstīja. "Runāju ar mācītāju. Liekas, Džailzs devies no mājām ārā pašā niknākajā vētrā. Diemžēl būšot jāizdara sekcija. Bēres laikam būs pēc nedēļas vai dienām desmit, kad nokārtos visas formalitātes. Vai vēlies braukt uz bērēm?"

"Ak Dievs, es par to vēl neesmu domājusi. Vai tu brauksi?"

"Protams. Džailzs man bija pats senākais draugs."

Nākamajā dienā Ādams zvanīja Kitijai vēlreiz.

"Tik bieži mēs neesam sarunājušies gadiem, vai ne? Nu jau ir zināms, kad Džailzu apbedīs. Nākamajā trešdienā vienpadsmitos izvadīšana no Kipvelas baznīcas. Paklau, man ir ierosinājums. Ja tev nav iebildumu, es varētu dienu iepriekš aizbraukt uz Erundelu, pārnakšņot Rožu kotedžā un, ja tu vēlētos braukt uz bērēm, mēs uz Kipvelu varētu braukt abi kopā."

"Patiešām būtu jauki tevi atkal satikt," Kitija apliecināja. "Vai Eva arī brauks?"

Brīdi vilcinājies, Ādams teica:

"Nē, viņa nejūtas īsti labi. Baidos, tev nāksies iztikt ar izbrīnītu pingvīnu…"

Pēc sarunas ar Ādamu, kad viņš vairāk bija pievērsies Džailza nāves formālajiem, mazāk emocionālajiem aspektiem, Kitija sāka domāt par Jandoveru un prātoja, kas gan tagad ar to notiks.

Pēc šķiršanās Džailzs droši vien Kitiju no mantojuma bija izslēdzis, un citu radu viņam nebija, tāpēc īpašums droši vien tiks pārdots. Kas tad ar to būs? Mājas atradās ļoti jaukā vietā, un tām atradīsies tīkotāji, kas tās vai nu aizlaidīs postā, vai arī ierīkos tur viesnīcu, pansionātu vai izklaides centru. Kitijai pat domāt negribējās par šādām izredzēm.

Viņas prātā sāka rosīties pārdroša ideja…

"Taču tā bija arī Jandovera," pirms daudziem gadiem teica Vests. "Un es mīlēju Jandoveru… Beidzot nolēmu savu mantojumu pārvērst skaistās lietās - iedzīvināt to gleznās un mūzikā, puķēs un kokos. Nauda ir tikai maiņas līdzeklis, Kitija. To nedrīkst tā vienkārši krāt vai izmantot tikai tādēļ, lai iegūtu vēl vairāk naudas. Jāļauj, lai tā plūst - un rada skaistumu…"

Cik varētu maksāt Jandovera, un cik naudas viņai šobrīd bija? Cik vērta varētu būt Rožu kotedža - simt tūkstošus? Nekustamā īpašuma aģents to itin viegli varētu novērtēt. Turklāt Kitijai bija ietaupījumi. Jāpiezvana tikai Viljamam Džonam - un tas būtu noskaidrots.

Tomēr šobrīd uzmanības centrā joprojām bija viesuļvētra un tās radītās sekas. Trīs dienas pēc vētras, pirmdien, divdesmitajā oktobrī, - to iedēvēja par "melno pirmdienu" - akciju tirgus visā pasaulē pieredzēja negaidītu satricinājumu, un akciju vērtība ar katru nākamo dienu turpināja strauji kristies, tāpēc cilvēki baidījās, ka var atgadīties kaut kas līdzīgs Volstrīta krīzei divdesmit devītajā gadā.

Katru vakaru televīzijas ziņās varēja redzēt, kāds juceklis valda Ņujorkas un Londonas akciju biržā: jauni vīrieši un sievietes kliedza divos telefonos vienlaikus, bet datoru ekrānos nemitīgi zibēja skaitļu virknes; grīda zem viņu kājām atgādināja atkritumu izgāztuvi - tā bija piemētāta ar saburzītu papīru strēmelēm, tukšām plastmasas krūzītēm un cigarešu galiem.

Ja nu Kitija aplam bija tik ļoti uzticējusies Viljamam Džonam? Ja nu viņš Kitijas honorārus ieguldījis akcijās un pajās, kam tagad bija vairs tikai papīra vērtība? Citos apstākļos tam nebūtu gandrīz nekādas nozīmes. Visu savu īpašumu jau pirms daudziem gadiem sastādītajā testamentā Kitija bija novēlējusi Sebastjanam, taču viņam acīmredzot klājās tik labi, ka no mātes neko nevajadzēja. īstenībā vajadzētu padomāt par jaunu testamentu - tagad, kad Kitija bija iepazinusies ar Filipu…

Taču visu pēc kārtas. Jānoskaidro, vai pēc "melnās pirmdienas" vēl atlicis tik daudz, lai varētu kādam novēlēt, un, galvenais, vai atlikušā pietiek pašas tēriņiem, kamēr vēl viņa ir dzīva.

Ādams ieradās tieši uz tēju. Maltītes laikā viņš stāstīja, kā atbraucis. Autostrādes un galvenie ceļi jau bija atbrīvoti, taču laukos arvien vēl izskatījās briesmīgi. Mājas varētu salabot visai drīz, tomēr jāpaiet gadiem, pat gadu desmitiem, kamēr ataugs jauni koki, izpostītie meži, dzīvžogi.

Kitija pazina Ādamu tik labi, ka nojauta - viņš runā tikai runāšanas pēc. Viņam bija prātā vēl kaut kas, ne tikai Džailza bēres nākamajā dienā.

Beidzot Ādams bija ticis galā ar pīrāgu un, salocījis salveti, pastūma šķīvi pie malas.

"Man ir kaut kas sakāms," viņš ierunājās, "taču nezinu, no kura gala sākt."

"Varbūt no paša sākuma?" Kitija saudzīgi mudināja.

"Agrāk, tiekoties pat pēc ilgāka laika, mēs vienmēr sarunu varējām atsākt no tās vietas, kur bijām pārtraukuši. Tomēr šoreiz tik viegli nav." Ādams noņēma brilles un sāka tās tīrīt ar mutautiņu. "Vai zini, ka Pipa mūs ziemā apciemoja?"

Ak tad tas viņam bija prātā…

"Jā gan. Eva viņai bija pastāstījusi, kur es dzīvoju. Un es par to ļoti priecājos, jo kopš tā laika Pipa mani vairākas reizes ir apciemojusi. Es viņu ļoti esmu iemīļojusi - un viņa mani, šķiet, arī."

"Es biju apbēdināts, kad Eva man pateica, ko izdarījusi."

"Kāpēc, Ādam? Iepazīšanās ar Pipu ir viens no jaukākajiem notikumiem manā mūžā."

"Vai Pipa teica, kādēļ braukusi pie mums?"

Kitija, nespēdama atcerēties, brīdi apmulsa.

"Viņai rokās bija nācis fotogrāfiju albums," Ādams atgādināja.

"Protams! Šajā laikā tik daudz kas atgadījies, ka gandrīz biju aizmirsusi, ar ko viss sākās. Jā, zinu gan par albumu, gan par to, ka viņa apmeklēja Džailzu."

Ādams uzlika atkal brilles.

"Paldies Dievam! Tu man nezvanīji, un es domāju - nu, patiesību sakot, prātā nāca visādas domas."

"Tu būtu varējis piezvanīt man," Kitija aizrādīja.

"Jā, zinu. Taču bija gan šis, gan tas… Evai, ē-e, neklājās visai labi. Viņa nekādi netiek vaļā no saaukstēšanās slimībām."

Kitija pašķielēja uz Ādamu, zinot, ka tas nu gluži nav tiesa. Vainīga bija nejau Evas slimība vien. Eva bija greizsirdīga uz Kitiju - visu mūžu -, turklāt pilnīgi nepamatoti.

"Man žēl," viņa teica. "Ļoti ceru, ka drīz viņa atspirgs."

"Noteikti. Taču tas tā - starp citu." Ādams nokrekšķinājās. "Vai Pipa zina, ka tu biji precējusies ar Džailzu?"

"Esmu pārliecināta, ka nezina. Vismaz es neesmu viņai teikusi."

"Kāpēc ne?"

"Redzi, ja es nebūtu kritusi, tad varbūt…"

"Kritusi?"

"Ai, tas tāds nieks vien bija. Paklupu uz dzīvojamās istabas kāpnītēm."

"Kad tas notika?"

"Pašā pirmajā reizē, kad Pipa te atbrauca. Nabaga meitene, tas viņai sagādāja pamatīgu uztraukumu! Viņa bija tik mīļa… Uzkavējās šeit, kamēr mani izlaida no slimnīcas."

"Tev vajadzēja man paziņot."

"Kāpēc? Tu tur neko nevarēji līdzēt. Man taču nebija lauzti kauli vai kaut kas nopietnāks. Tikai daži sasitumi, patiešām. Pipa līdz tam bija domājusi, ka mēs neesam radinieki, tāpēc šķita vieglāk ļaut viņai tā uzskatīt arī turpmāk. Turklāt es viņu tik labi nepazinu, lai būtu droša, ka meitene to neizstāstīs Sebastjanam. Redzi, ja nu Sebastjanam nāktos uzzināt par Džailzu, tad es negribētu, lai viņš to izdzird no savas meitas."

"Hmm… Vai neiebildīsi, ja uzsmēķēšu?"

"Protams, nē. Sameklēšu pelnutrauku."

Ādams lēni un rūpīgi aizkūpināja cigāru, izpūzdams pret griestiem zilganu dūmu mākulīti.

"Ā-a, nu jau ir labāk. Hmm… Zini, es saprotu, kāpēc tu nevēlējies, lai Sebastjans bērnībā uzzina par Džailzu. Manuprāt, tev bija taisnība. Viņam toreiz pietika raižu. Atceros, Džailzs bija pārliecināts, ka ir viņa īstais tēvs, un gribēja to zēnam klāt vaļā, tiklīdz viņš ieradās Padlsā. Man bija ellīgi jānopūlas, lai viņu atrunātu."

Ādams uz bridi apklusa.

"Nekad vēl neesmu tev jautājis - kā dēls Sebastjans ir?"

Kā dēls ir Sebastjans? Jau kopš zēna dzimšanas Kitija centās sevi pārliecināt, ka viņš ir Leo dēls, taču bija jāatzīst, ka Sebastjana dzīslās neplūst Brunnenu asinis. Sebastjans bija mācītāja Terstona Felovesa un vecā Semjuela Lem- berna līdzinieks.

Kitija paraustīja plecus.

"Vai tik svarīgi, kas ir viņa bioloģiskie vecāki? Vai asinsradniecībai ir tik liela nozīme? Spāņiem ir sakāmvārds: "Yo soy yo y mis circunstancias." Es esmu - es un mani apstākļi. Jāsaka - visvairāk Sebastjans ir tavs un Evas dēls. Jūs esat viņu uzaudzinājuši."

"Viņš jau nu tiešām ir pats par sevi. Laikam gan tāpat kā mēs visi. Paskaties uz Eljotu. Kur tad viņš tāds ir radies? Taču es novirzos no temata. Runāsim par Sebastjanu. Tagad viņš ir pieaudzis un spēj nevairīties no faktiem. Kādēļ gan lai viņš tagad neuzzinātu patiesību par Džailzu?"

"Varbūt tas ir galīgi aplam, taču es arvien vēl ceru, ka mēs ar Sebastjanu varētu izlīdzināt nesaskaņas. īpaši jau tagad, kad Pipa ir tuva mums abiem. Ja Sebastjans uzzinās, ka visus šos gadus esmu viņu maldinājusi, kļūs nevis labāk, bet ļaunāk. Turklāt Džailzs nu jau ir miris…"

Ādams pētīja cigāra kvēlojošo galu.

"Baidos, ka Džailza nāve rada vēl lielākus sarežģījumus. Pretēji visām profesionālās uzvedības normām gribu kaut ko pastāstīt, jo tiešām uzskatu, ka tas tev jāzina. Pirms pāris nedēļām Džailzs man rakstīja un aicināja nekavējoties aizbraukt pie viņa. Es, protams, to darīju. Pie tevis toreiz neiegriežos, jo - nu, šajā gadījumā tā šķita pareizāk.

Izrādījās, ka Džailzs vēlējies pārveidot testamentu. Kad ierados, viņš to jau bija uzrakstījis. Man vajadzēja tikai pavērtēt to ar profesionālu skatienu un pēc tam apstiprināt kopā ar vēl vienu liecinieku - kādu vīru no Kipvelas ciemata, kuru bija atvedis Gārnijs.

Nu, vārdu sakot, Džailzs Jandoveru novēlējis Pipai."

"Pipai!"

Kitija dziļi ievilka elpu. Viņa atslīga krēslā - domas drudžaini skraidīja. Taču visvairāk Kitija izjuta atvieglojumu -jā, un prieku.

"Ja nu vispār kādam ir tiesības mantot Jandoveru, tad tieši Pipai," Kitija teica. "Ai, manuprāt, tas ir brīnišķīgi…"

"Hmm…" Ādams šauboties rūca. "Pārtrauksim uz brīdi runas par Sebastjanu un viņa varbūtējo reakciju uz šo ziņu. Grasos vēl vairāk pārkāpt juridiskos noteikumus un pastāstīt par citiem sarežģījumiem, kas saistīti ar Pipas mantojumu.

Vai Pipa tev daudz ir stāstījusi par Jandoveru? Vai zini, ka Džailzs to ir pamatīgi nolaidis? Atceroties, kā tur izskatījās Vesta laikos, biju satriekts, kad ierados Jandoverā. Džailzs teica, ka viņš ar Gārnijiem pēdējā laikā esot daudz strādājuši, lai sakoptu māju un dārzu, taču tas ir piliens jūrā."

"Pipa man stāstīja. Un tagad - pēc viesuļvētras, manuprāt, viss ir daudz ļaunāk."

"Jā, droši vien." Ādams ievilka elpu. "Kopš Džailza nāves esmu mēģinājis noskaidrot, kā tad īsti ir ar viņa īpašumiem. Izrādījās, ka viņam gandrīz vai nekas vairs nepieder. Bankas kontā ir tikai daži simti mārciņu, un vēl ir dažas akcijas, kuru vērtība pēc "melnās pirmdienas", jādomā, līdzinās nullei. Turklāt Jandovera nav apdrošināta, tāpēc nauda postījumu likvidēšanai būs jāatrod citur."

Ādams uz mirkli apklusa.

"Protams, es to nezināju toreiz, kad biju aizbraucis pie Džailza. Jandoveras bēdīgo stāvokli izskaidroju ar viņa ekscentrisko rīcību, nevis ar līdzekļu trūkumu. Ja būtu to zinājis, tad mēģinātu panākt citādus noteikumus.

Redzi, līdz ar Jandoveru Pipai nāksies uzņemties atbildību par Milliju un Tedu Gārnijiem. Būtībā viņi piederas pie mājas, un viņiem ir tiesības tajā dzīvot bez maksas līdz pat nāvei. Turklāt Pipa nedrīkst pārdot zemi, kas ir Jandoveras īpašumos, jo to Džailzs novēlējis valsts aizbildniecībai. Tātad var teikt, ka naudas mājas atjaunošanai nav, taču, ja Pipa māju nevēlas paturēt un izlemj to pārdot, tad pircēju atrast būs ļoti grūti, īpaši jau abu beztermiņa nomnieku dēļ."

Kitija Ādamam neatbildēja, bet ieminējās:

"Pieliekamajā ir pudele sarkanvīna. Jaunais cilvēks veikalā apgalvoja, ka tas esot ļoti labs vīns, - ceru, ka tiešām tā ir. Tu varētu atvērt pudeli un ieliet mums abiem pa glāzei, bet es sameklēšu dažus dokumentus, kurus tev vajadzētu redzēt."

Aploksne, kuru Kitijai bija atsūtījis Viljams Džons pēc telefona sarunas ar viņu, atradās kumodes atvilktnē. Aplok snē bija atskaite par pēdējo gadu, hipotēku bankas pēdējo paziņojumu kopijas un aktīva kopsavilkums. Ņemot vērā pēdējā laika notikumus, Viljams rakstīja klāt pieliktajā vēs- tulītē, esot tīrā laime, ka viņi nav paļāvusies kārdinājumam riskēt ar ieguldījumiem. Ietaupījumiem gan nebija paredzami tik lieli procenti kā tādā gadījumā, ja tie būtu pārvērsti akcijās un pajās, taču tagad tie bija neskarti un viegli pieejami.

Kitija paņēma Ādama pasniegto glāzi un pacēla to.

"Paldies, ka biji pret mani tik atklāts."

"Ja to zinātu Juristu biedrība, mani no tās izmestu."

Kitija smaidīja.

"Pirms tev rādu skaitļus, vēlētos pastāstīt, ka, uzzinot par Pipu, man pašai radās nodoms nopirkt Jandoveru."

"Ko tu teici?"

"Ādam, mīļais, es nespēju pieļaut, ka Jandovera nonāk svešu cilvēku rokās. Tagad, lūdzu, pārskati visu šo! Finansiālos jautājumos esmu bezcerīgi neprasmīga, tomēr ceru…"

Atvēris aploksni, Ādams vērtējoši pārskatīja skaitļus.

"Jāsaka, tu vari atļauties nopirkt divas Jandoveras, turklāt nauda vēl paliktu pāri. Apsveicu! Man nebija ne jausmas, ka rakstīšana ir tik ienesīga."

"Tātad tos skaitļus esmu sapratusi pareizi. Atzīstos - pašai man vislielākais pārsteigums. Šķiet, ka esmu itin labi nopelnījusi ar sēriju "Apburtās grāmatas" un gleznošanu. Nu, man jau nebija lielu tēriņu. Tu zini, ka dzīvoju ļoti vienkārši."

Ādams nolika dokumentus uz galda.

"Saki nu - kas tev ir prātā?"

"Vai tad nav skaidrs? Es gribētu dot to naudu Pipai."

Ādams iedzēra lielu malku sarkanvīna.

"Tas nav tik vienkārši."

"Kāpēc ne? Tā ir mana nauda. Varu darīt ar to, ko vēlos."

"Protams, to tu vari, bet…"

"Ja Džailzs varēja viņai atdot Jandoveru, es varu dot līdzekļus tās uzturēšanai. Viņa ir mana mazmeita. Un viņas draugs ir arhitekts. Viņš aizraujas ar senām celtnēm."

"Pagaidi brītiņu… Tas rūpīgi jāpārdomā. Pipai rītdien būs diezgan daudz pārsteigumu. Viņai liksies pavisam savādi, ka tev tik mīļa ir māja, kuru šķietami pat redzējusi neesi. Arī ar Sebastjanu būs jārēķinās…" Ādams atkal piepildīja abas glāzes. "Sebastjans, iespējams, uzskatīs, ka Džailzam Pipa iepatikusies, jo abiem ir vienādi uzvārdi un abi nodarbojas ar fotografēšanu, tāpēc Džailzs, būdams bez tuviniekiem, nolēmis māju novēlēt Pipai. Taču, ja tu iesaistīsies šajā lietā… Tagad saproti, kāpēc es pirmāk tev uzdevu visus tos jautājumus?"

"Jā, saprotu gan, ko tu domāji. Nu, tas nekas. Man itin vienkārši vajadzēs visu atklāt. Tikai es gan vēlētos, lai Sebastjans par Džailzu uzzina agrāk nekā Pipa…"

"Kitija, kad tu reiz pārstāsi būt tik nepacietīga un trauksmaina? Lūdzu, ļauj man padomāt!"

Raudzīdamies tālumā, Ādams labu laiku klusēja. Tad viņš teica:

"Jā, tā droši vien būs pareizi. Manuprāt, visiem nāktu par labu, ja tu rit uz bērēm nebrauktu."

"Kāpēc? Es gribu atkal redzēt Jandoveru."

"Tu esi gaidījusi tik ilgi - tad nu pagaidi vēl mazliet. Pipa nodomājusi ierasties bērēs. Par laimi, mācītājs man pateica, ka viņa zvanījusi. Ja arī tu tur būsi, viņa nevarēs saprast, kāpēc. Taču, ja tevis nebūs, viņai neradīsies doma, ka tu varētu būt kaut kā saistīta ar Džailzu. Pēc bēru ceremonijas es viņai pateikšu par testamentu. Esmu pārliecināts, ka viņa to pastāstīs tev, - un tad tu varēsi tēlot labo feju. Jā, šai domai nav nekādas vainas."

"Tu ssi ļoti labs pret mani, Ādam. Neesmu to pelnījusi."

Ādams paraudzījās uz Kitiju pāri glāzei, mirkšķinot acis aiz briļļu biezajiem stikliem.

"Es mīlu tevi, Kitija. Vienmēr esmu tevi mīlējis un mīlēšu mūžīgi mūžos. Nē, lūdzu, nesaki neko! Zinu, ka tu mani neesi mīlējusi un nekad nemīlēsi. Šovakar sapratu, ka mans sāncensis īstenībā nekad nav bijis kāds cits vīrietis…"

Es spēju viņam atdot vienīgo, negaistošo mūža mīlestību, to, kurā viņš nekad nevilsies, - Jandoveru.

Pirms daudziem gadiem Meriona Makdonela to bija teikusi par Vestu.

Ādamam, protams, bija taisnība.

Kipvela pēc viesuļvētras izskatījās briesmīgi. Šaurais ceļš uz ciematu bija attīrīts, taču ceļa malās juku jukām gulēja zari, ar saknēm izrautie koki. Filipa tagad varēja aplūkot Kipvelgreindžu, kuru līdz šim slēpa lielie koki, kas tagad bija sagāzušies pāri ieejas vārtiem. Aiz dzeloņstiepļu žoga, kas ieskāva Jandoveru, tās meži gulēja kā līdums. Kapsētā milzu īve, sašķēlusies divās daļās, bija izpletusies pāri zālienam un kapakmeņiem.

Filipa jutās vientuļa un vēlējās, kaut būtu piekritusi Kriša piedāvājumam braukt līdzi uz bērēm - tomēr viņš te īsti neiederētos, jo Geveinu Devīru nekad nebija redzējis. Filipa novietoja mašīnu līdzās slēgtajiem dzelzs vārtiem. Tad, pametusi skatienu Jandoveras virzienā, viņa pagāja garām ziņkārīgu skatītāju grupai pie baznīcas vārtiņiem un pa taku devās uz baznīcu.

Lievenī stāvēja Millija un Teds, neierastajos tērpos juzdamies stīvi un neveikli. Millijai mugurā bija bezveidīgs, tumši brūns mētelis, bet galvā pāri ausīm bija uzvilkta vilnas cepure. Teds bija lietusmētelī un žokejcepurē. Teds drūmi paskatījās Filipā, bet Millija viņai veltīja vārgu, pateicīgu smaidu, un Filipa piepeši jutās priecīga, ka Kriss nav atbraucis. Šis nebija īstais brīdis, lai Gārnijus iepazīstinātu ar vēl kādu svešinieku.

"Ak, esmu patiešām priecīgajos sastapt, mis Pipa," Millija teica. "Var teikt, ka mums klājās pavisam briesmīgi. Tāds trieciens. Gan mācītājs, gan misis Vudforda izturējās pret mums ļoti labi. Mēs ar Tedu nebūtu zinājuši, ko iesākt, bet misis Vudforda visu izkārtoja. Pēc dievkalpojuma iesim uz mācītājmāju atspirdzināties. Es visu ritu darbojos virtuvē, gatavoju sviestmaizes un cīsiņus mīklā. Redziet, atbrauks arī mistera Džailza advokāts, lai gan nezinu, kur viņš…"

"Pastāstiet, lūdzu, kā tas notika," Filipa lūdzās.

"Redziet, mis Pipa, bija tā…" Millija stāstīja, kā, vētras pamodināta, agri no rīta nesusi tēju misteram Džailzam un ieraudzījusi, ka viņa gulta ir tukša.

"Devos uz Teda istabu, bet viņš vēl gulēja. Nesaprotu, kā viņš varēja gulēt tajā drausmīgajā troksnī. Visapkārt tā dārdēja kā gaisa uzlidojuma laikā. Biju galīgi pārbijusies. Pamodināju Tedu, un sākām visā mājā meklēt misteru Džailzu. Taču es jau zināju, ka noticis kas nelāgs - tāda kā nojauta. Tikko uzausa gaisma un pa gaisu pārstāja lidot visas tās drazas, gājām laukā. Ak Dievs, mis, jūs kaut ko tādu nekad neesat redzējusi! Staļļiem bija uzgāzies koks un ielauzis laboratorijas jumtu. Mēs domājām, ka viņš varbūt bijis tur. Tomēr nebija vis. Tad nu vajadzēja pārmeklēt apkārtni. Mēs saucām un ūjinājām. Es jums saku, trīcēju kā apšu lapa. Beidzot atradām viņu mežā. Misteram Džailzam ozols bija uzkritis tieši virsū. Teds aizskrēja uz ciemu. Protams, mašīna te nevarēja iebraukt, tāpēc atsūtīja helikopteru…"

Viņas apsēdās pirmajā solā. Ik pa brīdim baznīcas durvis čīkstēdamas pavērās un iekšā klusu ieslīdēja kāds no

ciema ļaudīm. >

"Tas ir vecais Džons no Houmfermas," Millija čukstēja. "Un tie ir misters un misis Pedeni…" Tad Millija paziņoja: "To džentlmeni es pazīstu. Tas ir mistera Džailza advokāts."

Paskatījusies atpakaļ, Filipa izbrīnījusies ieraudzīja, ka ejā starp solu rindām nāk tēvocis Ādams un apsēžas dažas rindas tālāk.

Sarunāties vairs nevarēja. Tiklīdz Ādams bija apsēdies, durvis atkal atvērās un ienāca mācītājs, bet aiz viņa vīri, kas nesa zārku.

"Es esmu augšāmcelšanās un dzīvība…" mācītājs dziedoši uzsāka. Tas Kungs ir devis, un tas Kungs ir ņēmis…"

Tad nāca psalmi un kopīga lūgšana; ļaužu balsis skanīgajā baznīcā šķita sīkas un žēlabu pilnas. Ādams Filipai bija aizmirsies.

Mācītājs uzaicināja visus apsēsties. Viņš bija vīrs vidējos gados ar platu, labsirdīgu seju.

"Dziļā nožēlā jāteic, ka man nav bijis gods būt pazīstamam ar Geveinu Devīru, viņam vēl dzīvam esot. Protams, biju dzirdējis stāstām par viņu kopš tā laika, kad pirms pieciem gadiem ierados Kipvelā. Vārti uz Jandoveru atrodas līdzās baznīcai. Viņa zemes īpašumu robeža sniedzas līdz kapsētai. Tomēr uz manām laipnajām zīmītēm atbildi nekad nesaņēmu, un man nebija citas iespējas kā vien cienīt viņa vēlmi nošķirties no apkārtējiem. Taču pēc viņa nāves pārliecinājos, ka viņš nav tik vientuļš, kā baidījos. Geveinam Devīram bija misis Gārnija un viņas dēls, un arī citi draugi…" Mācītājs apklusa un paraudzījās uz Filipu.

Filipa juta, kā acīs sakāpj asaras un kaklā iespriežas kamols. Viņa sažņaudza rokas dūrēs tik stipri, ka sajuta nagus iegriežamies delnās.

"Kad cilvēks nomirst," mācītājs turpināja, "palicējiem, gluži dabiski, rodas vainas izjūta, jo ir lietas, kuras viņi nav paspējuši izdarīt, un jūtas, kuras viņi nav paspējuši izteikt vārdos. Mēs raizējamies, ka cilvēks, kas bijis mums dārgs, varbūt nemaz nav zinājis, cik ļoti esam viņu mīlējuši. īpaši to var teikt par Džailzu Geveinu Devīru, jo viņš vairījās no cilvēku sabiedrības. Tāpēc brīdi klusēsim un savās sirdīs izteiksim visus tos vārdus, kurus neesam varējuši pateikt viņam pašam. Viņa gars vēl arvien ir kopā ar mums, tāpēc varam būt ticībā un cerībā, ka viņš mūs sadzirdēs."

"Mīļais mister Džailz," Filipa domāja, galvu noliekusi un acis cieši aizvērusi, iztēlodamās Geveinu Devīru tādu kā savā fotogrāfijā, "pateicos jums, ka ļāvāt man kaut nedaudz jūs iepazīt. Pateicos, ka bijāt ar mieru parādīt savu pasauli. Neaizmirsīšu jūs, kamēr vien dzīvošu…"

Asaras, ar kurām Filipa cīnījās dievkalpojuma laikā, nebija vairs valdāmas pie kapa. Klausoties mācītāja vārdos: "Kas no zemes ņemts, tam par zemi būs palikt," - un raugoties, kā Geveina Devīra zārks tiek laists kapā vientuļajā kapsētā turpat netālu no lauztās īves zem drūmo lietusmā- koņu piemilzušajām debesīm, Filipa spēji izjuta, cik nepielūdzama ir nāve.

Sajutusi kādu pieskārāmies rokai, viņa pagriezās un ieraudzīja Ādamu. Arī viņa acīs aiz briļļu stikliem mirdzēja asaras.

Pēc apbedīšanas aptuveni ducis bērinieku pulcējās mā- cītājmājas viesistabā, kur Millija un misis Vudforda piedāvāja tēju un uzkožamos no paplātēm. Filipa, nostājusies pie loga, raudzījās uz Afingdauna pusi. Sarunas istabā risinājās lielākoties par viesuļvētru.

Apliecinājuši cieņu, ļaudis pamazām cits pēc cita sāka izklīst. Millija teica, ka iešot mazgāt traukus, un Teds paziņoja, ka vēlas doties atpakaļ uz Jandoveru, kur darāmā pietiktu veselai armijai. Ādams viņu pavadīja līdz vārtiem, un abi vīri tur brīdi stāvēja un runājās, bet pēc tam Teds pielika pirkstus pie cepures un devās augšup pa nogāzi, un Ādams, aizgājis līdz mašīnai, atgriezās ar mapi.

Beidzot līdzās nebija citu cilvēku.

"Kādēļ tu šeit esi?" Filipa viņam jautāja.

"Es biju viņa advokāts."

"Tātad tu viņu pazini?"

"Jā, iepazinos ar viņu divdesmit sestajā gadā, kad abi iestājāmies Oksfordā, - mēs dzīvojām vienā istabā."

"Kāpēc tad tu neko neteici, kad biju aizbraukusi uz Padlsu un rādīju fotogrāfiju albumu?"

Ādams apsēdās atzveltnes krēslā līdzās kamīnam.

"Es tagad varētu samelot," viņš sacīja. "Varētu izlikties, ka man bijis īslaicīgs atmiņas zudums un ka man šķita - Džailzam nav nekāda sakara ar šīm fotogrāfijām - vai kaut ko tamlīdzīgu. Tomēr es tā nedarīšu. Taču negrasos arī atbildēt uz tavu jautājumu. Vismaz pagaidām ne. Varbūt citā reizē, vēlāk, tikai ne šodien. Man žēl, Pipa, taču - tici, man ir ļoti nopietni iemesli. Un vai tam īstenībā ir liela nozīme? Tu iepazini pašu Džailzu, un tas ir daudz vairāk nekā manas runas par viņu."

"Jā, laikam gan…"

"Tagad tu varētu apsēsties, jo man sakāms kaut kas daudz svarīgāks."

Filipa apsēdās pie kamīna līdzās Ādamam.

"Lai gan biju Džailza draugs - varbūt pats labākais draugs -, tomēr pēc tam, kad viņš sāka dzīvot tik noslēgti, redzējos ar viņu ļoti reti. Mūsu draudzība turpinājās, taču vairāk gan ar vēstuļu starpniecību. Taču pirms pāris nedēļām viņš lūdza, lai ierodos Jandoverā.

Džailzs man izstāstīja par tavu vēstuli un apciemojumiem. Viņš teica - atkārtošu viņa vārdus: "Kamēr Jandoverā nebija ieradusies Pipa, man likās, ka Jandovera ir kā tukša čaula, bet mēs trīs - kā rēgi tajā. Pipa šeit atkal ienesusi dzīvību. Tagad varu mirt bez nožēlas, jo, iepazinis Pi- pu, saprotu, ka mana dzīve nav bijusi veltīga.""

Ādams apklusa, ļaujot Filipai pārdomāt šos vārdus, un, atvēris mapi, izņēma aktu vākus, kuros atradās ar šauru, zaļu lenti pārsiets dokuments.

"Tas ir Džailza testaments," viņš teica. "Tas datēts ar astoņdesmit septītā gada otro oktobri. Nelasīšu to visā pilnībā. Iedošu tev kopiju, un vēlāk varēsi izlasīt visu pati."

Ādams nokrekšķinājās.

"Šajā testamentā Džailzs Jandoveru novēlējis tev."

Filipa pavēra muti, taču nespēja izteikt ne vārda. Jandoveru… viņai?

"Testamentā ietverti vēl divi novēlējumi, lai gan pirmais vairāk būtu uzskatāms par prasību. Saskaņā ar Džailza vēlēšanos Gārnijiem jāļauj dzīvot Jandoverā bez maksas un līdz mūža beigām. Otrs novēlējums paredz, ka zemes īpašums jānodod valsts rīcībā kā aizsargājamā zona."

Ādams nolika testamentu uz Filipas krēsla paroča.

"Apsveicu!"

Filipa pilnīgā apjukumā šūpoja galvu.

"Es nesaprotu…"

"Jandovera tagad pieder tev," Ādams maigi paskaidroja.

Filipu bija satraukusi jau bēru ceremonija. Tagad saviļņojums bija pārāk liels, un viņa sāka raudāt.

Beidzot asaru plūdi norima, un Filipa izšņauca degunu.

"Piedod!"

"Viss kārtībā," Ādams noteica mazliet aizsmakušā balsī. "Vai vēlies, lai palūkoju - varbūt mācītājam ir krājumā mazliet brendija?"

"Nē, paldies, ir jau labi."

"Saprotams, tev nāksies pārdomāt šos jaunumus. Taču, būdams ne vien Džailza testamenta izpildītājs, bet ari tavs - varbūt varētu teikt "adoptēts"? - vectēvs, gribu sacīt, ka patiesībā tavu mantojumu varētu nosaukt par tādu kā nevajadzīgu dāvanu. Redzi, Džailzs tev novēlējis māju un dārzu, taču nav atstājis naudu, lai īpašumu varētu atjaunot un uzturēt. Taisnību sakot, viņam nemaz nebija naudas, ko varētu atstāt."

Runas par naudu likās gandrīz vai zaimošana. Nauda nebija nekas. Ja Geveins Devīrs būtu multimiljonārs un būtu Filipai novēlējis milzīgu bagātību, viņa nejustos tik dziļi aizkustināta. Jandovera bija Džailza mājas - tā bija daļa no viņa.

"Kādreiz Džailzam piederēja prāvi līdzekļi," Ādams turpināja, "taču pēdējos četrdesmit gados viņš savu bagātību ir izšķiedis. Tiesāšanās - tu taču zini par augstsprieguma līniju un apvedceļu? - viņam izmaksāja krietnu summu."

Arī tam nebija nozīmes.

"Jā, tā gan laikam bija. Piedod, tēvoci Ādam, šobrīd es gluži vienkārši nespēju sakarīgi domāt."

"Nu protams."

"Man nekad nebija ienācis prātā… Kā tu domā, kāpēc viņš Jandoveru novēlēja man?"

"Es jau teicu. Tu piešķīri jēgu viņa dzīvei."

"Mēs taču redzējāmies tikai trīs reizes…"

Ādams pētīja kopā salikto pirkstu galus. Tad viņš teica:

"Tavi vecāki, jādomā, zina, ka tu viņu apmeklēji?"

"Jā, bet…" Filipa apjauta, ka paredzami jauni sarežģījumi. "Nezinu, kā tētis to uzņems. Viņš domā, ka Geveins Devīrs - hmm, Džailzs - bija vecs ērms. Nu, pat ļaunāk. Vai atceries tos fotoattēlus albumā? Tur bija ari daži kail- foto, un tētis tāpēc domā, ka Džailzs nodarbojies ar pornogrāfiju. Un es kļūmīgi tētim pastāstīju, kā Džailzs cīnījies, aizstāvēdams savus īpašumus, kā viņš un Teds stājušies strādniekiem pretī ar šautenēm, tāpēc tētis ieņēmis galvā, ka Džailzs turklāt ir potenciāls slepkava. Tētis mēģināja man aizliegt satikties ar viņu. Es biju tik nikna, ka pateicu viņam…"

Filipa apklusa, piepeši atcerējusies, ko strīda karstumā bija vēl izteikusi - par Kitiju, arī par Evu. Eva taču toreiz bija sacījusi, ka Ādams būtu ļoti apbēdināts, ja uzzinātu, ka Filipa nodevusi Evas atklātību. Ja nu vienīgi tagad, kad Kitija pati bija Filipai pastāstījusi, kāpēc tēti audzinājuši Ādams un Eva, tas vairs nebija svarīgi. Filipa smagi nopūtās.

"Viss ir tik briesmīgi sarežģīti. Tā nevajadzētu būt - tagad, kad Džailzs izdarījis kaut ko tik brīnišķīgu…"

"Vai būšu uzminējis, ja teikšu, ka strīdā ar tēvu jūs pieminējāt arī Kitiju?" Ādams ievaicājās.

'Tātad tu zini?"

"Jā, es pārnakšņoju Rožu kotedžā."

"Nu, paldies Dievam, vismaz tas ir nācis gaismā!"

"Nekad nav viegli palikt draugos ar divām strīdīgajām pusēm."

"Es tik ļoti vēlos, lai tētis salabst ar Kitiju. Viņa ir brīnišķīgs cilvēks."

"Arī viņai tu esi ļoti mīļa."

"Vai tu šovakar brauksi atpakaļ pie Kitijas?"

"Jā, tumsā man braukšana vairs diez ko nevedas. Šo- nakt palikšu pie Kitijas un rīt no rīta došos uz Padlsu."

"Vai tu neiebilstu, ja arī es aizbrauktu pie viņas?"

Ādams pašūpoja galvu.

"Diezin vai šobrīd tas būtu prātīgi. Man šķiet, ka tev tagad jādodas mājās. Taviem vecākiem par mantojumu jāuzzina pirmajiem."

"Kā tad ar Milliju un Tedu?" Filipa jautāja. "Redzēju, ka tu runāji ar Tedu. Vai viņi zina?"

"Vēl ne, bet teicu, lai jūtas droši, ka par viņiem abiem parūpēsies."

Piepeši Filipa saprata, ko nozīmē Ādama runas par naudu. Geveins Devīrs viņai bija atstājis mantojumā ne vien savu māju, bet arī atbildību. Lai nu kā ar jūtām - ja Filipa paturēs Jandoveru, viņai būs jārūpējas par Milliju un Tedu. Ja viņa nolems māju pārdot, Millijai un Tedam nebūs, kur dzīvot.

Ādams paplikšķināja viņai pa roku.

"Viss būs labi, Pipa. Tev šodien nekas nav jāizlemj. Kādu laiciņu Millijai un Tedam iztikas vēl netrūks. Es tev iesaku visu pārrunāt ar vecākiem - un ar kādu citu, kuram uzticies. Tu zini, kā mani atrast. Vari zvanīt jebkurā laikā - vai atbraukt uz Padlsu. Tu vienmēr esi ar prieku gaidīta."

Sebastjans bija pārāk noraizējies par vētras laikā cietušo Valerijas volvo un akciju vērtības straujo krišanos "melnajā pirmdienā", lai pievērstu īpašu uzmanību Geveina Devīra nāves faktam. Viņš vienīgi nodomāja, ka pašas debesis šo problēmu itin labi atrisinājušas. Filipa pēc strīda viņam to nebija stāstījusi, taču Sebastjans no Valerijas uzzināja, ka meita dodas uz bērēm. Nu, tas bija saprotams. Kā izteicās Valerija, tā bija cieņas parādīšana, un gan jau drīz vien tiks aizmirsts gan sasodītais fotogrāfiju albums, gan pats Geveins Devīrs.

Tomēr, kad Filipa atgriezās no bērēm un pavēstīja satraucošo jaunumu par mantojumu, Sebastjana bažas auga augumā. Citādi viņš nespēja - jaunā ziņa izraisīja gan neticību, gan aizdomas. Tur kaut kas noteikti slēpās. Lai cik ekscentrisks bijis šis cilvēks, nevarēja taču būt, ka viņš untuma dēļ vien novēlējis savu īpašumu jaunai sievietei.

Filipu tas viss bija tik ļoti apmulsinājis, ka uz tēva jautājumiem skaidras atbildes viņa lielākoties nespēja sniegt. Arī Geveina Devīra testamenta kopija, ko Filipa viņam iedeva, neradīja lielāku skaidrību. Testaments bija rakstīts ar roku, taču tajā, šķiet, bija ietverti visi likuma panti. Divi liecinieki - Ādams un kāds Džons Tīrnijs, vietējais fermeris, - apstiprināja, ka Geveins Devīrs, būdams pie skaidra saprāta, otrajā oktobrī šo testamentu parakstījis.

Mulsinoša bija arī Ādama saistība ar šo lietu. Filipa stāstīja, ka Ādams un Geveins Devīrs kopā mācījušies Oksfordā un pēc tam draudzību saglabājuši visu mūžu. Sebastjans bija uzskatījis, ka visi Bērkliju draugi viņam ir labi pazīstami. Kāpēc tad viņam tieši par šo cilvēku nekas nebija zināms?

Izskaidrojumu savādajam gadījumam acīmredzot varēja sniegt Ādams. Taču vispirms Sebastjans nolēma parunāt ar Eljotu.

Tomēr no Eljota nekāda labuma nebija. Gluži otrādi, kad nākamajā rītā Sebastjans to pastāstīja, Eljots bija ļoti uzjautrināts.

"Ahā, tātad Pipa ņēmusi priekšzīmi no manis," viņš teica un smējās, "un papūlējusies nodrošināt mantojumu. Atceries, Sebastjan, tu pats to esi teicis, nevis es. Nu, nu, neuztver traģiski. Reiz mirsim mēs visi. Un mūsu īpašumi pēc tam kaut kur noteikti paliks. Tad jau labāk Pipai, nevis valstij."

"Jā gan," Sebastjans skarbi noteica. "Bet vai tu nevarētu vienu brīdi būt nopietns un pateikt, ko esi dzirdējis par Geveinu Devīru?"

"Varu apzvērēt, ka līdz pat šim brīdim nekad šo vārdu nebiju dzirdējis un šis nav no tiem, ko varētu aizmirst. Piedod, draudziņ, tev vajadzēs meklēt skaidrību pie vecā."

Kad Sebastjans piezvanīja Ādamam, viņš cerēja, ka skaidrojumu varēs saņemt vienkārši telefona sarunas laikā. Tomēr Ādams, apgalvojis, ka testaments ir pilnīgā kārtībā, paziņoja, ka par Geveinu Devīru runāt viņš ir ar mieru tikai personiskas tikšanās laikā un kā vīrs ar vīru. Diemžēl Eva pēdējā laikā nejūtoties visai vesela, bet Ādamu pašu mokot išiass, citādi viņš labprāt aizbrauktu uz Londonu. Tāpēc, ja Sebastjans noteikti vēloties kaut ko vairāk uzzināt par Filipas mantojumu, viņam esot jāatbrauc uz Hilhauzu.

"Varbūt rīt?" Ādams ieminējās.

Sebastjans tik ilgi nebija apmeklējis Padlsu, ka viņam pirms izbraukšanas nācās papētīt ceļu karti. Viņš bija apprecējies gandrīz tūlīt pēc Oksfordas beigšanas un, kļuvis par saimnieku pats savā mājā, vairs nevēlējās būt viesis kādā citā - kaut arī mājā, kur bija pagājusi viņa bērnība.

Kad Filipa bija maza, Valerija bieži vien ņēma meiteni līdzi paciemoties pie Ādama un Evas, taču Sebastjans bija pārāk aizņemts ar iztikas pelnīšanu, lai viņām pievienotos. Atvaļinājumu viņš ar ģimeni parasti pavadīja ārzemēs, Dor- setas laukos un mežos viņu nekas nevilināja. Jaunumus no Padlsas vienmēr pavēstīja Eljots - ja vien tas bija vajadzīgs. Tāda jau bija dzīve. Lai ari cik mīļi bērnībā liktos apkārtējie, cilvēks pieaugot no tiem attālinājās…

Par laimi, tagad jau bija uzbūvēta autostrāde, lai gan beigās tomēr nācās braukt pa automašīnu pārblīvētajiem vecajiem ceļiem, un vairākas jūdzes pirms Padlsas Sebastjans netika garām traktoram, kas vilka ar baļķiem piekrautu piekabi.

Sebastjanam šķita, ka Hilhauza agrāk bijusi tāda kā mazāka. Viņš prātoja, ka Ādama vietā, aiziedams pensijā, māju būtu pārdevis. Lai gan tā atradās nomaļā vietā, taču bija krietnas summiņas vērta. Tad no mājas būtu kāds labums un nevajadzētu pastāvīgi rūpēties par tās uzturēšanu. Protams, kad Ādams un Eva nomirtu, māju mantotu Eljots…

Šīs pārdomas Sebastjanam atkal lika atcerēties apmeklējuma mērķi. Piebraucis pie mājas, viņš signalizēja, lai pavēstītu par ierašanos, un izslēdza motoru.

Durvis atvērās, un, draudīgi riedams, pa tām izlēkšoja liels suns. Šajos laikos, turklāt veciem cilvēkiem, Sebastjans prātoja, sargsuns laukos tiešām bija nepieciešams. Nebija lielas jēgas ierīkot trauksmes signalizāciju, ja apkaimē neviens to nevarētu sadzirdēt.

Tur jau ari nāca Ādams. Pacēlis roku sveicienam, viņš uzsauca sunim: "Bērtij! Šurp, veco zēn!" Kad Ādams dzīvnieku bija satvēris aiz kaklasiksnas, Sebastjans izkāpa no mašīnas.

"Tu jau esi klāt," Ādams sacīja. "Vai labi atbrauci?"

"Nu, tā nekas."

Ādams palaida suni vaļā; tas, apošņājis Sebastjana bikses, grasījās lēkt viņam virsū. Sebastjans parāvās atpakaļ, un Ādams smējās.

"Neesmu redzējis otru tik jūsmīgu suni. Bieži man liekas, ja mājā ielavītos laupītājs, Bērtijs droši vien viņu nolaizītu un tad palīdzētu iznest salaupīto. Nu, nāc iekšā, Se- bastjan! Eva, šķiet, vēl ir gultā. Nejauka padarīšana tā gripa. Atņēmusi viņai visus spēkus. Ārsts baidās, ka var pievienoties bronhīts vai pleirīts."

Sebastjans nemaz nenožēloja, ka nesatiks Evu, jo patiesībā viņas dēļ Filipa bija iepazinusies ar viņa māti. Nepatikšanu pagaidām pietika jau ar Geveinu Devīru.

Ādams ieveda viesi bibliotēkā, kur jau bija iekurts kamīns.

"Nu, iekārtojies ērtāk. Ko tu vēlētos iedzert? Kafiju? Varbūt var tevi iekārdināt ar kaut ko stiprāku? Kā būtu ar viskiju?"

"Nē, pietiks ar kafiju. Tu jau zini, cik stingri tagad policija pārbauda braucējus. Un es ilgi nevaru uzkavēties. Pēcpusdienā man jāsatiek kāds ļoti svarīgs klients." Tas nu īsti tā nebija, taču derēja kā aizbildinājums, lai apciemojums pārāk neievilktos.

"Jā, protams. Es tikai pateikšu pāris vārdu Gledisai virtuvē."

Ja Sebastjanu tik ļoti nebūtu pārņēmušas paša domas, viņš pamanītu, cik savāda izteiksme pavīd Ādama skatienā. Taču Sebastjans šobrīd ņēmās ar vērtējošu skatienu pētīt istabas iekārtojumu un mēbeles. Toreiz, kad viņi ar Eljotu bija mazi zēni, bibliotēkā iet nebija atļauts, un tagad viņš te ievēroja dažas jaukas lietas. Masīvie krēsli abpus kamīnam, un, ja vien viņš nekļūdījās, tāpat arī galds, jādomā, bija Heplvaita mēbeles. Redzēs - varbūt vēlāk varēs panākt, lai Eljots pierunā Ādamu tās pārdot. Veikalam, kā vienmēr, bija nepieciešama kāda vērtīga manta…

Atgriezās Ādams, nesdams skotu viskiju ar ledu. Pēc brītiņa ienāca arī apaļīga, mātišķa izskata sieviete ar paplāti.

"Vai vēlaties krējumu un cukuru?" viņa jautāja Sebastjanam.

"Nē, tāpat melnu."

Gledisa izgāja no istabas, un Ādams pacēla glāzi.

"Uz veselību! Ja pārdomā, pasaki."

Sebastjans pamāja.

"Labi, ķersimies pie lietas. Filipa man pastāstīja par tā tipa Devīra testamentu. Cik saprotu, tu esi viņa testamenta izpildītājs. Es, protams, gribu zināt, ko tas viss nozīmē."

Ādams, grozīdams glāzi, pētīja dzintaraino šķidrumu ar ledus gabaliņiem un tad teica:

"Viņam patika Pipa."

"Taču ne jau tāpēc viņš novēlēja Filipai māju. Ciktāl varu spriest, tas ir ļoti apšaubāms mantojums. Māja, šķiet, ir ļoti sliktā stāvoklī. Turklāt viņai vajadzēs uzņemties atbildību par Gārnijiem, un tas nozīmē, ka pārdot īpašumu viņai būs ļoti grūti."

'Tātad Pipa to nolēmusi pārdot?"

"Nē, bet es domāju, ka viņa to darīs. Filipa to nevar izmantot. Pat ja viņa nolemtu pārcelties tur dzīvot - no turienes taču Filipa nevarēs katru dienu izbraukāt uz Londonu."

"Bet īstenībā viņa nav teikusi, ka grasās to pārdot?"

"Vina īstenībā necik daudz nav teikusi. Atbraukusi no

>

bērēm, Filipa mums pavēstīja šo jaunumu. Vakar viņa, kā parasti, devās uz darbu un atgriezās ļoti vēlu, tāpēc varēju ar viņu pārmīt labi ja pāris vārdu. Un šorīt, protams, atkal viss gāja pa kaklu pa galvu."

"Pipa, šķiet, ļoti nopietni izturas pret savu profesiju."

"Manuprāt, darbam viņa veltī pārāk daudz pūļu salīdzinājumā ar atalgojumu."

"Tomēr - ja tas viņai patīk…"

"Man šķiet, ka viņu izmanto. Viņa ir pārāk labsirdīga. Filipa visu nedēļu strādā aplam garas stundas, un pēdējos mēnešos viņa uzņēmusies darbu arī nedēļas nogalēs - fotografē kādu celtni arhitektu firmai."

"Tā ir. Pipas draugs, cik zinu, ir arhitekts."

"Man nav īsti skaidrs, kādas ir viņu attiecības. Filipa nemēdz mums stāstīt par personisko dzīvi."

"Es iedomājos, ka būtu vērts uzklausīt viņa viedokli par Jandoveru. Ja viņš pārzina darījumus ar nekustamo īpašumu…"

"Mani galvenokārt interesē tas, kādēļ Geveins Devīrs nolēma šo īpašumu novēlēt Filipai."

Ievietojis viskija glāzi misiņa paliktnī, Ādams no tvīda žaketes krūšu kabatas izņēma etviju. Aizdedzinājis cigāru, viņš izpūta dūmu mākulīti. Brīdi klusējis, viņš sacīja:

"Tu ļoti sen neesi bijis pie mums."

Vai šis teiciens nozīmēja slēptu pārmetumu? Vai Ādams izmantoja situāciju, lai pamācītu - "pēc visa, ko esam darījuši tavā labā"…

"Man žēl," teica Sebastjans. "Laikam gan vajadzēja atrast laiku un apciemot jūs biežāk."

"Tas būtu bijis jauki."

"Diemžēl esmu ļoti aizņemts darbā. Reti gadās brīdis, kad varu darīt to, kas tīk."

"Jā, saprotu." Ādams mirkli klusēja. "Neceru, ka tu kādreiz esi pūlējies par to padomāt, taču mēs ar Evu sākumā vēlējāmies vēl kādu bērnu. Taču, kad piedzima Eljots, ārsts Evai pateica, ka vairāk bērnu viņai nedrīkst būt. Tad ieradies tu…"

"Vienmēr esmu juties ārkārtīgi pateicīgs jums abiem par to, ko manā labā esat darījuši," Sebastjans steidzās apliecināt. "Vēl viņdien domāju…"

Ādams brīdinot pacēla roku ar cigāru, un Sebastjans piepeši jutās kā zēna gados. Ar šādu žestu Ādams mēdza apklusināt viņu un Eljotu, kad abi centās aizbildināties par kādu nedarbu.

"Es būtu varējis aizbraukt uz Londonu," Ādams turpināja. "Eva jūtas pietiekami labi, lai varētu kādu dienu palikt viena, un mans išiass jau vairs tā nemoka. Taču man likās, ka šai sarunai jānotiek te. Tu esi uzaudzis Hilhauzā. Te bija tavas mājas pēc tam, kad tiki aizvests no Austrijas. Šeit tu pēc kara atkal sastapies ar savu māti."

Tas bija sens Ādama triks, kuru viņš savā jurista praksē bija noslīpējis līdz pilnībai un bez žēlastības izmantoja pret abiem zēniem, kad tie bija pastrādājuši palaidnības, - izvilinot atzīšanos, uzdodot vairākus šķietami nesaistītus un mulsinošus jautājumus. Ādams izturējās mierīgi un maigi, tāpēc nebija grūti kļūdīties, uzskatot, ka var nerēķināties ar viņu, un aizmirstot, ka aiz maldinošās lēnprātības slēpjas ass un viltīgs prāts, kas iemanījies analizēt noziedznieku psihi. Kad Sebastjans vai Eljots beigu beigās neizbēgami sapinās savos melos, Ādams metās viņiem virsū kā vanags.

Piepeši Sebastjanam kļuva skaidrs, ka šobrīd ari Ādams izmanto tādu taktiku. Viņš bija aprēķinājis ik vārdu, lai ievadītu sarunu noteiktā virzienā. Tikai - kādā?

"Mazliet novirzoties no temata," Ādams turpināja, "tev, šķiet, ir zināms, ka Pipa iepazinusies ar tavu māti? Eva Pipai par viņu pastāstīja. Viņa tā nebija domājusi - gluži nejauši sarunājoties…"

Uz kuru pusi Ādams virzīja sarunu?

"Tas nekas," Sebastjans teica. "Jāatzīst, kad to uzzināju, biju diezgan noskaities. Tomēr, ja labi padomā, patiesība reiz tomēr nāktu gaismā."

"Tava māte - tāpat kā mēs visi - kļūst veca. Viņa vēlētos tevi redzēt un salīgt mieru. Vai tu, Sebastjan, nevarētu aizmirst bijušo?"

"Eljots jau man to jautāja, un teikšu tev to pašu, ko viņam. Man nav nekādas vēlēšanās viņu redzēt. Tam nav jēgas."

"Vai tu tiešam viņu tik stipri ienīsti?"

"Es nemaz neienīstu viņu. Man viņa ir pilnīgi sveša un tikpat vienaldzīga kā jebkurš svešinieks."

"Tātad tu atsakies pieņemt olīvas zaru?"

"Uzskatu, ka vēl viena tikšanās ar viņu būtu pilnīgi bezjēdzīga. Viņai ir sava dzīve - un man ir manējā."

"Hmm…" Ādams iegrima dziļdomīgā klusēšanā.

"Paklausies, nevēlos izrādīt necieņu, taču esmu atbraucis, lai runātu par Geveinu Devīru. Līdz šim mēs runājam par visu ko, tikai ne par viņu. Vai nevarētu atgriezties pie šā temata?"

Ādams nopētīja cigāra galu, pamanīja, ka tas ir apdzisis, un labu bridi pūlējās to atkal aizdedzināt. Tad viņš teica:

"Pirms runāšu tālāk, vēlos īpaši uzsvērt, ka vienīgais iemesls, kāpēc tava māte nav pateikusi tev to, ko šobrīd grasos pastāstīt es, ir tas, ka tu, kategoriski atteikdamies tikties, neesi devis viņai šo iespēju. Jāpiebilst, ja Pipa nebūtu iepazinusies ar Geveinu Devīru, varbūt nebūtu arī vajadzības stāstīt. Tomēr es uzskatu ka nemaz nav tik ļauni, ja tu uzzini patiesību."

"Ādam! Dieva dēļ, nerunā riņķī un apkārt!"

Ādams samirkšķināja acis aiz briļļu stikliem.

"Patiesībā tu Geveinu Devīru esi redzējis. Šeit - Padlsā. Kara laikā viņš reizēm te iegriezās. Jūs ar Eljotu viņu saucāt par tēvoci Džailzu…"

"Es viņu neatceros."

"Žēl gan, jo viņš tevi bija ļoti iemīļojis." Paliecies tuvāk kamīnam, Ādams nokratīja cigāra pelnus uz kvēlojošajām oglēm. "Tik ļoti iemīļojis, ka patiesībā apmaksāja tavu izglītību."

"Ko?"

"Viņš maksāja par tavām mācībām skolā un universitātē."

"Kāpēc gan? Vai tu gribi man teikt, ka viņš man bija īsts tēvocis?"

"Tēvocis? Ak nē! Tavs tēvocis gan viņš nebija…"

"Kas tad viņš bija?"

"Tavas mātes vīrs. Un viņš ticēja, ka tu esi viņa dēls."

Sebastjans ilgi klusēja. Beidzot - un, pašam par nepatiku, juzdams, ka balss trīc, - viņš ieteicās:

"Varbūt man tomēr vajadzētu to viskija glāzi."

Rožu kotedžā Penetvejā, Erundelā 1987. gada 12. decembrī

Mana mīļā Sonja!

Vai atceries, ka reiz jaunībā sēdējām kalna nogāzē pie Vevē un Tu sacīji - cilvēkam dzīvē vajadzīgi tikai deviņi draugi. Deviņi draugi, kurus viņš vēlētos redzēt stāvam pie gultas mirstamā stundā. Nedomā, ka šajā vēstulē vēlos drūmi apcerēt nāvi, ceru priecāties par dzīvi vēl dažu labu gadu. Taču pēdējā laikā man daudz nācies domāt par šiem deviņiem draugiem.

Jaunībā, kā toreiz mums, draugi parasti mēdz būt cilvēki, kas ir līdzās katru dienu. Taču dzīves gaitā takas pašķiras, un var gadīties, ka cilvēks gadiem netiekas ar draugiem. Kā mēs abas. Taču pieķeršanās tāpēc nemazinās.

Atceros, ka toreiz Vevē es nevarēju saskaitīt deviņus draugus. Toreiz man biji Tu, mīļā Sonja, tāpat kā visu šo laiku. Protams, bija arī Vests. Tolaik es minēju arī Gārnijus, arī Refu un Mīļumiņu.

Redzi, tagad, septiņdesmit septiņu gadu vecumā, man nu ir deviņi draugi, lai gan daži jau miruši; tomēr es vēlētos pieskaitīt arī viņus, jo reizēm viņi šķiet pat reālāki nekā viens otrs, kas staigā pa šo pasauli.

Tad nu nosaukšu savus deviņus draugus. Nekad man sirdī nezudīs draudzība, ko jūtu pret Tevi - un pret Vestu, tāpat kā pret Leo, Pīrsu un Gebhardu. No dzīvajiem vēl ir Ādams, par viņu turpmāk pastāstīšu. Tad Pi- pa - es tik ļoti ceru, ka Tu kādu dienu iepazīsi viņu. Viņa ir man ļoti līdzīga, tikai daudz vairāk pieredzējusi un par sevi pārliecināta - tāda es būtu vēlējusies būt.

Astotais ir Džailzs, lai gan viņš nomira, nepaspējis ar mani vēlreiz tikties. Varbūt arī tā ir labāk. Varbūt tiekoties mēs atkal nebūtu varējuši īsti saprasties. Taču pirms nāves viņš paveica pašu brīnišķīgāko savā mūžā - novēlēja Jandoveru Pipai.

Vēlāk uzrakstīšu par to sīkāk, taču vispirms nosaukšu devīto. Šī draudzība ir tikko aizsākusies, un varbūt man nav atlicis vairs daudz laika. Tomēr draudzība ir nodibināta. Lauzts ilgo klusēšanas gadu ledus, noskaidroti pārpratumi - un tas nekas, ka vēl arvien neesam tā īsti viens otru iepazinuši.

Jā gan, es runāju par Sebastjanu! Redzi - reizēm tomēr brīnumi notiek…

Filipa Devīra vēlējusies kļūt par portretu fotogrāfi jau labu laiku pirms tam, kad uzzināja, ka viņas tēvatēvs Geveins Devīrs divdesmitajos un trīsdesmitajos gados bijis viens no Londonas izcilākajiem fotogrāfiem. Šeit redzamais vectēva fotopor- trets izdarīts tieši pirms Devīra traģiskās bojāejas pagājušā gada viesuļvētrā, un tas saņēmis Ilfordas godalgu. Portrets fotografēts ar oriģinālo "Gandolfi" aparātu, ar kuru pats Geveins Devīrs fotografējis tādus slavenus cilvēkus kā karali Džordžu V, filmu zvaigzni Hovardu Redmenu un komponistu Leopoldu Brunnenu. Filipas Devīras fotografētais Geveina Devīra portrets tiks izstādīts Londonas Nacionālajā portretu galerijā.

"The British Journal of Photography", 1988. gada martā.

Rožu kotedža 1988. gada 6. aprīlī

Mīļā Pipa!

Vēlējos tikai Tevi apsveikt ar godalgu, ko saņēmi par Džailza portretu. Cik skumji, ka viņš vairs nevar paskatīties uz portretu un apstiprināt Tavus panākumus, taču man tīk domāt, ka mirušie garā paliek šeit, uz zemes, un ka Džailzs zina.

Nemaz neesmu pārsteigta vai satriekta, ka esi pārcēlusies dzīvot pie Kriša, un priecājos dzirdēt, ka Tavs tēvs to uztvēris ar izpratni. Nabaga cilvēks, viņam droši vien galva reibst pēc visiem šiem satricinājumiem! Manuprāt, Tu dari prātīgi, ka pagaidām dzīvo Londonā un aizbrauc uz Jandoveru tikai nedēļas nogalēs. Gaidu vasaru, kad varēšu aizbraukt pie Tevis; protams, palīdzēšu Tev izskatīt Džailza negatīvus un centīšos atpazīt tajos redzamos cilvēkus, lai gan atmiņa vairs nav tāda kā agrāk…

Cēlsirdīga novēlējuma rezultātā valsts pastāvīgā aizsardzībā nonācis viens no visnozīmīgākajiem Sautdaunas apgabaliem. Zemes īpašums starp Afingdaunu un Kipas upi jau kopš deviņpadsmitā gadsimta vidus piederējis trīsdesmito gadu izcilajam fotogrāfam Geveinam Devīram un viņa priekštečiem. Šeit, Dauna kalnāja ziemeļu nogāzēs, paveras lieliska ainava - Ešdauna mežs un veida, kā arī skats uz jūru. Šeit atrodas cilvēka darbības neskartas pļavas kaļķakmens augsnēs, un tur mājvietu raduši daudzi reti ziedaugi un tauriņi; ari liels mežs, kuru gan stipri papostījusi viesuļvētra, taču te mitinās daudz savvaļas zvēru un putnu, ari lakstīgalas.

Lai gan pētījumi vēl nav izdarīti, taču daudzie kapu uzkalni liecina, ka šim apvidum ir arī nozīmīga vēsturiska un arheoloģiska vērtība.

Paredzēts, ka nākamajā pavasarī šo apvidu varēs apskatīt plašāka sabiedrība, lai gan apmeklētāji netiks ielaisti mežā līdz tam laikam, iekams nebūs atjaunoti vētras nodarītie postījumi.

"National Trust Newsletter", Austrumsaseksas apgabals, 1988. gada pavasarī.

«

Rožu kotedžā 1988. gada 18. augustā

Mīļā Pipa!

Liels paldies par brīnišķīgo dienu Jandoverā nedēļas nogalē! Jūs ar Krišu patiešām esat paveikuši brīnumu lietas. Neticami, ka vēl kopš kara laikiem saglabājies iebraucamā ceļa betona segums. Šobrīd gan tas neizskatās īpaši glīts, taču jādomā, ka laikazoba iespaidā tas vairāk sāks iekļauties apkārtnē.

Pats savādākais laikam gan šķita tas, ka bija jāaprod ar elektrisko apgaismojumu Jandoveras istabās. Esmu priecīga, ka panācāt, lai Elektrotīklu pārvalde nonmskē elektrības kabeļus.

Protams, dārzā es palīdzēšu Tev ar padomiem, cik vien spēšu. Es tikai vēlētos, kaut pati varētu vairāk darīt arī praktiski, taču rakšana vairs nav manos spēkos. Iesaku pieskatīt Tedu - viņš, šķiet, mantojis Gārnija tieksmi pārāk aizrautīgi darboties ar zāģi un dārza grieznēm.

Vēl gribu pateikt, ka Čerija ir burvīga - un tik ļoti atgādina Tabitu tolaik, kad tā vēl bija kaķēns. Jauki, ka esi pieradinājusi viņu ņemt līdzi automašīnā - tā Tev ir ērti viņu vadāt līdzi uz Londonu. Tomēr diezin vai viņai patiks ceļot ar Kriša motociklu uz aizmugurējā sēdekļa!

m

Karaliskā Fotogrāfu biedrība organizē izstādi, kurā tiks parādīti izcilā fotogrāfa Geveina Devīra darbi, turklāt daudzi līdz šim nav redzēti. Geveins Devīrs dzimis 1907. gadā, bet tūlīt pēc kara pārtraucis nodarboties ar fotografēšanu. Negatīvus pēc Devīra nāves atradusi viņa mazmeita Filipa Devīra lauku mājās Saseksā, kur Devīrs dzīvojis pēdējos gados. Filipa Devīra šobrīd ir divdesmit septiņus gadus veca un ir fotogrāfe, tāpat kā vectēvs Geveins Devīrs. Ar vecmāmiņas palīdzību viņa sastādījusi Devīra darbu katalogu un, izmantojot trīsdesmito gadu iekārtas vectēva laboratorijā, pati izgatavojusi kopijas no visiem negatīviem.

Fotogrāfu asociācijas žurnāls "Image", 1989. gada jūlijā.

Rožu kotedžā Penetvejā, Erundelā 1990. gada 2. decembrī

Manu dārgo Ādam!

Mani dziļi apbēdināja skumjā vēsts, lai gan jau labu laiku zināju, ka Evas veselība ir ļoti vāja. Mēs ar Evu, iespējams, nekad neesam bijušas tik tuvas kā ar Tevi, taču vienmēr esmu viņu mīlējusi un augstu vērtējusi to, ko viņa darījusi manā labā, ne vien uzaudzinot Sebastjanu kā pašas dēlu, bet arī veicinot manu iepazīšanos ar Pipu.

Mēs visi, protams, ieradīsimies bērēs, taču - ja vien es kaut ko varu darīt Tavā labā vai nu tagad, vai nākamībā, lūdzu, lūdzu, saki man! Tu esi bijis tik labs daudzos mana mūža grūtajos brīžos, un es priecātos, ja zinātu, ka varu Tev jel kā atlīdzināt…

Rožu kotedžā 1991. gada 6. maijā

Mīļā Pipa!

Esmu dziļi aizkustināta par Tavu uzaicinājumu pārcelties pie jums ar Krišu, kad būsiet pilnīgi iekārtojušies Jandoverā. Taču es no tā pilnīgi atsakos. Laulības dzīves sākumā Tev jau nu itin nemaz nav vajadzīga līdzās vecmāmiņa - un kaut arī kādreizējā vecmāmiņas mājoklī! Taču ar prieku aizbraukšu un paciemošos laiku pa laikam.

Runājot par to, kā pārcelšanās varētu ietekmēt jūsu darbu, varu tikai teikt, ka Tu noteikti rīkojies ļoti prātīgi, apmainot Londonas dzīvi pret Jandoveru. Tu jau pati esi teikusi, ka daudzi cilvēki regulāri braukā uz Londonu no Saseksas piekrastes, un tagad, kad Tu vairs nestrādā cauru nedēļu par asistenti, bet sāc veidot pati savu klientūru, droši vien pratīsi tā iekārtot darbalaiku, kā tas būs izdevīgāk Tev pašai. Nezinu - varbūt esmu pārāk liela optimiste? Un par Kriša enerģiju varu tikai priecāties. Ja arī viņam nebūs tik daudz darba ar jaunu ēku projektēšanu, tad, iespējams, būs lielāks pieprasījums veco ēku atjaunošanai - un šis darbs taču viņam ir ļoti pa prātam?

Tagad reizi par visām reizēm vēlos pateikt vienu lietu. Tu man neesi pilnīgi neko parādā. Ja vēlies, vari uzskatīt, ka šo naudu esmu dāvinājusi nevis Tev, bet Jandoverai…

Rožu kotedžā Penetvejā, Erundelā 1991. gada 20. jūnijā

Mīļā Sonja!

Sūtu Tev dažas fotogrāfijas no Pipas kāzu svinībām pagājušajā sestdienā. Tās bija pašas brīnišķīgākās kāzas, kādās vien man gadījies būt, un tā bija diena, kuru nebiju cerējusi piedzīvot. Laulības notika Kipvelas baznīcā, un dievkalpojumu vadīja mācītājs, kas bija pilnīgs pretstats manam tēvam! Laiks bija brīnumjauks, līgava izskatījās starojoša un līgavainis - elegants, bet Tu pati to redzēsi fotogrāfijās. Tur redzami arī līgavas lepnie un laimīgie vecāki un viņas vecāmāte - tikai ļoti žēl, ka cepure man, kā vienmēr, nepiestāv…

PAZIŅOJUMS PAR DZIMŠANU

MARKOVSKIEM - Filipai (dz. Devīrai) un Krišam 1992. gada 2. jūlijā piedzimis dēls (Džailzs Sebastjans Vestrups).

Apsveicam ar ierašanos pasaulē!

«

Filipa, Kriss un Džailzs laipni uzaicina KITIJU PILGRIMU piedalīties "pārsteigumu" viesībās par godu Sebastjana Devīra 60. dzimšanas dienai Jandoverā, Kipvelā, Saseksā 1993. gada 3. aprīļa pēcpusdienā. Gaidām atbildi.

Visumīļais izbrīnītais pingvīn, nav izsakāms vārdos, cik ļoti man Tevis pietrūks.

Mūžīgi mīlot,

Tava Kitija. «

Rožu kotedžā Penetvejā, Erundelā 1994. gada 3. februārī

Mīļais Sebastjan!

Neņem ļaunā, ka tik ilgi neatbildēju uz Tavu vēstuli, - ja vien būtu varējusi, tad atbildētu daudz agrāk. Pipa noteikti būs Tev nodevusi manus sveicienus un pastāstījusi, kā man klājas. Saprotu, ka man patiešām ļoti veicies - man taču drīz vien būs jau pilni astoņdesmit četri. Ārsti saka, tas bijis pirmsinsulta stāvoklis. Taču tagad labās puses locekļu darbība ir jau pilnīgi atjaunojusies, un tā, manuprāt, ir ļoti laba zīme.

Esmu dziļi aizkustināta, ka aicināji mani atveseļošanās laikā pārcelties pie Tevis un Valerijas, taču labāk vēlos palikt pati savā mājā, kur apkārt viss ir pazīstams un varu rīkoties tā, kā pašai tīk. Kaimiņos tagad man dzīvo kāds jauns pāris - ļoti laipni un izpalīdzīgi ļaudis.

Tomēr būšu ļoti priecīga paviesoties pie jums, kad izveseļošos, varbūt palikt dažas dienas nedēļas nogalē.

Vai tā nav brīnišķīga ziņa - par Pipas grāmatu? Esmu bezgala laimīga un saviļņota, un Tu arī noteikti jūties milzīgi lepns…

GRĀMATAS

"Jandovera", autore Filipa Devīra, izdevniecība "Astra", cena 14. 99.

Šī grāmata jāizlasa ikvienam, kam patīk romantiski notikumi ar laimīgām beigām, kā arī tiem, kas vienmēr ilgojušies atjaunot pamestu, senlaicīgu māju un dārzu agrākajā krāšņumā.

Kad Filipai Devīrai gadījās iegūt īpašumā trīsdesmito gadu fotogrāfiju albumu, kurā bija Geveina Devīra fotogrāfijas, viņu tik ļoti ietekmēja izcilie fotoattēli un ieinteresēja uzvārdu sakritība, ka Filipa uzsāka šā fotogrāfa meklēšanu, galu galā noskaidrojot, ka tas ir viņas tēvatēvs.

Geveins Devīrs 1987. gadā novēlējis pēc nāves Filipai Jandoveru, savu sešpadsmitajā gadsimtā celto lauku māju Saseksā, Dauna kalnājā. Šajā mājā viņa atrada Devīra un viņa vectēva uzņemtās fotogrāfijas, kurās māja un tās apkārtne redzamas pirmskara laika lieliskumā. Šīs fotogrāfiskās liecības līdz ar Filipas vecmāmiņas Kitijas Pilgrimas atmiņām - Kitijas Pilgrimas laulība ar Geveinu Devīru tika šķirta 1940. gadā - sniedza Filipai Devīrai ierosmi uzsākt darbu.

Filipai un viņas vīram arhitektam Krišam Markovskim bija nepieciešami seši gadi, lai atjaunotu Jandoveru un tās apkārtni, un atjaunošanas norisi Filipa saistoši dokumentējusi fotogrāfijās.

PRIEKŠVĀRDS

1923. gadā, kad biju trīspadsmit gadus veca, pirmo reizi redzēju Jandoveru un iepazinu tās toreizējo īpašnieku Ves- trupu Lembernu. Toreiz iemīlēju Jandoveru uz visu mūžu, un šī mīlestība nezuda arī tad, kad vīlos mīlestībā uz cilvēkiem, un tā saglabājās arī pēc tam, kad izjuka laulība ar Džailzu Geveinu Devīru, Vestrupa Lemberna mazdēlu. Jandoveru atstāju 1933. gadā un atkal ieraudzīju tikai 1987. gadā pēc tam, kad viesuļvētra šeit bija nodarījusi baismīgus postījumus. Lai gan tā vairs nebija Jandovera, kuru iepazinu meitenes gados, jutos kā pārnākusi mājās.

Raugoties uz vīteņrozēm noaugušo mājas priekšpusi un lieveni, man šķiet, ka vēl arvien atrodos Jandoverā, kāda tā bija Vestrupa Lemberna laikā. Tomēr Vesta stādītie augi sen iznīkuši un to vietā iestādīti citi, tāpat kā sen vairs nav Vesta, un mansarda bērnistabā, kur savā bērnībā rotaļājies Vests, tagad skraida citas paaudzes atvase - mans mazmaz- dēls Džailzs Sebastjans Vestrups.

Tā jābūt. Māju neveido tikai ķieģeļi un java - tā ir dzīva būtne, kas atspoguļo tās iemītnieku raksturu. Ari dārzs nepaliek, kāds bijis, - tas vienmēr aug un mainās.

Grāmatu par Jandoveru es pati būtu vēlējusies uzrakstīt. Pipa patiešām pūlējās mani pierunāt, lai rakstu, tomēr uzsākusi nekad nespēju tikt tālāk par pirmo lappusi. Šie notikumi mani skar pārāk personiski, tāpēc nespēju atturīgi rakstīt par seno mīlas stāstu. Ja grāmata būtu saņēmusi kritiku, es to uztvertu kā nopēlumu savai dziļākajai būtībai, tai, kuru nespēju mainīt. Ja izdevējs grāmatu noraidītu, man liktos, ka tieku noraidīta es pati un viss mans mūžs.

Taču Pipai veicies uzrakstīt un ilustrēt manas mīlestības stāstu daudz labāk, nekā es jebkad to varētu izdarīt pati. Turklāt viņa atklājusi tos Jandoveras un manas patības aspektus, kurus es līdz šim pat nenojautu.

Kitija Pilgrima Erundelā, 1994. gadā

BESTSELLERI

IESIETĀS GRĀMATAS

Šajā

nedēļā

īss

RAKSTUROJUMS

Pagājušajā nedēļā

Nedēļu skaits

I desmitā

1

"Jandovera", Filipa Devīra ("Astra", 14. 99) Patiess stāsts par to, kā autore ar fotogrāfiju albuma starpniecību atradusi līdz šim nepazīto vectēvu un savu sapņu māju

2

4

Aurora Georgijeva, 25 gadus vecā modele un televīzijas programmas vadītāja, kas agrāk aizrāvusies ar karaliskās ģimenes locekļiem un rokmūzikas zvaigznēm, tagad nenolaiž acu no Kensingtonas antikvāro lietu tirgotāja Eljota Bērklija, kurš ir 38 gadus vecāks par viņu. Bērklijs pirms sešiem mēnešiem šķīrās no piektās sievas Felisitas Kle- mentsas-Klārkas. No četrām iepriekšējām laulībām viņam ir seši bērni. Aurora, kuru draugi mēdz dēvēt par Princesi, izteicās: "Viņš ir mans apburtais princis. Zinu, ka spēju darīt viņu laimīgu."

"Daily Mail", 1995. gada 13. maijā

Epilogs

Kāpiens Afingdaunā Kitiju nogurdināja vairāk nekā parasti, lai gan viņa daudzkārt atbalstījās uz spieķa un apstājās, lai pavērotu apkārtējo ainavu. Laikam gan augusta dienas karstums ņēma ciet elpu un lika sirdij dauzīties kā neprātīgai. Viņa klusām bija izlavījusies no mājas, nevienam neteikdama, tāpat kā toreiz, kad, būdama meitene, vēlējās būt viena zem plašajām debesīm.

Uzkāpusi augšā, Kitija atvieglota nopūtās un noslīga zemē - biezajā zālē, kur saldi smaržoja mārsils un acis priecēja skabiozu, zvaniņu, dzelteno lauvmutīšu un tumšsarkano dadžu ziedi. Vairāku jūdžu tālumā aiz viļņotajiem pakalniem, kur ganījās aitas, joņoja trusīši un dejoja tauriņi, aiz nogāzēm, kurās šur tur vīdēja nelielas jaunaudzes un kurām pāri slīdēja balto, vieglo mākoņu ēnas, skatienam pavērās jūras tālais, sudrabainais mirdzums.

Skatoties uz priekšu, varēja redzēt, kā aiz Kipvelas ciema uz stacijas pusi dodas vilciens, tas bija elektriskais vilciens - varbūt ne tik romantisks kā tvaika vilciens Kitijas bērnu dienās, taču ar klusāku gaitu, turklāt tas nepiesārņoja gaisu. Kitija noskatījās, kā vilciens pēc īsas apstāšanās atkal uzņem gaitu, šķērso Kipas upi un dodas tālāk uz Has- tingsu. Kitija mazliet pagriezās, ar skatienu sekojot Kipas tecējumam, - upe, laiski līkumojot, plūda zem uzkumpušā tilta, garām jaunajiem stādījumiem Vesta mežā un cauri šaurajai ielejai Dauna kalnājā projām uz grīvu.

Beidzot Kitijas skatiens pavērsās Jandoveras virzienā. Pēc viesuļvētras māja no šejienes bija labāk pārredzama, un viņa skaidri saskatīja Tedu sakņudārzā rokam zemi, Milliju, kas lika veļu uz auklas žāvēties, un Krišu, kurš laboja motociklu. Zālienā atzveltnes krēslos sēdēja Sebastjans un Valerija, un viņiem no mājas puses tuvojās Džailzs un Filipa, kas klēpī nesa pēdējo atvasīti - jauko Roziju.

Kitija atgūlās zālē un raudzījās debesīs. Droši vien visi drīz ievēros, ka viņas nav mājās, un sāks meklēt. Taču šobrīd Kitija izbaudīja dažus mirkļus vienatnē.

Tomēr - vai tad īstenībā viņa bija viena?

"Afingdaunā ir lieliski, vai ne?" Kitijai šķita, ka viņa dzird Vesta balsi. "It kā te būtu visas pasaules jumts. Atceros, ka tēvs reiz jautāja, par ko es domājot, te klejodams, un slānīja mani, kad teicu, ka īstenībā nedomāju neko. Viņš nevarēja saprast, kā zēns stundām var gulēt uz muguras un skatīties mākoņos."

"J'aime Ies nuages… Ies nuages qui passent… lā-bas… lā-bas… Ies merveilleux nuages."

"Šķiet, mums daudz kas ir kopīgs."

"Tu ar savām lielajām, apaļajām acīm man atgādini kaķēnu. Es tevi saukšu par Kitiju. Un, tā kā esam sadraudzējušies, vari mani saukt par Vestu."

"Tavā labā esmu mēģinājis darīt to, ko vēlējies darīt pats savas meitas labā. Esmu vēlējies, lai kaut uz brīdi tu ielūkojies pasaulē, kas ir citāda nekā cilvēku darinātā, lai izjūti brīvību un pirmatnību, lai izproti, ko teicis Vērdsverts par "lietu dzīvi". Esmu vēlējies, lai tu iepazīsti to, ko viņš dēvēja par "krāšņuma brīdi zālē, diženuma mirkli ziedā"."

"Visas šīs zvaigznes ir dvēseles, kas sargā mūs - mirstīgos. Kad tev manis vajag, Kitija, kaķēn, uzkāp tikai te, Afingdaunā, - un mans gars būs pie tevis. Naktī tas mirdzēs kopā ar zvaigznēm, bet dienā lidināsies līdz ar kaijām un skanēs cīruļa treļļos."

Gaisma piepeši kļuva tik žilbinoša, ka Kitijai nācās aizvērt acis. Vasaras saulgozī viņa gulēja zālē tik rimti, ka balts tauriņš ar oranžiem spārnu galiņiem, laidelēdamies starp zilajiem zvaniņiem, nosēdās viņai uz rokas un atpūzdamies sakļāva spārnus.

No zāles izspurdza cīrulis - tieši līdzās Kitijas augumam, gluži kā būtu radis pie tā patvērumu, - un pacēlās debesu bezgalīgajā zilgmē. Brīdi tas trīsinājās starp debesīm un zemi, bārstīdams sudrabainus treļļus. Tad putns cēlās aizvien augstāk debesu velvē, līdz vairs nebija saredzams, un gaisu pildīja vienīgi putna līksmā dziesma.

Dženija Glenfīlda

VECĀ ALBUMA PORTRETI

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Operatores Ilona Babāne, Ilona Smirnova, Iveta Paegle Maketētāja Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

Apgāds "Kontinents", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. N9 23

Apgāda "KONTINENTS" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents .lv.

Dž. Glenfilda

G1 384 Vecā albuma portreti: Romāns / No angļu vai. tulk. Ieva Kalnciema. - R., Kontinents, 2000. - 510 lpp. - (Pasaules bestsellers).

Content

Glenfīlda Dženija Veca albuma portreti

DŽENIJA GLENFĪLDA VECA ALBUMA PORTRETI