Ketu Katja

Vecmāte

Katja Ketu

Vecmāte

Ievads

Šajā grāmatā lasāmās dienasgrāmatas un piezīmes ir laikabiedru rakstītas. F,s tās savā īpašumā ieguvu 1985. gadā krāšņi apgleznotā šķirstiņā. Skaidrības dēļ jāmin, ka no Mirušā vīra fjorda sūtītās ziņas ir divējādas. Segvārds Redhead norāda uz gestapo un Trešā Reiha Galvenās drošības pārvaldes RSHA kontaktpersonai sūtītām ziņām, savukārt Vaļu mednieks — uz signāliem Sabiedroto izlūkorganizācijai SOE (Special Operations Executive). Tātad sakari acīmredzot uzturēti ar vismaz divām savstarpēji naidīgām pusēm. Toties Padomju Savienības izlūkošanas organizācijai NKVD sūtītās ziņas nav saglabājušās.

Tekstā minētā Mirušā vīra fjorda atrašanās vieta ir neskaidra. Daļa no koordinātām norāda uz īfjorda rietumu pusi, daļa uz Varangerfjordu vai teritoriju netālu no Hjirkenēsas. Runa būs par t.s. Struves paradoksu, kam pamatā Fridriha Georga Vilhelma Struves mērījumi nogriezni Melnā jūra—Ziemeļu Ledus okeāns. Pie okeāna Struves ekspedīcija ieradās 1855. gadā. Pētījuma mērķis: noskaidrot precīzu zemeslodes lielumu un pierādīt, ka zemeslode polos ir saplacināta. Struves ķēdi veido 258 galvenie triangulācijas trijstūri un 265 galvenie punkti Norvēģijas, Zviedrijas, Krievijas, Baltijas valstu, Moldovas un fllc rainas teritorijā. Ārkārtīgi spēcīga magnētiskā starojuma dēļ Lapzemes austrumdaļas un Finnmarkas fjordu rādījumos parādījās vairāku desmitu grādu novirze: "Esmu gandrīz pārliecināts, ka tur… pasaules malā ir nostūris, kas nav atzīmēts it nevienā kartē. Tur viss ir kails un balts, un šis baltums tagad pievelk visus."

HELENA angelhursta sammatos, 08.0S.20U

Pirmā nodaļa Miruša vīra piezīmes 09.06.1944

Mīļo meitiņ,

ceru, ka tu man piedosi. Stāvu uz klints un noraugos tajā pašā jūras līcī, kur pirmo reizi ieraudzīju vaļus. Kopš tās reizes pagājuši četri gadi, divi mēneši un piecas dienas. Viņi iepeldēja fjordā kā lielas, draiskulīgas salas. Vakarā ieaijāja mani sapņos, kas man šeit bijuši īstāki nekā dienu ložņājošais miglas plīvurs. Sapņos mani gaida tava māte, baltkaklīte, vienīgā, ko jelkad esmu mīlējis.

Pielādēju savu mauzeru. Nekā cita darāma vairs nav. Esmu sagatavojies nācējiem. Krāšņi apgleznotā šķirstiņā divdesmit burtnīcas, tajās informācija un koordinātas.

Tagad, aizdegdams pirmo smēķi un ievilkdams pasaules vareno dvašu, es neesmu skumjš.

Ja tikai zinātu, kurš no turienes būs atsūtīts. SOE vīrs, Tirgonis vai Pajumtnieks? NKVD desants? Sarkangalva vai kāds cits no gestapo vīriem? Jo tagad droši zinu to, ko esmu no jautis sen. Par Mirušā vīra fjordu šo vietu sākuši saukt laikus. Biju domājis, ka tas ir Sabiedroto piesardzības līdzeklis sāmu dēļ. Tagad saprotu, ka Mirušais vīrs būšu es.

Esmu vecmāte no Dieva žēlastības un rakstu šīs rindiņas tev, Johannes. No visiem pasaules cilvēkiem tieši man Visspēcīgais Kungs savā gudrībā devis spēju vieniem dzīvību dāvāt, bet citiem izdeldēt. Savā dzīvē, ko aprijis pasaules ugunsgrēks, esmu pārmaiņus devusi abas, dzīvību un nāvi, un es nezinu, vai mans mūžs tāds ir šī laika viesuļuguņu dēļ vai tāpēc, ka Tas Kungs tieši tādu to paredzējis. Šīs spējas ir mans krusts un glābiņš, nasta un spriedums un nospraudušas manai dzīvei līkumainu taku tālu no mājām un tevis, mīļais. Krecelēju šīs atmiņas pie līcīša, kas atrodas īfjorda rietumu pusē. Ziema šeit, Ledus okeāna krastā, vēl nav ieradusies, kaut gan ir jau oktobris. Gaiss ir stingi kluss. Zeme zilganmelna, un debesīs krunkojas Dieva piere.

Kā tev zināms, esmu prasta un nemācīta vecmāte, zema un dvēselē skarba. Visu, ko zinu, man kara beidzamajos mēnešos iemācījis pimpis un asiņaina zeme. Jau agrāk zināju, ka brēcienam, kas mums visiem pasprūk dzimšanas brīdī, ir starpenes smārds. Tagad zinu, ka dzīvojot mēs visi paspējam noripināt daudzas asaras, izbrēkt daudz gaudu un vaimanu un ka cilvēks raud gan ierakumos, gan Vērmahta štābā, gan aplenkuma teltīs pie Kuolajervi, katru mīļu brīdi, reizēm priekos un reizēm bēdās, reizēm tāpat vien par baļķi acī vai šautenes stobru pie deniņiem, un Dieva priekšā asaru mērs padara derīgu dzīvei ikvienu, kurš nīkuļo uz šīs zemes. Arī es raudu, kaut gan vēl nezinu, par ko. Vai es raudu par sevi vai par to, ka nezinu, kurā kara pusē esmu nonākusi. Jo tagad soms, pretēji savai pelēkā zaķa dabai, ir uzklupis vācu vilkam un triec šo, kur acis rāda, un, tā kā no Varangeras un Petsamo tikmēr pelēksmirdīgos uzbrukumos dodas krievu lācis, tad jo liela nedrošība valda Lapzemē. Ikviens šajos biezokņos raud, aizsargs par nodoto ideju, jēgers par centrāles lotas [1] zemē trūdošajām ciskām, kas vēl vakar plakšķēja kā zīdaiņa miesa, un kantīnes špidrilka par salmu puzuru, kas skvirbinājās pie karavīru kluba loga. Tikai komunists līksmojas, grūzdamies ārā no vircas bedres kā no krieveļmātītes spalvainās dzemdes, bet gan jau arī par tiem vēl kāds vaimanās, jo savā dzīvē esmu sastapusi tikai vienu cilvēku, kurš nespēja raudāt. Tas ir mūsu draugs Hermanns Gēdels, vīrs, kuram zelts un gods pieķērās pie saujām gluži kā pie vēdzeles melnajiem sāniem, kad to no dzīlēm izceļ ieelpot Radītāja gaisu. Arī par viņu man tev vēl jāpastāsta, taču citreiz. Tagad vēl nespēju. Šovakar virs fjorda lidinās pasaules zilganie pelni, un mans karasuns Hilma trinas gar kājām, meklēdams drošību. Esmu nolēmusi: par visu man tev jāizstāsta un jākļūst tīrai. Esmu pametusi vietu Trešā Reiha dienestā un atteikusies no savas leknās dzīves, lai noslēgtu rēķinus pati ar sevi un savu Kungu. Tagad beidzot ķēros pie šī lodei līdzīgā spalvaskāta, kas jau dienām mētājies līdzās manai kladei ar vaskadrānas vākiem.

Es zinu — tu esi kaut kur šeit, Johannes! Var jau būt, ka guli kravmašīnā kā vaņku gūsteknis un viņi tev izrāvuši acis no dobuļiem, varbūt izbadējies klumpačo pa šīm ieplakām un vienu potīti tev apgrauzusi polārlapsa, tomēr dzīvs tu esi. To es jūtu. Šajā nepilnīgo un grēcīgo ļautiņu pasaulē mani var vainot par daudz ko, tikai par mīlestības trūkumu ne. Un ceru, ka ar šo rindiņu palīdzību arī man pašai atklāsies, kā es no nievāta sarkano bandubērna un ciema jampampiņa kuces kļuvu par Trešā Reiha Eņģeli un bijāto SS oberšturmfīrera gultas sildītāju un kā nonācu Titovkas Zweiglager 322 rūnīt ērzeļu pautus un veikt Nāves eņģeļa darbus.

Mirušā vīra būdā ierados tieši pirms desmit dienām. Piedzīvotā pasaules ugunsgrēka izskaņā lai pateicas Radītājam ikviens, kurš paglābies no Sta|ina ērģelēm un kuru Petsamo ledainajā ellē nav krimtuši saltie nāves kurti. Friči izmeta mani un manu suni no bruņukuģa S/S Dotiau nepilnas divas nedēļas pēc tam, kad bijām atstājuši Hjirkenēsu, un angļi gandrīz bija mūs nogremdējuši. Pēc angļu tējas brīža uz kuģa vairs nedarbojās navigācijas iekārtas, rācija un zemūdeņu uzķeršanai paredzētās eholotes. Zvāļājāmies pa ūdeņiem, kamēr komandējošais sastāvs gulēja tilpnē, niķeļa alerģijas nopļauts, pa klāju klenderēja jūras slimības pieveikti alpu jēgeri un raiba rezervistu varza. Tad uz kuģa notika dažādas lietas, par kurām nevīžoju stāstīt, bet kuru dēļ mani izmeta jūras gādībā. Taču pats sliktākais bija tas, ka man atņēma karti un kompasu.

Veselu nedēļu bija ārdījusies vētra, un ķemertiņos smirdēja šķebekļi un strutas. Tomēr torīt jūra bija negaidīti rimta. Tvanīga migla kņudināja seju, kad pie manis pienāca sīciņais Aleksejs Ignatenko. Krievulēns kuģī bija vienīgais, kurš zināja, kā to vadīt, tāpēc varēja brīvi, neviena netraucēts, staigāt savos jaunajos govsādas zābaķeļos. No paduses nokarājās mūžīgais šaha galdiņš. Atcerējos, kā tu reiz smējies, ka šis nu ir puisēniņš, kurš prātā galvenokārt paliks ausu dēļ. Aplam spriests. Tā vietā, lai pielauztu mani uz spēli, Aleksejs pauda:

— Mediciņica. Laiks doties.

Pēc tam viņš mani pirmo reizi uzrunāja vārdā, kas ļāva saprast, ka nu esmu vienlīdzīga ar kara gūstekni vai vēl sliktāka. Sagriezās galva.

Šo brīdi biju gaidījusi. Aplaizīju savus jaunos vaļa kaulu zobus (arī par to pastāstīšu vēlāk, mīļais Johannes!) un jautāju:

—    Abet karte?

Aleksejs papurināja galvu. Skatījāmies miglā slīkstošajā jūrā.

—   Taga ir labs laiks.

Tie bija meli. Abi zinājām, ka tieši no šāda laika vaļu mednieki baidās vairāk nekā no jūras kara auriem. Šādā laikā virsstraumes kuģi sagrābj un var aiznest selgā simtiem jūras jūdžu attālumā tā, ka apkalpe vispār nemana kustību. Neko nepārmetu savam nodevīgajam jaunajam draugam. Nebijis Alekseja Ignatenko, mani vienkārši būtu iemetuši jūrā. Uz klāja gulošajiem Kalnu armijas karavīriem bija apnicis karš, bads, pajukusī apgāde, bojātie zviedru un argentīniešu konservi, vilnas zeķu trūkums un caurumainie naktspodi, sakropļoto maurošana, kā arī mūžīgais šņabis un putenis. Taču galvenokārt viņiem biju apnikusi es, Frдulein Schwester.

Piekritu kāpt jollā nestīvēdamās. Aleksejs Ignatenko man pasniedza mauzeru. Ieraudzījusi, kuri no brīvgūstekņiem nāk man par īrējiem, sažņaudzu auksto ieroci. Viens, tas, kuram mugurā bija ziemeļbrieža kažoks kaula pogām, bija Montja. Brīvgūsteknis no Titovkas nometnes. Biju pārliecināta, ka viņš mani novāks, līdzko mūs no kuģa vairs nevarēs saskatīt. Ievilku elpu un kāpu laivā.

Uzsaucu Aleksejam Ignatenko:

—    Vai mauzers pielādēc?

—    Nau gan.

Vēl nebiju iekārtojusies uz airsola, kad man pret deniņiem nošļurkstēja kaut kas glums. Šis kaut kas sāka tecēt uniformas kakla izgriezuma virzienā. Galvu nepagriezu. Pēdējā brīdī pie reliņiem piebrāzās mazs radījums un skubīgi rāpās laivā. Koltas sāmu skuķe Maša:

—    Parmuška, neatstāj!

Tie bija meitenes pirmie vārdi pēc vairākām nedēļām, tomēr es nepriecājos. Pēc visa notikušā šitā velnauka vēl sataisījusies mirt kopā ar mani. Gentos izgrūst meitēnu no laivas, taču sīkā ņerga pieķērās manam vilkādas kažokam kā plostnieka uts, un mūs nolaida lejā jūras varā. Aleksejs Ignatenko vēl pastiepa pāri bortam savu trauslo kaklu un sauca:

—    Es teu atdevu teudzīvi. Do tu pasaulei seusmieklus!

Tas izklausījās tik neglābjami slāviski un stulbi, ka elpa aizsitās, un es grasījos atkliegt, ka svešiem zobiem mutē ir grūti smieties, taču visam pāri pārklājās vāciešu jēlības. Tie sapulcējās ap Alekseju Ignatenko, lai izzākātos. Kliedza tā, itin kā tur pāri bortam tagad gāztos karā uzkrātais naids un žults:

—   binnenlūmmel! Nodevēja!

Sejā sitās siekalu un tabakas krikumu šļirkatas. Montja norādīja uz mani un ķēra sev pie stakles. Aizvēru acis. Plakstiņus aizžmiegusi, uz ardievām izgrūdu:

—    Laimīgu taceņu!

Kad attālinājāmies no kuģa, vāciešu skaļās lamas ātri izdzisa. Tumšais tērauda kalns pazuda dūmakā. Jutu, kā jūra zem mums izdveš varenas, jūdzi garas nopūtas. Neskatījos uz hilfsvilligeriem, jo sevišķi uz Montju ne. Žņaudzīju mauzeru kabatā. Sirds dzīrās pārlēkt pāri krūšu kaulam. Kas Montjam prātā? Pie koltu gūstekņiem nozagtās pītās jostas šūpojās koka runga. Ierocis noteikti bija sudrabplākšņotā šineļa kabatā. Kopš aiziešanas no nometnes Montja bija kļuvis par turīgu vīru, un, uzlūkojot mūs šūpojamies uz airsola, viņa acis dzemdināja nicinājumu. Divi pie nesieniem piesieti koferi, noplucis vilkādas kažoks un Lispetes adītie, skaisti apmalotie un izmargotie bezpirkstaiņi rokās. Mans karatramīgais suns Hilma un mēmā koltu skuķe Maša. Nekā cita no iepriekšējās dzīves man nebija palicis. Maša pieremsās tuvāk un sāka sūkāt manu īkšķa galu. To viņa tagad darīja visu laiku, pati liela skuķe. Hilfsvilligeri glūnēja, kā viņa zīž, un droši vien tāpēc Montjam iešāvās prātā pievākt manus krāšņi izrakstītos bezpirkstaiņus.

Hilfsvilligeri mani atstāja uz pirmās klinšu saliņas, kas gadījās ceļā. Montjapontja, balkānsmerdelīgais pislis. Tā tipa kundziņš, kurš domā, ka triperi var izārstēt, drātējot roņus vai iebāžot pimpi jauna laša pežā. Pat pārbaudījis netic, ka zivij tādas nav. Paņēma manus bezpirkstaiņus un pārvilka nāves zīmi sev pāri rīklei. Lika skatīties acīs, lai es zinātu, ka viņš atceras. Tagad viņš nogalinās.

Kampu caurumainā vilkādas kažoka kabatā un sajutu tur mauzeru. Montja pacēla savu rungu. Iekliedzās kuģa miglas taure.

Montja nepaspēja iesist.

— Lai paliek! Brauksim!

Montja šņākdams ielīda laivā. Viņi atstāja man vilkādas kažoku un koltu skuķi un aizkūņojās miglā. Noskatījos viņiem pakaļ un prātoju, kā viņi tā piepeši izskatās tikai pēc pamuļķīgiem, iznīcībai atdotiem zaķiem. Gandrīz žēl sametās, kā viņi grūdās virsū lediem un kūlās uz selgu, pa nepareizo pusi irdamies gar klinti, kas izskatījās pēc ziemeļbrieža galvas. Brauc ellē, Montjapontja. Tevis jau nu man žēl nebūs.

Palikām tur trijatā stāvēdamas, Maša ar ledainām lūpām pēc mana īkšķa taustīdama un es par saviem bezpirkstaiņiem skumdama.

Manā pasaulē vienmēr bijusi skaņa. Ciema trokšņi, audžutēva Isolamperi knauķu vēkšķi, nometnē kirgīzu gūstekņu gaudas un knišļu nepārtrauktā pekle. Tagad pirmo reizi dzirdēju klusumu, un tas biedēja kā nāve. Pa gaisu ložņāja miglas pirksti gariem nagiem. Tie neomulīgi apgrābstīja plecus un skaustu. Kleknējām tur, katra savā virzienā ošņādamās un ieklausīdamās, taču nekur nekā nebija, ne veidu, ne skaņu, ne smaržu. Pagāja varbūt pusbrīdis vai ilgāk. Hilma ļāvās pāris neveiksmīgiem apsēšanās mēģinājumiem, viņai būtu gribējies izlaizīt ledus kukuržņus no pēdapakšām, tomēr suns ikreiz gandrīz apgāzās uz zaļās ledus kārtiņas. Jūra stomīgi un lēni elsa. Mirkli man jau šķita, ka dzirdu miglā rūcināmies laivas motoru, taču tad atkal iestājās klusums.

Piepeši jutu, ka Maša kniebj man sānā. Skuķe snaicīja pirkstu uz kaut ko man pie kājām. Viens no maniem koferiem šūpojās mazītiņa vilnīša galotnē, vairs jau nesasniedzams. Bet es taču biju nolikusi ceļasomas vismaz pusmetru virs ūdens līnijas. Un nu tas jau aizslīdēja nesasniedzamībā. Pagāja mirklis, pirms aptvēru. Paisums!

— Tagaditēs i čābiski.

Pastiepos, lai uzstīvētu savu vienīgo somu augstāk klintainē. Bīdīju Mašu pa priekšu, pati kūņājos pakaļ. Neko labi tas neveicās. Neveicās vispār. Ledus vairījās no delnām kā pūķa mugura. Ja viena no mums abām paslīdētu, tas nozīmētu nāvi. Vecā kuce kārpījās man līdzās un laida zarnu gāzes aizvien dzidrākajā Ledus okeāna vakarā. Lēsu, ka klints augstums būs savi trīs metri, taču nevarēja zināt, vai ar to būs gana. Atcerējos Pummanki zvejas steķu piecmetrīgos pāļus un zvejnieku vēlmi doties krastā pirms pulksten sešiem. Neatlika nekas cits kā rāpties. Kriukšķošais Iedus mala ceļu kauliņus.

Jāmēģina.

Visbeidzot man izdevās uztrausties līdz klintsaugšai.

Vilšanās.

Biju cerējusi, ka atrodos kādas lielākas salas klinšraga galā, vietā, kur meklēt drošību nakts pārlaišanai. Taču otrā pusē pavērās tikai tāda pati apmalota jūras zupa vatainiem ledus rempuļiem. Kas cits atlika, kā sēsties nost un aiz bēdām kaukt. Paisums mūs aiznesīs, un mēs ar Mašu plūdīsim līdzi dziļstraumēm. Visbeidzot mūsu liki berzēsies viens gar otru aiz Varangerfjorda, Ristiniemi iejomā vai tālāk, kaut kur tur, kur jūra izspļauj savas atsijas. Ūdens, pa brīdim lēni nopūzdamies, cēlās. Tūlīt tas dursies mums pie kāju pirkstiem.

Augstāk netikt.

Rokas bija zilas. Atģidos, ka glāstu koltu skuķes vaigu, un nez no kurienes uzstrāvoja neprātīgs rūgtums. Joprojām atcerējos, kas bija noticis Mašas dēļ.

Ne Montjas. Ne Hermanna Gēdela. Ne tevis. Bet Mašas dēļ.

Cik gan daudz vieglāk būtu bijis mirt siltām rokām, jo hilfsvilligera atņemtie cimdi man bija mīļi. Lises dāvāti. Tajos rokas bija spējīgas uz kampara šļirci pat četrdesmit grādu spelgoņā. Bezpirkstaiņi bija mīļa manta arī tāpēc, ka tie bija savējie, nevis kāds krieviem atsavināts saskretis laupījums. Ņemot aiz operācijas "Kūts" aiznestos dūraiņus un kažokus, vienmēr uznāca kašķainas sajūtas. Man bija žēl, ka hilfsvilligeru pēdējais laupījums bija tieši šis Lises adījums. Pēdējā piemiņa no dzīves, kur cilvēks staigāja, bīdamies Kunga, un nolieca galvu pazemīgā lūgšanā, nopogāja praķi līdz pašai augšai, iekšā iedams, saņēma cepuri rokā, nepiespļāva kaktus un nemīza automobiļu tvana bunduļos, dāvināja paštaisītus ievārījumus, piemiņa no dzīves, kur, trīcinot rīta korāli, zobi bija savā vietā un mute — pētersīļtīra. Pirtī noberzis locekļus, cilvēks metās ceļos. Tad pasaulei bija kāda jēga.

Jutu, kā dvaša izplūst no nāsīm kā garaiņi. Nepaspēšu tev izstāstīt visu, ko biju grasījusies.

JŪNIJS: Petsamo, 1944

Kad pirmo reizi tevi ieraudzīju, bija jūnija nakts. Runāja, ka no Kannasas atgriežas tikai līķu maisi, klīda baumas par vaņkas lieluzbrukumu un frontes līniju krišanu. Radio par to nestāstīja, taču ļaužu gaitā bija redzamas uzkumpušas bailes. Pāri okeāna piekrastei traucās nepieredzēts svelmes vilnis. Asinis tukstēja, vēdzeles tusnīja Kolosjoki dibena dūņās, zaķi apgura un ziemeļbriežu tēviņi tundrā elsoja zem sudrabzeltainās saules. Visi dabūjās, kopojās, jūteļojās. Tikai es viena minos mājup no darbiem Salmijervu Šanhajā. Pacientes kartīte:

Straujas dzemdības. Bērns pasaulē nāk priekšlaikus, svars 15 hg, garums 35 cm. Izredzes izdzīvot niecīgas. Izraisījis dzemdes asiņošanu. Dzemdētājai dzīslās ar 20 mm cauruli ievadītas asinssūkalas.

Neiegrāmatoju, ka bērns bija Peikes māju saimnieces astotais un starpene tik šļaugana, ka ar dzirklēm steigšus vajadzēja pārgriezt apakšbikses, lai atbrīvotu bērnam ceļu. Kā biju sūknējusi un sūkusi liekos nosēdumus no adatas, sūkusi un spļāvusi plazmu. Bez pārtraukuma strādājusi divpadsmit stundas. Par visu Parkinas un Līnahamaru apriņķi bija jāgādā man, jo Nekeļu Aunei vasaras sākumā bija noļekusi dūša, šī bija atšāvusies zāģskaidās aiz klēts un nebija ar mieru iet no turienes prom. Turklāt tagad vajadzēja braukt ar divriteni, jo visas benzīna kartītes aizgāja lēņa ārsta Etelenhulko gāzģeneratora labošanai. Darba bija daudz, jo — kā Nekeļu Aune, vāciešiem atnākot, norādīja:

— Ja pa biezokņiem seuvaļā bizenē divsimt tūkstoši balbaku, tur nevienc neko labu nevar gaidīt. Mazumā iet ij gaļas lopi, ij šķīstas zeltenes.

Pcikes saimniece nekad nebija bijusi šķīsta zeltene, ne nu kara sākumā, ne pirms dabūja sev izpalīgos brīvkrievu. Saimniece kopā ar savu brīvkrievu līdz beidzamam bija malstījusies pa brikšņiem, sienot ķērpju saišķus, no kā vārīja govīm lopvirumu, un šitajās gaitās ari tas bērns bija vēderā dabūts. Viņgad ap kāvu laiku saimniece bija atnākusi apprasīties, vai es viņai palīdzēšu. Mudināju iet pie Nekeļu Aunes. Peikes saimniece gaudās, šai neesot, ko samaksāt. Atbildēju, ka bērni ir Dieva dāvana.

Peikes vecis viņnedēļ bija kritis Kannasā un tā paglābies no ragneša kauna. Vēderā šķērmi smeldzinājās ķērpju maize. Domāju par Peikes saimnieces sirdzīgo stāvu, krēslīgo istabu, prusaku spraukstināšanos sienas papīros. Arī puisietis no šamās bija aizlaidies un nošauts. Bērni vāļājās pa grīdu bāliņi kā sprūtes asniņi. Visiem kā vienam skorbuts, varbūt rahīts. Mutes kaktiņi pušu, aukslējas vienās čulgās, zobi bira ārā jau desmitgadīgiem. Sviestu un pienu viņiem vajadzētu dabūt, ovomaltīnu. Rīt aizlaidīšu ieteikumu uz veselības pārvaldi, tik diez vai tas līdzēs, šiem jau arī nav, no kā dot.

Parkinas krustojumā nācās apstāties. Ceļu, kā jau parasti, bija aizdambējuši vācieši, kaut gan, ja gribas punktīgumu, tad beidzamā laikā alpu jēgeri zaļajās cepurēs, kravmašīnas un mūļu karavānas uz austrumiem plūda mazāk. Tagad šie mēdza ierasties naktī. Pēdējais vilnis bija iegadījies vēl aizviņdien, un biju rēķinājusies, ka šonakt būs miers. Še tev.

Keskimelšu vecis ceļmalā kurnēja, ka nācēju vērtē aizvien krītas, no autiņiem knapi atradināti memmiķi vai arī gaudeni nīkuči, kam drīz atkal vajadzēs autiņus. Pirms trim gadiem Keskimelšu mekšķinātājs bija šos gānījis par iebrucējiem, tāpat vien, lai būtu opozīcijā, taču tagad ļaužu attieksmē pret fričiem kaut kas bija mainījies, tā nu vecis nezināja, klanīties vai spļaudīties. Sen bija pagājuši tie laiki, kad ķidātavas tēvaiņi stāvēja ceļmalās un cildināja 20. kalnu armijas karavīru sastāvu. Penterēja, cik gudri Fīrers darījis, sūtīdams alpu jēgerus, kalnu zemes dēlus:

— Pirmā salna nenokodīs.

Toreiz zaļi tērpto alpu jēgeru armija šķita nepieveicama. Tagad bija citādi. Mazās lotas vairs neskrēja dāvāt karavīriem ziedus. Daža Salmijervu Šanhajas meiča gan vēl šeņķa klētī rādīja potītes, un Keskimelšu mazā Anete kā aizvien stāvēja ubagodama, svētdienas kleitu mugurā. Un, protams, Alakunnasu Jākima, kura brālis 1942. gadā bija kritis Ukrainā kā brīvprātīgais SS-Wiking spēkos un kurš tādēļ iztēlojās arī sevi par esesieti. Vadīja satiksmi, pastiepis roku ieslīpi uz augšu, un, mani ieraudzījis, kliedza:

—    N-n-nost no ceļa sarkaniem bandubērne, kad V-v-vērmaktei vīri maršē.

Kā tad, kaut kur bija dabūjis Nekeļu Jouni čūskuļergu.

Pie sevis nočukstēju:

—   Tu man Ja-ja-jākima nesprēgā, es ij teu ešu pa pēcpusi šāvusi un asaras izdabūjse.

Pēc tam nožēloju. Atcerējos, ka tikai manas vainas dēļ nabaga Jākima bija nokritis uz galvas.

—    Zvērace, — Jākima vēl nosauca pakaļ un šoreiz nešteberēja.

Alakunnasu Jākima, mans pirmais auglis, tas, kuru izglābu dzīvei,

kad 1929. gadā ar Dieva žēlastību kļuvu par vecmāti. Jākima, kura dēļ joprojām esmu stiepusi šo krustu. Vispirms viņš izrādījās pakaļgala atraugonis, pēc tam valodas raustītājs, un nelīdzēja nekas, kaut arī mēli staipīja ar stangām un mutē bāza apaļus akmeņus. Stostīšanās palika. Un nu bija pagājuši piecpadsmit gadi un nāca vācieši. Tur nu viņš rosījās.

Turpināju ceļu un centos aizstumt nelāgo omu, apbrīnojot friču ierindu. Jaunas, nevainīgas zēnu sejas, beznakts naktī zalgojoši lielgabalu stobri, ērgļu kokardes, melna āda un kāškrusta karogi. Tāds skats palīdzēja nomierināties. Vienkārši šķita labi, ka Lapzemē ir tūkstošiem svešu vīriešu, kas neko nezina par manu kaunu. Un tomēr tas iedzēla, manu mīļo Johannes. Vai tu saproti mani? Tas, ka vietējie joprojām neaizmirst klabināt par sarkano bandubērnu, vēl pēc trīsdesmit sešiem gadiem. Zvērace, sarkano bandubērns. Mana audžutēva Isolamperi namā vienmēr tika atgādināts, ka esmu skapī turams sērdienīgs radījums, un tēva grēku dēļ man neviens nevēlēja Dieva mieru, ja sastapa uz ceļa. Mani neuzņēma pat par piecpadsmito rezerves biedri Parkinas Lotta Svard, toties tur tika uzņemta Nekeļu Lispete, kura joprojām malstās visapkārt savā lotas tērpā, kaut gan viņai uz to nebūtu nekādu tiesību, ne pēc tā, kas pirms pāris gadiem notika Mannerheima dzimšanas dienā.

Pirms aizmaldījos tālāk savā nelāgajā omā, notika divas lietas.

Vispirms aiz muguras izdzirdu tvana bunduļa kāsu un sēkoņu. Atgriezos paskatīties. Tur ar savu iznīcinātājfordu blarkšķinājās Nekeļu Jouni, uzsauca man, lai taisos līdzi:

—    Ciskudrilli kastē un mudīgi! Lisei bērnc nāk!

—    Kābēd ta nezvani Etelenhulko?

Etelenhulko bija lēņa ārsts, kuram tika visas tās sētas, kur vajadzēja sarežģītāku operēšanu. Vai tādas sētas, kurās mani negaidīja. Tādas kā Nekeles. Tagad Jouni grieza sava forda kloķi un stūma gāzģeneratora kurtuvē skaidas. Lādējās, ka zvanāmais nestrādā. Tā kā algas nebija maksātas kur tas laiks, centrāles līkkāje pirms nedēļas uzteikuši un pārgājusi glaunākā darbā jeb pie fričiem.

Ziņa bija tāda, ka elpa aizsitās. Nekeļu Aunes meitai būs vainaga bērns. Nekeļu Aune, kura pēc mēles redzēja, kad sieviete ir grūta. Aune, kura man bija iemācījusi augu un karbola šķīdumu noslēpumus, Aune, kura nekad nealojās un prata noteikt bērna dzimumu pēc mātes vēdera izskata, prata uzburt debesīs kāvus, kad vien vīžoja. Jouni metās skaidrot, pirms paspēju nobrīnīties:

—    Māte taga nespēj. Šai akai i noļekusi dūša, atšāvusies zāģskaidās aiz klēc.

Tagad sapratu, no kā cēlusies Aunes krūšu vaina. Aiz klēts viņa bija aizkopusies kauna dēļ, jo laikus nebija atģidusies, ka pašas vaislas tele ir grūta. Neuzdrīkstējās rādīties ļaudīs.

Lispete bija Aunes vājā vieta. Lispeti šī tēraudacs mīlēja tā, ka attiecībā uz viņu bija akla kā gaismā ienests naktstaurenis. Nekeļu I.ises daiļums bija izslavēts visā miestā, un tādām viegli kļūmējas. Pēc tam, kad Lise uz tautas nama skatuves bija tēlojusi "Sapnī vasaras naktī", viņas aktrises dāvanas un raksturs bija daudzināti pat Lapplands Kurier. Sākoties pavasarim, Lispete bija sākusi tūkt un ostā zem steķiem ēdusi mālus un smiltis. Nekeļu Aune miedza acis un apgalvoja, ka meitenei ir zobu puve un ciets vēders, un ar miltenēm un skābeņu rīkles skalojamo dziedēja viņai plaušu kaiti.

Jouni lūpas dirbinājās balsī neizteiktu lāstu taktī. Svārstījos. Man bija liegts braukt uz Nekelēm. Tur dzīve ritēja saskaņā ar slīpkoka krustu. Isolamperi tas nepatiktu, un Unto — nepavisam. Viņaprāt, Aunes dziedinātājas dāvanas bija no Velna, nevis no Dieva.

Nezinu, kāpēc piekritu. Varbūt gribēju Aunei pierādīt, ka veicu Dieva darbus, kur viņas roka nesniedz. Turklāt Nekelēs pelavmaizes vietā tika ēsta miekšķēta baltmaize, bet sacepumu mērca kafijā ar pienu, kamēr citi bija pārgājuši uz aizstājēju no grauzdētām pieneņu saknēm. Tomēr galvenais iemesls bija tas, ka ieraudzīju tevi.

Sākumā tikai pamanīju, ka no friču kravmašīnas kastes uz ceļa izlēcis kāds dēlietis. Tīri zābaki par spīti putekļiem. Plecā kamera. Spriežot pēc uzšuvēm, kaut kāds virsnieks, taču toreiz man pakāpes bija tumša bilde. Gestapo apmetnis un zibeņi uz pleciem. Pakausī atstumta nagcepure un pie tās biedinošais un uzbudinošais galvaskauss.

Tu griezi kameras kloķi un mērķēji uz mums. Satrūkos, ka nu izies plāni. Tvana bunduļu automobiļus, kas pagadījās ceļā, friči reizēm iestūma grāvī. Paslēji roku sveicienam un noskandēji:

—    Heil Hitler, Bruder Šmugulētāj!

Tā sapratu, ka ar Jouni esat jau pazīstami. Tad tu vērsies pie manis un jautāji:

—   Va ta viss kārtībā?

Apmulsu, kā gan tu māki runāt somiski. Un jau kopš pirmā brīža tava balss man bija dzintars un gruzdošas sveķainas priedes dūmi. Savā ziņā pārāk tumša un dziļa tik slaikam augumam.

—        Heilhiller, un šamai nekas nekaiš, — ieskatīja Jouni un tad bilda, ka vajadzētu tikt uz māju pusi, jo māsai radības. Un šitā te līdzās ir vecmāte.

—    Nau problēmu! — Tu pamāji ar roku.

—    Halt!

Un visi apstājās. Tu turpināji fotografēt, itin kā plūstošā kara masa būtu tikai nez kāda parāde, kas palaista pa Rusenštrāsi vienvienīgi tevis dēļ. Izcēlās mazas nekārtības, jo mūļi nesaprata, ka pavēle attiekusies arī uz viņiem, kravmašīnas bremzēja un vīri grūstījās.

Tad tu pagriezies un paskatījies uz mani, un nesatrūkies no manām zvērojošajām acīm kā lielākā daļa vīriešu. Pavēri muti, lai kaut ko teiktu, taču Jouni sāka drīzināt ar dzemdību lietu. Vai būtu iespējams mūs uz Nekeļu mājām aizvest ar Vērmahta kravmašīnu?

Tas bija iespējams.

JŪNIJS: Parkina, 1944

L.ises sāpju kliedzieni bija dzirdami jau pagalmā. Visu ceļu biju nosēdējusi zaļās tatras kravas kastē, kur ciskas apgrābstīja vējš. Vispirms biju gribējusi spraukties kopā ar tevi kabīnē, taču Jouni noliedza. Stīvēties nesāku. Lapzemes varenākajam šņabja kontrabandistam acīs neviens nelec.

Nepaliku gaidām, kamēr Jouni izstīvēs drukno augumu no blakussēdētāja vietas. Cauri lakatu jūrai izlauzos līdz Nekeļu rožrakstainajam dibenkambarim, kur smirdēja pēc vīraka un asinīm. Altārītī dega svece, līdzās ikonai savu dievišķo papīra smaidu smaidīja Grēta Garbo. Meklēju atbalstu pie baltās koka mežģīņu stenderes, jo, ieraudzījusi Lisi, satrūkos. Skaista viņa bija joprojām, taču cauri skaistumam ārā lauzās šausmas un sāpes. Pienbaltās ciskas asins un gļotu nosmērētas, mati nopinkājušies pāri acīm, no kurām valbījās nāves bailes. Uz karstām pēdām iegrūdu roku Lises kājstarpē. Prātā, kā vienmēr, nāca manas pirmās dzemdības Alakunnasu sētā.

Joprojām nezinu, kas man toreiz lika rīkoties. Sveša miesa. Gludas, pavērtas ciskas, kaunuma spalvas un mīksts, savāds miklums starp ciskām, miesas dzīlēs ieslīdoši pirksti. Kampara un maksts stiprais smārds. Nez kā izdomāju, ka svešā'cilvēkmātīte jāiztausta, un gluži neviļus apjautu, ka tas auglis tur ir ačgārni un tūpļa guļā. Līdz tam nebiju pazinusi Kunga spēkus, taču tovakar manī sakustējās gars. Tovakar manī iemājoja dziesma, kas deva zināšanu, kā augli dzemdē pavērst, un tūlīt piedzima bērns, pinkšķēdams un vesels kā trollēns, un, kad tovakar ļaužu ausis sasniedza ziņa par brīnumaino izglābšanos, no ciema atskanēja tādi prieka un aizkustinājuma mauri, ka ūdensputni agrāk aizlidoja rudens gaitās un visa Parkina toruden palika bez kaijas cepeša. Un pat tas nebija nekas, ka jaundzimušais mazgājot nokrita uz galvas, tā tikdams pie nelāgās stostīšanās, mani par to neviens nevainoja, un tādas vainas jau arī parādās tikai pēc gadiem.

—   Dievam mieru teu, — večas man murmināja, pirmo reizi manā mūžā.

—    Isolamperi Zvērace. Sarkaniem bandubērnc.

—    Lai Kristus svētī, teu atvēlēta vislielākā dāvana.

Tā bija vecmāte, Nekeļu Aune. Aune mani apkampa tik stipri, kā vēl neviens nekad agrāk.

—   Tu esi Pietari meita, es atceros teutēvu. Kopš šimbrīža tu man būsi kā pašas bērnc.

Aunes balss bija kā maiga gaļa, zem kuras lēnām mezglā sametas čuguna iesms:

—   Teu dota liela dāvana un lielas sāpes. Ta jau redzēs, cik akmeņainu teku Radītās teu nolicis.

Tā tas bija. Toreiz Aune man kļuva par māti.

Tagad Nekeļu Aune gulēja zāģskaidās un vaimanāja. Dzelzs sieva. Taču viņas dēļ zināju, kā rīkoties. Atroti piedurknes. Izbirstē nagus ar susekli un cūkas tauku ziepēm. Liec atnest no instrumentu somas karbolūdeni. Iesmērē ar to rokas līdz elkoņiem. Aptausti dzemdes kaklu un aposti, vai nav iekaisuma.

Iebāzu pirkstus Lisē. Šim auglim vismaz galva bija kā nākas, taču Lise bija pavērusies tikai kādus četrus centimetrus un auglis iesprūdis, dzemdes kakls savādi iešķībs uz labo pusi. Avotiņš uz kreiso pusi. Lise nosvīdusi dvesa:

—    Mammu, es neešu devusi, es nevienam… neešu devusi.

—    Kāds to koltiešticīgo i pietaisīš pillu, — murmināja Keskimelsene, — un es zinu, ka Dievs tas vis nau.

Liku šai patvārī uzvārīt karstu ūdeni. Veča palika kratām gļeto pirkstu pret grēcinieci.

—   Keskimelsen, turi muti, kad Nekeļu Aunei meita dzemdē, — es ieskatīju. — Un to ūdeni šurpām ar skubu.

Un Keskimelsene pakļāvās.

—   Nu ka Dievs mani izmina, — čukstēja Lise, un acu āboli balti spīdēja.

Un tāpat kā agrāk manī tieši no Radītāja ienāca pārliecība, ieplūda prātā tā, kā avotā ievirmo skaidrūdens. Tūlīt sapratu, ka jāņem palīgā stangas. Pielāgojot stangu galus, jutu pa muguru tekošos sviedrus. Kaut kur tur ārā gaidīja tas fricis, kurš manī bija skatījies nesatrūkdamies. Tas, kura balss bija dzintars, tas, kurš bija licis Vērmahtam apstāties. Viņa priekšā es negribēju aizsūtīt bērnu uz debesīm. Iedungojos:

—    Nestundā saucam uz Tevi, Kungs, un Tu sniedz roku glābiņa lūdzējiem…

Pa vaļējo logu bija dzirdams, kā Aune vaimanā:

—   Vienīgā meita kļūse par fričiem mauku. Aktrisei tur vajdzēja iznākt, par jauno Krētu Karpo visi titulierēja. Un ko tu, nešķīstene, izdarīji! Kauč abi apmirtu, māte un bērnc.

Nenomira ne viens, ne otrs.

Zēns bija ņiprs, un viņu no galvas līdz kājām klāja tumša pūka. Uzšāvu šim pa pēcpusi, un tūlīt līdz pagalmam un aiz šķūņa aizskanēja līksmas brēkas. Pat Nekeļu Aune iesteberēja iekšā uzmest jaundzimušajam aci. Pablenza uz mani un noteica:

—   Ak tā. Esi apukaļ.

Bērnu Aune atzina par purvā slīcināmu.

—   Spalvainc ellei izdzimums. Nezi, vai izvilks līdz rītam.

Iebildu:

—    Mandomāt, cieši izskatās pēc dzīvotāja.

Aune tā vis nedomāja. Lisei par nastu tas bērns netiks atstāts, lai velti nepierod, jo tikpat nāve klauvē pie durvīm. Un kopā ar slimu bērnu nebūs nekāda gulēšana, iedzīvosies tik riņķos zem acīm un sažļembātos pupos. Un, ja vien šis izspirināsies, būs jāgādā zīdītāja.

—   Va ta nau skaidrs, ka mūsim Lisei pret to bērnu i pārjūteklība.

Mēģināju apstrīdēt. Nekas tam bērnam nekaitēja, kas par to, ka spalvains, deguns tak saoda vesela bērna smaržu. Atgādināju, ka tāds apmatojums jaundzimušajiem nav nekas neparasts. Gan jau, šim augot, tās spalvas izkritīs.

Aune vēlējās redzēt, ko esmu uzkrecelējusi pacienta kartē:

Pirmdzemdētāja, 23 g. Grūtumi ilguši četras dienas. Dzemdības ar stangām. Uzliktas sešas šuves. Komplikāciju nav. Bērns vesels un spalvains.

Aune nosēcās, iebāza apliecību kabatā, un tur tā arī palika.

Toties, kad iekšā nāci tu, istabu pārskrēja čaukstoņa kā baznīcā. Pazinu tevi tūlīt. Visi bābieši atkāpās kā Mesijas priekšā. Droši vien ienāca arī Jouni, taču viņu neatceros pat pēc labākās gribas. Augstākais, tev aiz muguras noņirbēja kāda tēviņa ēna. Nē, es kopš pirmā brīža redzēju tikai tevi, jo tavā ēnā palika pat I.apzemes varenākais šņabja kontrabandists.

—    Gute Nacht, — tu sacīji, pieliekdams galvu stenderes priekšā. Biji gandrīz galvas tiesu garāks par visiem klātesošajiem.

—    Dievam mieru teu, Dievam mieru, — murdēja luktura mestās ēnas un sienmales. Tev tie pātarnieki un suņticīgie atvēlēja savu dievammieru.

—   Nu ka teu vellc rāvis, vēl to bildētāju vajdzēja atvilkt negodam par liecinieku.

Jouni atķerkstēja:

—   Neplurkšķi skaļi, šis takš māk somisku.

Izskatījās, ka neviens nav samulsis ne par Lapplands Kurier avīžnieka klātbūtni, ne par to, ka pie durvīm novilki zābakus. Man vienā mirklī bija skaidrs, ka šeit visi tevi pazīst. Neviens tevi neaizkavēja, kad lēnām, gandrīz baudpilnām kustībām uzskrūvēji uz statīva tādu lielacainu aparātu, kam uz sāna bija lasāms l.udo 231. Kamēr visu ieriktēji, ļaudis aizturēja elpu. Sāki fokusēt. Keskimelsene nemudināta piesteidzās pie gultas ar svečlukturiem. Acīmredzot visi bija pieraduši, ka fotogrāfijai vajadzīga gaisma. Vispirms paskatījies uz Lisi, ar vēsu atzinību un mērenu nelabumu vienlaikus. Spalvainais bērns tika ietūcīts iespējami dziļi padusē.

Tavs skatiens klīda no vienas lindraku valkātājas pie nākamās. Tas aizķēra bizes un lakatus un pieskārās ikvienas sejai, un šķita, ka ikviena satrūkstas, pat Nekeļu Aune. Un piepeši es aptvēru savu nepilnīgo sievišķību un to, ka mani viscaur klāj gļotādas un asinis un ka no mutes kaktiņa nokarājas nupat pārkostā nabas saite. Izspļāvu to uz grīdas un lūdzos: neskaties uz mani. Dievs, esi tik mīļš, neļauj tam vīrietim mani ieraudzīt. Pašlaik neskaties uz mani.

Zināms, tu paskatījies.

Pirms paspēju aizbēgt, tavas acis jau bija pievērstas man, zīlītes sašaurinājās un uzacis saraucās kā dabas zinātniekam, kad tas sastapis kādu nezināmu gļotaugu. Pēc tam acumirkļa garumā šķita, ka notikušas pārmaiņas, un brīdi tas bija tēviņa skatiens, ziemeļbriežgovi saoduša buļļa skatiens, kas tūlīt apdzisa, taču es jau biju izkususi, izšķīdusi, nogrimusi kādā dziļā pirmatnējā jūrā, kur jūrassuņi laiza papēžus un ugunīga zvaigzne liek miesai gruzdēt. Šķita, ka tu uz mani esi paskatījies tā, kā manī nekad agrāk neviens nebija raudzījies.

—    Abet, Vrдulein Schwester, mēs takš esam tikušies.

Iztēlojos, ka esi ieraudzījis manī mātīti, ieraudzījis cauri visiem tiem netīrumiem un sārņiem, tā kā tu spēj ieraudzīt mātīti visās sievietēs. Kāds nenovīdīgi iegrūda man mugurā, tāpēc nozvārojos pret gultu.

—    Ej takš, šis grib teu ar bildē.

Fotogrāfija tika uzņemta. Zibens lampas magnēzijam nopaukšķot, visi sastinga uz vietas, kā arī pienācās, visi, izņemot mani.

—   Šatnā takš ne bildēties nemāk, — Keskimelsene dzirdami nočukstēja. — Kādam vajdzētu šo stutēt.

Tu nekavējoties pielēci man klāt un piedūri roku. Biji zeķēs, tomēr es sniedzos tev tikai līdz krūtīm. Jautu tavu smaržu. Cauri asins un gļotādu dvakai, cauri mīzalu smirdoņai. Cauri tam visam saodu no tevis plūstošo smārdu.

Liki Jouni darboties ar autoknipsi. Tikmēr es ostīju. Tu dvakoji tik mokoši labi. Pēc ziemeļbriežbuļļa kažokā ieziesta putna piena. Pēc rupji sagrieztas virdžīnijas tabakas un kūtspakaļas ļuļķiem. Pēc bērna pirkstiem, kas ierīvēti ar vaivariņiem. Pēc Dieva krekla. Vienkārši pēc pimpja un itin ne pēc kā.

Tu droši vien kaut kā ievēroji manu neviļo sakustēšanos, jo pasmaidīji un pieliecies pie Jouni, lai kaut ko pateiktu. Jouni man uzņurdēja, noklakšķināja mēli, nicīgi uzķērca:

—   Tas i mūsu Johanness, reportiers Johannc Angelhursc. Vinč grib teu iztaujāt priekš seuavīzes.

—    Abet kābēd, — Lisei izlauzās činkstiens.

Jouni jautājoši pagriezās pret tevi. Atkal čukstēji Jouni ausī un tik tikko piemiedzi man ar aci:

—    Redzēj, viņa kā vecmāte i tāda jauniem laikiem stiprā sieviete, tādas Vācijai ir vajdzīgas. Un Somijai, lai.

Pēc Jouni izteiksmes varēja noprast, ka viņš nepavisam tev nepiekrīt.

—   Abet I.ispete, va vinč negrib uztaisīt rakstu par I.ispeti, — tūlīt pasteidzās Aune. — Pasaki viņam, ka mūsim I.ispete i Lapzemes jaunā Krēta Karpo, par viņu jau avīzes rakstīšas.

—    Un es ešu lota lai!

Tā nu gan īsti nebija patiesība, tomēr neko neteicu. Jūs abi atkal pieliecāties, lai sačukstētos kā knauķi Šērnera veikalā, tas izskatījās mazliet uzjautrinoši. Paraustīji plecus. Jouni negribīgi tulkoja:

—    Kādu citu reizi.

Uzvilki kājās zābakus. Tad jūs abi devāties prom. Bābas reveļu reveļiem gāzās skaitīt jaundzimušā kāju pirkstus, taču es cauri mežģīņu aizkaram noskatījos tavā aiziešanā un jutu nāsīs tavu smaržu.

Johanness. Tas ir svēto un telēnu vārds. Nevainīgo un svētlaimīgo vārds, Jāņa Kristītāja vārds.

Cauri viļņainajam stiklam redzēju, kā tava labā, spēcīgā mugura attālinās. Kad jūs nozudāt gaistošajā odu barā un vasarā, man izlauzās nopūta.

—   Tu nu gan, meit, liecies mierā, šitādām meņģēm teu par daudz gadu.

Tikai tad pamanīju, ka man līdzās nostājusies Aune. Viltīgu ģīmi kasīja snīpi.

—    Teu i Unto. To neaizmirsti.

—    Es ne jau tābēd. Svaiga gaisa sagribējās.

Taustīju loga stenderi. Vereklis netaisījās. Unto. Kopš aprī|a, kad viņš devās uz Siveri, par šo nekas nebija dzirdēts. Maija beigās tika pasludināts par kritušu. Mani gan māca šaubas, vai tik tas mērdelis nav pievienojies dezertieru gvardei, taču par tādām lietām jau dzimtajā pusē neklaigā.

—    Unto i kritis.

Aune satvēra un pavirpināja manu matu šķipsnu:

—   To vis vēl nevar zināt, vinč var būt gūstā, lai.

Tomēr par Unto Aunei nebija ne silts, ne auksts.

—    Teu i nemierīga asenc. Neskrej nu ugunī, ka nenākas nožēlot. Unto vēl būs apuka|.

Neklausījos. Tūlīt beigsies karš, tūlīt pārnāks Unto. Un nez no kurienes manī uzmutuļoja lūgsna, tik stipra lūgsna, kāda man nekad agrāk nebija bijusi. Skatījos tukšumā, ko tu biji atstājis šajā vakarā. Piespiedu pieri vēsajam stiklam un diedelēju: mans Dievs, es gribu to vīrieti.

Dievs, ja es dabūšu to vīrieti, neviena cita neprasīšu.

JŪNIJS: Parkina, 1944

Negribu tev noklusēt neko, manu Johannes. Bija man Unto. Vienīgais, kam es toreiz patiku, ja neskaitām to Parkinas lazaretē nomirušo Turku ampelmani, kas bija aizturēts Petsamo 1939. gada spiegošanas lietā. Apsvilis no matu galiem līdz papēžiem. Gribēja ar mani precēties, kamēr valsts policijas vīri viņu vēl nav nogalinājuši. Nomira pirms rītausmas. Atstāja man mantojumā savu ar svina etiķi pilno līķi, pakauša šķipsnu un patentu apliecības:

Izgudrojums: Tolais ziemeļbriedis, genotipa produkts. Uztura vajadzībām divas trešdaļas gūstamas tieši no zemes, tur, kur ķērpji neaug, taču spīd mēness. Barots ar siena krikumiem un jūras zaķiem — diemžēl produkts aizbēdzis uz ganībām, rekonstrukcija jāveic no pārpalikumiem, kas rodami Kazino staļļos desmit kilogramu mēslojuma maisos.

Unto sastapu, kad viņš ieradās izmeklēt to spiegošanas lietu. Toreiz tika apcietināti vairāk nekā simt Petsamo iedzīvotāji, ko turēja aizdomās par okšķerēšanu vaņku labā, un notika dažādas ērmotības. Nopratināšanās reizēm gadījās nejauši šāvieni, savukārt lasītnepratēji kolti uz vairākām lappusēm izplāja liecības par to, kā šifrējuši krievu slepenos ziņojumus. Unto šajos darbos rūķējās kā Lapzemes gubernatora Hilliles ķeirais kājas pirkstiņš, un, kad citi brauca prom, viņam kā kleinkājim nācās palikt Petsamo. Par sausu sausāks ticīgo sprukstiņš, no dūrainī rāvēju slakas. Iesākumā pat mazliet aizkustināja. Vāca augus un kaltēja to ziedus zīdpapīra albumos, un neticēja, ka Ledus okeāna krastā nav atrodami ne rožrētiņi, ne retēliņi. Ar Isolamperi šie saderēja kā podiņš ar vāciņu. Lestadiānis* un Patriotiskās tautas kustības radikālis vienlaikus, nācis no Pohjanmā puses. Izloksnē runāja šķērsi, taču visi no viņa baidījās, jo viņam bija vara nosaukt jebkuru ziemeļbriežu zagli par spiegu. Viņam tā arī nepieleca, ka kolti vienkārši malstās pakaļ saviem ganāmpulkiem pa visu tundru un neliekas ne zinis par zemes urķētāju izdomātajiem robežu priekšrakstiem.

Viņš bija pārcentīgs amata lietās un apsviedīgs divu ideju karsējs. Pasūtīja uz mājām Patriotu avīzi "Laika virziens", toties no Isolamperi aizņēmās "Kļļas koku", "Žēlastības Vēsti" un "Ciānas Vēstnesi". Friči viņam sākumā nepatika. Kad šie pirms trim gadiem sāka plūst šurpu, viņš ar naģeni galvā tirinājās Okeāna ceļa krustojumā, ar savām misiņa pogām mēģināja bīdīt atpakaļ no kravmašīnām kāpjošo Vērmahtu. Noticēja tikai tad, kad no štāba zvanīja un aizliedza prašņāt pases. Viņu šķebināja, kā lotas pulcējas, lai sniegtu ienācējiem savas Lapzemes vijolītes.

— Svilpastes. īstas maukas. Tevi es tomēr izglābšu.

Tiesa, Unto mani grasījās glābt nevis no vāciešiem, bet no pašas. Mans tēvs bija nogalināts 1918. gada pilsoņu kara laikā Rovaniemu Lainānrantā, bet pirms tam kopā ar māti neprecēts slapstījies pa Sahanperes brūžu pažobelēm, jo viņas dzimta nedeva svētību šādai savienībai. Bija arī vispārēji zināms, ka man nevar būt bērnu. Neviens īsti nezināja, kāpēc. Pēc Isolamperi stāstiem, es ar ragutiņām biju laidusies lejā no Pestīšanas kalna un uzskrējusi zara galam, kas iegremdējās manī kā bullis govī, un manī bija pārplīsis kaut kas mātītēm svarīgs. Taču es pati to neatcerējos. Tomēr manas sliktās asinis un manis caur un caur grēcīgā ieņemšana bija lielāka vaina, un tur nekas nebija līdzams. Kaut arī Isolamperu sētā dzīve ritēja, bijājot Kungu, neliekot pie logiem aizkarus un grīdas nevis slaukot, bet kaitēkļu aizbaidīšanai izklājot ar kadiķu zariem. Saimes istabas kaktus Isolamperi ik nedēļu iesvētīja ar savām sveķaini sīvajām čurām.

Isolamperiene ieskatīja Unto par iespēju, kā tikt no manis vaļā.

Viņa atļāva Unto mani pēc saiešanas pavadīt un no Isolamperi paduses švīkstēja:

—    Šī meita mūsim nau jāpieskata.

Tūlīt pirmajā ceļa līkumā izstāstīju Unto, ka pēcnācējus no manis nav ko gaidīt. Unto nelikās ne zinis.

—   Kad karš beigsies, es tev uzcelšu ērberģi un sētu apkārt. Gan jau Dievs mums dos ari bērnu. Būsi pie vietas kā citas sievas. Beigsi skraidelēt pa tām vecmātes būšanām.

Pamāju, kaut gan šķita, itin kā rīkli sažņaugtu milzu ķetna. Kas iedzina šķidrumus acīs un nāsīs.

—    Nu ko tu.

Unto domāja, ka manu skumju iemesls ir tas, ka nevaru dabūt bērnus. Mierināja, sak, kaut arī es pēc dabas esot zaimīga un bezdievniece un cēlusies no paša Velna, tomēr viņš mani izglābs. Ar Dieva palīgu es varētu tapt no viņa grūta. Parkinas saiešanā Dievam tika skandināts, lai piedod mana tēva grēkus. Izdarīšanās bija pamatīga, un Keskimelsene iekrita aizgrābtībā, dejoja gaitenī, tā ka dobie kauli svelpa, un runāja aizmūžīgās mēlēs, un dievvārdnieki raudāja, un sludinātājs jundīja:

—    Mūsu Kunga Kristus asiņu vārdā, piedod grēkus!

Tas neko nelīdzēja.

Unto tā arī nesaprata, cik ļoti es ienīstu viņa dubļainos zābakus.

—    Lūdzies tik Dievu, gan viss vērsīsies uz labu.

Un norunāja no Lestadija sprediķiem:

—   Un kaut gan mums dota paradīze zemes virsū, mūs tomēr še sasniedz arī vecā Pūķa rīkles dvaša.

Unto nesaprata. Neviens pirms tevis nebija sapratis. Ka es nemaz negribu nokārtot dzīvi. Negribu pārtraukt visu. Ne pēc tam, kad Aune bija mani ņēmusi savā aizgādībā un iemācījusi karbolūdens noslēpumus.

Man bija mīļš tas akacis ar zālīšu un vaivariņu izgarojumiem, kurā Aune mani iegremdēja un lika dzert. Pateicoties Aunei, man bija kas tāds, kā citām sievām nebija, zināšanas, un tāpēc arī brīvība iet un staigāt. Izbēgu no Isolamperi zvīņainajiem zābakiem un biju arī kas cits, ne tikai ālava un nicināts sarkano bandubērns. Man bija mīļi senie asinsriebēju vārdi un zintis, ko Aune čukstēja ausī. Jo viņa man deva daudz vairāk, nevis tikai medicīniskas mācības. Tapat kā piepratu potēšanas, klistīru un āderu ciršanas māku, zināju arī, kā, skalojot ar kvēpiem un sālsūdeni, ārstēt kuņģa vainas. Brūces iemācījos dziedināt ar apliekamajiem no cūku taukiem un sveķiem. Iemācījos vākt labdūšas, buldriņu, sievumētras, eņģeļsaknes un iejaukt no medus un drumpatenēm dzērienu, ar ko remdēt grūtsirdību un mīlas mokas. Iemācījos kliedēt raudošo kara atraitņu skumjas ar nātru nostājumu un bromu, un iemaisīt govīm lopvirumā tīmeklenes, lai tām būtu mierīgs miegs un tās kūtīs nemautu pēc friču rekvizētajiem telēniem.

Unto Aunes dziedēkļus uzskatīja par Velna brūvējumiem.

—   Augus tak var vākt arī tāpat. — Unto man rādīja savu herbāriju. Mirušas, saplacinātas auglenīcas uz zīdpapīra. Ķieģeļu un plākšņu apspiestas. Unto nesaprata, ka manas spējas ir manī bangojoša tumša, varena straume, tā ir Dieva balss, kas tūkst un čukst manās dzīslās. Ka tas galu galā ir Dievs, kas dod man šīs pavēles, un nepavisam ne Velns.

Unto jau nebija slikts cilvēks. Viņš bija nekāds. Gribēja aprunāties ar Isolamperi un aizliegt man braucienus vāciešu mašīnās. Dievojos, ka braukāju nevis viena, bet kopā ar Auni, taču tad Isolamperi strupi noteica:

—    Gana.

Un es vairs nesastapu Auni.

Piedod, Johannes, ka es Unto kaut skatienu veltīju. Taču toreiz es par tevi neko nezināju un laikam jau uzkūsāja pat manas asinis, kaut gan centos tās atvēsināt ar dziedēkli no vilku un bebru pautiem. Un, kad, braucot ar riteni, ceļā pagadījās lietus un klēts, un klētsaugšā Unto mazītiņais daikts, es nespēju pretoties. Taču nekāds izminējs no Unto nesanāca. Unto tirinājās un lādējās, nogrūda man uz ciskas. Pēc tam apraudājās un gribēja izlūgties piedošanu par maniem grēkiem.

—   Tu mani tīši pavedināji. Sātana brūte tāda.

Ar sasutušo sienu slaucīju notraipīto kleitu un skatījos uz Unto dubļainajiem zābakiem.

Postā Unto nonāca, mēģinādams uzturēt pārāk labas attiecības ar norvēģiem un fričiem. Reizēm viņš to centās arī izskaidrot. Ka no Vācijas viedokļa Petsamo ir nevis Somija, bet gan padota Norvēģijas izlūkdienestam. Viņš gribēja spēlēties ar Trešā Reiha lielajiem puikām, taču neprata. Un, kad nu viņš tur Altā šiverējās, izgāja tā, kā izgāja. Bija sagandēts kāds kaujas kuģis, un dumiķītis Unto bija devies spiegiem piedāvāt nez kādus papīreļus. Stāvēja uz klāja un māja, kamēr šie veica mērījumus un pārbaudīja torpēdu tīklus, un urjavoja, kad špiks itin kā iecēla laivā lasi, galvoja par tādiem, par ko nebūtu vajadzējis galvot.

Tāds bija Unto. Žēl viņam manis kļuva.

—   Tagad visi vainos mani.

Unto jau bija atcelts no policista pienākumiem, gestapo gribēja izpētīt, kas viņš par putnu. It kā viņam būtu slēpjams vēl kas cits, nevis tikai pēc ziedputekšņiem smaržojošās ādas mapes. Tad pienāca zvans no sakaru štāba Roi un tika paziņots, ka Unto, par spīti kleinkājībai, tiek iesaukts papildspēkos.

Nebraucu viņu pavadīt uz Rovaniemu miestu, nebraucu, un viss, kaut gan būtu dabūjusi redzēt vilcienu.

JŪNIJS: Parkina, 1944

Todien Alakunnasu lankā notika Parkinas un Līnahamaru aizsargu šaušanas mācības un brīvprātīgo pieteikšanās. Man bija liela noraušanās lauka malā uzslietajā Sarkanā Krusta teltī. Noskaņa bija saspīlēta. No frontes nepienāca nekādas ziņas, un atvaļinājumā nevienu nelaida. Klinšu muldas izsusēja līdz dibena dūņām, un visās malās smaržoja zemesmātes putekļainā, sīkstā dzemde, bet klētīs friču cīpstalpimpji. Vaņku bumbas krita gandrīz katru nakti, un uz fronti tika laisti pat tādi brīvprātīgie, kam aiz muguras knapi piecpadsmit vasaru. Potēšana, svēršana, bezjēdzīga piena ieteikumu rakstīšana. Keskimelšu vecis sadzēries grīļojās pa laukumu un bauroja, ka vācu Blutsbruder sācis smirdēt kā pūžņojošs pušums greizgūžainas govs pežā. Šis bija aizsūtījis savu mazo meitu uz Oulu fabrikot Molotova kokteiļus.

—    Tos tūdaleņ vajdzēs pret fričiem. Šie ceļ ierakumus Sallā un Kilpisjervos, pac redzēju!

—    Un ko tu domā? — jautāja Lise.

Šī bija uztraususies uz galda stūra un šūpoja kājas. Galvā viņai bija košumcepure zīdaiņa miesas krāsā un mugurā kretona kleita. Bērna līdzi nebija. Ietriecu beidzamo poti koltieša stīvajā miesā un kravāju somā injekciju šļirces un virzuļus.

—    Par ko?

—    Nu, par tamiem nocietinājumiem?

—    Dirsknābjiem runas. Zirgiem puišu ziņbiroja grābšļi.

Zagšus uzmetu skatienu laukumam. Tur nu tie vājpautu diegazēni steberēja, izslējuši koka nūjas un medību bises. Lielākai daļai nebija uniformas. Alakunnasu Jākimam vismaz mirušā brāļa SS-Wiking zīmotnes uz piedurknes un ķivere ar galvaskausu. Šis vadīja marša dziesmu.

—    Fri-fri-friči krievam ietapo, so-so-somi dirsu nomizo. Lai velti necer!

Reizēm garām pasoļoja kāda vācu rota, un tad Jākima ieslīpi paslēja roku.

—    He-he-heil Hiller!

Pārējie zeņķi izskatījās samulsuši. Un tie būtu īstie, ko sūtīt uz fronti? Tādus vajadzētu piedzīt nevis ar hillerheiliem, bet ar jaunpienu un govslopa recekļdesu. Kaut kur tālumā bija dzirdama lielgabalu duna.

Lise malkoja ar saharīnu saldinātu citronūdeni, ko viņa sauca par limonādi. Katrā malkā acīs pazibēja ciešanas. Viņai sāpēja zobs, un Aune nebija ar mieru līdzēt. Viņa joprojām bozās par to bērnu. Lise nopūtās:

—    Va nau trakums. Manknauķs kļuva par nēģeri.

Tā bija taisnība. Kverpis bija kļuvis aizvien tumšāks, un nekas nelīdzēja, ne ādas berzēšana ar citronūdeni, ne pastāvīgā dzesēšana aiz klēts zāģskaidās. Ne nēģeri, ne žīdi miestiņā nebija redzēti kopš tā laika, kad četrdesmitajā gadā viņus visus bija atbraucis savākt amerikāņu kuģis. Kāds sumpurnis bija izprātojis, ka bērna tēvs nav neviens cits kā visgodātais Kīkalu Sulo. Kīkalu Sulo bija lielpipeles bullis, kas mēdza bēguļot uz Alaluostari, lai aplēktu teles.

—    Es nevarēju paturēt to seubērnu, man pret tamo bij pārjūteklība. Un piena man nebij, lai.

Tad Lises raizes izčibēja. Zobs vairs nemocīja.

—    Redzēj. Tamo frici es vēl nokantēšu.

Pagriezos, lai atskatītos. Šļirces virzulis nokrita zemē, un es nolamājos:

—    Sātanpindzele!

Lise samulsumā iebrēcās. Skaidroju, ka tagad šļirci vajadzēs vārīt un dezinfierēt. Taču ne jau par to es lādējos. Tas, uz ko Lise norādīja, biji tu. Abi ar Jouni kājām ieradāties pļavmalā, ļouni nesa statīvu.

Piespiedos čerkstīgā balsī pajautāt, kas šis tāds esot.

—   Va ta tu neesi lasījse viņamgabalus fričiem avīzē?

Nebiju, un arī Lise nebija, taču atšķirīgu iemeslu dēļ. Viņa lasīja tikai "Filmu Klēti" un arī tur vienīgi rakstus par Grētu Garbo. Mani savukārt neapskalināja nekādu ziņu straumes. Vienīgā grāmata, kas tika lasīta Isolamperos, bija katķisms, no avīzēm — jau 19. gadsimtā slēgtais "Eļļas koks" un citi lestadiāņu izdevumi. "Somijas Ilustrēto" reizēm izdevās pāršķirstīt kaimiņu atejā, kur ar to tika slaucīta pēcpuse.

No Lises uzzināju, ka tevi mīl visi. Mātēm un vecmāmiņām par mīluli biji kļuvis, izkarot veļu un sadzenājot rokā vecainēs aizbēgušos lopus, saimniekiem — netaisot saimniekmeitām knauķus. Par sīko balbaku varoni biji pacēlies, skriedams pa pludināmajiem baļķiem un sasvilpdams sausu laiku. Par to visu man nebija ne jausmas. Es tikai zināju, ka tavi zābaki nav tādi kā citiem. Ka tu, istabā nākdams, tos novelc. Un ka tava smarža liek manām asinīm kūsāt.

Lise, kā mani mocīdama, stāstīja, ko sievas mēdz runāt par tavu smaržu. Autu Henrīka bija lēsusi, ka tev pielipusi auru laikā nogalināta ziemeļbriežu tēviņa vaislas smaka. Ka pārējie vīrieši to saost nevarot, taču ziemeļbrieži un cita dzīva radība gan, un sievām bija bail, ka rudenī riesta laikā tev biezoknī būtu gatavais negals, jo tevi tramdītu gan buļļi, gan klinšu ērgļi.

—   Es šamam teicu, lai takš i tik prātīgs un neiet.

Raudzījos uz tevi pāri laukam. Tu izskatījies neaptverami izveicīgs un tomēr arī mazliet trausls bez nagcepures un SS uniformas. Zābaki tīri no pļeku mīnām, un mati uz pieres tādā kā govs nolaizītā cekulā. Kamera gatavībā uz statīva.

—   Ko vinč uzjem?

—   Vinč bildē visus. Un pin meičām vainagus.

Galvu aizgriezusi, saņēmos pajautāt:

—   Va ta tevi vinč i gribējš uzjemt?

—    I gan.

—    Va ta avīzei rakstu i taisīs?

—    Nau vis, — atzinās I.ispete.

Atvieglojumā nopūtos. Taču tad Lise piešķieba savu skaisto galvu un nevērīgi pārmeta vienu kāju pāri otrai.

—   Totiesu vainagu es dabūju.

Un piepeši es ienīdu Lisi. No strautmales dzelteni margojošajām purainītēm un sviestenēm, pīpenēm, bluskārkliņiem, vellķepiņām, ērgļpapardēm, cūkaušiem, bezvārdēm un ķerbeļiem tu pini meičām vainagus un fotografēji. Un es žņaudzīju virzuli dūrē un iztēlojos, kā visas šīs jūrmalas mīlaspuķes pēc kārtas skrien diedelēt vainagus un dabū. Un tu bildē. Kā šīs svilpastes ar biezpienaino miesu un ciskām, kas vērtin veras, tavā priekšā izģērbjas, žākliski sēžas uz krēsla. Paslej cisku augstāk, ar ceļgalu virza savas miesas ieplakas tuvāk kamerai un trīņā pilošās krūtis pret virsnieku kazarmas pītajiem krēsliem. No kurienes manī nāk šīs domas, palīdzi, Kungs, palīdzi!

—   Ja šamais uz mani aces nemetīs, ta vinč i tukšpauc. — Lispete izlieca muguru un atmeta galvu. Cepure noripoja, un uz viņas pieres tūlīt spēlējās saule, gūžas trīsēja kā ķēvei vasaras naktī. Pāri laukumam uzmetu tev skatienu, un tur nu tu stāvēji un skatījies uz mums. Lise iebakstīja man sānā un zobodamās teica:

—    Vinč lūr uz teu.

—   Neāksties nu. Uz teu vinč skatās.

Lise pavīpsnāja, jo tas taču bija pašsaprotami. Tad viņas seja sadrūma.

—   Viņam jābrauc promī. Kauč kur uz Titovkai nometni. Vakar bij stāstīš Jouni.

Man paspruka iekliedziens, un Lise paskatījās uz mani. Taču viņa, protams, neko neatjauta. Tāpat kā neviens cits neatjauta, ka manī mīt sieviete. Neviens cits, izņemot tevi.

—    Redzēj, ko es atradu pie barakām!

Lise kaut ko iegrūda man rokā.

—    Man tāda nau vajdzīga, jo man takš nule tas knauķs.

Nosarku. Tā bija pišamgumija, taisīta no cūkas zarnas. Unto nemūžam nebūtu tādai piekritis. Aune jau pamiera laikā bija ierosinājusi iekārtot zirgu vilktus tikumības un aizsargāšanās piederumu ratus, kas braukātu apkārt un dalītu šos līdzekļus sievietēm, kuru vīri ir nocietinājumu darbos Kannasā. Pēc pagasta padomes sapulces Isolamperi man sadeva pa ausīm un aizliedza turpmāk būt jelkādās darīšanās ar Auni. Unto bija vienisprātis. Kad Aune nākamā reizē ieradās, lai ņemtu mani līdzi uz potēšanām, abi izmeta viņu pa durvīm. Izlamāja par suņticīgo un pūšļotāju.

Tagad Unto bija dezertējis, bet varbūt kritis. Isolamperi bija darba papilnam, uzraugot savu sievu, kam ciskas bija naskas uz vēršanos. Taustīju gumiju. Kad iztēlojos, kā tā atradusies starp diviem cilvēkiem, kas bijuši viens otrā, sirds sāka dauzīties. Tad Lise izrāva gumiju man no rokas.

—    Ko ta tu ar tādu. Zini ko?

Lise iekurkstējās smieklos, taču vienlaikus skatījās pāri laukumam uz tevi.

—   Mandomāt, tam Johannesam i tāda pati vaina kā Hitleram. Vienc pauc atlicis.

Un es skatījos un neredzēju tevī nekādas vainas. Stalta mugura, viscaur glīts augums. Zināju, ka man tevi jāsastop vēlreiz. Tev taču vajadzēja mani iztaujāt savai avīzei. Mani, stipro sievieti, kurai ir spēja dzīvību gan dot, gan atņemt.

—    Auuu, — Lise nošķendējās un aptaustīja uzpampušo vaigu.

—    Dzirdēj, es teu līdzēšu ar tamo zobu.

Nākamajā dienā soļoju uz Nekelēm. Aiz klēts ar stangām izrāvu Lisei zobu un sameloju, ka nejutīgumzāles nav līdzi. Tad liku tai viltus lotai sameklēt pelašķus apliekamajiem. Pati spēros iekšā Nekeļu varenajā mājā.

Ir dažādi nami. Ir tādi nami, kuros dzīvo, bijājot Kungu un baidoties no Dieva soda, ja uz grīdas nokritusi koka karote. Tādos nav vērts līst, ja gribas panākt savu. Un tad ir tādi nami kā Nekeļu muiža, kas atrodas Jaunavu fjelda piekājē. Tur aiz svinā ielogoticm stikliem dzīvoja Neke|u Jouni, Lapzemes varenākais šņabja kontrabandists. Nežēlīgs un nepielūdzams tiem, kas viņu centās apkrāpt. Taču es viņā zinājos arī otru pusi. Tēviņu, kurš strauta foreles rija veselas, raudāja, kad pavasaros tika slīcināti kaķēni, un palīdzēja mātei, griezdams veļas mašīnas trumuli.

Jouni bija vara.

Afēras viņš bija mantojis no sava tēva Aslaka Nekeles, kurš sausajos 30. gados turēja vaļā Lapzemes spirta vārtus. Jouni kopā ar tēvu bija izbraukājis ceļu līdz pat Oulu, lai katrā posmā pārliecinātos, ka šņabis plūst uz Ledus okeānu, nevis izslāpušo zemes urķētāju mutēs. Savulaik Rovaniemos Aslaks bija atradis Auni, kura bija kalpone iebraucamā vietā. Aune iemīlējās un devās vīrietim līdzi, kaut gan pamest metropoles dzīvi bija žēl. Vēl tagad Aune nereti ar ilgošanos atcerējās Rovaniemu gadatirgu un šķendējās, ka Nekeles tajā virzienā vairs nedrīkst rādīties, ne pēc Mannerheima 75. dzimšanas dienas svinībām. Kas toreiz notika, to zināja retais, un vēl retāks uzdrīkstējās runāt.

— Teitan jau i bīš labi, lai, — Aune dievojās.

Un tā arī noteikti bija. Aslaks savai jaunulei uzslēja Petsamo smalkāko ērberģi. Savai tautai deva to, ko agrāk zemes urķētāju kungi, dzirdīja koltus ar spirtu un vairoja bagātību, mīdams šņabi pret viņu zvērādām. Taču sliktais saņēma atmaksu, un bagātība Jouni tēvam izrādījās liktenīga. Viņš no angļu matrožiem nopirka Parkinas pirmo apelsīnu, pārjūteklīgi reaģēja uz to un nomira. No sākuma tas Nekeļu sētai bija briesmīgs trieciens, jo sevišķi tāpēc, ka ap to pašu laiku tika atcelts sausais likums. Teju bija vējā viss gods un slava. Kad 1942. gadā Lapzemē atkal iestājās aizliegums, afēras sāka veikties. Jouni un Aune paši ķērās pie čūskuļergas vārīšanas. Tagad Jouni bija labākie automobiļi un lieliskas attiecības ar vāciešiem. Nekeles bija tāds nams, uz kuru ļaudis mēdza iet, ja vajadzēja kaut ko nokārtot.

Man gandrīz izskatījās, ka Aune nopriecājas, mani ieraugot. Galdā tika celta baltmaizīte un īsta kafija porcelāna tasītē ar ķiršu ziediem.

Ievilku nāsis kafijas smaržu un nolaizīju smalkmaizes izplūstošo sviestactiņu. Novērtēju situāciju. Pie kura vajadzētu vērsties, pie Aunes vai Jouni. Man bija vismaz viens trumpis. Biju nākusi lūgt ko tādu, kam nemūžam nepiekristu Isolamperi. Viņi abi no sirds dziļumiem ienīda gan Isolamperi, gan Unto. Aune pārtrauca klusumu:

—    Nu, Pietari meita, ko teiksi?

Reiz kādā stangu dzemdību braucienā biju jautājusi, kā Aune zina mana tēva vārdu. Vai viņi pazīstami no Rovaniemu laikiem? Taču, ja Aune nevēlējās atbildēt, nekādu atbildi no viņas saņemt nebija iespējams. Tā vietā viņa ar kaula ķemmi sāka sukāt man matus un lūdza dziedāt:

—   Teu, meit, i miegā ieaijātājas balss. Teu vedas iežūžot i bērnu, i vīru. F.šu pazinusi tikai vienu, kas tā prot dziedāt, un tā i manmāsa Anniki. Nabaga Anniki, deviņpadsmitajā gadā aizbrauca līdzi vāciešam.

Anniki bija dota balss, bet Aunei spēja dziedēt un izdeldēt. Apēdu debešķīgo smalkmaizes gabalu un nolaizīju no lūpām cukuru.

—    Man vajdzētu tikt darbā nometnē. Titovkā.

Gan Aunei, gan Jouni šķīvītis palika karājamies gaisā. Tad dzirdēju, kā Aune ar cukurgraudu mutē murmuļo:

—    Zvērace, negvelz nu aplam.

Jouni piespēlēja:

—    Kābēd tu nāc to sludenāt uz šejmieni? Ej pie kāda friču vēderlīžņas. Brauc uz Rovaniemiem, šādus lēmumus piejem tur.

Taču mēs visi zinājām, ka tāpat vien viņi mani neņemtu. Pārbaudītu manu pagātni un visu noskaidrotu. Par tēvu un visu citu.

Tad Aunes acīs iedegās atjēga. Jouni arī viņai bija papūtis, ka tev jādodas uz nometni.

—    Ak tu, skuķēneņ aušuleņ dumgalveņ, va ta teu uz to frici nesas prāc? Tamo nu gan aizmirsti. Es teu sataisīšu apliekamos no vilku pauriem, ta kārības nemocīs.

Tomēr Aune izskatījās apmierināta. Tā bija Unto un Isolamperi vaina, ka es vairs kopā ar viņu nebraukāju pa apvidu. Jouni sēdēja galda galā un ar dunci tīrīja panadzes.

Vērsos pie viņa:

—    Dabūsi benzīnam kartītes.

—    Man nevajg, mēs benzīnu dabūjam no fričiem.

—    Palīdzi man.

—    Es nevaru.

—    Tu vari. Tu vari ieriktēt.

—    Varu, abet neriktēšu. Tā nau cilēkam domāta vieta.

—    Gan es tikšu galā.

—    Droši vien tiksi. — Nospļāvās Jouni un apsolīja par to padomāt.

Zināju, ka Jouni nepalīdzēs.

—   Va ta teu nepietiek ar tām bumbām, kas krīt šeitan?

Man vajadzētu iet runāt ar Alakunnasu Jākimu vai tieši pie vāciešiem, un viņi noskaidrotu manu pagātni un uzzinātu, un mana dzīve turpinātos kā līdz šim. Unto ar saviem krešķainajiem zābakiem pārnāktu un nez kādā brīnumainā kārtā pataisītu mani grūtu. Es kļūtu par vienu no tām būcekņu sievām, kas kleknē pie galda un kam priežu mizas milti mudž no prusakiem. Vientulīgi vakari, kamēr vīri nakts gaitās žākstās pa Salmijervu Šanhaju, ar vitamīnu trūkumu un mazasinību sirgstošs bērns, kolikas, krūšgalu iekaisums, knēveli apdraudoša gripas sērga. Nē.

Tad atcerējos. Jouni būtu gan iemesls palīdzēt man nonākt nometnē. Viņš ilgi bija mīlinājies ar precētu sievieti. Sieviete bija no Varangeras un pazudusi, kad friči tur dedzināja namus un slaktēja tos, ko turēja aizdomās par pretestības kustību. Jouni to bija nosaucis par operāciju "Meža pīle", vai. Jouni bieži zināja tādas lietas, ko citi nezināja. Tā nu arī to, ka viņa sieviete ir nevis nogalināta, bet aizvesta uz kādu nometni.

—    Es varētu pārbaudīt, va tik tur Titovkā nau tā teu Heda.

Tas Jouni uz mirkli lika saausīties. Pēc tam vecais ērms papurināja galvu un turpināja šķīstīt nagus. Es sāku zaudēt cerības.

Es zinu, manu Johannes. Tas, ko darīju pēc tam, bija zemiski. Nogaidīju, līdz Aune izgāja izmest kafijas biezumus savā zālīšu dārziņā. Saņemu Jouni aiz rokas un nošņācos:

—   Es zinu, kas i ar to Lisei knēveli.

Jouni satrūkās tā, ka duncis izslīdēja no rokas.

—   Ko nu gvelz, šamo aiznesa ērgls.

Iepriekšējā gadā ērglis bija aiznesis bērnu kaut kur Ināru pusē. Pēc tam tas bija kļuvis par iecienītu izskaidrojumu, kad reizēm kāds bērns atkal pazuda.

—    Es zinu, kur jūs šamo aprakāt.

Tā nebija taisnība, taču trāpīja.

—   Muti ciet, Zvērace, — Jouni nokraucās. Pēc mirkļa sacīja: — Va ta tu nudienās esi tik ķerta, ka gribi tur nonākt?

—   Ešu.

Jouni saspļāva saujās:

—   Es to nokārtošu. Abet taga es iešu pamīzt. Un, kad nākšu apukaļ, būs labāki, ja teitan vaira nebūs pat teusmakas.

Jouni, aizcirzdams durvis, izmetās pagalmā. Aune atgriezās, aizlaida durvīm priekšā aizšaujamo. Pameta skatienu uz tukšo šūpuli un pēc tam uz mani. Aune nav muļķe. Pielavījās klāt un čukstēja tā, ka varēju just čūskuļergas smaku viņas dvašā:

—   Piesargies no tā, ko vēlies. Var gadīties, ka nudienās pie tā tiec. Teutēs bij labs cilēks, atceries to.

Neklausīju. Sāku slepus kravāties. Nelikos zinis par gaisa trauksmes signālsvilpēm, neklausījos, cik daudzi stāstīja, ka pirms rudens brauks uz Zviedriju, Pohjanmā, kur nu kurais. Citi bēga no kara drošībā, es gribēju sekot tev uz turieni, kur smaržo šaujampulveris un zeme izsvilusi pēc Staļina ērģeļu spēles. Joprojām jutu driģeņu smaržu, un zeme dzemdēja dzīvu odu mākoņus. Vēl nebija iestājies jauns mēness un izplaukusi Aunes drumpatene uz palodzes, kad mani bija pieņēmuši darbā Titovkas nometnē.

Johanns Angelhursts 12.06.1944, Petsamo

Man vajadzētu pabeigt pēdējā iMpplands Kurier pirmo lapu. Tā vietā sēžu te pie loga un skatos fotogrāfijā, ko uzņēmu Šmugulētāja sētā. Grūti koncentrēties. Taču vajadzētu.

Mani nolēmuši pārcelt. Uz Titovkas Ziveiglager 322. Tā ir bijusī tranzītnometne, kurai tagad ir paliekamāka ievirze. Kaut kas tiek gatavots, tas ir vienīgais, kas man zināms.

Uz savu Kursunkijervi štābu mani bija izsaucis pats Kriegsgefangenen-Rezirkskommandant Lappland, Polārlapsa Eduards Dītls. Centos pierunāt Šmugulētāju braukt līdzi uz Rovaniemu miestiņu uzdzīvot, taču viņš nebija ar mieru. No priekšlikuma vien gandrīz satrūkās. Jautāju, vai viņš negribētu redzēt vilcienu un palidot ar lidmašīnu (uz vietējiem, jo sevišķi sievietēm, tas lielākoties nostrādā). Viņš atbildēja — vai nu vilcienus neesot redzējis un bumbvedējus jau nu pavisam pietiekami, un ka iekāriens uz metropoles dzīvi viņam pārgājis, kad gadatirgū vienā gadā redzējis krokodilu un nēģeri.

—   Ja Alakunnasu pļavā šļaucenās krokodils un nēģers, ta vismaz krokodils atronas aplamā vietā.

Nosmējos un jautāju, kāpēc tik gudrs vīrs nav karā.

—    Iešāvu kājā.

Domāju par to, kad ar Dītlu ēdām jēra stilbiņu grieķu gaumē, kura nosaukums lika iztēloties bērna slepkavību. Kā gan daži izvairās no pienākuma pret savu tēvzemi un pat nekaunas par to. Kā tas iespējams? Mans elks Horsts Vesels nekad nebūtu svārstījies. "Mans gods ir uzticība." Tā lasāms virs sakaru štāba Roi komandiera Oivas Villamo durvīm.

—    Meine Ehre heiЯt Treue, — joka pēc iztulkoju.

Polārlapsa iesmējās. Uzlika roku man uz pleca:

—   Jūs esat labs fotogrāfs un dokumentālists. Taču mērķēt ar kameru pēc pavēles prot arī šie Finnenlьmmel.

To es zinu. Pie mums cīņas ainas tiek inscenētas, toties somu kara ziņotāju vienības nesas uz priekšējo līniju bez artilērijas atbalsta un kailu galvu.

—   Jūs pirmām kārtām esat SS virsnieks Reichssicherheitshauptamt dienestā. Nevis somu pakļautībā.

Uzsvēru, ka mans uzdevums ir ne tik vien fotografēt, bet arī novērot iedzīvotāju noskaņojumu, es taču zinu, ka darbojos Drošības pārvaldes uzdevumos. Jo vairāk, man pat bija likts iepazīties ar vietējiem. Izveidot labas attiecības, novērot. Vajadzēja rakstīt par brāļu tautu sadarbību. To arī esmu darījis. Dītls nostenējās vien. RSHA vadība paudusi neapmierinātību ar brāļu tautu. Somu cenzūras sistēma ir vāja, no sakaru štāba Roi saņemtais melnais saraksts — īsta anekdote. Sapienti sat, gudrais sapratīs. Saproti nu tādus sātanus.

—   Ziemeļi ir cauri kā siets. Pie šiem var nokļūt kurš katrs desantnieks.

Aizdegdams pīpi, vienlaikus pētīju kārno Polārlapsu. Vai viņš ko uzodis par manām fotoizpriecām? Par brāļošanos ar Šmugulētāju? Vai Polārlapsa apšauba manu lojalitāti? SS virsniekam nevajadzētu pīties ar tādiem kā Šmugulētājs. Taču komandierim bija cits sakāmais:

—   Jūs esat SS virsnieks. Oberšturmfīrers. Tiesa, pašlaik unteršturmfīrers.

Ievilku dūmu. Tā nudien bija patiesība. Un tad sekoja:

—   Jūs taču 1941. gadā bijāt Ukrainā.

Piepeši šķita, ka gaiss kabinetā kļuvis smags. Gar acīm sagriezās jāņtārpiņi un vajadzēja meklēt atbalstu Villamo punainajā plāksnītē. Pa galvu noteikti būs iedevuši Dītla pīpes dūmi.

—    Komandiera kungs, man ļoti žēl.

Ukraina, 1941. gads. Šajā vietā manā atmiņā ir tukšums.

No tā, kas notika Ukrainā, neatceros itin neko. Lai kā arī censtos. Vienmēr, kad cenšos par to domāt, sametas slikti un prāts aizmiglojas.

Zinu tikai, ka Ukrainā pamodos lazaretē. Līdzās gultai stāvēja tēvocis un gestapo virsnieks. Man itin kā esot trāpījusi nomaldījusies lode no kāda dzēruša SS karavīra šautenes. Uz pieres pulsēja auksta komprese. Jautāju, kur atrodas Babijara.

—    Ukrainā. Netālu no Kijevas.

—    Ko es tur darīju?

Tēvocis iesmējās:

—    Puika, tu tur raki bedres!

Nebija spēka prašņāt ko vairāk. Esot nogulējis trīs mēnešus pēc kārtas, bet pēc pamošanās saņēmu norīkojunu uz Finnland, mana tēva sapņu zemi.

Un esmu šeit bijis laimīgs.

Taču šī fotogrāfija, ko pašlaik grozu pirkstos. Uzņemta pie Šmugulētāja, kad apbērnojās viņa māsa. Izmantots autoknipsis. Nespēju atraut skatienu no šī attēla. Tas, kas piesaista manu uzmanību, ir tā bērnu saņēmēja vai slimnieku kopēja. Kvēlace. Pavisam citāda nekā pārējās sievietes, ko esmu šeit sastapis. Viņa maisās apkārt pa visu Petsamo viena un bez vīrieša, un, šķiet, ne no kā nebaidās. Ienāca prātā, ka viņā ir kaut kas līdzīgs manai mātei Anniki. Ka ar tādu nebūtu bail apmaldīties tundrā. Baltirbes olu cinājā tāda atrastu pēc ožas. Lidojošu kuitalu noķertu kailām rokām. Patiešām vajadzētu viņu intervēt, jo sevišķi tāpēc, ka es taču apsolīju. Neintervēšu, protams. Šādi solījumi šad un tad tiek doti iedzīvotāju noskaņojuma pacilāšanai. Tagad nav laika. Mani nolēmuši pārcelt uz Titovku, un es to sievieti vairs nekad neredzēšu.

Nez kāpēc draudīgi šķiet arī Eduarda Dīda vārdi, ka tūlīt vairs nevajadzēs inscenētus kauju uzņēmumus. Mani izbrīna arī tas, kāpēc viņi uz Ziveiglager 322 komandē tieši mani, un kāpēc tieši tagad? Kāpēc

RSHA vēlas nosūtīt reportieri uz vietu, par kuru itin neko nedrīkst izpaust? Nedrīkst ne fotografēt, ne rakstīt. Eduards Dītls piesacīja, ka man vienkārši jātic. Jābūt kā nacionālsociālistu moceklim Horstam Veselam, kurš uz ielas cīnījās pret boļševikiem un krita. Tāds es gribu būt. Bet varbūt runa ir par kaut ko, kas jāpaslēpj, turklāt steidzami. Un, cik nu atceros, arī tas man reiz padevies labi.

JŪNIJS: Titovkas nometne, 1944

Atkratījāmies ar Jouni pievakarē un nevienam nezinot. Jutos pārguruši. No Isolamperiem ar savām pendelēm biju izlavījusies ap četriem no rīta, pirms saimnieces dricelējuma uz slaukšanu. Jouni, dienas garuma braucienā sadzēries, lūza nost. Bija aizvedis uz somu kazarmu bromu un norāvies melnās miesās, kamēr es atejā uz sienas skaitīju sazīmētās pežas. 231. Tagad Jouni vajadzēja ietrāpīt pa vārtiem, kam abās pusēs plīvoja kāškrusti. Johannes, tava nometne uz mani tūlīt atstāja iespaidu! Baraku puduri ietvēra trīs metrus augsti dzeloņdrāšu žogi. Somiem domāti uzraksti ar galvaskausiem: "Halt! Barot kara gūstekņus aizliegts."

Mūs pieņēma kāds augsta ranga virsnieks. Samulsu no viņa sejas skaistuma. Izliekts dižciltīgs deguns un garas skropstas. Vakara vējiņš lika vīrieša galifē biksēm plīvot kā burām. Pie baraku stūriem smaržoja vīgrieži.

— SS oberšturmfīrers Hermanns Gēdels, — virsnieks stādījās priekšā un pieliecās noskūpstīt man roku. — Mēs jūs jau gaidījām, Fraulein Schivester! — Un man viņš tūlīt iepatikās.

Hermanns Gēdels sāka izrādīt nometni kā nez kādiem cienījamiem viesiem. No viņa teiktā centos saprast, kas uz ko attiecas. Nekad agrāk gūstekņu nometnē nebiju kāju spērusi, kaut gan lielākā daļa Petsamo iedzīvotāju noteikti bija. Zināju, ka Jouni man izperinājis viltus pagātni, kurā biju strādājusi vairākos etapos Kannasā. Centos koncentrēties, lai neatstātu nejēgas iespaidu. To, ka visos četros stūros ir tornis uz pāļiem un starmeši, saskatīju pati.

—   No tiem mēs redzēsim, ja jaunkundzīte mēģinās aizbēgt, — ķircinājās Hermanns Gēdels, un es nosarku. Taču nometnes modernums un tīrība bija īsts mierinājums. Te bija telefona centrāle un spēkstacija, mazgātavas no baļķiem, pārtikas un ieroču noliktavas, kā arī paliela ēka, virs kuras balti nokrāsotajām durvīm bija uzraksts: Operation Kuhstall. Tā bija nodalīta ar dzeloņdrāšu žogiem, tur droši vien bija lazarete. Itin visur valdīja tīrība un miers, un es neredzēju neko biedējošu, kā biju iedomājusies. Zālītē dziedāja knišļi. Pie lazaretes stūra spāre trenkāja dunduru. Starp barakām nevazājās izbadējušos krievu bari izkārtām mēlēm. Toties daži brīvgūstekņi vilka lauka virtuvi uz ērberģi, kura sienās bija lūkas karavīriem un gūstekņiem.

Vakariņās būs ziemeļbrieža zupa un plācenis.

—    Bruder Šmugulētāj!

Drīzāk saodu, nekā dzirdēju, ka man līdzās esi uzradies tu.

Sirds, rimsti!

Nolaidu skatienu un aplaizīju zobus. Biju tos uzspīdinājusi, berzējot ar sodrējūdeni. Tūlīt atkal ieraudzīju tavus bezkaunīgi tīros zābakus un pacēlu skatienu. Tu nedrīksti domāt, ka esmu bailule.

Ar cieņu paklanījies Jouni. Tad satrūkies.

—    Frдulein Schwester, willkommen!

Hermanns Gēdels atkal paspēja noskūpstīt man roku. Tu noņurdēji:

—    Sieg Heil!

Es neatbildēju, un arī Jouni, pamājis ar roku, devās izkraut vedumu.

Gājām uz baraku, ko tu nosauci par Kabinetu. Durvīs lūdzi visiem novilkt apavus. Hermanns Gēdels pakļāvās, tiesa, negribīgi. Apsvēru, kurš no jums varētu būt nometnes priekšnieks, Hermanns Gēdels vai tu. u Ein Volk, ein Reich, ein Fьhrer," bija lasāms lozungā, kas trīsuļoja virs ozolkoka galda. Skatījos uz telpas galā iemūrēto šīfera kamīnu un uz galda novietotajiem fotorāmjiem.

—    Darbu sāksim rīt. Taču šovakar nosvinēsim jūsu ierašanos!

Hermanns Gēdels pašķindināja mazu sudraba zvaniņu, un telpā,

nesdams paplāti, iebīdījās lizes kārnuma gūsteknis. Gūsteknim pie kājas

bija piesiets karasuns. Kuce mums parādīja zobus un pēc tam palīda zem galda, lai paslēptos. Hermanns Gēdels skaidroja:

—    Tulks. Prot vācu, somu, krievu un savādas somu radu tautu valodas.

Tad arī pirmo reizi redzēju Alekseju Ignatenko, kaut gan toreiz, protams, viņa vārdu vēl nezināju. Čokuraini, bērnišķīgi pirksti saplēstās tupelēs. Garā ķēde ļāva pārvietoties, par spīti kājai piesietajam sunim.

—    Kāds dzejnieks ir teicis, ka krievs pat mācīts netop par cilvēku, tāpat kā cūka par lepnu kumeļu.

Un:

—   Tas pats lietus uzziedina dārzā rozi un purvā dadzi. Vai tā nav, Russe?

Krievulēns pieklājīgi pamāja un turpināja liet dzērienus. Tajā pašā brīdī no āra atlidoja vijoles skaņas. Liii Marlene tādā kā slāvu mērcē.

—   Tur spēlē Maskavas Filharmonija!

Apsēdāmies zaļajos atzveltnes krēslos, un Krievulēns iededza kamīnā uguni. Karasuns zem galda apmierināti šņākāja. Hermanns Gēdels apgalvoja, ka man nometnē patiks, jo sevišķi tagad, kad lielākā daļa māsiņu aizgājusi. No somiem palikusi tikai viena, nometnes vecākā māsa. Patiešām žēl. Somi esot labi darba darītāji.

—    Mums jāpanāk, lai somi paliktu pie mums darbā. Tāpēc pret jums izturēsimies drīzāk kā pret Trešā Reiha viešņu, nevis darbinieci.

Pēc tam Hermanns Gēdels parādīja divus zeltdiegu gobelēnus, ko bija dabūjis no mūkiem, kuri bēga no klostera.

—    Mēs jau neesam nekādi zvēri. To var redzēt pēc tā, ka Parīze nav tā iznīcināta kā Varšava.

Hermanns Gēdels iegrūda man rokā konjaka glāzīti. Apslapināju blakšūdenī mēli. Cik sīvs. Unto celtu iebildumus. Isolamperi būtu izlamājis par Belcebula kuci. Iedzēru krietnu malku. Jouni piedurvē atlaidās slīpi, bet tu un Hermanns Gēdels piebāzāt pīpes. Nomierinājos. Pīpe man vienmēr iedveš omulību, tā atgādina bērnību Rovaniemos un Sahanperes brūžus. Tā atgādina ar sūnām samaisīto kūtspakaļu, kuru tēvs pīpēja mātes dotajā pīpē, un smalko Latākijas tabaku svētdienās, kura mazlietiņ smaržoja pēc ruma. Piedod grēkus, tā bija iegrebts tēva pīpē. Paraudzījos visapkārt. Uz mežģīņmalu galdauta un kamīna malas bija novietoti rāmīši. No rāmīšiem uz mums cienīgi un paļāvīgi noraudzījās ar medaljoniem un katliņcepurēm izdaiļotas paaudzes. Šeit mani rokā nedabūs nekādi desanti. Pūtāt dūmu gredzenus pret sarkankupoloto lampu, kurai gaismu no aizsprosta padeva knakšķošs ģenerators.

—    Mēs ar Johannu esam seni cīņu biedri. Patiesībā pat bērnības draugi.

—    Tā patiešām ir, Frдulein Schwester. Mūsu mātes gāja uz vienu skārni.

To dzirdot, Hermanns Gēdels man iepatikās vēl vairāk. Abi bijāt bijuši vienā hitlerjūgenda zēnu nodaļā un cīnījušies Einsatzgruppe C rindās Ukrainā. Tas izklausījās cildeni. "Somijas Ilustrētajā" biju lasījusi par Ukrainu, kazaku un kastaņu teiksmaino zemi. Biju lasījusi arī ko citu, Isolamperi "Eļļas koka" avīzē no 1870. gada. Jautāju, vai ir taisnība, kas tur stāstīts par pagāniem. Ka tur elku pielūdzējas bērnu dzemdējot astoņpadsmit mēnešus pēc kārtas, un bērns visu laiku karājas kājstarpē un aug. Beigās pats pārkož nabassaiti un lamādamies rāpo uz durvīm. Noliedz savu dzimtu un vairs nekad neatgriežas. Hermanns Gēdels iesmējās un pamāja uz tevi.

—    Par sievietēm jājautā Johannam!

Kāda sieviete kaut kur tur tālumā bija gulējusi zem tevis, izlaizījusi tev kakla bedrītē sakrājušos putekļus un sačukstējusies ar tevi par tādām lietām, par kurām es nekad neko neuzzināšu.

—   Man būtu daudz ko stāstīt par šī nebēdņa izdarībām Ukrainā. — Hermanns Gēdels smējās un uzgāza tev pa muguru. Apaļdibena glāzē atkal tika papildināts dzeramais.

—    Ai, Kijeva un Ukrainas stepes! — Hermanns Gēdels aizsapņojās. Tur viss bijis vērienīgāks un operācijas daudz plašākas. Tur lietoti paši progresīvākie ķīmiskie savienojumi un pasaules labākie ārsti strādājuši plecu pie pleca ar zinātniekiem. Tas viss uz mani atstāja iespaidu. Hermanns Gēdels aplūkoja savu līkkātaino saknes pīpi.

—   Savādi, ka arī pašas zemākās tautas prot darināt pīpes un iesūkt no tām mieru. Dažas rases šo cēlo māku apgūst, vēl pirms iemācījušās samalt graudus putrai.

—    Taču šīs tautas ir pārāk pievērsušās izklaidēm un jautrībām. Atšķirībā no vācu tautas.

—    Un somiem. Somi un vācieši. Mēs esam viens vesels.

Jouni piedurvē snauda, un viņam uz krekla glīti tecēja siekalas. Kabinetā smaržoja pēc muskusa un pīpes dūmiem. Hermanns Gēdels lielījās, ka maisījumu dabūjis no tava tēvoča, kurš to savukārt saņēmis no paša Rommela kā Āfrikas ciemkukuli.

—    Deģenerācija, aizgājušie laiki. Izbaudīsim šo brīdi!

—   Krievi gan būs vienīgā rase, kas neko nesaprot no pīpes priekiem, vai ne, Russe?

Krievulēns pieklājīgi pamāja ar galvu un tad ņēmās blenzt uz grāmatplauktā sakrautajiem Der Stiirmer sējumiem un citām šīs jomas avīzēm. Pieķēdētajam sunim miega ritmā raustījās kājas.

—   Johann Angelhurst, manu brāli! Uzņemsim fotogrāfiju piemiņai par šo brīdi!

Tu paņēmi savu kameru un bukņāji augšā Jouni, lai tas uzņem ar autoknipsi. Hermanns Gēdels iesaucās tā, ka no glāzes izšļakstījās konjaks.

—    Die Arktis ist nichts! Ak, šis Johanness! Šis zēns mums vēl izraks bedri!

Tu kā iemiets paliki istabas vidū ar eksponometru rokā, Jouni uz piedurves sola kaut ko murkšķēja. Konjaks sildīja vēderu, un tu atradies tik tuvu. Būtu varējusi iespiest galvu tev kājstarpē un maigi iekost. Jautāju:

—    Kādu tādu bedri?

Johanns Angelhursts 25.06.1944, Titovka

Mani ļaunākie murgi ir piepildījušies. Šeit ir Hermanns Gēdels. Runā par lietām, ko es neatceros, par Ukrainu un Babijaru, un netic, ka manā atmiņā šajā vietā ir caurums. Viņu pašu es toties atceros pat pārāk labi. Pirms kara pelnīja iztiku kā senlietu tirgotājs. Tāpat kā naktspodi un katetri Hermanna rokās kļuva par dzeramtraukiem un biķeriem ar fabrikas eņģeļzīmi, tā viņš arī spēj pārvērst patiesību derdzīgā tās kariķējumā. Ienīstu viņu kopš tā laika, kad apmetāmies vienā ielā. Zilcgaļas rindā viņi grūstīja manu labo māti Anniki, zākāja viņu, pirms uzzināja par manu tēvoci.

Tevs tēvoci sauca par alte Sau, taču labāk būtu jutis pateicību. Tēvocis savu brāli jēgeru iekārtoja par burtlici apgādā Eranz Eher Verlag, kas pirmais izdeva Meiti Kampf. Tēvoci es cienu. Pasaules kara lidotājs un varonis Tēgels Angelhursts, Nacionālsociālistiskajā vācu strādnieku partijā iestājies kā devītais, kamēr pats Fīrers bija septītais. No paša sākuma bijis cīņas vienībā Sturmabteilung. Tēvocim ir tik liela vara, ka viņš viesojas Fīrera Ērgļa ligzdā un drīkst gulēt Gēringa viesistabā. Gebelsu viņš sauc par komischer Heini un pie pusdienu galda to atdarina, piepūzdams vaigus un kūļādams kājas. Uzsauc tostus par Horstu Veselu, mocekli, kuram es gribētu līdzināties. Tieši tēvoča dēļ mums lika mieru. Partijas auto pie vārtiem dara brīnumus.

Tomēr man bail no Hermanna Gēdela. Baidos kopš Babijaras grantsbedres (kas tajā bedrē notika, to es neatceros). Tagad sēdējām pie gailošajām oglēm, ēdām brīvgūstekņu pienesto ziemeļbrieža gaļas sautējumu un dzērām no savām pīpēm dūmus, kas kliedē skumjas un pašu smēķētāju nošķir burvīgi smaržīgā un rūgteni liegā aizmirstības dūmakā. Prātā ienāca, ka reiz sastapu somu izlūku, nelāgi apdegušu rētģīmi, kurš sēdēja tajā pašā krēslā un kūpināja pīpi. Uz pīpes bija rakstīts: Piedod grēkus.

Skatījos uz Kvēlaci un domāju: kāpēc gan ne. Uzņemtu attēlu un pārbaudītu, vai arī šoreiz uz bromsudraba virsmas parādās viņas gars. Viss jau bija gatavs. Filmu kamera, 105 mm objektīvs, diafragma: 5.6, momenta ilgums Vi s. Stāstīju Šmugulētājam, kā jālieto autoknipsis, un rādīju, kā ar to var uzņemt savu pašportretu. Viņš kurnēja, kad modināju:

—    Citāž takš pēcāk neatminēsi, kā izskaties.

—    Reizēm to var gan aizmirst, — atbildēju. Teicu taisnību.

Un tad tas atskanēja:

—    Lūk, mūsu Johanns, lūk, viņš prot rakt bedres.

Tas, ko man stāstīja Eduards Dītls. Tas, kas man šeit jādara.

Kvēlace nāca pakaļ, pirms paspēju aiziet pēc lāpstas. Apsēdās uz trepēm. Aizpūta odus no pieres.

—    Kas teu tā iemācīš runāt izloksnē?

Protams, sameloju. Tāpat kā sameloju Polārlapsai. Ka esmu iemācījies valodu no izlūkdaļām izsniegtās Soldatenivdrterbuch. Seni meli. Esmu izraudzīts SS spēkiem rases tīrības, nevainojamas reputācijas, veselības un izcelsmes dēļ. Kā gan citādi es prastu valodu? Eduards Dītls, iepazīstinādams mani ar RSHA un gestapo ziņojumu, to pateica: jo mana māte bija no zemākas rases. Somiete.

Es būtu varējis pastāstīt, ka mans tēvs Frics Angelhursts Lapzemē ieradās 1916. gadā kopā ar pirmajiem Vācijā apmācītajiem jēgeriem, un viņam te klājās tik labi, ka mājās Berlīnē viņš atgriezās tikai pēc četriem gadiem. Ka mans tēvs šajā laikā pārdzīvoja ko tādu, ka līdz mūža beigām bija pacifists. Nestāstīju. Nestāstīju arī to, ka, ieradies Berlīnē, viņš ielaida lādiņu līdzi paņemtajā sāmu meitenē, kura kļuva par manu māti. Skārnī nievātā tumšvaidze. No asins riebēju dzimtas. Mātes dēļ es nekad nekļūšu par tādu nacionālo varoni kā Horsts Vesels, kurš bija tīrs ārietis.

Man ir netīras asinis. Un tā ir tēva vaina.

Tēvam nekad nebija rūpējusi Ideja. Viņu izmeta no apgāda, un tikai tēvoča nopelns bija tas, ka viņš dabūja darbu avīzē, kas gan bija pretžīdiska, tomēr saturiski vāja. Kad tēvs bija atteicies blakus rakstam Juden Unerwьnscht publicēt ķengu gabalu par to Vīnes žīdu pūšļotāju, viņš kļuva par skabargu NSDAP acīs. Pēc tam bijām spiesti pārcelties uz slikti apmestu namu ārpus Berlīnes, kurā virtuves sienas bija iztapsētas ar 1923. gada devalvēto papīrnaudu. Virtuves dvieļi oda pēc pelējuma, un, naktī taustoties pēc naktspoda, pirksti juta tarakānu pieskārienus. Māte nežēlojās, taču es zinu, ka viņa cieta. Kliedzam viņu dzirdēju tikai reizi. Toreiz māte teica, ka šajā namā pat grīdas ir tik nederīgas, ka pūdē kurpes. Tevs neatbildēja, taču pēc tam sākām iekšā nēsāt tupeles.

— Teutēs i bīš labs cilēks, takš par tamo Horstu Veselu man nau skaidrs. Kas tas tāds? — bilda Kvēlace.

Man acīs satumsa. Vai tad tā somu muļķe neko nesaprot? Horsts Vesels ir nacistiskās Vācijas moceklis, idejas cilvēks, kurš atdeva visu mūsu labā un kuru komunisti nogalināja. Tēvs Horstu Veselu sauca par huligānu. Nav tiesa. Horsts Vesels bija ceļa lauzējs. Savukārt tēvs — nīkulis. Nebijis tēvoča, tēvs nokļūtu Zaksenhauzenā, kur varētu izmēģināt armijas zābakus, jo bija raudzījis čigāniem pārdot Partijas Rakstnieku savienības godazīmi.

Droši vien tēvs slepus cerēja, ka arī es kļūšu par rakstnieku.

Prātā palikusi kāda diena. Tevs mani iesauca savā darbistabā un pasniedza spalvaskātu. Apgalvoja, ka ar to parakstījies un pēc tam ausi paurķējis tāds Bertolds Brehts. Tintnīcas notecējusi virsma, satrūdējušais ūdens zelta zivtiņu traukā. Grozīju spalvaskātu rokās un norādīju, ka tam iešķēlies gals. Mans tēvs, sabotāžas bataljona komandieris un artilērijas jēgers Frics Angelhursts, paraustīja plecus un uz mūžīgiem laikiem zaudēja interesi par mani.

—    Nūja. Manis dēļ vari ķerties kaut pie kartupeļu mizošanas.

Par kartupeļu mizotāju es nekļuvu.

Ķēros pie fotografēšanas.

Fotografēšana ir vienīgais, ko man jelkad gribējies darīt. Kopš tā laika, kad Berlīnes olimpiskajās spēlēs ieraudzīju Lēnī Rīfenštālas darbus. Tēvocis man sagādāja 35 milimetru Leica. Teva redakcijā iemācījos lietot palielināmo aparātu un aprēķināt attīstīšanas ilgumu. Aptvert želatīna noslēpumus, saglabāt pasauli bromsudraba virsmā. Ačgārnā pasaule aiz kameras lēcas ir patiesāka par šo, kur valda pievilkšanās spēka likumi. Sievietes ciska, ko fiksāža piesaistījusi papīram, mani uzbudina vairāk nekā īsta, kustīga miesa.

Vismaz līdz šim. Jutu, kā sieviete līdzās virzās aizvien tuvāk. Piepeši radās vēlēšanās atglaust viņai no pieres matus un pa vienam bāzt mutē pirkstus, ļaut, lai viņa no tiem izsūc visu netīro un asinis.

Tad atcerējos, ko par šo sievieti stāstīja Šmugulētāja māsa, atnākusi no manis atvadīties. Apsēdās tieši klēpī un lecināja krūtis man pret frenci.

—    F.s pēc teus diktan ilgošos. Takš drīz es teu akai nākšu par kamerai ēsmu. Va tas teu patiktos?

Pamāju. Atcerējos mātes vārdus: skaistā čaulā bieži slēpjas tukšums. Un tad mirkļa iedomas varā pajautāju tās vecmātes vārdu, kura bija pie viņas, kad piedzima nēģerbērns. Tūlīt sapratu, ka esmu pieļāvis kādu no tām sieviešu pasaulē būtiskajām kļūdām, ko vīrietis nespēj saprast. Šmugulētāja māsa satumsa. No sākuma izlikās, ka neatceras tādu sievieti, kaut gan pats savām acīm biju redzējis, kā viņas abas Parkinas laukumā tērgavo.

—    Par šamo teu nevajg domāt. Ālava takš, — beidzot sacīja Šmugulētāja māsa. — Sliktu aseņu.

Nezināju, ko tas nozīmē.

—   Tas nozīmē, ka cilēks, kurš pārgulēš ar tādu sievišķi, i kā notrīņājies strimalām toveram caumurā, sāp, takš labuma nekāda.

Teicu, ka joprojām nesaprotu.

—    Gatavā Zvērace. Ncaiztiec viņu.

Šmugulētāja māsa ar rādītājpirkstu pieklaudzināja man pie pieres. Šī liekot cilvēkiem darīt ērmotas lietas. Mākot ieskatīties vīrieša prātā.

—   Uzmetis teu ļaunu aci. Verrьckt. Traku pataisīs. Šādu valodu es sapratu. Kļūt vēl trakāks es neuzdrīkstos.

Tagad jutu Kvēlaci sev līdzās un nodrebēju, cik stipri gribējās pieskarties. Nedrīkstu būt vājš. Man jāpilda savs uzdevums. Nākamajā rītā aizbēgu no nometnes.

JŪNIJS: Titovka, 1944

Pēc tā pirmā vakara tevi vairs neredzēju. Dzirdēju, tu esot aizbraucis uz Parkinu kaut ko dokumentierēt. Nometnes vecākās māsas vārds bija Miroņmodinātāja, un no viņas stāstītā sapratu, ka uz tavu aizbraukšanu nometnē skatās greizi, taču neko arī nevar padarīt. Es no tā aptvēru, ka nometnes īstais komandants ir Hermanns Gēdels, jo priekšnieks taču tāpat vien nevar atstāt savu posteni. Un es gaidīju, tukšajā barakā gulēju uz lāvas un miedzu nost naktstauriņus starp ciskām, raizējos par knišļiem, kas tevi āderēs, lai kur tu ietu. Palagi zem manis izžuva, un sveķi smaržoja. Viscaur notrīcēju, pieskaroties deniņiem, kur biji piedūries maniem matiem. Glāstīju cirkšņus un lūdzu Dievu, lai atsvabina manu prātu no pašapgānīšanās. Dzēru no bebru pautiem un drumpateņu lapām izvilktu dziru. Lūdzu Dievu. Skandināju Isolamperi vārdus:

—    Peža teu krustām kā zaķa purne.

Slikta slikta slikta. Padauza. Nešķīsta tā, kas iekāro savu brāli. Taču mani bija sagrābušas ilgas. Isolamperi vietā prātā varītēm nāca Nekeļu Aune:

—    Mati teu stipri kā ķēvei krēpes un ciskas kā jaunam kumeļam.

Sāku gatavoties iztaujāšanai, ko tu gribēji ar mani taisīt. Krievulēns

dabūja ar dzirklēm apgriezt matus man uz pieres, jo būs taču jābildējas. Palīdzēja gatavoties, prašņājot tādus jautājumus, kādus, manuprāt, uzdod avīžnieki. Tādi taču grib zināt visu, no paša sākuma. Gatavojos stāstīt:

—   Es piedzimu 1908. gadā, kad Sibīrijas naktē lidoja ugunsbumbas…

—    Mediciņica, nemāžojies.

Tad Krievulēns lasīja man priekšā kārtīgas intervijas no "Laika Virziena". Atbildot vajadzēja būt lietišķam un skaidram, nedrīkstēja aizmuldēties par deviņiem mēmiem.

No jauna. Kā jūs esat nonākusi šajā amatā? Kādi ir jūsu darba pienākumi? Taču tie bija aplami jautājumi. Uz tiem nevarēja atbildēt ar patiesību. Ka manas gūžas dienu un nakti kaist. Ka gribu, lai tu mani apkauno šeit un tagad.

Miroņmodinātāja bija somu vecmeita, kas lasīja friču medicīniskos izdevumus un eigēnikai ticēja tikpat stipri kā augšāmcelšanās brīnumam. Skaloja nagus karbolūdenī un emaljas bļodā berzēja pirkstu kauliņus, lai atmazgātu no tiem vaņku smaku. Runāja, ka pie sava vārda viņa tikusi, kad Parkinas lazaretē atmodinājusi no miroņiem kādu sarkano. 1918. gada februārī tas sarumūlis bez apstājas bija slēpojis no Rovaniemi uz ziemeļiem. Miroņmodinātāja sākusi līķim bāzt sveķus visās atverēs, lai pāri zārka malām netecētu puveši. Tad arī mirušais bija augšāmcēlies.

—    Ļeņinam diršamcaumura pindzele, negrābā, — sarkanais bija papūtis un norāpies no lažas. Paķēris pīpi un pārbēdzis pāri robežai uz Murmanskas leģionu. Tad arī bija cēlies Miroņmodinātājas nesamierināmais naids pret vaņkām un sarkanajiem.

Kad apjautājos par tevi, Miroņmodinātāja paraustīja kaulainos plecus.

—    Komandanc būs dabūš kādu uzdevumu. Teitan vinč vis nau redzēc.

Gāju runāt ar Hermannu Gēdelu.

—   Jums jāpakļaujas tikai Frдulein Vātajai.

Tātad Miroņmodinātājai bija arī uzvārds.

Skāriens pie vaiga. Padoms ķerties pie darba, jo nometne drīz piepildīsies.

Ta arī notika. Proti, izrādījās, ka gūstekņu ir savi trīs simti. Tikai līdz šim viņi bija strādājuši Rusenštrāses ceļa diennakts ilguma būvdarbos.

—   Gaismas taču šeit pietiek, — mierināja Hermanns, kad šausminājos par darba laiku. —Jūs esat kā labi saglabājusies vāze no Alariha kapa.

Viņš noliecās, lai noskūpstītu man roku, un es atkal nosarku. Hermanns Gēdels stāstīja, ka darbojies Himmlera vēsturiski zinātniskajā organizācijā Ahnenerbe, kas pētījusi ģemāņu slavenos senčus. Gēdela sapnis bijis atklāt rietumgotu vadoņa Alariha kapu Itālijā. Kustināju lūpas komandanta vārdu taktī. Ak, cik gan izmeklēti pret mani izturējās šis antīkajās zinībās gudrais SS virsnieks!

—   Nau ko sliet degunu gaisā. — Miroņmodinātāja bija ieradusies kaut ko nokārtot.

—   Tada pati ūkņas mirte vien esi kā visas citas, — Miroņmodinātāja nošņāca, kad Hermanna Gēdela auss nedzirdēja. To pateikusi, viņa aiznesās uz to baraku, kam virs durvīm bija lasāms Operation Kuhstall.

Devos viņai paka). Taču Miroņmodinātāja mani nelaida iekšā. Norādīja uz citu baraku un iesacīja tur sagatavoties gangrēnu griešanai.

—    Pie svarīgām lietām teu nevar laist. Labāki būs, ja turēsies pa gabalu.

Nolēmu pierādīt, ka Trešā Reiha dienestā neesmu noalgota velti.

Nodibināju nometnē atutošanas pirti. Krievulēns no "Laika Virziena" burtoja:

—    Arī krie… krievu slaku var padarīt paz… paciešamu, ja vien viņus nop… noberž ar stiprām ziepēm, izsvē… izsviedrē vairāk nekā 60 grādu siltumā un aizliedz nogār… nokārtoties barakās.

Krievulēnu smīdināja doma, ka gūstekņi nokārtotos barakās, taču, manuprāt, nekā smieklīga tur nebija. Vaņka ir dzīvnieks. Dzīvnieks taisa zem sevis. Par to liecināja jau tas, ka, ziemelim pierimstot, nāsīs nemitīgi plūda amonjaka smaka.

Krievulēns man palīdzēja izvēlēties gūstekņus sanitārajai rotai. Citādi viņš bija slinks kā jau visi vaņkas, dirnēja uz kāpnēm un drāza visvisādus koka vecīšus, zirgus, torņus un tādā garā. Hilfsvilligeri, nešķīsteņi tādi, bija piesējuši viņam pie kājas karasuni, kas baidījās no bumbām. Tagad kuce bija grūsna un apnicīgi kauca. Centos pret Krievulēnu izturēties kā pret cilvēku, jo sevišķi tāpēc, ka viņš prata somiski. Tas ērms apgalvoja, ka esot nevis krievs, bet no somu radiem — čeremisiem.

Gūstekņiem tika apcirpti mati, bet skrandas izmazgātas milzīgā katlā, kur vienā reizē pazuda četri litri ziepju. Drīz aptvēru, ka visam vajadzīgs papildinājums. Ja no sava vecmātes amata kaut ko esmu mācījusies, tad vismaz to, ka, necīnoties ar netīrumiem, sērga izplatās, mātīte mirst, pēcnācēji dabū iekaisumu un zobu puvi.

Iedevu sarakstu Montjam, serbu hilfsvilligeram, kuram, šķiet, uzticējās Hermanns Gēdels. Ziepes, sārmu, šķidrās ziepes, sulfanilamīdu, petroleju, etiķi, tīru kandžu. Aiz pēdējas baraku rindas tika uzvantēta finiera būda, uz kuru liku soļot par karagūstekņiem sauktajiem cilvēkgraustiem. Viņi bija izģinduši, taču Hermanns Gēdels apgalvoja, ka paši vainīgi, jo nevīžo strādāt, lai nopelnītu maizi. Tam es noticēju. No sākuma sargi krekšķēja un vaibstījās par šo gūstekņu peldmāju un šķendējās par somu muļķes mīkstsirdību, taču galu galā bija apmierināti. No izsitumu tīfa epidēmijas šādā nometnē visiem bail vairāk nekā no krievu uzbrukuma, kaut gan Licā caurām dienām grand lielgabali un reizēm vakara vējā var sajust šaujampulvera smaku, kas sajaucas ar Hermanna Gēdela ukraiņu ceriņu smaržu.

Bija pagājušas astoņpadsmit dienas, trīs minūtes un ilgs brīdis, pirms tu atgriezies. Taču tu neatgriezies viens. Kopā ar tevi atkratījās Nekeļu Jouni un Lispete, Lispetei mugurā kretona kleita un galvā sarkanā košumcepure.

— binnenlūmmel nedrīkst laist pie gūstekņiem! — Hermanns Gēdels kliedza tieši tajā brīdī, kad iznācu pagalmā savā blakšu noķēzītajā kokvilnas kleitā. Bija pievesti jauni gūstekņi. Man bija dots uzdevums izklausīt viņu plaušas un paziņot par tuberkulozi un plaušu gangrēnu. Turklāt vajadzēja pierakstīt apsaldēšanās gadījumus un pārbaudīt pimpju un pipeļu stāvokli, nomērīt un pierakstīt iespējamos triperus un sifilisus, kā arī sevišķi uzmanīt, vai pa starpu nav kāds bez priekšādiņas. Par tādiem tūlīt bija jāziņo. Miroņmodinātāja divus bija atradusi, un

Montja tūlīt izvilka tos plikus ārā drebināties. Kad pēc tam žēlojos, ka mazgāšana palikusi pusratā, Hermanns Gēdels atbildēja:

—    Neraizējieties, brдulein Schwester. Šie verjьdelten Russen tika aizvesti uz citu nometni.

Uz kādu? Hermanns Gēdels paraustīja daiļos plecus. Lika saprast, ka man nevajadzētu prašņāt lieku. Velti tērēt gaisu. Te nebija kārtīgu Schutzhдfen kā citviet Kiropā.

—    Ar to nodarbosies Einsatzgruppe.

Bija arī gūstekņi, kam vajadzēja apkopt šautās brūces, citiem ar kaulu zāģi un bez nejutīgumzālēm atzāģēt daļu no kājas vai rokas. Tieši šādā juceklī ieradies tu un Nekeles. Jouni bija apdzēris prātu un grasījās doties izpētīt nometni. Paspēju pēdējā brīdī. Zināju, kas Jouni aiz ādas. Viņš dzina pēdas tai savai norvēģu mīlaspuķei. Runāja, ka puķes vīrs nonācis Trumses Sīdpisenas nometnē, bet viņa bābieti friči noglabājuši kādā austrumu nometnē.

—    Nau šeitan teu sirdspuķes, šeitan nau sieviešu.

—    Droši zini? Rudi mati uz pieres un peža kā ķēvei purnc.

—    Stāvi klusu, va šamie teu nokniebs, — zvērināju.

Taču Jouni klaigāja:

—    Heda! Va tu esi teitan? — Ātri aizvilku Jouni uz baraku gulēt.

—   Man i tik daudz ko stāstīt, — Lise kravas kastē iegavilējās, kad atgriezos Medību sētā. Viņai bija kairi sarkana mute un kājās tie zviedru puszābaciņi, ko Aune viņai bija izrakstījusi no Stokholmas. Bezpiedurkņu kleitas miesas atveres rādīja īstus Elles vārtu skatus. Tu saņēmi viņu aiz vidukļa un norāvi lejā no iznīcinātājforda kravas kastes. Lise pielidoja pie manis un atnesa kreimeņu un spermas smaržu.

—   Ak tu, mūsim mazā Zvēracīte, — Lise ļirināja un aplika roku man ap kaklu. — Ai, māseņ, tamie jaunie mati padara teuaces tik šķelmīgas.

Uzliku roku uz Lises zīdainā kakla un sajutu trauslos skriemeļus zem ādas. Tik maigus un vārus.

—    Abet teu darbi pusē. Mēs iesam atpūsties.

—    Es takš varu beigt.

Lise pabolīja acis un ieķērās tev elkonī. Lūdzos Dievu:

—   Do Johannesam spēku pateikt "nē". Do, lai vinč aicena mani līdzi.

Taču Dievs nepavērsa savu vaigu pret mani.

—    lesam uz Kabinetu? Es teu pastāstīšu, kā vannoju Hilleru.

—    Par ko ne.

Un tu apliki roku ap gurniem tai velnaukai, tai nupat dzemdības pārlaidušajai šmiukstei, sēņaina pimpja piedraņķētajai sārņu migai. Manu Johannes, nē. Lise pagriezās un pamāja. Tas bija uzvaras prieka pilns skatiens. Es esmu stipra sieviete. Mierīgi varu iegāzt purvā ziemeļbriežu tēviņu. Tadai kā Lise es apgrieztu kaklu vienā ņēmienā. Ausīs skanot knišļu spindzoņai, atgriezos slimo barakā. Stingri iecirtu kaulu zāģi nākamajā pacientā.

— Mediciņica, vot, tev ciemiņš, — durvīs dziedāja Montjas balss. Tā bija Lise, kas attipināja paskatīties, ar ko es īsti nodarbojos.

—    Eui, te takš smird pēc sērgas.

Neatbildēju. Mēli izbāzusi, griezu nost gangrēnainu kāju baltkrievu ūsainim, kurš raudāja un ietiepīgi gribēja parādīt savas sievas un abu bērnu fotogrāfijas. Sievai virs deniņiem bija piesprausts kādas dāčas puķu pušķītis. Meitenei bija mežģīņu apkaklīte un pie krūtīm pērļu broša, zēnam pudeļdibenu brilles un pie krūtīm piespiesta Bībele ar šķērso krustu. Izskatījās pēc jaukas ģimenes. Mierinoši dungoju un centos dabūt kāju tik sterilu, cik iespējams. Tas nebija viegli. Lielāko daļu dezinfekcijas šķīduma biju izšķiedusi, pucējot pirts būdu. Miroņmodinātāja čukstēja, ka par šo pacientu esot aizdomas, vai viņš nav tautas komisārs, un deva padomu pārzāģēt lielakaulu bez nejutīgumzālēm. Liku Lisei uzskrīpāt gūstekņa īpašuma sarakstu, tā lai pēc kara visu varētu atdot. Lise neklausīja un, kamēr es noņēmos, lūpas kustinādama, lasīja pie sienas pielīmēto zāļu tabulu. Viņai no asinīm metās nelabi.

—   Redzēj. Man i izdomāc, kā pārdzīvot šamo karu, — Lise bilda, kad es emaljas bļodā berzēju rokas.

—    Es dzemdēšu tam Johannesam bērnu. Vinč grib.

—   Tik drīz tu vis grūta nepaliksi.

—    Par ko ta ne. Johanness teica, man esot auglīga smarža.

Prātoju, cik savādi trauslas atkal šķiet jumta sijas.

—   Šausmas, tu neticēsi, kas vakar notika gaisam uzbrukuma laikā. Nau vinč nekāds tukšpauc. īsc mežone. Pajēma mani tumsā, kauč gan brāls bij turpat blakus.

Turp šurp, turp šurp tavs pimpis svešā pežā, virsnieku kluba bumbu patvertnes pēc zemes smaržojošajā drošībā. Viltus lotas pavērtās ciskas un elsas, Jouni blāzmojošais pīpes gals turpat līdzās. Vaņkas bumba tiešām bija nopūdelējusi.

—    Šito es jemšu, — I.ise bija teikusi.

Kaut kur tundrā sprāga. Krievulēnam piesietā kuce iegaudojās un centās palīst zem nārām. I.ise savilka pieri. Ne viens vien bija nolēmis glābties no bumbošanas, dodoties uz dienvidiem.

—   Rādās, ka Hillers nebūs uzvarētāš. Viņam i tikai vienc pauc. Sēž mājās un grauž paklājam malu.

Mani aizskāra, cik maz viņa tic mūsu lietai.

—   Jādomā par nākotni.

Taču, kā Lise gudri paziņoja, ar kuru katru ielaisties vis nelon. Tagad ar vāciešiem vajadzēja būt piesardzīgām.

—   Izrādās, ka pat Jātimu Oili fričam, tam Holgeram Āhenā i kāda strūde|u grūdēja.

Oili bija gājusi bojā kādas dzelzceļa stacijas bombardēšanā, Lise sīkāk nezināja, kur. Es būru varējusi pastāstīt, ka tā bija Elisenvāras stacija, ka Jouni zina to, par ko radio nestāsta. Tomēr vietu nenosaucu, jo nez kā zināju, ka Jouni tas nepatiktu.

—    Par laimi, mūsim Johanness i pavisam kas cic.

Pavēros augšup uz griestu baļķiem, un tie izskatījās izčākstējuši. Kāds no tiem kuru katru brīdi varētu uzkrist Lisei uz galvas un pāršķelt viņas galviņu ar vijīgajām cirtām. Viltus lota tāda. Kašķu zāle. Grētas Garbo čūskmēlīgais atdarinājums. Donžuāns brunčos. Kāpēc viņai vajadzētu dabūt tieši tevi? Viņa jau nu bešā nepaliktu. Pēc kara apprecētos ar kādu glaunu mantinieku vai apvienības Kemi direktoru, ar tādu, kurš Aunusā nav sataisījis bērnus krievuškām un ciemkukulī nepārnes triperi. Lisi ņemtu ikviens. Bet kā būs ar mani?

—   Zini, tam Johannesam bērnu es varētu paturēt. Va tu palīdzēsi? Izstāstīsi, kā taisāmas tās īstās peldes? — Lise ieurbās ar savām acīm manējās, uzšāva man pa plaukstu virspusēm ar savām zemes darbus neredzējušajām jaunkundzes rociņām. Viņas cepure bija liela kā ratu ritenis, no asiņaini tumša samta un filca, kas bija saules apdedzinātas zīdaiņa miesas krāsā.

Atbildēju:

—    Es teu uztaisīšu tādas drapes, kas vīrietī modena iekāri un padara auglīgu pat sienkaudzei mietu. Takš par to es jemšu tamo cepuri un kleitu.

Lise paraustīja plecus:

—    Ko tik vien vēlies. Teu gan tas neko nelīdzēs.

Abi ar Krievulēnu berzējām no lāviņām vaņku sviedrus. Iemaisot ķipīšos zemes bišu medu, pīlādžus un buldriņus, man trīcēja rokas. Liku izklāt uz grīdas un aizspraust aiz stenderes kadiķzarus. Reizēm pietupos pakašāt karasuņa skaustu. Elpa sitās ciet. Bija situsies ciet kopš brīža, kad tu iestājies durvju atverē un vaicāji:

—    Frдulein Schwester, va uztaisīsi man peldi?

Tu izskatījies norūpējies. Nekeļu Lispete nīkuļoja gultā un īdēja. Viņas asinis vienā naktī bija kļuvušas duļķainas un apakšgals smirdēja pēc iesmakušām reņģēm. Mierināju. Gan Miroņmodinātāja viņu izdziedēs ar bismuta šļircēm un buldriņa pilieniem.

—   Tās tādas sievām būšanas. Drusku atpūtīsies, gan ta pāries pašas.

Ar hlorūdeni izskūtajās padusēs iebraucīju talku. Iebraucīju sejā rasu

un skaloju muti ar kaķumētru. Krievulēns sacirtoja manu pieres cekulu, un viņa karakuņa laizīja man uz potītēm uzsmērētās kliņģerīšu ziedes.

—    Izviņiķe. Viņa i laba kuce.

Pieprasīju atcelt visas citas tā vakara peldes un nelikos ne zinis par Miroņmodinātājas sēkšanu. Lai mirst visi ungurējamie mūļi un kumeļi. Lai kirgīzi paši ieraudina sevi miegā, lai ēd lopvirumu un mušu kāpurus. Mēs uzmetīsim medaināko garu pasaulē, vaivariņu garu, tādu, kas liek prātam rimt un dusēt zilgani sveķainā miegā vēl ilgas stundas pēc peldes. Ienesām iekšā vannu ar vara stīpām. Lēnām piepildīju to drīzāk ar putna pienu, ne peldes ūdeni. Virspusē uzkūlu zālīšu novārījuma putas un dungoju. Tur tev būs labi mērcēties. Āderu cērtamo un radziņus novietoju uz soliņa pa rokai. Ar tiem izdzīšu sliktumus tev no muguras. Uzmetu uz ceriem pirmo garu un ļāvu garaiņiem noplakt.

Ienāci pa durvīm kā tumšs apveids. Lēnām noģērbies, un es neuzdrīkstējos skatīties. Ūdens tvaikos trīsošās sveces meta uz sienām grīļīgas ēnas. Gandrīz bezpalīdzīgi apstājies pie vannas.

—    Frдulein Schwester, va teitan man jākāpj?

Ārā Maskavas Filharmonija žēlaboja slāviski saldsērīgas meldijas. Tavas pēdas izplestie pirksti taustīja kūpoši karsto vannu. Pēc tam ieslīdēji ūdenī un iekunkstējies. Lēju tev starp lāpstiņām tumšo, smaržīgo zālīšu uzlējumu. Līdz pat cirkšņiem jautu siltus tukstus.

—    Man kauč kas jāpajautā.

—    Ko tik vien vēlies.

Manu mīļo, manu Johannes.

Tad piepeši tava roka apvijās man ap plaustas locītavu.

—    Kvēlace.

Tā bija pirmā reize, kad uzrunāji mani šajā vārdā.

—    Kvēlace, man rādās slikti sapņi.

—    Kādi sapņi teu rādās?

Mirkli svārstījies.

—    Es neatceros.

Uzliku tev uz pieres karstu lavandas dvieli. Uzputoju ziepes un sāku berzt. Lēnām, lēnām kustībām. Tu labpatikā iestenējies un iegrimi dziļāk tvaikos.

—    Un tamie smiekli, va tamos tu dzirdi?

—    Dzirdu, — atbildēju. Kaut gan nedzirdēju.

Tu stāstīji, ka naktīs mosties no sievietes smiekliem, kas skan aiz fjelliein.

—    Es zinu gan, kas tas i. Vaņka no milzīgiem ruporiem tūtena sievietes smieklus, lai pretinieks sajuktu prātā.

Sievietes smieklus? Kāpēc? Neuzdrīkstējos vaicāt. Apsolīju tev sagatavot miega dziru un padziedāt, ja tu vēlētos.

—    Manmāte Anniki bij laba dziedātāja.

Sāku dungot. Jutu, kā tavs rādītājpirksts velk līniju pa tūkstošo dzīslu manā elkoņa bedrītē.

—    Danke schon, — tu nopūties un aizvēri acis.

Tieši tobrīd sacēlās kņada. No āra atskanēja tik baiga spiegšana, itin kā būtu pienākusi pastarā dienā. Tad nošalca smieklu brāzma un Krievulēna izmisīgie ķērksti. Zināju, ka Montja un citi brīvgūstekņi viņu tramda un izklaidējas, raudami kucēnus no puikas kājai piesietās karakuces dzemdes. Mirkli svārstījos. Tik un tā viņi Krievulēnu nogalinās, nejauši vai jauši. Viņā bija kas tāds, kas pārējos gūstekņus uztracināja. Un kāda man tur vispār daļa. Ks biju šeit kopā ar tevi, varēju aizskart un piedzīvot tavu augumu. Kungs Dievs, vai tiešām man tagad jāiet? To visu atceroties, zinu, ka nevajadzēja. Taču toreiz izsteberēju ārā no tvaikiem, laikam taču kādas dievdotas pavēles apsēsta.

Tas nebija mans brīvkrievs, ko tur tramdīja.

Uz nometni bija atvesti jauni gūstekņi. Kvernēja Medību sētas malā un nevīžoja atgaiņāties no knaušiem, kas viņus āderēja. Taču Medību sētas vidū kaut kas notika. SS sargu veidotā apļa vidū švīkstēja un spirinājās vājina būtne. Izlūki stāstīja, ka meitene atrasta Vaitolahtos mazgājam bikšeles vecajā robežupē. Jautāju, kur tie Vaitolahti īsti ir. Zvejnieku pussalā, pie pašām aizsarglīnijām.

—   Tur ir tikai desanti, — čukstēja Krievulēns, — nožmiegs viņu. — Tad Krievulēns apsēdās uz kāpnēm grebt savus koka večukus, itin kā visa jezga viņu neskartu.

Ja es tobrīd būtu griezusies atpakaļ. Ja būtu atstājusi koltu skuķi likteņa varā un aizgājusi pie tevis. Tu mirki manos medaini dūmakainajos tvaikos, un es nebiju beigusi ieziepēšanu. Gribēju nomazgāt tevi glumu un nolaizīt tīru. Gribēju saputot ziepes tev uz ādas, liet ūdeni tev starp krūšgaliem līdz nabai un zemāk. Taču kaut kas spieda palikt. Tā sīkaļa. Viņa un desants? Prātā vāja viņa bija visādā ziņā, kliedza un spārdījās, kaut gan būtu vajadzējis stāvēt klusu un lūgties. Viņa bija tik sašņurusi, ka neviens neuzdrošinājās izšaut. Tiesa, vēlāk esmu domājusi, ka viņā mājoja kāda pārgalvīga viltus drosme, ar kuru viņai izdevās maldināt mūs visus.

Meitēns bija varbūt gadus trīspadsmit vecs, taču jau skaists pēc velna. Apskrandis, taču drīzāk kā mežonēns, nevis kara bēglis. Pat ar pusnorautu lakatu galvā viņa izskatījās pēc tādas briedenītes, kādu agrāk nebiju redzējusi. Kraukļa melni mati, augsti vaigu kauli un maiglūpu mute, kas bēra nometnei un karam nepiedienīgu žulti un zākās. Uz rokas savāda rēta, kas izskatījās pēc vilka galvas. SS sargi viņu grūstīja un neizpratnē smējās, kad viņa sprauslāja.

—   Viņa ir desants, — ieskatīja Hermanns Gēdels un pamāja uz tās barakas pusi, kur bija lasāms Operation Kuhstall. Pametu skatienu uz pirti, taču tevi nemanīju. Mani pārņēma izmisums. Vecākais no sargiem, Holgers Heiders, jau taisījās grābt skuķi ciet.

—    Nein!

Atģidos, ka esmu skaļi iekliegušies. Tūlīt pat to nožēloju. Man taču vajadzēja tikt atpakaļ pie tevis, ko es jaucos šitādās lietās. Iestājās kapa klusums, Hermanns Gēdels savilka uzacis.

—   Tas takš tikai mazs skuķs, — nesakarīgi vervelēju, — jemšu par palīdzētāju. Varēs lasīt ķērpjus un sēnes. Kur nu tāda kāds desanc.

Nezinu, kas būtu noticis, ja tu neiznāktu no pirts. Apmetnim kūpot, tuvojies mums rimti kā vakara pastaigā. Tur pie vainas bija peldes ūdenī iemaisītie vaivariņi, un es atkal rūgti nožēloju, ka nebiju tūlīt brāzusies atpakaļ. Vaivariņš to, kas viņu ieelpojis, dara vaļsirdīgu un dāsnu. Taču mirklis bija pagalam, es to zināju. Tavā skatienā jau atgriezās saprašana. Pieskāros tavai rokai un ļāvu plūst vārdiem:

—    Ļaun man paturēt tamo meiteni.

Tu izklaidīgi paskatījies uz meiteni un piekrītoši pavicināji roku. Ko tur daudz — ja vien no skuķa necelsies kādas nepatikšanas, varu viņu paturēt. Pamāju. Hermanns Gēdels pamāja. Tu sacīji tā, ka dzirdēja visi:

—    Šī meitene ir Frдulein Schwester brīvgūstekne.

Frдulein Schwester, ne vairs Kvēlace. Nozvērināji, ka viņai visu laiku jābūt piesietai vai nu pie manis, vai karasuņa un ka esmu par viņu personiski atbildīga. Viņa nedrīkst ne skraidīt pa nometni kā pagadās, ne arī runāt ar citiem gūstekņiem. Steidzos piekrist. Man jāparūpējas arī par to, lai meitene pārāk daudz negrozās gar karavīriem.

—    Un turi viņu pa gabalu no Kūtes.

Pagāja mirklis, pirms sapratu. Operation Kuhstall. Miroņmodinātāja joprojām mani tur nelaida. Jutu, kā medainais pirts gars no tavas miesas izčib vasaras naktī.

—    Va tu taga gribētu turpenāt peldi? Es varu teu padziedāt.

Knibināji nost rokai pielipušās kadiķa skujiņas.

—    Mūsim taga i citas darīšanas.

Montjā un viņa biedros uz nometni atvestie jaunie gūsteņi raisīja savādu degsmi. Manuprāt, tie izskatījās pēc tādiem pašiem vaņkām kā visi citi. Ikviens pierakstīts un iedalīts darbos. Jāpārbauda veselības stāvoklis. īpašums pagaidām atsavināts.

Man bija jāaiznes viņu mantas uz šķūni, kas atradās aiz operācijas "Kūts". Starp fotogrāfijām pamanīju tā baltkrievu ūsaiņa bildi, kuram biju nozāģējusi kāju. Skatījos uz attēlu, kur meitene bija tik glīti sasprogotiem matiem un briļļainajam puikam pie krūtīm Bībele. Domās nosūtīju lūgšanu aplamticīgajiem kaut kur tur tālumā: lete vaira nepārnāks. Paliekait Kungam ziņā.

Taču tas, kas izbrīnīja šīs reizes mantās, bija visvisādās rotas un medaljoni, ko līdzi nēsāja jaunatvestie vaņkas. Protams, zaldātiem bija ieradums turēt azotē piemiņlietas no savām sirdspuķītēm. Mežģīņu kabatlakats ar monogrammu, zeķturis ar kaula sprādzēm, pustukšota kliņģerīšu ziedes burciņa. To es sapratu. Bet tās lupatas ar aukliņu, kuras lieto mēnešreižu laikā. Astoņu bērnu dzemdētājas koltietes klūgu pītenis, kas neļauj negaidot izkrist dzemdei. Odesas Strādnieču kluba sporta karte un vilnas zeķe, kuras šķetrajos valdziņos ieķērušās koka adāmadatas.

Tikai tad, kad ieraudzīju gūstekņus kailus, sapratu, ka daļa no tiem ir sievietes. Zināms, es biju dzirdējusi par lielgabalkrievenēm, par to, ka padomju armijā vervē arī izmisušas vaņkienes. Biju domājusi, ka tā ir tāda pati pasaka kā runas par Staļina izveidoto cilvēku rasi, kuri pa pusei ir vīrieši un pa pusei Sibīrijas ragavu suņi. Šie sumpurņi itin kā spējot saost mežā ienaidnieku un norikšot jūdžu jūdzes, tikai ar bezūdens boršču un kaltētu gaļu vēderā. Sievietes rika aizsūtītas uz operāciju "Kūts".

—    Kābēd, — jautāju tev.

Tu minstinājies, it kā neatcerētos. Tad tava seja noskaidrojās: sievietes tur no saviem matiem šujot maisus un zeķu stiprinājumus Barenca jūras zemūdeņu vīriem. Sievietes taču tādos darbos esot labākas par vīriem. Uz cirsmu velti sūtīt.

—   Izmērēs vien, — tu teici, un atkal es mīlēju, kā tu runā mūsu izloksnē. Tik aplam un tik pareizi.

Tovakar hilfsvilligeri un sargi dzīroja līdz vēlai naktij. Jouni viņiem bija izsniedzis čūskuļergu, un ap pusnakti Holgers Heiders nometnes skaļruņos palaida Liii Marlene. Maskavas Filharmonija tika uztriekta čīgāt maršus un dejot jenku. Divos naktī gāju klauvēt pie Kabineta durvīm, taču neviens neatvēra. Tas mani neuztrauca, jo Nekeļu daiļā Lispete gulēja manā sprunguļgultā un vēma. Miroņmodinātāja bija iedzērusi veronālu un gulēja svētlaimīgā neziņā par šo pasauli.

Stāvēju Medību sētā un ieklausījos. Kaut kur tuvumā kvckstēja ziemeļu tilbīte. Smaržoja pēc skaudras, nepielūdzamas vasaras nakts un salnas, kas lēnām zagās no Ledus okeāna. Tā nu gan vēl varētu pagaidīt savu kārtu. Nāves putni debesīs nebija manāmi. Ieskatījos. Mirkli šķita, ka redzu kādu guļam uz barakas jumta. Tomēr no fjella pāri nometnei bija nolaidusies miglas driska, un nevarēju būt droša, vai neredzu aplam.

Piegāju apraudzīt koltu skuķi. Tagad viņa viena pati dirnēja Medību sētā un izskatījās tieši kā, kā viņai bija jāizskatās, pēc noklīduša un bezpalīdzīga putnēna. Nebija grūti iztēloties, kas nometnē notiks ar šādu dievgosniņu. Pāris nedēļu. Nekāda lielā palīdzētāja šī vis nebūs. Tomēr bija skaidrs, ka desants viņa nudien nav.

—   Nebēdā. Gan viss vēl būs labi, — mierināju, pati tam neticēdama.

Nez kāpēc kļuva viņas žēl. Viņa izskatījās tieši tāpat kā es, ieraz-

damās Isolamperu sētā. Aizvedu meiteni uz pirti un noberzu tajā pašā atdzisušajā vannas ūdenī. Tad lūdzu Holgeru atvērt kantīnes durvis. Holgers bija vienīgais sargs, kuru atradu, un arī viņš balstījās pret barakas sienu ar atiezušos bikšu priekšu. Lūdzu atnest miltus, saharīnu un čuguna pannu. Viena no govīm bija atnākusi slaucama, un tā mēs tikām pie mīklas. Olu pulvera dēļ pankūkas neturējās kopā un viena nonāca uz kantīnes baļķu grīdas. Mācīju koltu skuķei apmest pankūkas gaisā. Viņu tas smīdināja.

—    Parmuška, va tu uztaisīsi man pūķi?

Tas mani tā apstulbināja, ka mīklas bļoda gandrīz izslīdēja no rokām. Nebūtu ticējusi, ka sāmu slaka vispār zina, kas ir pūķis.

—   Da da, — Maša aizrautīgi apliecināja. Stāstīja, ka babuškai bijis paradums katru gadu ap šo laiku uzmeistarot viņai pūķi. Kāpēc?

—    Deņ raždeņija, dzimšanai diena, — Maša nopietni stāstīja. īsto dienu viņa nezināja. Mašas māte bija aizlaidusies uz Murmansku par telegrāfisti, un meitene bija atstāta babuškas gādībā.

—    Kad viņi mani mežā atrada, ziedēja skābenes.

Apķēru viņu. Apmīļoju.

—    Es uztaisīšu teu pūķi.

Apostīju meitenes galviņu un noskūpstīju vilka galvai līdzīgo rētu uz rokas. Nodomāju, ka reiz arī mums būs tādi bērni, reitt und unschuldig. Un arī viņi tiks pie pūķiem. Pie medaljoniem un sačirkotiem matiem, un mežģīņu apkaklītēm kā tai baltkrieva meitai. Un, ja būs dēls, viņam par apčurāšanos nevajadzēs sēdēt skudru pūznī. Brokastīs katru dienu bezē un izmiekšķēta baltmaize, putnu olām piemērotas kabatas un apaļas brilles, lai pieņemtos gudrībā. Tad man prātā spoži uzausa kāda doma, tik apžilbinoši skaidra, ka apstulbu, kā gan nebiju apjautuši to agrāk. No tā visa nekas neiznāks, ja paliksim nometnē līdz kara beigām. Vienmēr kaut kas aizkrustos ceļu. Lise, kā likts, atveseļosies. Uzradīsies kāda cita. Pasniedzu Mašai mīklas bļodu un ļāvu izlaizīt. Noglaudīju galvu un aizvedu uz sprunguļgultu gulēt. Toreiz meitene smaržoja pēc purva zālītēm un eņģeļu mīzaliem.

Smaka, kas no viņas nāk pašlaik, liek sagriezties iekšām.

Otrā nodaļa Miruša vira piezīmes

Ogļuģīmis Vaļu medniekam (SOE), 09.09.1942:

Līnijkuģis Tirpitz. Neveiksmīga sabotāža. Angļu ūdenslīdēju mēģinājumu palaist torpēdas izjauc to nogrimšana.

Piebilde: Lūgums pēc pārcelšanas. Atrašanās vieta daļēji ēnā.

Vaļu mednieks: Lūgums noraidīts. Atrašanās vieta stratēģiski svarīga. Vācieši nespēj nopeilēt raidītāju.

Ogļuģīmis Redhedam, 10.09.1942:

Plānotā Tirpitz sabotāža novērsta. Pārtverti vairāki ziņojumi. Izmēģinātās uzlaušanas metodes: Diplomātkods 26, kodi Pobeda un GRU. Viens ziņojums atšifrēts, sūtītājs nezināms: "Friču kartēs iepludināta laža. Pārtrūcis Rusenštrāses trošu ceļš. Viss skaidrs par tādu ieroču brāli, kurš kara vidū meistaro rotaļlietas. Drīz atkal dienas kārtībā Tirpitz."

Parkinas komisārs Unto R. Iespējams, denunciants.

Rcdhead: Ziņojums pieņemts. Samaksa 300 kr. Gaidāms pelnīts sods. Gatavošanās operācijām "Meža pīle" un "Pusnakts saule".

10.09.1942

Mīļo meitiņ,

rakstu tev, jo neviena cita jau nav. Es zinu gan, no kā pienāca tas somu ziņojums. Taču Aunes dēlu es nenodošu, jo Aunei esmu parādā par savu dzīvību. Viņa man palīdzēja Rovaniemu Eainānrantā 1918. gada februārī, kad baltie slakteri ķerstīja strādnieku teātra sarkangvardus.

Toties uzrādīju to policistēnu, kas ālējās Petsamo spiegošanas lietā, to pašu, kas lenca tevi. Acis kā kazas peža, pretīgs tēviņš, un tagad vēl bizenē pa mūsu norām. Puķīšu vācējs atradies, florists tāds, bābietis, ne vecis. Piedevām lestadiānis, un šitos svētuļus es nevaru ciest. Viņu dēļ tavai mātei nācās dzīvot grēkā un slapstīties ar mani pa kaktiem. Tur viņa arī saķēra savu plaušu kaiti, un tāpēc es mīļu prātu būtu redzējis Unto šūpojamies karātavās, tomēr nez kā paspēja iejaukties sakaru štābs Roi, un šo aiztrieca uz fronti. Kaut nāve viņu rāvusi, tāpat kā visu to suņticībnieku varzu.

Tava māte bija labs cilvēks, par daudz maiga šai pasaulei. Ticēja labajam visos, un tikai pēc viņas lūguma es gadiem ilgi un bez maksas lāpīju tiem pātarniekiem apavus. Rovaniemu draudžu lielsaiešanu laikā gādāju par driskās samīdītajiem sprediķotāju zābakiem. Par saviem apaviem visi pateicās Kungam, man neviens. Visa tā vaidēšana, spiegšana, žēlošanās un buldurēšana, un šaušalīgā kāju dauzīšana deldēja zābakus. Tas galvenokārt nozīmēja darbu tavam tēvam. Šķiras nodevēji tādi, atteicās pievienoties darbaļaužu frontei.

— Teu nau jābēdā, meit. Tos dūčus šie asena seuādai, — sacīju tev.

Maldījos, jo tie dunči tika trīti manai ādai, un liktenīgais mirklis pienāca 1918. gada 20. februārī, kad dienvidos brāļu karš vēl tikai sākās, taču Lapzemē viss jau bija sagandēts. No tavas mātes dzimtas manā labā neviens ne īniņu nepakustināja, kaut gan biju gādājis par viņu apaviem. Slepkavnieki ieradās naktī pa Kemi upes krastu un aizveda k tavu tēvu vienās apakšbiksēs un basām kājām uz Kontinenu lauku. Liku tev klusu klusītiņām gulēt zem aitādas deka.

— Tēte tūdaleņ nāks apukaļ, — meloju, redzēdams, kas tuvojas.

Tonakt ciet saņēma vienpadsmit sarkanos. Viens izbēga, pārējiem desmit karatiesa piesprieda nāvessodu, līķus pie Lainānrantas šaušalīgā spelgoņā apslīcināja. Runā, ka ledus divas nedēļas bijis rūsas krāsā. Tā bija Aune, kas man līdzēja bēgt, iebāza kājas slēpju saitēs un lika slēpot pāri robežai uz Padomju zemi. Nonākot Parkinā, biju jau miris, taču kāda māsiņa mani brīnumaini izglāba, lazaretē atžirgu un turpināju ceļu. Petsamo Maskavciemā mani pieņēma Aunes māsa Anniki, un tur englenderi mani savervēja Murmanskas leģionā, lai es, sarkanais, baltā kunga pakļautībā cīnītos sazin pret ko. Kopš tā laika man bijuši vairāki kungi.

Un tagad esmu šeit Ledus okeāna krastā. Viens pats. Man nav neviena, kam uzticēties. Tirgonis un Pajumtnieks nupat atveda pārtikas papildinājumus. Nacionāli noskaņotie, sadarbojas ar SOF.. Tirgoņa analīze: krāpjas veikalu, ne idejas lauciņā. Pajumtnieks: ampelmanis, izcirptu pakausi. Runā biezā Turku izloksnē, rietumu ķerlis. Atveda mani šurp pēc Petsamo spiegošanas lietas 193 9. gadā. Jāriki Peltonens. Otrs no taviem brūtmaņiem. Taču, mīļais bērns, šo cilvēku es nevarēju tev atvēlēt. Tu esi pelnījusi daudz labāku. Šis ir no tiem, kuri ziemeļos nespēj izvilkt. Sāk trenkāt ziemeļbriežus un baidīties no putniem un krāsainām tapetēm. Viņā ir kaut kas falšs, un tā runā tikai par savu meitu noraizējies tēvs. Pārāk ieinteresēts manās piezīmēs. Šķielē uz manu kroplo ārieni un nespēj apslēpt pretīgumu. Viņa dēļ nolēmu: sākšu dienasgrāmatās izmantot neredzamo tinti.

Nupat atbilstoši Schiffer A2 tabulai atšifrēju gestapo sūtītu ziņu: " Trešdien ieradīsies sakarnieks no Zvejnieku pussalas. Segvārds Redhead." Ak, mīļo meitiņ, tu nezini, kas šī par elli. Pazīstu to vīru no agrākiem laikiem. Rudmatains muļķis.

Mēs neaizgājām bojā uz saliņas. Notika brīnums, manu Johannes, un tev jānotic, ka tas bija īsts brīnums un Dieva pirksts. Jo, kad biju jau zaudējusi cerības, no miglas izslīdēja gara vienkoce šauriem sāniem. Tada senlaiku laiva, ko vikingi izmantoja, ārdoties iekšējos ūdeņos vai iroties mencās. Parādībā sēdēja vecs kraķis. Tas noteikti nebija tās motorlaivas vadītājs, kuras balsi biju dzirdējusi agrāk miglā. Nē. Airu duļļu čīkstoņa un lāpstiņu šņākoņa, neapstrādātajam kokam šķeļot miglu. Brīdi jau iztēlojos, ka redzu tādu pašu parādību kā Parkinā, kad trīs eņģeļi pūta bazūnes. Vai ka tas atkal ir rudais Aplēkātājs, kurš vasarā grozījās ap Mirušā vīra fjordu. Vai atceries? Taču šī parādība bija citāda. Pat vairāku metru attālumā smirdēja pēc miecēkļa un iesīkstējušiem tēviņa sviedriem.

—    Gud kveld! Labvakar!

Sarmainajā bārdā rēgojās divas piķa melnas zīriņa acis. Knābis kā tilts pāri Nevai. Putnacis pakasīja aizausi.

—    Hej hej! Va ta jūs tur mēmas? Mjukti

—    Labvakar, — nočukstēju.

—    Redzēj, manc otrinieks jau tā kā brīdenāja, ka gaidāmi viesi. Abet esat nu gan jūs, meitieši, atraduši īsto vietu.

Izvilku īkšķi Mašai no mutes un pieklājīgi paklanījos. Hilma ne reizi neierējās.

—   Jūs takš drīz būtu apslīkušas. Tādā laikā teitan nevienc nekust.

Izstāstīju, ka pirms brīža biju dzirdējusi laivas motoru. Tas kraķi

darīja nopietnu.

—   Nu ta jāpiesargās. — Un pameta zīmīgu skatienu uz laivas otru galu.

—    Ak tu, Ļeņinam diršamcaumura pindzele!

Tikai tagad pamanīju, ka par tīklu murskuli nomaskētais izcilnis uz aizmugures airsola ir otrs vīrietis. Satrūkos. Viņš bija derdzīgs. Ģīmis tik nelāgi apdedzis, ka vaibstus nevarēja izšķirt, taču nez kādā savādā kārtā viņš šķita pazīstams. Vai varbūt tā bija kāda smarža, no senatnes nākošs smārds, kas nav īsti nosakāms. Viņš blenza uz mani no sava ģīmja červeļa tā, itin kā es būtu kāds no tiem savādajiem jūras iemītniekiem ar roņa ādu un cilvēka seju, kādi reizēm tiek izskaloti Parkinas piekrastē un ko bērni baksta ar nūjām un nokutina līdz nāvei. Man tas nepatika, man netīk, ka mani appēta tādu, kāda tagad esmu. Tad Ogļuģīmis nokrekšķēja:

—    Va ta peles teu jau spiedz?

Kā akmens no sirds novēlās. Sapratu, ka vīrietis, kaut gan soms, ir arī galīgi jucis.

—    Neliecieties ne zinis. Vinč tikai prasa, kurā kara pusē jūs esat. Takš mēs no tām pusēm neko daudz neiztaisām. Va ta ne, Jāriki?

Pirkstgalos atkal saskrēja bailes. Tic taču ir komunisti. Pretošanās kustības vīri vai sazin kādi desanti. Nodos biedriem, līdzko būs aizmāņojušies uz saviem kolhoziem, nāks un izsvilinās vientuļu sievieti no fjorda. Gaļu aizvedīs līdzi un pārdos Ļeņingradai. Nez kā prātā ienāca teiciens, kas izspruka pāri lūpām, pirms attapos to norīt:

—   Man kāds reiz teica — ja tā sarkano padarīšana pēdīgi nāk no Dieva, ta tādai valstībai mēs neko nevaram padarīt…

Ogļuģīmis uz airsola nočerkstēja:

—    Un, ja tā i no Vella, ta gan šī reiz jems un apmirs.

Tad viņš ieklepojās, tāpēc nezināju, vai viņš smejas vai taisās aizrīties, un tikai tagad ieraudzīju, ka viņam gandrīz nodegušas arī lūpas.

—   Bjērne, — Putnacis teica un pastiepa roku. Kabatā žņaudzīju nepielādēto mauzeru un nosaucu savu vārdu, roku nesniedzu.

Jautāju, cik maksās aizvešana.

—    Aizvizenāsam teu bez maksas.

Kas cits atlika. Bjērne palīdzēja mums iekāpt līdz malai pielādētajā vienkocē, uzņurdēja Masai likties slipi un sāka irties. Man rokā iegrūda pudeli. Visapkārt nebija iespējams neko saskatīt, migla žvangojās uz augšu un leju, un piepeši mani sāka biedēt, kas aiz tās atklāsies. Aplama ainava? Pavisam svešs fjords? Pacēlu pudeli pie acīm un burtoju apskrandušo etiķeti: Captain Morgan, Scotland, 1940.

Sātana čurās. Unto nekad nebūtu ļāvis dzert. Ierāvu tādu malku, ka vēderā nosvila vien, un liku iedzert arī Mašai. Tūlīt kļuva vieglāk.

Un migla izgaisa.

Ja nu savā mūžā kādreiz esmu zaudējusi valodu, tas notika tagad. Aiz miglas atklājās zemes strēle, ainava, kurā izzīmējās aizas, ūdenskritumi, dziļas zilganas ēnas un no jūras augšup kāpjoša gaisma. Pazinu Elkuklints un Vaļu šēru apveidus un drīz vien mūsu būdu. Karsts noskrēja pa kauliem: esmu šeit jau bijusi.

Mirušā vīra būda ainavā izskatījās kā krunkaina krevele. letiņos Hermanna Gēdela vilkādas kažokā un pateicos liktenim, kas bija nolēmis, ka trim eņģeļiem mani jāatved šurp.

—    Redzēj, kāda laime, ka miglā braucām mencās.

Šo un to zinu par krastus gremojošajām jūras straumēm. Zinu, ka mencas nekapelē miglā, no vienkoces, bez piļkas un auklas gala. Tomēr nopriecājos: Putnacis vai nu nezināja, no kurienes nāku, vai gribēja izlikties par nezinīti. Taču, kad teicu, ka vēlos šeit tikt krastā, atskanēja cits meldiņš. Bjērne teica, ka labprāt aizvedīs mūs līdz savam veikalam astoņus kilometrus uz dienvidiem.

—    Šeitan nekā nau, — viņš apgalvoja.

Arī Ogļuģīmis iebilda:

—    Nē, uz turmieni gan ne!

Taču es skaidri redzēju, ka esam nonākušas galā.

Bjērne paraustīja plecus, taču pakaļgala velns purināja galvu. Nē. Bjērnes biedram nepavisam netikās vest mūs uz Mirušā vīra būdu. Bjērne neizlēmīgi skatījās, kā tas ar strupajiem pirkstiem ieskā galvu, drebina plecus, apjucis blenž te uz būdu, te uz mums, purpina par asinskārīgām polārlapsām un sazin kādiem ūpjiem, taču galu galā vecis noņurdēja, sak, rodait vien turmienē paspārni, ka tik vien protaties tupēt klusu.

Piestājām pie krasta. Hilma izlēca no laivas un aizģeņģerēja pakaļ sastlvējušam krabim. Sagrīļojos, un man no pleciem noslīdēja kažoks. Redzēju, kā Jāriki appēta manu zagto lotas tērpu, govsādas zābaķeļus un frenci, no kura biju norāvusi Trešā Reiha zīmotnes un kokvilnas apkakli, kas pie tā piederējās. Zilo lotas krustu biju iemetusi jūrā jau kur tas laiks.

—    Redzēj, es gan jūsimvietā teitan nepaliktu. Šeitan i īsc Sātanam diršameaumurs, —Jāriki nobrīnījās vien. Manīju, ka Putnacis uzmet skatienu manai apšķibītajai galvai, ko cepure kārtīgi nenosedza.

—    Jūsim glīta meita. Takš bābiešiem nau labi šiverēties šaipusē vieniem pašiem.

—    Man vīrs i… zvejā.

Bjērne nosprauslājās un aizdedza pīpi.

—   Es jūsimvietā daudz riņķī nestaigātu. Visas gravas līdz lūpai pillas ar bumbotājiem un sabotieriem. Vaņkas jau pie Teno upes, friču patruļas līdz Aitai. Dedzena visu pēc kārtas.

Neviļus blenzu uz pakaļgala velnu. Viņa sejas derdzīgumā bija kaut kas valdzinošs, vaibsti tā izplēnējuši, ka nāsis knapi sniedzās tālāk par deguna kaulu. Bjērne tikmēr runāja par vācu jauno komandieri Lotāru Renduliču, kurš ieradās pēc tam, kad Polārlapsa bija gājis bojā, nokrītot lidmašīnai. Par visām šausmām, kādas sekos un būtu sekojušas. Ka I.apzeme tiks nodedzināta. Ka tiks noslaktēti visi, ko atradīs tūņājamies šajos fjordos. Viena vienīga diršanās un zaimi. Tukšas zirgu puišu ziņbiroja pļuras.

Tomēr arī galīgs plānā galdiņa urbējs Bjērne nebija. Iedeva man no laivas kaltētu gaļu, britu gaļas konservus, dzērienmaisu no aitas dzemdes, pilnu ar rumu, un savu dunci.

—    Uzdzersi tai pardeļgaļai, citāž sasalīsi ragā.

Atmaksai sniedzu Bjērnem savu vilkādas kažoku, taču Jāriki paspēja iejaukties.

—   Tu takš nevari ne par šo, ne par to atdot vienīgo, kas teu i.

Bjēme noņurdēja:

—    Abet tā takš skaidra dāvana. Par vešanu un…

Jāriki papurināja galvu, un man šķita ērmoti, kā Putnacis ieklausās šī ciema plānprātiņa runās. Bjēme žēlīgi noskatījās uz kažoku, tomēr atdeva un vedināja kaut kad iegriezties veikalā. Tad abi pārbāztajā vienkocē aizplunkšķinājās prom miglā. Jāriki no sava aizmugures airsola blenza uz krastu, līdz abi pazuda aiz Vaļu šērām. Ar jaunajiem zobiem nokremtu pusi no kaltētās gaļas un pie sevis atzinu — lai gan veči man otrajā ēdienā pasniedza treknus, pilošus melus par Lapzemes dedzināšanu un citām lietām, galīgi nopulgot es viņus nevaru. Kā jau kara laikā bieži mēdz dievoties, droša ir tikai nedrošība. Un tā ir tiesa. Tikai Radītājam zināms mūsu ceļa gals.

Kad Bjērne un Ogļuģīmis bija prom, aizvilkti Mašu uz krastmalu apmazgāties. Dzīslās šalca rums. Plušķainajā gaismā sāku meiteni izģērbt. Sērsnoti, jūras nošļaucīti akmeņi. Nespēju skatīties uz neļāvīgo skuķi. Tāpēc blenzu, kā miglas armija atkāpjas selgā, un ar mēli taustīju vaļa zobus mutē. Manām smaganām tie joprojām bija neierasti, turklāt es vienmēr biju jutusi lepnumu par saviem zobiem. Rūgti nodomāju: uz kuru no mums tu tagad skatītos, Johannes? Uz vecu, izķēmotu bābu vai uz to brīvo ķēvīti, kurai, par spīti sagandējumiem, bija izdevies saglabāt kaut ko no savas nevainības. Nebija divu domu.

—    Parmuška, man negribas.

Kleknēdama uz akmens, Maša izskatījās tik nožēlojama, ka gandrīz metu mieru. Taču tad atcerējos, kas pār mani bija nācis Mašas dēļ. Pagaiņāju nost vēju, kurš rāva nost cepuri no manas noskūtās galvas, un stīvēju nost meitenei apakšbikses:

—   Pat nemēģeni. Man i teu jānomazgā, citāž tu sapūsi. Tūdaleņ tiksam iekškā siltumā.

—    Negribas.

Smaka, kas plūda no meitenes, bija drausmīga.

Izmazgāju no Mašas kājstarpes izņemtās marles un noberzu zampu no dzidrajām ciskām. Varbūt ar pārmēru stipru pliukšķi uzmetu marles gabalus meitenei uz pleca un nošņācos:

—    Kas teu vispār trenca šurpām?

Meitene paskatījās uz mani tā, it kā es būtu viņai uzšāvusi ar siksnu. Izbrida no ūdens, aizsaitēja savus sāmu zābakus un aizbrāzās prom. Nesteidzos pakaļ, manu Johannes, jo viņa bija ieradusies, lai tirdītu mani. Tirdītu mūs. Atgādinātu par karu un operāciju "Kūts". Hermanns Gēdels teica, ka šie kolti nav nekādi cilvēki. Cūkšņu radības, kas nekā nesaprot no mantas. Vai vēl ļaunāk, rein und natьrlich, kā tev labpatika to redzēt.

Un arī tu taču uz viņu skatījies. Kurš tad uz tādu nebūtu skatījies. Pupi kā polārlapsēnu purni. Mute, kurā viegli ieslīdēt pat lielam daiktam, un acis, kas paļāvīgi skatās uz savu apgānītāju.

Gribēju kliegt meitenei nopakaļ kaut ko nejauku. Ka viss bijis viņas, Mašas, vaina un, ja nebūtu viņas, viss būtu sanācis citādi, un tu tagad būtu šeit kopā ar mani. Taču tā vietā paslīdēju un kājām gaisā iegāzos ledainajā ūdenī, atdauzīdama elkoni pret jūraszālēm. Kad izķepurojos, lūpas bija stingas. Pavēru muti. Gribēju izgaudot ārā visus savus sairušos plānus un pasaules telpas ļaunumu, izraut no dvēseles Dievu, kurš pieļauj šādu ļaunumu. Taču pāri lūpām nez no kurienes paspruka sāļš, lēns čuksts:

—    Piedo, Maša.

Nav ko ēst. No rīta aiznesu beidzamo kaltēto gaļu uz apsarmojušo klinti. Nezinu, vai to apēda meitene vai varbūt gardumus nolocīja kāds dzīvnieks. Ne vienas pašas dzīvas dvēseles. Esmu devusies piesardzīgos pārbaudes gājienos pa apkārtni apmēram pusjūdzes rādiusā. Govsādas zābaķeļi sastaigāti vienās asinīs. Mašu nekur neredz, no tevis ne miņas. Kaut kur tālumā grand karš. Pagājušā naktī pamodos mazā gaismiņā no tā, ka dzirdēju soļus istabaugšā. Hilma ieņurdējās un pamuka zem dzelzs gultiņas. Satrūkos, ka man uzglūn kāds vaņka.

— Kas tur, — iesaucos. Nekādas atbildes.

Tad nomierinājos. Vaņka taču spertos iekšā, nevis uzglūnētu bēniņu trepēs. Tai jābūt Mašai. Remsos augšā ar lukturi un spindeļu sacaurumotu ziemeļbriežādu. Biju grasījusies stūrgalvnieci apsegt par izlīguma zīmi. Pavirpināt viņas pakauša matiņus un ļaut viņai nākt apošņāt manu padusi. Tomēr tur neviena nebija. Uz sarmas klātajiem dēļiem ne pēdu nospiedumu, ne kā cita, kas norādītu, ka tur gājusi dzīva būtne.

Esmu izbadējusies.

Titovkas nometnē iemācījos: cilvēcības mērs ir tūkstoš trīssimt kilokaloriju. Tā ir brīvgūstekņa dienas deva. Lai pie tās tiktu, gruzīns, baltkrievs, serbs, horvāts vai kazaks kļūst par necilvēku tik neatgriezeniski, ka nekāda ikdienišķošanās vairs nav gaidāma. 1300 kilokalorijas, mērot uz zīdaiņu dzelzs svariem, ir: puslitrs čaja, 3 cigoriņi, 500 g hļebuškas un katliņa tiesa kāļu zupas, kurā reizēm iemaldījusies Grieķijas mūļu gaļa.

Kambarī vairs ir tikai viens vienīgs priekšmets, kurā vēl neesmu meklējusi ēdienu. Tā ērmotā, apgleznojumiem rotātā krieve|lāde, dzelžiem slēgta, skaista. Skaista tāpēc, ka tu tā teici. Ka tieši tādu paša rokām darinājis tavs tēvs un tāpēc būtu jauki to paņemt piemiņai no Lapzemes, kad beigsies karš. Ka to varētu apgleznot no jauna un novietot stikla verandā, un katru rītu nolikt uz tās svaigu ceriņu pušķi. Tagad es spēju domāt tikai par to, ka tajā slēpjas kaut kas garšīgs.

Pardeļgaļas konservi. Liels kaltētas gaļas klucis. Medus. Ievārījuma burkas.

Piedod, Johannes.

Taču tā bads cilvēku padara par necilvēku. Dusmās sadauzīju vienīgo skaisto priekšmetu, ko mēs no šejienes varētu aizvest uz mājām. Ar cirvi atlauzu ciļņiem musturoto slēdzeni, sargādamās sabojāt koka virsmu, tikai tevis dēļ. Taču kas gan tur bija? Nē, ne jau ēdiens. Varētu pasmieties, ja vēderā nekurkstētu nupat apēstā vaska svece. Saplīsis radioaparāts vai nez kāds raidītājs. Un tad vēl burtnīcas zilos vākos, diez kādi žurnāli vai mērīšanas sistēmas. Ērmoti šifri, friču slepenraksts. Iebāzu tās atpakaļ šķirstā, jo burtnīcu lapas līp kopā un vārdi izplūst, kad cenšos šķirstīt. Lai nu kā būtu, nekāds parasts zvejnieks Mirušais vīrs nav bijis.

Kad bijām šeit vasarā, apvaicājos Jouni, vai Mirušais vīrs aizgājis no Selbstmord, tas ir, pats padarījis sev galu.

—    Vinč i miris, tici nu, vienkārši miris.

Vecie sāmu veči tagad savās būdās mirst vienā laidā. Nez no kurienes nākuši, nez kam rada, nez kad pienāks beidzamā stundiņa. Dabisks nederīgo atbirums. Natьrliche Todesfдlle, ko mēs operācijā "Kūts" dēvējām par 14 f 1 un kas nozīmē kaut ko pavisam citu nekā dabisku nāvi, tāpat kā 14 f 2, Freitod oder Tod durch Unglьckfall. Varbūt arī tā, Jouni svārstīdamies noteica.

—   Takš tādā gadienā būs slimoš ar kumēdiņu taisītājam ligu.

Jo, lai gan daudz par ieročiem nezinu, šai ziņā es ar Jouni esmu vienisprātis: priekš Ledus okeāna stindzināta večuka ir varens triks iešaut sev ar mauzeru pakausī, vienalga, vai ar īsstobraino trīsdesmitastotnieku vai kādu citu.

Nevienas fotogrāfijas, neviena ģimenes portreta, nekā tāda, kas apliecinātu, ka pēc aizgājēja kāds palicis ilgojamies. Tas rudmatainais zvejnieks, kuru iesaucām par Aplēkātāju, bija atradis veci pie galda, drūmo galvu lodes sašķaidītu. Sarkandzelteni rotātais vamzis uz vadža, bet ziemeļbriežādas zābaki pie pavarda, zābaku siens izklāts uz nārām žāvēties.

— Cik skumji, — tu teici, — skumji, ja kādam nākas mirt vienam.

Ikvienam vajadzētu būt savas ģimenes fotogrāfijām. Tādiem pašiem ģimenes portretiem kā Hermanna Gēdela Kabinetā. Atmiņām no laimīgākiem laikiem, no tiem laikiem, kad jūra smaržoja un laši aizošņājās līdz īstajai nārsta upei. Krastā netika izskaloti karavīru līķi un bāku sargiem bija laiks lidināt pūķus.

Tagad mani sāk mākt bailes, ka pirms nāves nepaspēšu tikt ne pie viena rāmīša uz sava galda.

Tomēr ir viens mierinājums. Bjērne un Jāriki nav mani uzrādījuši. Esmu izšķērdējusi neskaitāmas stundas, rēķinot, kurš vispār zina, ka esmu dzīva. Atbilde: neviens. Pagaidu pasi un vīzu iemetu jūrā, atstājot Petsamo, bet gūstekņu nometnes dokumentus kopā ar Alekseju Ignatenko pirms aizbraukšanas sadedzinājām. Neviens nerādās. Bēguma laikā brienu fjordā mazgāties, tevis dēļ beržu un ģērēju no sevis nost pagātni. Par laimi, Mirušā vīra būdā nav spoguļa, jo nevēlos skatīties uz savu derdzīgo atspulgu. Vakar netīši pārliecos pāri spoguļgludajam fjordam un ieraudzīju ūdenī savu sakropļoto seju.

Mati vēl aizvien neaug.

Uz galda guļ glābiņš. Kad uz to skatos, tas šķiet kā Radītāja brīnums, kaut gan nav tāds. Britu konservi, kaltēta gaļa, pīpes tabaka, ziemeļbrieža piens un kapteinis Morgans aitādas blašķē. Piens smird pēc iesmakušas gaļas, taču kas par to. Tik un tā neatceros, ka pa manu rīkli jelkad būtu tecējis kas labāks.

Tas notika no rīta. Es okeānā beržos, kad pamanīju uz savas ciskas kaut ko pamirdzam. No aplama virziena nākoša gaisma, kas pa cisku slīdēja augstāk un uz vēdera apstājās. Satrūkos. Miera laikā tādu zibsni bez šaubām varētu uzskatīt par zeņķu spoguļa atspīdumu, kad šie cenšas aizdedzināt zāles kušķi. Kara laikā tā ir pavisam cita lieta. Zināju tikai, ka fjordam šāds uzzibsnījums nepiederas. Tagad ātri bridu krastā un slēpu apšķibīto galvu zem lakata.

—   Kas tur? — iesaucos, kaut gan tūlīt aptvēru, ka būtu vajadzējis stāvēt klusu.

—   Tas ešu tikai es, Bjērne!

Mans sargsuns Hilma pat neieņurdējās, kad Putnacis pieslējās kājās. Plecā viņam bija šautene, kaklā tālskatis. Ātri ievedu kārtību zeķturos.

—   Atbraucu pārbaudīt, va viss i kārtībā.

Uzelpoju. Tajā pašā brīdī fjordā ieraudzīju arī pazīstamo vienkoci. Tur uz krastu ko spēdams īrās Jāriki. Uzdrāzās krasta oļājam un pārsteidzoši ņipri izlēca bēguma ūdenī. Elsoja:

—    Daudz netrūka, būtu nokavēs!

Jāriki izcēla no laivas mugursomu un brida krastā. Viņa bārdā bija ieķērušās zivju ķidas un tabakas krikumi. Galvā atkal tā pati vecā ādenīca, kas apslēpa daļu no apdegušā ģīmja.

—    Mīksc laiks priekš tik vēla rudenc, — noteica Bjērne.

Vīri mirkli viens otru mēroja skatieniem. Bjērne paslēja šauteni.

—    Nule gar degunu aizgāja trekni zaķi.

Mirkli stāvējām un blenzām rudenīgajā Ledus okeānā. Pirms dažām dienām tur jau bija šūpojušies ledumiņi, taču debesu kveldētāja bija izlēmusi tos pagaidām izkausēt. Elkuklints nogāze lejpusē vēl bija dzeltu laika liesmās, augšpusi stindzināja sērsna. Tālāk aiz fjella skanēja ziemeļbrieža zvaniņš. Pie sevis pabrīnījos par vīru ierašanos. Itin kā katrs uz savu roku un tikpat vienā laikā. Tomēr jutos atvieglota. Tas nebija ne desants, ne vaņkas, ne friču nelāgā slaka. Ošņāju no Jāriki plūstošo svaigi grieztas tabakas, kurpnieka līmes, kārklu miecekļa un piesvīdušo briežādas bikšu smaržu, un tā šķita savādi pazīstama. Savukārt no veikalnieka plūda svaigs šņabis un zem tā nekas nebija.

Veči iemetās būdā, tā ka stikls virs durvīm noskanēja. Uz ātrāko taisījos viņiem pakaļ. Abi nelūgti apsēdās pie galda un rāva vaļā Captain Morgan pudeli. Bjērne steigšus apjautājās:

—    Kā teumeitai klājas?

Labi klājas. Dienām nav redzēta. Ik dienas staigāju pa nogāzēm un ceru, ka Hilma sasukstīs. Taču nekā, prom ir un atpakaļ nenāk. Mēģināju izdomāt izskaidrojumu, kāpēc meitenes nav būdā. Ogu tak šajā laikā vairs nav, labākā gadījumā atrastos dzērvenes, un arī diez vai. Par laimi, atbildēt nevajadzēja.

—   Nu, va ta peles teu jau spiedz?

Bjērne iebakstīja biedram kājā.

—   Neliecies ne zinis, vinč nebij mājās, kad prātiņu dalīja. Labāk pastāsti, kā teu teitan sviežas. Tas teuvīrs joprojām zvejo?

īsi pamāju. Bjērne, saraucis uzacis, appētīja būdu. Jāriki blenza uz mani un strēba rumu, tā ka pažaune trīcēja. Sakārnis nez kāpēc izskatījās pazīstams. Bet no kurienes. No Parkinas lazaretes? No kādiem daudz senākiem laikiem? Vai tas būtu kāds no tēva Sahanperes pudeles brāļiem? Tomēr ne, tik izķēmotu seju es atcerētos. Pamanot ar cirvi apstrādāto krieveļlādi, vecim pie mutes kaktiņa izšāvās ar tinti nosmērēta mēle.

—   Jaunkundzīte teiran laikam seukarus karojse.

Sakaunējos par šķēpelēs sasisto ciļņaino slēdzeni.

—    Ko ēdamu meklēju. Tikai tur nekā svarīga nau.

Atvēru vāku. Bjērne pakampa vienu no burtnīcām un sāka šķirstīt.

—    Nolādēc, teitan takš i viss…

Jāriki atbildēja:

—   Va ta es neteicu…

—    Muti ciet. Tu takš nemāki šito lasīt?

Izstāstīju, kā bija: nemāku. Ērmoti antiņpantiņi, skaitļu virtenes un tamlīdzīgi. Bjērne nosēcās. Gadsimta sākumā šeit esot dzīvojis kāds roņu drātētājs. Savā polārnakts plānprātā visu šito saskribelējis. Neko neteicu, kaut gan abi kā likts redzēja, ka daļa no piezīmēm ir daudz svaigākas.

—   Nākuši nu, meitieši, dzīvot uz veikalu.

Bjērne aprakstīja visus tos jaukumus, kas mūs gaidītu veikalā. Letes priekšā slīdīgi sudraba kalni ar mencām un saidām. Gaļas konservi no Argentīnas. Doma par smalkmaizīti no Kanādas kviešiem lika acīs sakāpt asarām. Piena pulveris no Dānijas un kafijas bundžiņas no Brazīlijas. Karsts ūdens un vanna, kur nomazgāties. Un ziepes! Lieli gabali roņa tauku ziepju, nevis tās ādaini glumās. Ar tām es no sevis noberzētu visus sārņus un netīrumus un atkal būtu tīra tev. Bjērnes istabaugšā izsvēpētu muti ar sālsūdeni un no loga spļautu uz steķiem. Asiņojošās smaganas apdzītu, un zobu saknes vairs nesmelgtu. Ja es kārtīgi nomazgātos, atkal būtu skaista. Ja es kārtīgi nomazgātos, tu būtu klāt.

Bet es taču nevarēju doties prom. Pie fjorda kuru katru brīdi vari ierasties tu. Negribīgi papurināju galvu.

—    Mēs paliksam šeitan.

Bjērnem šāda atbilde nepatika.

—   Taga i tādi laiki, kad nevar staigāt, kā iepatīkas. Einzacgrupas atnāks un nošaus. Drīz šamie teitan medīs ļautiņus kā ķirlāni lasēnus.

Skatījos uz tālskati, kas karājās Bjērnem kaklā, un neatbildēju. Jāriki sāka kraut uz galda ēdamlietas. Krumuļaini gaļas konservi un zirņu maisiņš. Kaltēta gaļa un žāvētas zivis. Kapteinis Morgans un dzērienmaiss ar ziemeļbrieža pienu. Mutē satecēja siekalas.

—    Kā lai es jūsim samaksāju?

Bjērne lika priekšā:

—   Mēs jokam pēc paķersam līdzi tamo šķirstu. Par tādu no fričiem varētu dabūt naudu. Šie takš vāc piemiņlietas.

Satrūkos. Par laimi, Jāriki paspēja iemetināt:

—    Neies laivā.

—    Atbrauksam un savāksam vēlāk.

Svārstījos. Tas taču bija tas šķirsts, kas tik ļoti patika tev. Tāds, ko novieto verandā un uz kura liek ceriņus, gaisā lidinās ziedputekšņi un meldrājā dzied cikādes. Mūsu kājas zem baltā kaļamās dzelzs galda savijušās, rokās ar ķiršu ziediem rotātas glāzes, mums ir arī divi bērni, puikam brilles aizsvīdušas, jo viņam nāk smiekli par ģimnāzijā nostrādātu joku. Meitēns jau guļ, viņai bijusi grūta vijoļstunda. Skolotāja iet tipšinot un varbūt ir žīdiete, taču tas nekas, viņa ir laba pedagoģētāja, viņu nomoka grēmas, un reizēm es viņai dodu salviju novārījumu, un tas tūlīt palīdz. Zobi nevienam nesāp. Man vienmēr ir tīrs priekšauts, tev tāda balss, pa kuru uzkāpju līdz laimei.

—   Tamo šķirstu es jūsim dot nevaru. Burtnīcas gan varat dabūt.

—   Tas i jaunkundzītei pašai ziņā.

Bjērne pablenza uz Jāriki.

—   Tagadītēs jau nu beidzamo vārdu vajdzētu paturēt teu.

Putnacis paķēra trīs burtnīcas, iebāza somā un pēc tam teica:

—   Va ta pie fjorda gadījumam pēc nau manīta kāda kustība? Runā, ka teitan blandoties kāds vācisku un somisku runājošs dezertierpimpuls.

Es neviļus ieņaukstējos. Mans mīļais Johanness! Reizi par visām reizēm, nesaki ne vārda, nesaki ne vārda! Taču jau jutu, kā vaigi sāka tvīkt un sirds savā kaulu ķurķī žvanckājās tik vareni, ka šito bungāšanos droši varēja sakļausit fjorda otrā galā. Pagriezos, lai ieķipotu kannā ūdeni, un Jāriki redzuļi ieurbās manās lāpstiņās.

—    Nekas nau manīc.

Apjukumā iepenterējos par gaidāmo vai varbūt nesagaidāmo ziemu un parazītsēni, kas ēd vai varbūt neēd pundurbērza lapas Varangerā vai nez kur vēl.

—   Gan ziema pienāks, par to nebēdā, — apsolīja Bjērne, — un to jūs, meitieši, šeitan divatā neizķeipsat. Jūsim takš nau pat slēpju.

Salēju čaju skārda krūziņās un ar acs kaktiņu zīķēju uz Bjērni, kurš apčamdīja Mirušā vīra piezīmju burtnīcas. Jāriki par tām nelikās ne zinis, rāmi bakstīja Hilmu ar saviem govjādas šoktiem.

—    Labāki būs, ja mēs pajemsam līdzi tamo radio, lai. Šeitan takš tādu nemaz nedrīkstētu klausīties.

Pievakarē abi veči devās atceļā. Ar vienu zābaku jau zvārodamies vienkocē, Bjērne sauca:

—   Tu, meitieti, ielāgo, ka seudegunu citiem darīšanās nau ko bāzt. Ka neiziet plāni.

Noskatījos, kā viņi aizbrauc pret saulrietu.

Nez kāpēc visu vakaru bija sajūta, itin kā pakausi kāds elpotu. 1 lilma ik pa brīdim pielēca kājās un ieņurdējās uz stenošo jūru. Vienubrīd nolēmu iekurt signāluguni, ja nu tas patiešām būtu tu, kas spolē nez kur pa gravām. Uzkāpu klintsgalā, paņēmusi līdzi kapteini Morganu. Visu laiku tā vien prasījās mest skatienu pāri plecam, vai tik kāds akmenājā neuzglūn. Tikai daži balti putni slīdēja virs jūras, itin kā būtu ar šķērēm izgriezti no debesīm. Kāpdama atkal un atkal atkārtoju, ko īsti biju viņiem sarunājusi. Vismaz par tevi neko. Un tomēr šodien bija noticis kaut kas ļoti traucējošs, nespēju tikai aprakstīt, kas. Ielēju Sātana čurās rīklē un prātoju, kur gan agrāk esmu redzējusi Jāriki. Un kur Bjērne rauj ēdamlietas, tagad, kad trūkst viss, sākot ar sērkociņiem, beidzot ar skaidu kandžu? Tā vien šķira, ka te kaut kas nesaskan. Tad nodomāju, kā tādā izrādīšanā patiktu piedalīties Nekeļu Lisei. Visiem svešs apģērbs, svešs vārds, sveša valūta. Man liekie zobi un runājamais, ko nemāku no galvas. Un piepeši es briesmīgi sailgojos pēc Lises un viņas bezgalīgi plašā klēpja, un viņas adītajiem bezpirkstaiņiem, bez kuriem rokas stingst tā, ka rakstāmais negrib turēties pirkstos.

Lises stāvoklis neuzlabojās. Trešajā jūlijā tu izlēmi, ka viņa jāved uz Parkinas lazareti. Jo viņa taču var būt uz grūtām kājām. Jouni iekurbulēja savu iznīcinātāju ar friču fūzeli, nošķendējās, ka ātrumu kaste sagandēta, kārpoties augšā Sāriselkes Magnētkalnā. Tur kāds amatieris bija lecinājis fordu kalnā ar pārāk augstu pārnesumu. Viņš murmināja kaut ko par kardāna vārpstu un gāzjauci, taču es neklausījos. Un ja nu Lise patiešām ir grūta? Pati viņa tam neticēja:

—    Nepalīdz tas teudziedēkls.

—    Rimsties takš. Dzer vien, lai kā šķebenātu. Un lazaretē viņi teu iedos drapes. Sulfu, ja esi cerībās, — apsolīju. Iztaisnoju zeķturus, uzvilku kājās I.ises somā uzietas lavandas krāsas mežģīņu biksītes un piekravāju medikamentu somu pilnu ar labām zālītēm.

Gribēju doties ceļā agri, jo nevēlējos redzēt Mašas izteiksmi, kad viņa saprastu, ka nepavisam netaisu viņai pūķi. Mierināju sirdsapziņu ar to, ka Hermanns Gēdels bija uzdevis hilfsvilligeram Montjam parūpēties par meiteni:

—   Neuztraucieties, Frдulein Schwester, viss kārtībā. Jau rīt būsiet atpakaļ.

Taču bija vēl viens iemesls, kāpēc gribēju tikt prom no nometnes, cik ātri vien iespējams. Krievulēns bija aizbēdzis un aizvedis līdzi karasuni Hilmu. Tā bija mana vaina. Iepriekšējā vakarā biju uzgājusi Krievulēnu pie operācijas "Kūts" stūra rokam zemē ko tādu, kas atgādināja polārlapsas apgrauztu sprāgušu zaķi. Līdzās gaudoja pie Krievulēna kājas piesietais karasuns. Iekampa man ciskā. Krievulēns skaidroja, kuce esot ēdusi pati savus kucēnus.

—    Viņa nau slikc sunc. Viņai bail.

—    No kā šai bail?

—    No kara.

Braucīju koduma vietu virs zābaka stulma. Nemaz jau tā īsti nesāpēja, tikai satrūkos. Krievulēns lūdzās. Es neklausījos.

—    Nomušīt tādu prasītos.

Tagad Krievulēns bija aizbēdzis ar visu suni. Zināju, ka, vēlākais, pēcpusdienā zeltrači un briežkopji aizšvīkstēs viņu meklēt. Sametās Krievulēna žēl, iedomājoties, kā viņi to tvarstīs pa tundru. Kā tur piedalīsies arī tie ar miecekļa un šaujampulvera ārdētajām akmens sejām, kuri trīsdesmitajos kā tādu medījumu dzina koltus. Šitās slakas Lapzemes apceļotāji saož guvumu tāpat kā āmrijas un bieži jo bieži vēl paspēlējas ar to, pirms nogalina. Un ko tad, ja viņi Krievulēnu atvedīs atpakaļ uz nometni. Dabūs pats izrakt sev bedri un tiks nošauts no aizmugures. Zeņķim nebija nekādu izredžu.

—    Gan mēs šamo vēl pajemsam uz grauda.

Tas bija Keskimelšu vecis, rīta agrumā atauļojis šurp ar savu dārķi ķerstīt asinsnaudu.

Aizmirsu to visu, ieraudzījusi uz automobili nākam tevi pilnā uniformā. Mani gan aizķēra tas, ka gribi braukt pavadīt Lisi uz slimnīcu, taču vienlaikus galvā iekņudinājās, ka vienkārši vēlies tikt prom no nometnes. Fotografēt vai paelpot, vai vienalga ko. SS mundierī tu izskatījies kā daļa no Kunga karapulka, nospīdināti zābaki un galvaskauss uz pieres. Līdzi biji paņēmis savu kameras somu un melnas ādas portfeli, uz kura gozējās ērgļa zīme. Tu izskatījies tik glīts, un es centos salūrēt atpakaļskata spogulī, kā mēs abi tur sēžam. Man bija sacirtoti pieres mati un kretona kleita, cisku laizītāja. Mani pārņēma apmierinātība. Ar mums abiem tūlīt varētu uzņemt tādu ģimenes portretu, kāds bija līdzi kaut tam mirušajam baltkrievam. Un ja jau bildē bija ietikusi tāda deģenerācija, tad kāpēc gan ne mēs? Trešā Reiha SS virsnieks un viņa jaunā sieva kāzu ceļojumā, piemēram, uz Ukrainu.

Rusenštrāses galā nācās apstāties. Abās ceļa pusēs bija uzslējies nez kāds mietu žogs, un, lai tiktu tam cauri, būtu fričiem jāizklāsta savas gaitas un jāuzrāda atļauja. Kara gūstekņi rosīgi stibīja no Sallas atvestos zaļos baļķus. Tur grozījās Alakunnasu Jākima, un es nobrīnījos, kā gan viens stosteklis visur pamanās ielīst un vai šis tagad likumīgi pieņemts vācu maizē.

—   Tc-te-teitan bez atļaujas nebūs nekādas braukšanas.

—    Nesāc nu, Jākima, akai.

Tu izlēci no mašīnas un nozudi nocietinājumā. Jākima iebāza durkli automobilī un nelikās mierā.

—   Jā-jā-jābūt bumāgiem.

—    Ko nu pļerini, — ieskatīja Jouni un izbrauca cauri vārtiem. Kā spītēdams apstājās mietu žogam otrā pusē uzpakšķināt pīpi un nolaist ūdeni.

Tu atgriezies tieši tad, kad lauka virtuves Grētele bija uztriekusi savu kaķi kokā un piedāvāja mums kunkuļainu zemeņu sulu. Nāci atpakaļ, kameras somai uz pleca šūpojoties, staltu muguru, un es nodomāju, ka no tava deguna kaula un maniem zobiem Trešajam Reiham vēl sanāktu glīta pazīšanās zīme. Ielēci kabīnē un jautāji, vai viss ir pie vietas. Nudien bija. Tikai tavs portfelis ar ērgli bija pazudis.

—    Ko viņi tur būvē? — uzdrīkstējos pajautāt, kad bijām pabraukuši garām Alaluostari tiltam.

—    Scbutzstellung. — Tu atmeti ar roku, iegrimis citās domās, un vēries debesīs. Centos atcerēties, ko tas vārds nozīmē. Kaut kādu aizsargvalni? Tad paskatījos uz pamali.

—    Donner.

—    Ko tas nozīmē? Pērkonu?

Jouni neatbildēja, pieri sakrunkojis, brauca tieši ceļam pa vidu un ieklausījās motora krekšķos:

—   Vāģs vēl jems un izjuks. Cilindrs neizturēs. Kurš ta tā ampelējas ar ātrumiem.

Es biju labā omā. Ošņāju tavu smaržu, kas sajaucās ar tvana bunduļa dvingu un visapkārt plūstošo vaivariņu smaržu. Man mugurā bija sarkanā kretona kleita un galvā košumcepure. Cepure bija plata kā ratu ritenis, un Jouni šķendēdamies to stūma pie malas. Tu pārbaudīji savus okulārus un tīrīji lēcas. Lise, ietīstīta kirgīzu gūstekņa paltrakā, gulēja forda kravas kastē un īdēja.

Atstājām Lisi lazaretes pagalmā un cauri vāciešu kapsētai braucām uz virsnieku klubu. Tu biji noraizējies un gribēji palikt pieskatīt Lisi. Zvērēju, ka Lise pāris dienās atkopsies. Nestāstīju gan, kā es to tik droši zinu. Kā biju gājusi uz zāļu noliktavu pēc rīcineļļas. No varžu ikriem un darvas iemaisījusi strebekli, ko mazā pudelītē salēju kopā ar čūskuļergu. Saskalināju. Uzlīmēju uz pudeles etiķeti un uz tās uzkrecelēju padomu: — Ieņemt dienā un vakarā. Norīt, lai kā kostu rīklē.

Uz kādu brīdi bija miers no tās luncināšanās un pakaļas grozīšanas.

Tagad kaut mirkli varēšu paturēt tevi sev, kaut vai Titovkas nometnē.

Taču tad plāni mainījās.

—   Visprimš jāizmet līkums līdz Aitai. —Jouni izspērās ārā no virsnieku kluba. Viņš bija dzirdējis, ka to viņa mīlaspuķi turot nometnē netālu no Aitas.

Jouni vaicāja, vai mēs brauksim līdzi jeb vai gaidīsim klaberkasti, ar ko tikt atpakaļ uz nometni.

—   Mašīnu, — paskaidroju. Tu svārstījies. Paskatījies uz mani. Paraustīju plecus, kaut gan gribējās kliegt un kaukt, nāc, nāc ar mani, brauksim līdz pasaules malai. Piespiedos nomurmināt:

—   Rasi, brauksam līdzi Jouni. Teitan i vieglāk elpot, tu varēsi atšauties no tās bedres rakšanas, lai.

Tev piepeši nebija nekādu iebildumu pret braukšanu.

Kad šķērsojām Norvēģijas robežu, pamale sarkani gailēja, un bija dzirdami pērkondārdi. Tevi ieraugot, neviens bumāgus neprasīja. Visas spalviņas sacēlās stāvus, kad sargi, mūs sveicinādami, paslēja roku.

—   Beigtos tamais viss vienreiz, — noņurdēja Jouni un zolēja abus pedāļus.

Taču es jutu, ka tev viss patīk un ka elektrība strāvo arī caur tevi. Ar pirkstgalu pieskāros tavai rokai un tūlīt sajutu sitienu. Lai garāks ceļš, lai ilgāks gājums, lai atkāpjas purvs. Lai zibens sper. Lai debesis liesmo. Lai turpinās brauciens, lai turpinās.

Netālu no īfjorda gadījās sadursme. Nupat bijām ieraudzījuši jūru un debesu ugunīgo dūri, kas tai no visa spēka iesita.

—    Sātanu sātanc, ka neko nevar redzēt. Un tu takš, frici, nolādēc, esi krāsām akls, nau no teus nekāda labuma.

Tieši tad līkumā ienesās baltgans, odu asinīm notraipīts volvo vāģis, kam uz priekšējā sola līgojās SS virsnieks nagcepurē. Vēl paspēju ieraudzīt, ka stūri groza somu robežsargs, kuru varēja pazīt pēc tā, ka šim bija tikvien lauvas pie uniformas blūzes, kamēr pārējiem pilns ietērps. Auto lidoja strauji. Peļķes šļakstēja, dubļi šķīda, Jouni iznīcinātājs sāka slīdēt un iedrāzās koka apžogā. Brīkšķis. Nekas briesmīgs nenotika, es tikai atdauzīju pieri pret instrumentu dēli, un Jouni pāršķēlās priekšzobs. Izlīdām no mašīnas, pirms debesīm pāri aizdunēja zibenim sekojošais dārdiens. Uzkāpi uz kravas kastes aizmugures sola un māji ar savu galvaskausa cepuri, lai tie zinātu, ar ko darīšana.

Gāju pretī somu robežsargam, kurš lēkšodams satraukājās:

—   Es takš nevienu neķēru? Es varu jūs aizvilkt uz Hjirkenēsas virsnieku depo.

No volvo kravenieka atskanēja ķiķināšana, un pa logu izšāvās nošņorēta sievietes potīte. Mūsu braucienam nekas tāds neparko nebija vajadzīgs. Pametu skatienu uz Jouni un tevi. Atrādāties ārpus dzirdamības, ceļa otrā pusē.

—    Neķēri. Braukuši nu promī.

—    Abet va ta jūs tomēr nevajdzētu izstīvēt ārā. Vismaz paziņošu par jūsim radistam. Ta primš rīta klātī būs kādi palīgi.

Atkal pametu skatienu uz jums. Tu biji nokāpis no ceļa nokārtot darīšanas, bet Jouni ar uzgriežņu atslēgu dauzīja pa riteņiem.

—   Nekādā gadienā. Ja negribi iekulties vēl lielākā ķezā. Ja tu par mūsim izstāstīsi, ta tiksi pie karam tiesas ātrāk, nekā prātā varētu ienākt.

Somu robežsargs kļuva balts kā drēbe. Pieskrēja pie savas mašīnas un iedarbināja.

Jouni viņa aizbraukšanu manīja, kad vāģis jau bija pazudis aiz līkuma.

—    Kur šamie aizbrauca? — viņš ieķērcās.

—    Laikam bij dikta steiga uz dančiem.

Abi izskatījāties apstulbuši. Tad sākās lādēšanās. Līdzko nonāksim galā, pret šiem tiks iesniegta sūdzība, lauka kara tiesa, sods uz to stingrāko. SS virsnieku nedrīkst vienkārši atstāt ceļmalā.

Jouni rībināja kurbuli un šķendējās:

—    Kā ta. Teitan jau nekāda palīdzēšana nau vajdzīga. Un jūs ar, tinieties ellē, ko te glūnat.

Jouni atmeta ar roku.

Tu paņēmi finiera gabalu, kas stāvēja aiz šofera sēdekļa, un klusu pajautāji:

—    Frдulein Schwester, va ta uz mirkli neapsēdīsamies?

—   Teitan kāds laicinč paies.

Jouni uzzvetēja automobilim pa skārda purnu un pa reizei gāja mocīt starteri. Saliku kājas glītā krustā un centos uz finiera pievirzīties tev tik tuvu, cik iespējams. Tu ievilki plaušās gaisu.

—    Cik teitan labi elpot. Nometnē reizēm aptrūkstas skābekls. Va tu esi to ievērojse?

Pamāju, kaut gan man plaušās gaiss spieda smagi, kā jau pērkona laikā. Centos būt rotaļīga:

—    Rasi, tu taga gribētu uztaisīt ar mani tamo iztaujāšanu?

—    Was?

—   Rasi, tu taga gribētu mani intervēt? Mūsim takš i laiks kā jūra. Abet, ja tu negribi, es iztaujāšu teu.

Tu pamāji, un es centos skubīgi atcerēties, ko ar Krievulēnu bijām lasījuši "Laika Virzienā". Par sevi jārada izsmalcināta un lietpratīga cilvēka iespaids. Nekas nedrīkst samesties. Taču mēs nepaspējām i ne uzsākt, kad Jouni sacēla tairi.

—    Nākait stumt!

—   Es varu apsēsties šoferim krēslā, — piedāvājos. Jouni manu priekšlikumu pasūtīja ellē:

—    Pie manstūres nevienc pīzdai caumurs nesēdēs. Neesi takš nekāda jaunkundzīte, ka nejēgtu stumt.

Sakodu zobus un stūmu. Zeme bija pārvērtusies par dubļu tumi, un kretona kleita lipa pie muguras. Nelikos zinis.

Visbeidzot Jouni padevās. Brauciens neturpināsies. Gāzģenerators bija trāpījis koka apžogā, un tvana bunduļa kurtuves šuvē parādījies pežas veida iešķēlums. Bundulī ieplūda gaiss, un motors nedabūja tvanu. Nebija vērts pat mēģināt labot.

—   Va ta teu tur Vācijā bij kāda glaudītāja?

Tu nepaspēji atbildēt. Jouni no sava krēsla aizmugures izķeksēja radio un šauteni un noķērcās:

—   Nau teitan ko vārīties, nolādēc. lesam lūkāt kādu pajumti.

Jouni pablenza uz debesīm, itin kā baidītos, vai no turienes nebruks

virsū kāds milzīgs, kaulains dzīvnieks, taču tu piemiedzi man ar aci un aizdedzi pīpi. Tieši tajā brīdi debesis pārplīsa.

Lietus gāzās lejā no debesīm un aizklāja skatienam ainavu.

—   Kā man tīk kopā ar teu braukāt riņķī, — iesaucos. Tu vai nu nedzirdēji, vai neklausījies.

Pie Mirušā vīra fjorda ieradāmies, izmežģījuši vienu potīti un pārvarējuši desmit fjellu kores. Jouni steberēja un šķendējās, tu biji nomocījies un pārguris līdz nāvei un smaržoji pēc tēviņa sviedriem un zemes. Gāziens pierima tieši tad, kad nokāpām krastā no pēdējās klintsradzes. Jūras zāles kūpēja. Divžuburu kalns, kas iznirst no miglas. Uznirstošas lāceņu un viršu ziedu smaržas. Bija dzirdams, ka augstāk lēkādamas žurkstinās straumītes, itin kā pasaule nolaistu ūdeni. Tad es to ieraudzīju:

—    Būda! Redzēj!

—     Nē, pie vella… nevar būt, — Jouni murmināja un, savilcis uzacis, nīgri blenza ainavā. Izkrekšķināja krēpučus no rīkles: — Nau takš. Tur nekā nau.

—    Redzēj, tur!

To jau arī nevarēja pamanīt, ja akurāt neuzskrēja virsū. Tur pie klintsradzes no zemes ārā lauzās zema ēka, celta no izskalotiem kokiem, durvīm kaula aizšaujamais un dzelzs apkalumi. Maziet zemāk kleknēja laivas nojume ar velēnu jumtu, no nogāzes atplūda uz zivju kaltēšanas statņiem aizmirstu mencu galvu dvaka. Sakņu trepes kaulu krāsā, netēstu baļķu jumts. Sienas aizbāztas ar avīzēm, ķērpjiem un tāsi. Pie pakša karājās tīklu virves un stikla pludiņi. Starp ceriem baloja ziemeļbriežu galvaskausi un kauli.

Jouni šķendējās:

—    Taimājā es seukāju nesperšu.

—    Kābēd ta ne? Nesāc nu.

—   Tā i Mirušam vīram būda. Tās nau nevienā kartē, lai.

—    Neļurksti nu.

—    Šeitan nesen i nogalenāc cilēks.

—    Kā tu to zini?

Jouni neatlaidās:

—   Jau i vai drīz tiks nogalenāc. Mirušam vīram būda. Es zinu.

To pateicis, Jouni nometa radio un aizklumpačoja gulēt slapjajā

akmenājā.

Neņēmu galvā Jouni melšas. Virs fjorda klājās pārpasaulīga gaisma. Izskatījās, ka tā nāk no nekurienes un vienlaikus no visurienes. Pārsimt metru no būdas uz rietumiem ārdījās ledāja upe un urdziņas miglināja no klints kā vizošs šķidrauts. Akmeņu un ciņu krunkas kā zildzelteni fjella rugāji, un aiz tā bija redzams tāds pats nākamais līcītis. Varētu pat iedomāties, ka šeit pirms mums kāju nav spērusi neviena dzīva būtne. Arī pati būda bija kā no zemes mātes dzemdes izpirsta kalna atlūza.

Iekšā ielīdām pa logu. Tu novilki savus izmirkušos stulmaiņus, un es tos noliku pavarda priekšā žāvēties. Pirmo reizi taviem zābakiem bija pieķērušies krešķi, un tas man uz mirkli uzdzina šermuļus. Tad radu mierinājumu. Es tos drīz noviksēšu mirdzošus, pavisam drīz. Taču vēl ne. Jutu, kā tavs ķermenis no galvas līdz kājām trīc. Zināju, ko darīt. Saņēmu tavu kreiso kāju plaukstās un saspiedu. Ļāvu aukstuma sūlām satecēt manī. Pieliecos un iebāzu mutē tavu zilgano kājas īkšķi.

—    Frдulein Schwester, ko tu dari?

—   Nebaidies, es zinu, kas darāms. — Es zīdu, līdz tev zem nagiem iepulsējās asinis un tu sāpēs iekliedzies. Vēl nelikos mierā. Sāku laizīt tavas pēdas un papēžus, kas smaržoja pēc sāls, krama, izstaigātiem pasaules nostūriem un dezinfekcijas šķīduma. Turpināju, līdz tava sastīvējusī miesa pulsēja. Tad satinu tevi ziemeļbriežādās un liku nekustīgi gulēt, kamēr iekuršu uguni.

Līdzās plītij atradu vecas šķiltavas un mēģināju pielaist dzirksteli mitrajiem sakņu stumbeņiem. Neaizdegās, protams. Sabāzu pavardā tāsis un atvēru šīberus. Kad istaba pieplūda dūmiem, tu iekāsējies. Tad izvilku no azotes Lestadija sprediķu grāmatu un uz labu laimi izrāvu no tās vairākas lapas iekuram.

—    Beidz, Kvēlace, tas takš teu svarīgi.

—    Es to visu māku no galvas, — noteicu un turpināju kurt uguni.

Dievs, lūdzu, piedod, es nodomāju. Taču man jāizglābj savs mīļotais

nepiedzīvotais no nosalšanas te Ledus okeāna krastā. Viņš ir dienvidnieku taisījuma un tāpēc vārgāks par mani.

Viens viņš te galā netiks, tas taču ir skaidrs. Un Kungs kaut reizi dzirdēja un piedeva. Uguns alkatīgi pieķērās sadzeltējušajiem sprediķu papīriem. Taču, kaut gan Radītājs bija piedevis, Lestadijs vis nepiedeva. Jo cauri ugunij dzirdēju Isolamperi apsūdzošos vārdus:

—    Tikai nožēlojot un apzinoties grēku, grēcinieks debesu valstībā vis netiks… Pat ja grēcinieks savus grēkus atzītu un justu par tiem dziļu nožēlu, mokas un garīgas ciešanas, viņš tomēr neglābsies no pazudināšanas, pirms Svētais Gars viņu nebūs mācījis.

Patiešām biju grēcīga netikle, aizvilinādama svešu vīrieti sev līdzi uz fjordu. Zīžļādama viņa kāju pirkstus kā telēns svešas govs pupus. Un es nejutu kaunu, ne drusku. Pirmo reizi mūžā nejutu kaunu. Un tomēr nespēju klausīties Isolamperi vārdos. Uzmetu uz galda Jouni radio uztvērēju. Cepuru kārbas lieluma melns lētais aparāts, paredzēts, lai klausītos maršu mūziku. Uz sāna rakstīts KdF, Kraft durch Freude — spēks caur prieku. Tas nestrādāja. Situ ar svara bumbu. Stūris nokrakšķēja. Grozīju pogas, taču radio kā bija, tā palika kluss.

—    Dzirdēj, Johannes, kābēd tu neuztaisi tādu man?

—   Was? — Miegaini čukstēji no segas dzīlēm: — Mutter bērnībā mani tieši tā tina segās.

—   Kābēd tu neuzpin tādu vainagu man? Visām citām sievietēm tu pin.

—   Ko, ko?

Dūmvadā apsūdzoši dunēja Isolamperi balss:

—   Šaubīgie nogrims grēkā un gulēs tur kā lopi, un nesliesies kājās, pirms nebūs kārtīgi šaustīti pletnēm.

—   Vainagu?

—   Jā. Va tu uztaisīsi man vainagu?

—   Par ko ne, — tu solīji un miega aizmiglotām acīm aplūkoji telpu. — Jā, un mūsim mājās bij tieši tāds pac šķirsc.

Uzmetu skatienu krāšņi apgleznotajam šķirstam, kas izskatījās mazliet par smalku šai būdai. Grasījos ko vaicāt, taču, kad pagriezos uz tavu pusi, biji jau aizmidzis.

Ak, mans Dievs. Ak, Johannes, mans mīļais krešķu ķēķi, manu laicīgo gaitu no purva kāpjošais grēcīgais solījums. Manu cisku takas nākamais minējs, mans staltais apsēklotājs. Pletni es būtu pelnījusi, kā sprediķī tika teikts. Taču vienlaikus zināju, ka viss būtu velti. Man nelīdzētu ne pātagas, ne nokaitēta dzelzs, ne no debesīm krītoši nelabie. Tu biji apsolījis uztaisīt man vainagu. letiņos ādā līdzās dzelzs gultiņai un, acu neaizvērusi, sargāju tavu miegu. Atgaiņāju jodus no tavas gultas kājgaļa un pateicos Dievam. Pavards vēl nebija sācis sildīt un būda vēl nebija pieplūduši ar tīkamo darvas smārdu, kad jau zināju, ka esmu gatava darīt visu, lai tikai nenonāktu atpakaļ nometnē. Es gribēju palikt šeit.

Johanns Angelhursts 12.07.1944, Mirušā vīra fjords

Zināju, ka nedrīkstu braukt kopā ar Šmugulētāju uz Parkinu. Taču saule neparko nenoriet, gaiss Medību sētā stāv uz vietas, un es nespēju aizmigt. Guļu uz barakas jumta un gaidu zvaigznes. Hermanna Gēdela draudzīgums ir aizdomīgs. Viņš man iedeva jaunas zāles, ādolfīnu, kam neesot tādas pašas blakus darbības kā pervirīnam, ko mums dalīja Ukrainā.

Man ir jāatzīstas: aizbēgu no nometnes. Arī kāds cits būtu varējis aizvest uz Schutztvall tās kartes un dokumentus. Ko nu tur. Būtu labāk, ja Šmugulētājam un Kvēlacei nenāktos lauzīt galvu, kāpēc pašlaik tiek būvēti nocietinājumi. Kā savā apmeklējumā sacīja Eduards Dītls — jo mazāk mūsu Finnenlūmmel par šādiem darbiem zina, jo labāk. Viņš cerēja, ka operāciju Birke nevajadzēs sākt pirms sniega.

Tagad Eduards Dītls ir miris. Tas man liek baidīties. Baidīties, kas notiks tagad, kad par mani vairs neatbild Dītls. Baidos no Hermanna Gēdela atriebības.

—    Zinu, ka jūsu ticība Trešajam Reiham nesaļodzīsies, — sacīja Polārlapsa, rādīdams Drošības pārvaldes ziņojumu par mani. Uzslavēja par lielo atzinību, kādu dzirdama par manu darbību Ukrainā. Pateicos, kaut gan pat nezinu, par ko. Neko no tā neatceros. Jautāju, vai man būtu ļauts turpināt Lapplands Kurier redaktora pienākumus.

—   Nu nu, tagad jums ir iespēja pierādīt, ka esat brašāks karavīrs par savu tēvu!

—        Komandants Gēdels stāstīja, ka situācija jums zināma. Operācija 1005 prasa, lai 1941. un 1942. uzsāktie darbi tiek paveikti līdz galam. Tā ticis darīts Austrumu frontē no Ukrainas līdz Tallinai, un tā tiks darīts arī šeit.

Polārlapsa smiedamies teica — esot dzirdējis, ka man no tēva mantots tik varens naids pret boļševikiem, ka, pirmo reizi ieraudzījis krievu, esmu uz mūžu sācis šķielēt.

— Ar labo aci, — Hermanns Gēdels kā zinātājs nāca talkā.

Tā nav taisnība. Tā ir kreisā acs, un Hermanns Gēdels to nudien zina. Un pie vainas ir nevis boļševiki, bet Hermanna Gēdela slikti nomērķētā bulta hitlerjūgenda vasaras nometnē.

Neesmu ne gļēvulis, ne nīkulis. Tads bija tēvs. Virsnieka frenča krūšu kabatā man ir uzņēmums apskrandušām malām. Tajā pozē plecīgs varonis vēja ārdētu seju. Fonā sniega klajums un metāla lūžņi. Aizmugurē teksts: Petsamo Pestīšanas kalnā, 1919. Uzspridzināta munīcijas noliktava. Šo uzņēmumu turu atsevišķi no tiem citiem, kas man atrodas ar samtu izklātā papes mapē ādas mugursomas sānu kabatā.

Nezinu, ko tēvs teiktu par tiem citiem uzņēmumiem. Vismaz māte tos noteikti nonievātu, taču māte ir zaudējusi tiesības man kaut ko teikt pēc tā visa, ko mums nodarīja.

Mans tēvs patiešām ienīda boļševikus. Toties viņam patika klusie, lepnie somi. Ar tiem viņš iepazinās Pfadfinder kursos Vācijā Lokstedtas nometnē 1914. gadā. Kursi patiesībā bija par skautu darbību nomaskētas operācijas, un tēvs jūras spēku štāba kursos mācīja spiegu un sabotieru vienības. Tieši kopā ar viņiem tēvs ieradās Somijā un atrada manu māti, kas tēvu mīlēja vēl tad, kad izrādījās, ka Angelhurst nepavisam nenozīmē "eņģeļspārns", un izrādījās, ka no mana tēva neiznāks ne rakstnieks, ne vēl vienā karā gājējs.

Man būtu vajadzējis palikt nometnē un veikt doto uzdevumu. Taču es vairs nespēju izturēt bezmiega sauli, aiz fjella dienu un nakti grandošos vaņkienes smieklus. Reizēm galvā spindz domas, ko tur salicis kādas naidīgās valsts aģents. Pie Kabineta sienas piestiprinātais vara ģerbonis ar visu ērgli ir noberzts tik spožs, ka redzu tajā savu atspulgu, kas tur ieēdies kopš tā vakara, kad pīpēdami sēdējām ar Polārlapsu un Hermannu Gēdelu. Tur starp diviem rūdītiem frontiniekiem sēž pienapuika, mugura taisna, acis uguns mirdzā iesārtušas. Un tad uz nometni atveda to koltu skuķi gluži kā no murgaina sapņa, tāds pats no grantsbedres malas vējā aizlidojošs lakats, apvainojumi un skatiens, kas ielien ieroča stobrā un ieēdas lodes svina virsmā, tieši pirms tā izlido. To nakti nogulēju uz barakas jumta, cerēdams, ka beidzot ieradīsies zvaigznes un atvēsinās prātu. Hermanns Gēdels man iedeva zāļu pudelīti un mudināja ieņemt katru reizi, kad uznāk sliktumi.

Nu mēs ar Kvēlaci esam slazdā. Viņa nav nekāda parasta sieviete. Viņa ir dabas parādība. Rokās ārdās mūžīgo kalnu niknums, kājas akmenājā rod ceļu, kā nez kādas trešās acs vadītas. Ne reizi nesagrīļojās, kaut gan pat Šmugulētājs sagrūda potīti, lēkdams no krāčmalas akmeņiem pudurājā. Viņai nepavisam nebija skaidrs, kur mēs ejam.

Kad nonācām pie būdas, biju pārliecināts, ka tā ir mīnēta. Varbūt munīcijas noliktava. Nogāzē augšā uz akmens atlūzas iededzināta pazīstamā galvaskausa zīme, tiesa, šie abi to nepamanīja. Varbūt Šmugulētājs tomēr. Aizklinkāja pa akmenāju un novēlēja daudz laimes. Taču Kvēlace neizbijās. Tīksminājās par gaismu virs fjorda, apmeta ap būdu līkumu un spēra pa stūriem. Mani kāju pirksti jau pirms laba laika bija kļuvuši nejūtīgi. Zināju, ka mirsim, ja paliksim šeit ziemeļvējam par ēsmu.

—    Iespēja i dota pat tamiem, kam Kungs uzgriezis muguru.

—   Va ta teu… — centos atrast vārdu, — b.hrfurcht, Angst, Phobie…

—    Ne, tu takš teitan esi mošķiem par barību.

Un tad šī zemnieku sieva, šī zemā vecmāte parādīja man, jēgeru kapteiņa Friča Angelhursta dēlam, kā ielauzties munīcijas noliktavā. Vajadzīgs tikai duncis un griba pārlauzt vējā izčākstējušu sienas baļķi. Viņa izņēma tapas, kas turēja ietvaru vienā pusē. Un, kā Kvēlace mani apgaismoja, kad vaļā būs otrās puses tapas, tad mēs patiesībā jau būsim iekšā. Gluži vai jāpieraksta tas, ko viņa teica:

—    Aploda i kā lielsaimniekam meita — ja visprimš do no vienas puses, gan ta dos no otras, lai.

Nez kāpēc šķita, kas tas ir par Šmugulētāja māsu.

Kvēlace piebilda:

—   Tādas lietas iemācās, kad saimnieki jūsim, fričiem, dēļ sametas dumi un sabāž seusievas klētī aiz atslēgām. Tomēr tas, kas vecmātei darāms, kauč kad jānodara, dziedi vai raudi.

Iekšā ielīdām pāri mencu galdam. Viena roka pie stenderes un otra pie griestu baļķa gala. Aptvēru, ka esmu palicis ar Kvēlaci divatā. Uguns atspīdumā noraudzījos viņas rosībā un prātoju, cik viņai gadu. Šmugulētāja māsa viņu gāna par mūžvecu, taču es neteiktu vis. Atšķirībā no daudzām šejienietēm viņai ir labi zobi. Zemākās rases augstie vaigu kauli, taču ārietes staltais augums. Pieaugušas sievietes cienīgās rokas. Acis un gaita nevainīgas kā mazai meitenītei. Nez, vai viņu kāds vispār izminis? Un, ja nav, tad kāpēc ne? Vecmeita. Sliktu asiņu, kā saka Šmugulētāja māsa. Pēc Kvēlaces kustībām cenšos noskārst, vai viņa zina, ka esmu ņēmis priekšā Šmugulētāja māsu. Vismaz pelt nepeļ. Maiga un alkaina. Sazīda manos nosalušajos kāju pirkstos asinis. Ietina mani segā tā, kā reiz darīja māte, un dzirdīja ar versmaini rūgtu zāļu tēju. Lūdza man uzpīt viņai vainagu. Neprātos neko citu kā apsolīt.

—   ]awohl. Am Morgen. Rīt.

Kad Kvēlace izgāja ārā, piecēlos, lai ierautu malciņu no Hermanna Gēdela dotajām zālēm. Vairs neuzdrošinos iztikt bešā.

No rīta uz krēsla stāvēja no melnajām vistenēm, viršiem un Lapzemes magonēm pīts vainags. Liku galvā un devos pēc ūdens. Dungoju. Labā oma pazuda, līdzko ieraudzīju, kas atkal uzradies un pagalmā žāvē savu kreklu. Jouni:

—    Atradusi īsto brīdi, kad tīties ar fričiem.

Viņš īgni grieza laimes putnu no krastā izskalota koka. Spļāva apsūdzības spļāvienu, kas pa pusei trāpīja uz paša zābakiem. Manī viss uzkūsāja.

—   Tu, Šmugulētāj, teitan nemaisies!

—    Pati jau vecs bābiec! — iesaucās Jouni. Es neklausījos. Metos atpakaļ būdā, aizcirtu durvis un aizšāvu priekšā aizbīdni.

Piestāju skatīties pie viļņainās loga rūts. Jūs ar Jouni strīdējāties. Tad redzēju, kā tu no baļķa gala paķer makšķerauklas saišķi un pa fjorda malu aizej Elkuklints virzienā. Satrūkos. Jouni taču nebūs tevi aizbiedējis prom. Brāžos pagalmā tā, ka īkšķis atsitās pret slieksni un gar acīm nošķīda dzirksteles. Jouni joprojām sabozies kleknēja uz akmens, kūpināja pīpi un pētīja padebesi.

—   Tur taus līgavainc aiziet. Vot tā. Sāksam mēs kustēt, lai.

—   Nekur es neiešu.

—   Dzirdēj nu. Es ar lielām pūlēm ešu teu iedabūš tajā Titovkā. Astoņas kafijai kartītes bija jāiesmērē Sarkanam Krustam raganai, primš šī vispār bij ar mieru klausīties, par ko i runa. Neaizmirsti, tu esi fričiem švesteriene. Šie pašlaik i sirdīgi. Nonāksi vēl tribunāli.

—    Somietei viņi neko nedarīs.

—   Tu apsolīji rūpēties par tamo kokiem skuķi.

Trāpīts. Kaut kur tur nometnē gaidīja mazulīte Maša. Kuru biju apsolījusi pieskatīt. Kurai biju apsolījusi uztaisīt pūķi. Taču Hermanns Gēdels bija zvērējis, ka parūpēsies par meiteni.

—   Kur mūsim jāsteidzas. Dzīvosam, redzēsam, rasi, kāds atbrauks.

—    Tu vispār kauč ko sajēdz? Teitan uz spēles i citu dzīvības, lai.

Sātana Šmugulētājs, kam viņam vajadzēja atgriezties. Būtu klumpa-

čojis pa akmenāju un mekšķinājis uz ķērpjiem.

—    Uzvārīšu tēju.

Iekšā atspiedos pret sienas baļķi un ļāvu norimt elpai. Es negribēju doties no šejienes prom, ne tagad, kad man biji tu un dzelzs gultiņa, kurā būt. Ķeblītis, uz kura līdzās tavai putnacotajai virškoka pīpei biju novietojusi savu kaula ķemmi. Atvēru plīts durtiņas un saģērēju vēl dažus Lestadija sprediķus. Skatījos, kā uguns svilina apdzeltējušos papīrus. Ugunī dejojošos vārdus zināju pat nelasījusi. Dungoju, lai nedzirdētu Isolamperi murmulēšanu zaļajā liesmā.

Kad tēja uzvārījās, gāju pasaukt Jouni. Tas joprojām atteicās spert iekšā kāju.

—   Zvērace, tu laikam nesaproti. Taisīsamies promī. Tūdaleņ un uz vietas.

—    Abet kā ta Johanness, mēs takš nevaram viņu teitan pamest.

—    Gan vinč tiks galā, veiklie notaļ tiek.

—    Ej vienc.

—    Tu esi ķerta, ja grasies teitan palikt. Tikai es teu neatstāšu.

Jouni atkal nozvēlās uz akmens un ķērās pie naža. Koka laimes

putnu viņam līdzās bija jau savs desmits. Sajēdzu, ka viņš nekur neies, pirms nepateikšu ko riebīgu:

—   I'rātu izkūkojušam pļēguram es vis neticēšu. Korķi priekškā un nedzer tik daudz čūskām ļergas. Mazāk teu visādi māņi rādītos. Vaira neauļotu pakaļ zināmajai pežai.

—    Nerunā sliktu par Hedu!

—    Va ra nu tu nezini, kas šī par mīlaipuķi, ja pārkāpj sesto bausli.

—    Durnais bābiec! Nē, pie vella, šito es vaira ne mirkli necietīšu.

Jouni šāvās augšā un iebrēcās. Bija skaidrs, ka sāp kāja. Tomēr atkāpties viņš vairs nespēja. Nopurināja no biksēm lielumu tabakas krikšu, piesēja dzeramo ķipi pie jostas un klamzāja augšā nokalnē tā, ka velēna šķīda uz visām pusēm.

—    Kur tu iesi?

—    Visus apslaktēšu! Kauc gan varbūt i ne, takš apukaļ nenākšu!

Jouni nozuda aiz zilpelēkās klintsradzes, pirms paspēju izdomāt,

kā viņu aizvainot, un tā es paliku viena. Pavisam viena. Uzlūkoju ainavu, un tā bija tukša. Te nebija pat koka, aiz kura paslēpties. No gaisa uzbrukuma neizbēgt. Sametās šķērmi. Klusums. Tagad jau esmu pie tā pieradusi. Tomēr sajūta bija tāda pati, kā stāvot ar Mašu uz saliņas, tikai ne tik dzeļoša. Esmu apguvusi, ka klusums ir nāve. Isolamperos apkārt visu laiku bija cilvēki. Vienmēr kāds dzima vai mira, žēlojās par mīzalvadu iekaisumu vai apsaldējumiem, un, kaut gan reizēm es ienīdu tās sīkdvēseļainās viduvējības, kas uz mani skatījās no augšas, tomēr šī tārpu barība savādā kārtā nozīmēja atbalstu un drošību. Vienmēr bija kņada un dzīvība. Šeit pēc tavas pazušanas nebija dzirdama pat odu dziesma, pat spāres bija izgaisušas savās gaitās. Apsvēru, vai man tomēr nevajadzētu skriet pakaļ Jouni. Tad pavēlēju sev nomierināties. Tev tik un tā jāatgriežas. Ja ne citādi, tad vismaz pēc savas kameras somas un mantojuma pīpes, kas stāvēja līdzās dzelzs gultiņai. Un tu biji uztaisījis man vainagu.

Piesēdu uz akmens gaidīt.

Pievakarē platiem soļiem nāci no fjella, zarā savērtas strauta foreles plecā, sēņu loms ietīts SS frencī, ierazdamies atnesi skaņas. Līdzko tevi ieraudzīju, tā ledāja upe sāka ārdīties, jūra šņākt, knišļi spindzēt, un klusums bija pazudis. Kātoji lejup tik bezrūpīgi, kā mēdz iet dēlieši, kas apskurbuši no saules un brīvības un kurus mājās gaida klēpis. Pasauli piepildīja silta sanoņa un atbalsis. Man gribējās lēkt kājās un traukties samurcīt tavu dzīvo miesu. Tomēr piespiedos tikai tīksmināties par taviem rimtajiem so|iem. Cik gan cēli tu pretgaismā nāci. Neko neteicis, noliki lomu uz kāpnēm man pie kājām, taču tavā skatienā jautās lepnums. Iznesu ārā bļodu, dunci, tev tavu pīpi. Pēc tam sēdējām uz pīto sakņu trepēm un noraudzījāmies Ledus okeānā, debesīs un fjellos. Zālē atkal dziedāja vējš, tava elpa čerkstēja. Labu laiku neuzdrīkstējos sacīt ne vārda, lai tu nesadusmotos par kaut ko, neapvainotos un neaizietu prom. Tīrīju zivis un griezu sēnes, un ar acs kaktiņu lūrēju uz tevi. Blakus kāpnēm mudžēja zilspārnu taureņi. Tad pienāca brīdis, kad tu norādīji uz pamali. Tur bija lidmašīnas, un tu centies sazīmēt, vai tās ir savējo vai svešas, taču es atkal pagriezu galvu pret taureņiem, jo lidmašīnas redzēt negribēju. Vēlējos izraidīt no dvēseles visu sasodīto karu un būt tikai divatā ar tevi.

—    Būs auksta nakc.

—    Kur Jouni palicis?

—   Jouni devās meklēt palīdzību. Nebēdā par viņu.

Patiesībā zināju, ka par Jouni vajadzētu bēdāt. Vajadzētu bēdāt par koltu skuķi. Bez tevis un Trešā Reiha vairoga viņi abi būtu neaizsargāti. Vismaz Jouni dzīs pēdas savai mīlaspuķei pa friču ganībām tik ilgi, līdz kāds šo padarīs aukstu. Negribēju pašlaik par to domāt. Aiztramdīju kašķaino Šmugulētāju prom no šī fjorda un no nākamā arī, aiztramdīju visus pasaules ļaudis prom no pievilkšanas spēka iedarbības un aizsūtīju plivināties tālumos pa putnu ceļu. Jo biju greizsirdīga uz visu, kas varētu man tevi atņemt, apskaudu karu un nometni, lazaretē guļošo Lisi un to kantīnē zvilnošo kaķa mērdekli, kuru kņudinām biju tevi redzējusi. Pirmo reizi pie sevis pateicos krieviem, jo, nebijis šī ienaidnieka, es nekad nebūtu nonākusi pie Mirušā vīra fjorda un nevarētu dirnēt tev līdzās.

Nosēdējām tur visu šo debešķīgo vakaru. Abas kaulainās muguras, kas slējās no bangām, iesaucām par Vaļu šērām. Tu brīnījies, kā tas var būt, ka siena laikā fjordā no fjelliem joprojām šļūk sniegs. Taču visnoslēpumainākā, tavuprāt, bija Elkuklints. Tās korē ir palicis galvaskausam līdzīgs velnakmens, un tās nogāzē iežas alas mute. Kad pāri fjellam zēģelēja vējš, iešķēlums kļuva par dunošām bungām. Bungu dārdi atsauca prātā Zvejnieku pussalas lielgabalus, un mirkli iztēlojos, ka redzu fjella galā stāvam eņģeli, kurš pūš vara bazūnē, taču tur, protams, nekā nebija. Bija tikai vējš, kurš klīst pa pasaulstelpu un ievieš spodrību debesīs. Tu prātoji, ka tā ir mūsu laime, cik pasargāti varam justies pie Mirušā vīra būdas. Es tev pilnīgi piekritu. Mūsu laime. Jūras elsas šeit starp divām klintīm aprimst lēnā elpā, fjords ir kā skarbā krastā atzvilis Radītāja spļaujamtrauks, kails un lēndabīgs, salīdzinājumā ar bangojošās jūras dzemdes krampjiem. Zemi klāj tumšsarkana visteņu sega, mūžīgo sniegu ziemeļu nogāzē nav skārusi neviena ķepa.

Līdz vēlai naktij skatījāmies, kā selgā ārdās zibeņi, un debesis bija kā melna masa. Dievs drošības dēļ bija ievilcis smalku sudrabainu līniju, kas iezīmēja ūdens un gaisa savienošanās vietu. Ja pat Dievs neatceras, kur atrodas debesu robežas, tas vienmēr ir uz sliktu. Es to zināju, taču nelikos manām.

Johanns Angelhursts 19.07.1944, Mirušā vīra fjords

Kvēlace ir neganta sieviete. Biedējoša, jo viņai nav bail no manis, kaut gan man ir ierocis un daikts, ar ko viņu apkaunot. Man patiešām ir. Ir gan. Un viņa to nesaprot. Uzticas. Tīra manus zābakus un birstē frenci kā parasta sieviete, taču runā kā ar sev līdzīgu. Nupat atnāca pie manis. Uzcēla kāju uz šķirsta un vaicāja:

—    Nu, kābēd teu negribas uztaisīt tādu ar mani?

—    Was?

Nupat biju aplūkojis šķirstu. Tas bija gluži tāds pats kā tēvam. Skaisti izrotāts krievu tipa ceļojumu šķirsts, tāds, kādu lietoja seno laiku jūrnieki. Pirms bērēm tas kādu laiku stāvēja verandā, un māte uz tā lika vāzi ar ābeļu un ceriņu zariem. Uz šī šķirsta ir tāds pats mazs vētras burātāja attēls kā uz tēva darinātā. Itin kā būtu tas pats šķirsts.

—   Attēlu, bildi, — sacīja Kvēlace un uzstājīgi norādīja uz kameras somu. — Tu takš man uzpini vainagu.

Nodomāju, ka viņa vēlas, lai nofotografēju viņu tai intervijai. Kuru es nekad netaisīšu, kaut gan viņa neparko netic. Taču tad nolēmu — lai būtu, laika taču mums te pietiek. Uzstādīju kameru uz statīva. Prātoju, ar kādu blendes atvērumu uzņemt. Eksponometrs palika Smugulētāja automobilī, un nakts bez nakts šādai filmai ir maldinoši palsa. Varbūt diafragma 1.8 un momenta ilgums tā ap pussekundi. Biju iegrimis kameras regulēšanā, tāpēc nemaz nemanīju, ar ko nodarbojas Kvēlace. Kad atkal uz viņu paskatījos, satrūkos tā, ka gandrīz nokrita objektīvs.

Viņa bija atlaidusi matus un rāva vaļā kleitas saites.

—    To takš teu gribas. Tu par to esi samaksās.

Tas nebija jautājums.

Kvēlace man izģērbās.

Tā bija citāda izģērbšanās nekā Šmugulētāja māsas gurnu gorīšana. Un citāda nekā jebkuras citas sievietes man agrāk rādīta izģērbšanās. Sievietes, kas man izģērbušās līdz šim, vienmēr bijušas tikai filmas pildījums. Dzīva miesa mani ir kārdinājusi tik vien vajadzības apmierināšanai. Bez zibspuldzes uzliesmojuma un negatīva saglabātas gurnu līnijas viņas bija tikai piedauzīgas zeķturu rādītājas, kaitavīgas pavedinātājas. Dažas izskatījās pēc lasēniem, kas svaidās, izmesti krastā. Šī sieviete kleitu novilka, it kā tas būtu pašsaprotami, un parādīja savas gūžas. Viņai ir balts vēders bez rētām un tumši apļi ap krūšu galiņiem. Tad viņa novilka arī apakšbikses. Cirkšņos iesmeldzās, kad ieraudzīju: šai sievietei nav spalvu. Elpa aizcirtās. Šādu kailu pīzdu pēdējo reizi esmu redzējis 1933. gadā. Hitlerjūgenda nometnē, kad Bund Deutscher Mдdel meitenes kārklājā vilka nost savas pelddrānas un es pats sēdēju uz gobas zara un fotografēju. Tik kaila, tik balta stiķeņu ievārījuma švīka. Un tā smarža, kas plūda no viņu pīzdām, vienlaikus nevainīga un reizē kā pasaules ēterā nosūtīti neķītri apkārtraksti vai gaisa bučas. Māte mani pieķēra tieši tad, kad attīstīju attēlus, un raudāja.

—    Va ta teu, dēliņ, pret tiem meiteņiem nekādas cieņas nau?

Toreiz man vislielākais kauns bija par to, ka māte čukstēja somiski,

lai nesaprastu tēvs. Mana māte, zemnieku sieva tāpat kā Kvēlace.

Tagad Kvēlace pienāca klāt. Mani pārņēma vārdos neaprakstāms mulsums, gribējās iedzert Hermanna Gēdela dotās zāles, taču tāda izdevība neradās. Nekad neesmu sastapis sievieti, kas grib tik nepārprotami. Un, kaut gan man mugurā bija drānas, šķita, ka viņas skatiens ir manī visur. Biju pilnīgi kails, lempīgs un kustībās līdzīgs kroplam putnēnam. Viņa uzlika manu roku sev uz gūžas. Vilku trīcošo pirkstu k pa plāno ādu. Aizskāru cisku un pēc tam viņas klēpi. Kā vecas sievietes sprauga var būt tik pūkaina kā jaunai meičai? Kā būtu iegremdēt

seju tādā klēpī? Tik kailā un ievainojamā, un stingrā. Galvā šņāca asinis, un es vairs nedomāju skaidri. Iebāzu īkšķi tajā mīkstumā un siltumā, un īkšķis tam bija kā radīts. Kvēlaces nāsis trīsēja kā ķēvei. Viņa čukstēja:

—   Tā manpīzda takš tur i pareizi?

Satrūkos. Tas ir kā — pareizi? Vai viņa nudien ir sliktu asiņu, kā bija teikusi Šmugulētāja māsa?

—   Akurāt tā, kā jābūt.

—    Tu esi pirmais vīriec, kas man pieskaras.

Piepeši man kļuva bail. Es nevarēju turpināt, nē, ja viņa tā runā.

Metos uz fjorda malu un sāku laist oļus. Brīnījos, kas gan mani attur. Kas man ko tādu neizmīt. Kāpēc gan ne? No priekšas un aizmugures un arī no sāniem, iekšā ārā bēniņos klintainē laivā uz šķirsta. Gribētos viņu laizīt, līdz viņa būtu viscaur mikla un trīcoša, ielauzties viņā atkal un atkal, un atkal. Olis trīs reizes atlēca no ūdens virsmas.

—   Tu tam esi par labu, — čukstēju aļģēm un tieši to arī domāju.

Kvēlace nav no tām, ko mēdz saukt par gribuļpežām un friču paut-

laižām. Ne arī no tām, kas dīžājas Salmijervu Šanhajā un dod par šokolādes gabalu. Vai no tām, kas kaktu ballītēs diedelē šņabi vai pēc tam, kad nogrābušas friču virsnieku, ciemā pliukšķina zeķturus. Ne no tām, kas elso patiltē ar Bavārijas dēliem vai kož dūrē Pestīšanas kalna pakājes zaigojošajā kupenā vai kur nu tie slēpošanas pārgājieni notika, viņa nebija tikai ļergas slēpei nopakaļ vilcies pīzdas nospiedums.

Četri trāpīgi aizmesti oļi.

Kvēlace nāca man pa pēdām. Nokāpa krastmalā, nopakaļ kā plīvurs ņirbēja odi, un viņa joprojām nebija apģērbusies.

—    Es ešu viscaur tava, ja teu uz mani i iekāriens.

—    Bitte. Tu esi tāda unschuldig, es teu neaiztikšu.

Pieci trāpījumi.

—   Teu, protams, šķiet, ka Mandievs visu šeitan redz lai.

Lūdzu, lai viņa beidz. Sacīju, ka esmu slikts cilvēks.

—    Nekā. Tu esi nīkuls un mierameilēks.

Olis atkal atlēca no ūdens virsmas. Seši trāpījumi.

Kvēlace jautāja, kur esmu iemācījies tik labi laist oļus. Hitlerjūgendā Vannzē krastā. Tur katru vasaru bija izbrauciens ar baltsānu burinieku. Apguvām ierindas dziesmas un sacentāmies. Vingrošanā un svara bumbas mešanā man veicās labi. Brīvajās kustībās Berlīnes nodaļas vietējās meistarsacīkstēs biju otrais savā vecuma grupā. Saļekušas strūdeles un silta ābolu limonāde zaļsānu pudelēs.

—   Kābēd teu īsti jābūt tamā Titovkai nometnē? Ja tu no turmienes šitā notaļ mūc?

Mirkli apdomājos. Teicu, ka sākotnēji biju sapņojis kļūt par lidotāju tāpat kā mans tēvocis. Lidot un fotografēt pasauli no gaisa. Pirms kara mani pat pieņēma Luftwaffe Bavārijas mācību vienībā netālu no Minhenes, taču tad tika atklāta mana kaite.

—    Grūtsirdība. Deģenerācija. Bailes no augstuma.

—   Nekas teu nekaiš.

Akmens ar plunkšķi nogrima.

Tagad neuzdrīkstos paskatīties viņai acīs. Tāds kauns, ka gribētos nomirt. Ņēmu un atzinos vājumā. Tomēr vienlaikus jūtu arī apmātību un ziņkāri. Skatījos, kā viņa aiziet, prātā nozibēja: man tevi vai nu jānogalina, vai jāmīl. Joprojām nezinu, kas būtu labāk.

Tagad ar vadmalas gabalu esmu notīrījis objektīvus, izvietojis uz galda un pa vienam ievīstījis audumā. Pasargājis no miglas, kas dvašo no Ledus okeāna. Ludo ieliku 16 milimetru negatīvu. Esmu pārbaudījis, vai attīstītāja pudele ir cieši aizvērta un nošķirta no pārējiem šķīdumiem. Ar šādām lietām jābūt precīzam. Ja attīstītājā nonāk kaut pilīte fiksāžas, dārgie papīri un ķimikālijas ir izniekoti. Ja attīstītājs sagandējas, bildes iznāk miglainas un neakurātas. Ko gan tagad darītu tēvs? Vai, pareizāk sakot, ko darītu tēvocis? Vai Horsts Vesels? Nolādēts, ko man iesākt ar to sievieti? Kāpēc neviens nebrauc mums pakaļ?

Tu esi tik neizsakāmi labs, tavi pauti ir dzelzs ābolēni un tava dvēsele — mieru mīloša sēņotāja dvēsele. Nevaru par tevi teikt itin nekā slikta. Tovakar biji iededzis sveces. Uzklājis ziemeļbrieža ādu uz saimnieces sola un puķēm izrakstītu segu uz šķirsta. Vējš apglāstīja stūrus, dziedāja ielejā savu mūžīgo dziesmu. Zāle viļņojās kā nezvēra kažoks. Jūra nemierīgi atkāpās no būdas. Tu lūdzi, lai apsēžos.

Tavi zābaki pie durvīm, novilkti nelūdzot.

—    Pastāsti kauc ko, Kvēlace. Taga man gribas teu intervēt.

—    Es teu izstāstīšu visu, ja tu tāpatās izstāstīsi man.

Iešļācu tējā pašas maisītu tinktūru no ziemeļbriežu ragu pulvera, čūskogām un medus rasas. Tās mīlas drapes, ko man būtu vajadzējis dot Lisei.

—    Ko teu gribas zināt, Johannes?

Baidījos, ka pie vainas ir tas, ko tev pajautāju. Kā man būtu gribējies tev izskaidrot. Izskaidrot, kāpēc vecmāte, kura ir redzējušiem simtiem sieviešu spraugu, nezina, kāda izskatās pašas kājstarpe. Kā es Isolamperos vienmēr uztrūkos no miega, kad izdzirdu kambarī soļus. Cik atvieglota jutos, kad pazinu Isolamperienes cisku plakšķus. Viņa gāja kušināt to no maniem astoņiem pusbrāļiem un pusmāsām, kura dēļ es prastu apmainīt autiņus kaut Tasmānijas velnam, pat ja labā roka būtu piesaitēta uz muguras.

No Isolamperi soļiem baidījos visvairāk. Viņa stulmeņi man atgādināja, kā man deviņos gados nācās aiziet no tēva mājas. Māte bija mana tēva mūža mīlestība, vienīgā, un žēl, ka viņas baltais kakls izrādījās gaidāmā diloņa pazīme. Asinis māte klepoja jau tad, kad viņi sagāja kopā. Man dzimstot, viņa nomira, un tēvs man to nekad nepiedeva. Un no tā, kad tēvu 1918. gadā veda uz Lainānrantu nogalināt, man atmiņā palikuši tikai aizvedēju zābaki. Atceros melni spīdīgus stulmeņus un tiem pieķērušās sudraba zvīņas.

Pēc tēva nāves man vajadzēja pārcelties uz Petsamo un dzīvot mātes radu aizgādībā. Vēl nebiju Isolamperos nodzīvojusi ne trīs mēnešus, kad pienāca mēnesnīcas nakts un es pamodos no elsošanas. Isolamperi stāvēja līdzās manai sprunguļgultai un noskatījās manī.

—   Tevī mīt teutēva iedzimtais grēks un teumātes maucība, kas plūst ārā pa kājstarpi kā asenc. Va ta tu jau aseņo?

Melni dubļaini stulmaiņi, uz kuriem vizēja sudrabainas zvīņas. Blenzu uz tiem no caurumainā deķa apakšas un sāku lūgties, lai man nekad nav jāasiņo. Un neasiņoju arī. Pūkas, kas sāka līst ārā apakšgalā, iemācījos noņemt ar sveces vasku. Vasarās kāpu dzīvot uz bēniņiem kopā ar pelēm.

Par visu to es neuzdrīkstējos stāstīt. Toties pajautāju:

—    Va ta ij teu liekas, ka es ešu tāda? Sliktu aseņu?

—    Nein. Tu esi tīra. Unschuldig.

Noglāstīji zilumu, kas bija uzradies manā paceles bedrītē.

—    Va ta teu kādreiz i bīš… Celiebter… mīļais?

Papurināju galvu un nosarku. Taču tā ir patiesība, manu Johannes. Man neviens līdz šim nav pieskāries. Ar Unto sēklu saķērnāto kleitu sadedzināju Jāņu ugunskurā.

Tovakar tu izdarīji ko tādu, kas uz galvošanu atzīts par nepareizu kādā Lestadija sprediķī un Dieva Vārdā īpaši minēts kā zaimošana un nešķīstība. Nostājies man priekšā, noslīdēji uz ceļiem un pavēri manas ciskas.

—    Ļaun, es teu izdarīšu labi. Ja nepatīk, saki.

Saņēmi manu īkšķi un piesardzīgi iebāzi sev mutē. Zīdi, kamēr tas starp taviem tējaini medainajiem zobiem kļuva slapjš. Glaudīju tev 'galvu un kreisajos deniņos sajutu nomaldījušās lodes atstātu rētu.

—    Taga liec iekškā.

Tā nebija pavēle, tikai lūgums.

—    Kā? Es nemāku.

Iebāzu pirkstu man pašai nezināmajā sievietībā.

—    Nekas teu nekaiš.

Izplestām kājām sēdēju uz šķirsta un jutu, ka man nekas nekaiš.

—    Pastāsti vēl. Bērnībā takš kauc kas darīja labi… Kindheit?

Kā tas īsti bija? Minstinājos. Ērzeļi, kas mina ķēves Alakunnasu pļavā, mūku sviestais biezais medus un pimpja smarža sievietēm starp krūtīm, kad zīžļāju viņu krūtsgalus, lai tie atnāktu vaļā. Smarža, kas plūda no Lises ciskām pēc kaktu ballītēm. Tas viss izraisīja savādus krampjus kājstarpē.

Taču šī sajūta bija simtkārt labāka. Pirmo reizi noskārtu, kāda ir sajūta, kad bērnu taisa, nevis saņem.

—   Tu esi biedējoša sieviete, Kvēlace.

Kāda būtu sajūta, ja tu ienāktu manī.

—    Ko teu gribas?

—    Ienāc manī.

Man paspruka smilksts. Visapkārt dejoja ēnas, laizīdamas mūsu miesu, ārā plosījās zibeņi, un daba aizturēja elpu pirms lietus gāzes. Tā neparko nesākās. Zibens iespēra būdai līdzās augošā purva bērzā, un ar plīkšķi pārtrūka tam piesietā trose. Tu satvēri manu roku, un no taviem pirkstgaliem man iesita elektrība.

—    Lēnām, tu esi šaura.

—   Va teu sāp?

—    Nē. Vienkārši esmu pār jūtīgs.

Pēc taviem smiekliem zināju — čūskuļerga un tinktūra ir iedarbojušās.

—    Va tu esi ēdusi augļus?

—    Ko, ko?

—    Tu auglīgi smaržo.

—    Un tā tu saki visām?

— Tikai teu.

To pašu tu biji skandinājis, izmīdāms Nekeļu Lispeti, taču nelikos ne zinis. Aizvēru acis un slidināju pirkstus tev pa krūtīm. Tur ādas selgā reši aug ķērpjaini matiņi un dzindzeļsūnas. Devos pāri krūšu kaulam un ceļoju uz krūšu galiņiem, kas bija akmenscietas, ieplaisājušas, mazas sāļas Dienvidjūras saliņas vai iestrēgušas metāla pogas uz Bolex kameras aizmugures vāka. Aizceļoju līdz biezādainajam vēderam, palēnītēm spēru soļus uz brīnišķīgās, elsojošās plakankalnes, pa kuru visiem svētceļniekiem vajadzētu tiekties uz tavas smalkmalu nabas oāzi. Iebāzu pirkstu nabas sviedru avotā un jutu pulsējošu cilvēka miesu.

Slidināju roku zemāk līču loču, vilcinoties. Tev notrīcēja viss ķermenis, kad uzdūros kam cietam. Satvēru, un tas iederējās manā dūrē cieši kā duncis makstī. Tā galviņa bija mīksts zirga purns, un tam dzīslās trakoja asins.

Arī man sāka nākt smiekli.

Johanns Angelhursts 22.07.1944, Mirušā vīra fjords

Šodien tas notika. F.s tur neko nevarēju padarīt, lai Kvēlaces Dievs apžēlojas par mani! Gribētu tev to izstāstīt, Kvēlacīt. Kā tu ienāci iekšā un tev mugurā bija pelēkā kokvilnas kleita. Tā ir laba kleita, tā mani nebiedē atšķirībā no tās otras, sarkanās. Tu biji noņēmusi to smieklīgo košumcepuri, kas ir kā ratu ritenis. Jutos atvieglots. Nevienam nevajadzētu nēsāt tādu cepuri, jo sevišķi tad, ja ierašanās naktī vējš un lietus to galīgi sanerrojuši.

Ludzu, lai tu pastāsti par sevi. Tu izņēmi no somas zaļu pudeli. Tur dzirkstīja dzēriens, no kura plūda reizē rūgtens un vienlaikus aicinošs smārds.

—    Kas tas i?

—   Neprašņā.

Iclēji dzērienu karotē un pasniedzi kā bērnam zāles. Liki norīt un virsū uzdzert čaju un ķipīti ūdens:

—    Citāž dūša noļeks.

—    Kvēlacīt, — satraukumā tevi uzrunāju, — kas taga notiks?

Tev bija tāda pati izteiksme kā toreiz, kad sastapāmies pirmo reizi,

tas negantais un plēsonīgais vilka skatiens:

—   Taga es teu iezīmēšu.

—    Was

—    Nāc.

Noguldīji mani uz sola. Noģērbi piesvīdušo frenci, attaisīji ērgļgalvaino jostas sprādzi. Sacīji — esot labi, ka iekšā novelku zābakus.

Novietoji manas drānas līdzās dzelzs gultiņai tik ierasti, itin kā būtu dīrājusi zaķi. Tavas kustības bija lēnas un precīzas, un tu, mana Kvēlacīt, sveša, tālu no tās savu Dievu bijājošās zemnieku sievas, par kādu tevi sākumā kļūdaini noturēju. No tās nesaredzamās būtnes, kas ar munīcijas noliktavas pārpalikuma divriteni čīkstinājās no sētas uz sētu, saņēma bērnus, izšņauca kraupainus degunus, mātēm rāpus izplūca nezāles mahorkas laukos. Tālu no tās svešās sievietes, kas pirms nedēļas man piedāvājās fotografēties. Un, kaut gan tavā tēlā joprojām saskatīju to labdari, tīru un neskartu, vienlaikus arī redzēju, kā tā izšķīst un izgaist starp ēnām un tās vietā aug cita būtne, biedējoša, liesmainiem pleciem. Ta auga un auga, un drīz aizpildīja visu telpu, tai no acīm kāpa dūmi un ādas vietā bija viena vienīga kaila miesa. Šī būtne man uzgūlās un dvesa ausī:

— Izmin mani, Johannes. Taga izmin mani.

Trešā nodaļa Miruša vira piezīmes

..

Ogļuģīmis Rcdhcdam, 05.07.1943:

Operācijas "Meža pīle" un "Pusnakts saule" īstenotas. Trieciens izdevies, aizturēti 26 pretestības kustības dalībnieki, 16 nošauti uz bedres malas. Tādējādi notverti gandrīz visi pretestības kustības vīri. Sētas nodedzinātas, lopi iznīcināti. Nopratināšanās noskaidrots: vācu komunistu iiodaļas Wallberg spārns Oswald sadarbojas ar nacionāli noskaņotajiem. N-noskaņotie tiek apmācīti Zviedrijā "policijas vienībām ". Vietējie vārdi nav zināmi.

12.07.1943

Mīļo meitiņ, nezinu, vai tu kādreiz spēsi man piedot. Esmu slikts cilvēks. Neviena drauga man nav, tā vienīgā pelnus esmu izkaisījis Titovkas upē jau pirms laba laika. Karoju abās pusēs. Darbojos gan Sabiedroto, gan Trešā Reiba nometnē. Gestapo maizē joprojām esmu tiklab baiļu, kā 300 kr./mēn. algas dēļ. Tāda pati ir šajās operācijās nogalināto ļaužu summa. Un tur ir arī mana vaina. Sapņos redzu, kā deg taukastes aitas uti kā zālē pavīd saslānīts sievietes dibens. Pie pašu raktās bedres malas stāvošo palēninātas lūgšanas. Jo friči ir nežēlīgi un paranoiski. Baidās no nacionāli noskaņoto un komunistu savienības šeit ziemeļos, taču gluži velti. Tāda nav iespējama.

Pret savu nodarbošanos vienmēr esmu izturējies kā pret jebkuru darbu. Karam savi likumi. Taču tagad mani kremt sirdsapziņa. Bija atbraucis Sarkangalva. Neizglītots, raupjš cilvēks. Pautu čamdītājs, vazājas pa ostu kvartāliem un sievai ciemmaizē ved ne tikai roņu taukus. Šodien, kad runājām par operāciju "Meža pīle" un par to, ka viņam aizdomu novēršanai jāpasēž Trumses Sīdpisenas nometnē, viņš pateica kaut ko dīvainu. Viņa sieva ir aizsūtīta uz kādu nometni. Jautāju, vai tas viņu satrauc. Sarkangalva nošņācās.

—   Pļurza i dabūse, ko pelnīse. Nau ko pīties ar Šmugulētāju.

Man izsitās auksti sviedri. Nupat esmu uzrādījis gestapo veselu

ciemu ar nacionāli noskaņotajiem. Kurš tad nezina, kas ar viņiem notiks. Visus noslepkavos. Uti kāpēc gan? Tikai tāpēc, ka tas cīpstalpimpis grib atriebties savai sievai par to, ar ko pats vienā laidā dižojas. Apšķebināja dūšu. Niecīgai atriebībai mācu viņam aplamu šifrēšanas ripas lietošanu, tiesa, viņš gan neiemācītos arī pareizo. Itin nekādas ritma izjūtas. Instrukcijas: 26 alfabēta zīmes nejaušā secībā, piektajā aplī slepenraksta zīmes. Pamatkodu nestāstu. Tagad cenšos izdomāt, kā no tā smerdeļa tikt vaļā. Tādiem vajadzētu atņemt ģimeni un ne to vien.

Tikai reizi dzīvē esmu sastapis cilvēku, kam nebija piesities ļaunums. Tas bija 1919. gadā, kad satiku Friču Angelburstu, vācu artilērijas jēgeru, kurš kļuva par manu vienīgo draugu. Man bija uzdevums noslēpt šāviņu pāri Titovkas upei uzmeistarotajā iekartiltā. Vispirms domāju, ka vilki iedzinuši purvā ziemeļbrieža teļu, taču nē, biedri sarkanie tur bija iegremdējuši vācieti. Virs jostas vietas kails, apakšgals purvā. Knišļi tirdīja, skudras ēda miesu. Mani ieraudzījis, vīrs pacēla rokas, cik striķi ļāva.

—   Draņkam būšana, — noteicu un izstīvēju dēlieti ārā. Darvas un briežraga eļļa uz kukaiņu kodumiem. Pēc tam patilte, lietus kāju smagā rīboņa. Ap pleciem apņemts krekls. Darvekšņa uguns. Apaļgalvaina pīpe no saknes puna, man pašam savs kalabašs: Piedod grēkus.

Ugunskurs sprakšķēja, lietus plīkšķēja, beidzot mitējās.

—        Kāpēc mēs šeit esam, — vācietis jautāja. Stāstīju par tevi un tavas mātes dzimtu, par to, kā bez samaksas lāpu tiem suņticīgajiem apavus, bet paldies viņi visi saka Kungam, man neviens. Sarūgtinājums droši vien lika iztēloties, ka varbūt komunisms būtu siltāks. Nebija vis.

Dostojevskis ir teicis, ka patiešām auksti ir tikai tad, kad pat peles spiedz.

— Nē, bet ko mēs šeit darām? Slaktējam svešus cilvēkus. Viņi taču arī ir kādam bērni.

Frics kļuva par manu draugu, vienīgo, kāds man jelkad bijis. Stāstīja, ka vairs nespēj pacelt ieroci pret cilvēku. Un ka cilvēku ienaidniekā var pazīt pēc mazām lietām. Pēc spējas mīlēt. Pēc tā, kā viņš nosarkst un žagojas. Tas mums visiem pa spēkam.

Es kopos prom uz Murmansku un galu galā devu zvērestu NKVD, dabūju piedzīvot grūtsirdīgus kolhoza vakarus un pēc mahorkas smirdošas ilgas. Frics Angelhursts pārtrauca karot un kļuva par pacifistu. Vēlāk uzzināju, ka uz Vāciju viņš aizvedis līdzi Nekeļu Aunes māsu Anniki. 1938. gadā saņēmu viņa pēdējo vēstuli: "Šis Vāciju pārņēmušais neprāts mani vēl nobeigs. Ja nomiršu, brauc šurp pēc maniem pelniem, kas jāizkaisa Titovkas upē. Gan Anniki sapratīs."

Stāstu to tādēļ, lai tu zinātu, ka tavs tēvs dzīves laikā izdarījis vismaz kaut ko labu. Esmu ļāvis vienam dzīvot. Un tādējādi dzīvei ari turpināties, jo esmu redzējis Friča dēlu. Reiz nonācu vācu nometnē, lai atšifrētu krievu sūtīto ziņojumu. Tā bija Zvveiglager 322, tranzītnometne, dibināta Organisation Todt vajadzībām. Nemācēju noteikt, no kurienes ziņojums nācis, kaut kur no Mātifjorda, raidīts no slikta tranzistoru aparāta. Izdevās atšifrēt ar kodu Pobeda. Taču prātā palika tas, ka nometnē nupat bija ieradies jauns virsnieks. Vispirms nodomāju, ka no miroņiem piecēlies Frics Angelhursts. Viņš tas, zināms, nebija, jo viņa pelni atdusas Titovkas upē Taču Friča dēls gan, pavisam noteikti. Nobijies, tāds sēnalkucēns, kura pūkaino dvēseli var saskatīt pirmajā piegājienā. Nevīžoju lūrēt.

Tomēr vēlāk lauzīju galvu par to puiku. Kaut kas tur bija. Droši vien 1941. vai 1942. gads. Viņš nupat bija atgriezies no Ukrainas, dabūjis galvā nomaldījušos lodi. Sapratu, ka Friča Angelhursta dēls ne par kādu cenu negrib palikt nometnē. Jau toreiz klīda runas par vietējā nevēlamā kontingenta eliminēšanu. Toreiz viņam pierē parādījās tāda dzērvju kāsim līdzīga grumba, un dūms viņam tovakar atšķirībā no mums pārējiem negāja pie sirds. Domādams, ka citi neredz, saņēma sevi aiz pautiem. Es redzēju. Kā viņš žmiedza un imiedza. Žmiedza un noģība. Tam ir vajadzīgs gribasspēks, meitiņ, taču kara laikā to sauc par gļēvulību. Nometnes komandants jau grasījās viņu nogalināt. Eduards Dītls pavēlēja likt mieru. Vēlāk dzirdēju, ka viņš kļuvis par Lapplands Kurier reportieri Parkinā.

Guļu dzelzs gultiņā un ieklausos, kā ap stūriem ņaukst rudens vējš. Petrolejas lampa gandrīz izdzisusi. No jūras puteņo balts ledus. Šķiet, kopš vasaras pagājusi mūžība. Kad tu ienāci manī, no miesas prom aizplūda visa iepriekšējā dzīve, kā ūdens no ieplīsuša ķipīša. Mans Dieva sūtītais eņģeli, Johann Angelhurst, kā gan tu ar savu pimpi izlauzi ceļu līdz manai melnajai dvēselei un ielaidi iekšā dzidrumu. Tagad gaidu, guļu šeit, atceros tevi un ilgojos. Mirušais vīrs nebeidz vien dīdīties. Dienasgrāmata katru rītu atšķirta citā vietā, un kakti brakšķ vienā brakšķēšanā.

Šodien beidzot kaut kas notika. Kleknēju uz klints un skatījos, kā paisums palēnām sagrābj klēpī pūšļaļges un lavās tuvāk. Vairākas naktis neesmu gulējusi un laikam taču iegrimu snaudā. Sapnī krievu patruļa krastā uzslēja nometni. Nometnes komandantam bija Alekseja Ignatenko seja, un man šķita, ka dzirdu Maskavas Filharmonijas grūtsirdību un zupas zvaniņa šķindoņu. Uztrūkos no motora pukšķiem.

Pielēcu kājās.

Johannes!

Tāda pati pretgaismā stalta mugura, pašpārliecināta, uz priekšu sasvērusies gaita. Tāds pats viscaur slaiks stāvs kā tev. Kā tu toreiz fjordā, pacēlis laivai motoru, izlikies, peldināji jūrā āķi bez ēsmas. Viss bija tikpat rāms kā toreiz, izskatījās, itin kā tu ar savām rājburām šūpotos gaisā. Atceros, kā man cauri izbrāzās silts vilnis. Tu tēloji, it kā būtu iegrimis darbā, laidi pārāk tuvu krasta līnijai. Tev neizdevās mani apmuļķot.

Tagad drāzos pāri rudeņsarkanajam akmenājam, liesmodama kā petrolejā iemērkta svīre. Un tad pazinu vīrieti. Ruds matu ērkulis un šaudīgas acis, sarepējis vaigs kā cilvēkam, kuram jaunībā nācies izturēt izsmieklu un ņirgas. Tas nebiji tu. Bet gan no vasaras pazīstams cilvēks. Mēs viņu saucām par Aplēkātāju. Kāpos atpakaļ. Sailgojos pēc mauzera, kas drošībā gulēja būdā, galda atvilktnē.

Toreiz vasarā es par Aplēkātāju daudz nebēdāju. Vai tad manā pasaulē bija vieta kam citam, izņemot tevi? Kaut kur fjellā mekšķināja mērkaziņa. Mīlestības iespēja mani padarīja nemierīgu, baudkāru, bezbailīgu. Doma par tavu miesu lika novērsties no Dieva.

Reiz pārnāci uztraucies un apgalvoji, ka klintainē esi redzējis zvejnieku bez biksēm.

—    Tur gravā kāds lūsenās.

Tobrīd spaidīju ķīseli no melnajām vistenēm un kartupeļu miltiem un neklausījos:

—    Ko niekus. Nau tur neviena.

Kaut tu pašlaik būtu šeit, Johannes! Aplēkātājs ir ieraudzījis dūmus, kas kāpj no būdas skursteņa, un zina, ka te kāds ir. Turklāt es ilgojos pēc jaunumiem. Ilgojos pēc dzīva cilvēka sabiedrības. Pēc Mirušā vīra apciemojumiem jūtos čābīgi. Kakti modri uzlūko, sienas padodas skārienam. Ap pulksten sešiem šķiet, ka jūra lien virsū un fjells krīt pret pakausi. Un ja nu tu tā arī neieradīsies?

Eju tuvāk un metu ar roku.

—    Redzēj ko, tu esi apukaļ.

Aplēkātājs iztukšo savu pelnu kasti un stāsta, ka ir ceļā uz ziemeļiem. Ticis prom no Sīdpisenas nometnes. No SS nometnes. Atkal iedomājos par mauzeru galda atvilktnē. Ja ātri skriešu, tikšu iekšā pirms vīrieša. Hilma zvejnieka priekšā kulina asti un rotaļīgi lien uz vēdera. Tātad māk saost ienaidnieku.

—    Ienāc iekškā, dabūsi tēju.

Vīrietis, iekšā nākdams, nenovelk zābakus. Iešļācu viņa dzeramā ķipī krietnu šļuku kapteiņa Morgana.

—   Tā uz galvošanu bij jūsim meita, ko redzēju pie fjorda.

Maša! Par Mašu labu laiku neko neesmu dzirdējusi.

—   Ta ta žēl, abet tu akai pajem no šīm.

Vīrietis sniedz spaini ar butēm līdzīgām zivīm. Viņš tās sauc par mārzivīm. Apsola, ka iemācīs uztaisīt lamatas jūras krokiem, galvkājiem, trīņtārpiem un gliemežiem.

Rudmatis uzlūko Mirušā vīra dienasgrāmatu, kas stāv man priekšā, pēc tam mani.

—   Es uz jūsim vasarā noskatījos. Kad tu teitan pinies ar kauč kādu frici.

Aplēkātājs pastiepj roku un aizskar manu apšķibīto galvu. Un es aizveru acis un ļauju viņam glaudīt, ļauju glaudīt ilgi.

—   Tu teitan esi bez vīrieša, tas takš redzams. Ij zobu teu nau. Abet es varu teu palīdzēt.

Aplēkātājs pieliek roku pie jostas sprādzes:

—    Ja tu visprimš palīdzēsi man. Izjem tamos liekos zobus no mutes.

Nolieku vaļa kaula zobus uz galda sev līdzās. Galvā spindz knaušu

bars.

—    Pajem mutē. Diņķim būtu svētkiem diena.

Papurinu galvu.

—   Vismaz paglaudi.

Sametas nelabi. Zinu, ka glaudīšana man padodas. Tapat kā Dievam ir padevusies pasaules telpa un dažiem retajiem padodas būt labiem pret citām Dieva radībām. Ar rokām es protu. Protu ieaijāt bērnus miegā, padarīt sievas rimtas, bet vīrus iekārīgus un klusus. Kā tev patika mani pieskārieni cisku iekšpusē, kā tu ieķiķinājies un tad vienā mirklī kļuvi nopietns un domāji tikai uz to vienu.

—   Va man paglāstīt vēl?

Un es atkal atcerējos pirmo reizi, kad ienāci manī toreiz vasarā. Selgā ārdījās negaiss, un tu bija svešs un vienlaikus mūžsen pazīstams. Un es nedrīkstu melot: tas bija sāpīgi, pie velna, cik sāpīgi. Itin kā mani vidū būtu pāršķēluši uz pusēm un man cauri būtu izdurts milzīgs, nokaitēts stienis, taču man nebija bail, gluži pretēji. Jo sāpju brīdi manu iztukšoto ādu piepildīja neaprakstāma laime un miers, un es biju laimīga un pilna mīlestības un drošuma, un to laikam juti arī tu, jo kustējies manī lēnām, tavi sviedri lāsoja man uz kakla, tava elpa sildīja manu ausi, kad čukstēji manī neizprotamus beznozīmes teikumus, tad tāda ir mīla, manī uz priekšu un atpakaļ blietējās savāda būtne, kas piepeši bija padarījusi mani par savējo.

—    Va drīkstu nolaist iekškā?

—    Drīksti.

Tad jutu, kā tu sastingsti, iekliedzies un kā manī iešļācas kas silts. Sēkla, ar tavu sēklu notraipīti palagi, es zem tevis izmīta un paņemta. Paliku guļam, un mani locekļi laimē tukstēja. Bija vasaras nakts, un mans pārziedējušais ķermenis piedzimis no jauna. Tu biji jauns, un vienubrīd šķiti karsts un svešs, taču jau nākamajā uzsmaidīji un kaunīgi laizīji man paduses un cirkšņus kā kucēns, un aiz kalna vēl nebija sākusi kveldēt saule, kad tu atkal plosījies pa visiem maniem dobumiem. Apmierināti iesmilkstējies, kad pakasīju tavu matu ērkuli, lūdzi aizskart tevi ar muti un nolaidi, līdzko pieskāros galviņai ar mēli.

—    Teu sāļa garša.

Mana sirds bija pilna maiguma un tukša aizkustinājuma, gulēju durstīgajās siena cisās, vētrai dārdinoties tālu selgā un pasaulei ejot bojā, un lūdzos:

—    Manc Dievs, ļaun man viņu paturēt. Neko vairāk negribu, ne mūžam nediedelēšu citu. Va ta es neešu Teu mazā radībeņa, va ta neešu Izraudzītā.

Dievs neatbildēja, un varbūt tā arī ir, ka no savējiem Dievs prasa vairāk un citādi. Jo, ja tu esi Dieva nežēlīgā rotaļa un cilvēcei domāts pārbaudījuma akmens, tad aiz kam gan esmu piedzimusi es? Kāpēc man dotas šīs dziedinātājas dāvanas un kāpēc esmu bijusi spiesta rīkoties pretēji tām? Kāpēc no visām zemeslodes būtnēm tieši man bezpalīdzīgi jāsēž šai Ledus okeāna iejomā un jāgaida, kad Nāve ieradīsies mūs nopļaut ar apsarmojušu izkapti. Kas cits es esmu, ja ne nicināma dvēsele, kas nomaldījusies no ceļa? No bara noklīdis teliņš, akmenājā aiz kājas iestrēdzis jēriņš, uzliesmojusi glodene uz saulē nokaitētas klints vai purvā nogrimis trūdošs vaivariņš, ko vajadzēja noplūkt jaunavai? Zvērēju Tev — ja dosi man šo vīrieti, nekad vairs Tev netuvošos ar savām lūgšanām.

Nē, tā vis nebija. Es Dievam nelūdzu.

Šo es ņemšu. Citu neprasīšu.

Un tikai vēlāk sapratu, ka ar Dievu šādas vienošanās netiek slēgtas. Un nekad nevajadzētu censties ņemt ar varu ko tādu, ko Dievs savā žēlastībā negrasās dalīt citiem. Augstākais, aizņemties, taču arī par to jāmaksā sava cena, un šī cena ir ciešanas mūža ilgumā. Vēl tagad, kad guļu šeit pie Mirušā vīra fjorda viena un pamesta, tagad, kad manu maksti norūdījusi diņķu ārdīšanās, tagad, kad esmu padzīta no dzimtās puses un bērni skrien man nopakaļ, un saimnieki uzrīda suņus, vēl tagad es jautāju, kāpēc. Kāpēc Dievs visā savā gudrībā nesaskatīja manu vājumu? Kāpēc neatvēlēja piedzimt kā parastai zemes urķētāju atvasei Ounasjoki krastos vai Parkinas augstienē? Kāpēc man vajadzēja kļūt par vecmāti no Dieva žēlastības? Kāpēc Kungs neļāva iegūt to vienīgo, kuru dzīvē gribēju? Kaut gan manī vairs nav paļāvības uz Kungu, reizēm tomēr iztēlojos, ka Viņš savās dusmās nolādējis mani. Jo varbūt ir tā, ka Viņš nebija drošs, mani radot, tāpat kā jūdu Dievs nebija drošs par īzaka un Jēkaba mīlestību, varbūt mans Dievs padarīja manu dzīvi par elli, saprazdams, ka es tomēr Viņam nesekošu un neupurēšu savu vienīgo dēlu. Ka es tomēr nenoiešu līdz galam Viņa nolikto ceļu, bet izvēlēšos par mīļoto kādu mirstīgo, un savas dāvanas, spējas, godu tā arī nepratīšu novērtēt vairāk, kā viduvējs vīrs novērtē tramīgu ziemeļbriežu tēviņu vai upe — savus virpuļus straujtecē.

— Ka ne, ta ne, — Aplēkātājs noņurdēja un aizvilka ciet sprādzi, — takš es drīz būšu apukaļ.

Vilka mugurā jaku, zābakus nebija noāvis. Garāmejot pakasīja Hilmai skaustu un prātoja:

— Būs auksta ziema. No šamā suņa sanāktu labu labie cimdi.

Durvis noklaudzēja. Nāc vien, nodomāju. Līdz tam es būšu sagatavojusi jaunas drapes, ar ko uzlabot tējai garšu. Pudeles dibenā vēl atradīsies piliens rīcineļļas. Pavadīju Aplēkātāju līdz krastam. Noraudzījos, kā viņa laiva izgulsnējas gaisā un krāsas pazūd. Ieķēru krietnu malku kapteiņa Morgana un piemiedzu acis tā, ka zvejnieka stāvs atkal pārvērtās par tavu slaido augumu. Aiz muguras visu laiku jautās bailes: viņš ir solījis atgriezties.

Kā es sailgojos pēc tevis un tava labā skatiena, Johannes! Tev uz zoda aug melna, mīksta eņģeļa vilna, turpretī uz Šī zvejnieka vaigiem ir šķērmas lēkšķes un pelēkas ēnas. Tu smaržo pēc muskusa un kailas zemes, turpretī viņš ož pēc mencām, netīriem aizgaldiem un bailēm. Jūs abi esat liela augumu, taču tu esi stiegrains, turpretī Aplēkātājs ir ļumīgu ādu un ielīcis. Acis piķa melnumā, taču nevis kā gailošas, bet gan izmirkušas ogles.

Man uznāca raudiens. Kopā ar tevi man nekad nevajadzēja izlikties. Bez tava skatiena mana dvēsele ir melna, kaunums neķītrs un nepasargāts no Nelabā glūnības. Tik bezgalīgi sailgojos pēc tevis, ka nokritu zemē, un kapteinis Morgans izlija zemes klēpī, un tā es tur gulēju viena tundrā zem zvaigznēm un izkliedzu un izgaudoju pret debesīm savas sāpes.

Man ir slikti. Krastmalā Aplēkātāja sieva un šaudelīgs bērnu bars taisa ļembastu. Pirms tam sieva gāzelēdamās uzkopa klinti. Tas no kara. Arī nometnē viena gūstekne dienām un naktīm sevi šrubēja, trīņāja brīvgūstekņu pimpjus, kad viņai pateica, ka no tiem jānomazgā netīrumi. Es viņu iesaucu par Šķīstītājputnu. Šī tieši tāpat bakstās apkārt un ar slotu mēž klinti. Pēc tam no prāta dzīlēm uzpeldēja šausmīga doma: vai tā varētu būt tā pati sieviete? Nē, tik briesmīgi Radītājs mani nesodītu.

Ap pusdienlaiku Aplēkātājs atveda savu varzu ciemos. Tūlīt pazinu sievieti. Pazinu, kaut gan operācijā "Kūts" viņām galvā vienmēr bija maiss. Izņemot beigu laiku. Viņas vīrs un dēli ienākdami radīja tik saules šķērmu un žņaudzošu sajūtu, ka vajadzēs daudzas dienas, lai to no būdas izvēdinātu. Apsēdināju viņus pie galda un trīcošām rokām mēģināju iekurt uguni. Vai viņa mani pazīst? Nē taču. Viņa nevar atcerēties. Šķīstītājputns staigāja pa būdu un izlikās priecājamies par visu redzamo, un man bija slikti, skatoties uz tiem sarkanpurslainajiem knirpjiem, kas dīdījās uz krēsla. Nevarēju atsvabināties no sajūtas, itin kā viņi visi būtu ielūrējuši manī un ieraudzījuši vienus vienīgus puvešus un sērgas perēkli. Ar skriemeļiem jutu, kā Aplēkātāja bābietis glūņā uz sodrēju kārtu pie pavarda un skaita izdzertās ruma pudeles. Nekaunīgi blenž. Uz mani, Trešā Reiha Frдulein Schwester. Kaut tu būtu šeit, Johannes! lād viņa nebūtu šķeterējusi apkārt un slaucījusi zirnekļu tīklus no kaktiem, kā pārlūkojot nākamo dzīvesvietu.

— Šamā būda mūsim nudienās derētu, — Šķīstītājputns nopūtās.

Sirds krūtīs dauzījās. Nācās apsēsties.

—    Es netaisos doties promī, — nočukstēju.

Šķīstītājputns novilka:

—   Tergenc saka, teu drīz būšot jātaisās.

—    Vecen, muti!

Skatījos uz Šķīstītājputnu un prātoju, vai viņa tiešām nepazīst? Jo tā bija viņa. Plaukstu locītavas tādos zilumos, kādus zaļumballē nevar dabūt. Tās bija skaudru kampienu pēdas, un ne jau nu valsts aizsardzības vārdā. Iedevu viņai krūzīti. Uz pusi mazāka deva asinszāļu, mahorkas sulas un rīcineļļas lika hilfsvilligeriem nedēļu tupēt kā uz laktas.

Aplēkātājs nočukstēja:

—    Mūsim viņreiz veikaliem būšanas palika pusratā.

Strēbu no apakštases tēju un jutu, kā gar brunči trinas dungriņos tērpta kāja. Plakangalvainie puikas blenza jūrā. Aplēkātājs turpināja:

—    Es par teu ešu domāš.

Viens puišelis noliecās un parāva Hilmu aiz astes. Otrs pūta viņai ausī. Nočukstēju:

—    Nekur es neiešu. Es nevaru.

—    Teusunc i čiepis zives no mūsim žāvētavas.

Viens no puikām pacēla acis:

—    Klīstošu lopiņu drīkst nogalenāt, lai tik parādās vēlreiz.

Iestājās klusums. Hilmas nagu skrapšķoņa pa grīdas dēļiem, šņākoņa, kad viņa cerībā uz mīlestību bāza galvu no viena klēpja nākamajā.

—    Šis i īsc cimdiem sunc.

—    Beidz, Tergen. lesam reiz.

—    Kas ta nu. Atradusies teitan.

Durvīs Šķīstītājputns vēl pagriezās un nočīkstēja:

—    Suni karam laikā vajdzētu turēt piesietu. Tā likumā teikc.

Tad viņa paošņāja sev padusi kā bērns, noskatījās pakaļ savai ģimenei.

—   Tergenc i tik bargs pret tamiem puikām. Karš vainīgs.

Pienāca pavisam tuvu un uzpūta lāceņogu dvesmu:

—    Es teu neuzrādīšu. Kur nu tādu ar pillu klēpi.

Sirdij dauzoties, atbalstījos pret durvju stenderi. Tatad Šķīstītājputns mani atceras. Cik ilgi viņa grasās klusēt? Iegāju iekšā un nolāgoju, ka pazudusi viena no Mirušā vīra dienasgrāmatām.

Tagad jūtu ugunskura smaržu un dzirdu ermoņikas spēlējam rudens vakara valsi. Noskaņojušās. Aplēkātājs dancina savu Šķīstītājputnu, un tērētie bērni steberē jūrā un krīt viens otram virsū krasta zālē. Apstājos, lai paskatītos smiltīs, un iztēlojos, ka tur ir tavu pēdu nospiedumi. Viļņi nikni cērtas pāri akmeņiem, kam ir bērnu sejas. Jūras straume atnes drazas no Kārību jūras tālu dienvidos, un krastā tiek izskaloti visādi krāmi no Islandes ūdeņos bojā gājušiem kuģiem. Tad atkal saklausu, kā šis spēlē. Nekādas dzirdes viņam vis nav. Tagad ir skaidrs, kā tik lielam metamajam padevušies divi tik šķībi šāviņi. Skatīdamās uz divgalvaino siluetu, kas šūpojas iepretim debesīm, spēju tikai cerēt, ka arī Aplēkātāja sievai čurājot sūrst.

Johanns Angelhursts 25.07.1944, Mirušā vīra fjords

Elkoņos saķērušies, ejam pa fjorda malu. Ir kails un maigs rīts. Esmu laimīgs. Izpeldējies, izmīlējies, paēdis, padzēris un izgulējies. Galvenokārt izgulējies. Kvēlaces skavās neredzu sliktus sapņus, un Hermanna Gēdela dotās zāles dara līksmu un drošu. Un, pat ja tās beigsies, kas par to? Pateicoties Kvēlacei, man varbūt zāļu vairs nemaz nevajag.

Ejam pa tirkīzputainās jūras malu un runājam par nākotni. Sagudrojam, no kurienes nākusi visa roida. Pārsvarā krastā izmetušās murdu atliekas un kuģu plankas. Taču ir arī kas cits. Skārda spainis un kādam nelaimīgajam piederējusi veca kurpe. Saplīsusi beļģu alus pudele un milzīga peldcepure, kurā vēzis neapdomīgi ierīkojis vecpuiša dzīvokli un nosmacis. Kvēlace teic, ka jūra nedod savas dāvanas vienā rāvienā. Tā ir neaprēķināma kā žīdu veikalu partneris, tā nepilda savus pienākumus un to nevar vienkārši piespiest darboties vispārējā labuma vārdā. Lielākoties sastopami no lielas tālienes, Kārību jūras vai Antarktikas, atskaloti krāmi, un visu mēs pārvēršam par vēsturi. Kvēlacei tas padodas pārsteidzoši labi. Propellers, viņasprāt, nāk no Rūalla Amundsena, tā pazudušā polārpētnieka, hidroplāna. Es izgudroju, ka izmirkuši šalle ir piederējusi Eritjofam Nansenam. Nabaga vecajam velnam bez tās vajadzēja slēpot pāri plašajiem Grenlandes ledājiem, viņš saslima ar kolikām un nomira. Nezinu, vai Nansens ir miris vai dzīvs, bet, kad māte kopā ar tēvu brauca uz Vāciju, viņai tika sagādāta pase ar šāda vīra vārdu.

Pēc kara brauksim uz Berlīni. Varēsi nogaršot mātes vārīto ķiršu ievārījumu, dzersim plūmju šņabi no neieplaisājušām glāzēm. Sēdēsim verandā un ar divriteņiem brauksim uz Grunevaldi sēnēs. Māte vārīs sautējumu.

—    Pastāsti par seumāti!

Izstāstīju. Ka mans tēvs, artilērijas jēgers Frics Angelhursts, un mana māte Anniki sastapās Petsamo Alaluostari ciemā. Manam tēvam bija paradums gulēt uz Grēku paugura un skaitīt zvaigznes. Pauguru bija sanesis mūks, kurš reiz pieķerts velkam uz savu celli sievieti. Kopš tā laika igumens viņam licis katru dienu aiznest uz to vietu maisu zemes. Šajā ticības cīņā bija radies paugurs un uz tā mazs lūgšanu nams. Māte strādāja klosterī, taisīja ceļiniekiem skudru vannas, ēda jēlas sniedzes un spridzinātas zivis. Mātei bija nemierīgas asinis. Kādā augusta naktī viņa uzlīda Grēku paugurā un sastapa tur ūsainu artilērijas jēgeru, kurš stāstīja, ka viņam apnicis karš un ka viņš gribot atgriezties mājās un rakstīt memuārus. Uz māti tas atstāja iespaidu. Uz tēvu iespaidu atstāja tas, ka māte zināja ikviena zvaigznāja atrašanās vietu. Suņa aurību zvaigznes jeb Sietiņu. Mozus zizli, ko vairāk pazīst kā Ziemeļzvaigzni.

Kvēlace man piekļāvās un nošvīkstēja:

—    Tevī tek ziemeļu asens. Polarkoller tcu neķers kā citus.

Atkal atcerējos Eduarda Dītla doto uzdevumu. Kāpēc tu, manu Kvēlacīt, man netici? Cik ļoti man bail atgriezties nometnē.

—    Kābēd teu baidīties?

Pie vainas ir operācija 1005 un tas, ka man vajadzētu ķerties pie bedres rakšanas.

—    Vai ta nevienc teu nevar palīdzēt? Kauču teutēvocs.

Tēvocim esmu uzrakstījis divpadsmit vēstuļu. Lūdzies, lai viņš mani

paglābj no ļauna un parūpējas par pārcelšanu. Tēvocis neatbild. Baidos no saviem baigajiem sapņiem un no tā, ka tie piepildīsies. Baidos no tās daļas manī, kura neatceras, kas notika Ukrainā.

Pēdējā apmeklējumā Eduards Dītls stāstīja, kāds ir mans uzdevums. Nacionālās drošības vārdā tagad jārīkojas pretēji nekā kara sākumā. Tas, kas reiz aprakts, ir jāizrok un atkal jāaprok. Tagad Polārlapsa ir miris, aviokatastrofā kaut kur Austrijā. Taču Hermanns Gēdels neatmet ar roku. Un Kvēlace nesaprot.

—   Kas ta tur tik savāds. Raksi un apraksi. Būsi uztaisīs cietumniekiem peldbaseinu.

—    Tā tas vis nau. Teu karš nau aizskāris, Kvēlace.

—    Abi esam vienā nometnē.

Taču ko gan viņa zina. Viņa pat nesaprot, kas notiek operācijā "Kūts".

—   Teu tā rādās, ka esi par mums, pārējiem, labāka. Neesi vis. Ja pāriesam nometnē, gan karš atņirgs zobus ari teu.

—    Kad pāriesam nometnē, uztaisīsam Mašai pūķi.

Maša? Tā mazā koltu skuķe, kas gaida Kvēlaci nometnē. Nolēmu, ka būs viņai jāuztaisa pūķis tūlit. Tāds negants un ugunis spļaujošs kā Pekinas nakti. Astē tam būs asakas, medību cilpas, striebuļu sakaltušie stublāji, sibīrijas ciedrupriedes čiekuri bez sēklām, Ziemsvētku eglītes rotājumi, medību karodziņi, ziemu pārdzīvojuši dadžu bumbuļi, atrauts laumiņas stilbiņš, vāveraste. Tas būs smalkākais pūķis pasaulē.

Kvēlace teica, ka ir noraizējusies par skuķi. Meloju, ka viņai nekas nenotiks, par viņu parūpēsies Dievs. Un Hermanns Gēdels un Miroņmodinātāja. Viņa ir Somijas pavalstniece.

—   Tikai neļaun viņu aizvest uz Kūti.

Viss, kas notiek, notiek labākas nākotnes vārdā. Es ticu Fīreram un Trešajam Reiham. Es nenodošu ideju, kā to izdarīja tēvs.

Tēvs ticību nacionālsociālismam zaudēja 1933. gadā. Atceros, kā noskatījāmies studentu lāpu gājienā no sava Unter den Linden augstgriestu mājokļa, kuru mums drīz bija lemts atstāt, levs skaitīja lāpas un grāmatas, ko studenti nesa līdzi. Tomass Manns, Stefans Cveigs, Karls Markss, Zigmunds Freids, Ernests Hemingvejs, V. I. Ļeņins, Alberts Einšteins un Heinrihs Heine. Operas laukumā sējumi tika samesti lielā ugunskurā.

—   Iesim, dēls, uzspēlēt šahu, — tēvs gurdi sacīja. Viņš uzskatīja, ka neviens, kas spēlē šahu, nevar būt caurcaurēm slikts.

Vēlāk vakarā tēvs piedzēries gulēja rabarberos un skaļi skandēja savus dzejoļus.

Tagad Kvēlace piespieda degunu man pie krūtīm, teica, ka labi dzirdot manas sirds pukstus.

—   Parādi man seubildes. Teutēvu un citus.

Kvēlacei nav neviena savas ģimenes uzņēmuma.

—    Es gribu tevi iemācīties. Tu taga esi manģimene.

Jautāju Kvēlacei, vai viņa varētu man uztaisīt peldi, vēlams, bez skudrām. Kvēlace iesmējās un apsolīja.

Visu dienu esmu aplūkojusi kādu fotogrāfiju. Tā ir uzņemta klintainē aiz mūsu būdas. Un ne jau uz sevi es tur skatos, man ir muļķīga izteiksme kā aitai un rokas ar vasarraibumiem, kurus neņem ne pētersīļu ūdens, ne varžu ikri. Skatos uz ēnu, kas krīt man uz kāju pirkstiem. Tā ir tava ēna, mana vienīgā fotogrāfija ar tevi. Nekā cita man man.

Viss sadeg.

Mēs dzīvojām nelaulāti, tomēr kā vīrs un sieva, taču es joprojām nemācēju pateikt, vai esmu atstāta vai mīlēta, pamesta vai iekārota. Prātā visu laiku bungojās tēva pīpē iegrebtie vārdi: Piedod grēkus. Līdz nāve mūs šķirs.

Vēlme, lai tu būtu tikai mans.

Neko tādu agrāk nebiju pieredzējusi. Tagad biju greizsirdīga uz katru mirkli, kad nebiji pie manis. Katru mīļu brīdi tava ērgļa kokarde varēja noslīgt akmenājā. Katrs oļājs un paugura gals, katrs kūdras sūnu cers, kam tu uzmini ātrāk nekā es, bēguma ūdeņu nolaidīgie šļaksti tev zem kājām, tas viss bija par daudz.

Sāku paģērēt:

—    Precēsamies, šitās šausmas vaira ilgi neturpenāsies.

Drīz jau būsim Murmanskas smalkākajā viesnīcā, un tu varēsi dzert šampanieti no krievu palaistuves papēžkurpēm, un man galvā būs vainags, kuru tu man uzpīsi.

No tundras atskanēja lielgabalu dārdoņa.

—    Košumcepure, — atkārtoju, — es likšu galvā sarkano košumcepuri un būšu smalka kundze. Va tu tici?

Tu neatbildēji.

—    Parādi man seubildes.

—   Nē, — tu ikreiz teici un pamēri skatienu uz savu kameras somu, kas gulēja uz šķirsta.

Gaiss visu laiku bija viegls un smaržoja pēc vaislīga va|a ādas, un bangojošo ilgu dēļ mana kājstarpe vienmēr bija vaļā. Tajās dienās ziedputekšņi no nāsīm ielīda tieši sirdī, izraisīja klauvēs un tālāk devās jaukt prātus. Šajās dienās jutos kā viens vesels ar vērienīgo savienošanās un saplūšanas izrādi, kura trakoja un ārdījās šajos fjordos un kuru Hermanns Gēdels sauca par darvinisko dabiskās izlases procesu. Jutu, kā laši okeānā saož savu ceļu uz nārsta upi, bet uz būdas sienas, pēcpuses kopā sabāzuši, pārojas tēnspārņi.

Tas, kas notika pēc tam. Varbūt tas bija neizbēgami. Jo kas gan var būt grēcīgāks par jumpravu, kuru tirda nemitīga iekāre?

Melno papes mapi atvēru nejauši. Nebiju domājusi skatīties, par ne ielūkoties. Ar kadiķa slotu mēzu grīdu. I.ogu jau biju noberzusi ar bērza pelnu sārmu un noskalojusi ar pliedera un suņkumelītes ziedu uzlējumu. Prātoju, kādas kompreses uzlikt tavam īkšķim. Cēberīšu izvilkumu un ceļmallapas. Todien kameras soma nebija aizsaitēta, kādai tai vajadzēja būt. Vēlāk prātoju, vai varbūt biji to atstājis vaļā ar nolūku. Papes kārba pati no sevis izšļuka uz dēļu grīdas, mape bija vaļā un no tās samta oderes gāzās attēli. Pieliecos uzlasīt. Tos taču vajadzēja uzlasīt.

Sākumā rokās trāpījās tikai avīžu attēli. Fotogrāfijas no Kursunku virsnieku kluba. Vienā kausu cēla vanagģīmis Kriegskommandant Eduards Dīrls, citā godu atdeva sakaru štāba Roi pulkvedis Oiva Villamo un viņa adjutants. Un te Trešā Reiha galvenais arhitekts Alberts Špērs un Ferdinands Šērners ar izvalbītajām acīm. Attēli no brāļu tautu sacīkstēm Rovaniemu Rommela laukumā un attēls, kurā sargs pie Rovaniemu Mazās Berlīnes dzeloņdrāšu žoga sien zemniecisku lakatiņu. Taču tad man rokā nonāca aploksne, no kuras izslīdēja mazas studijā uzņemtas kartona fotogrāfijas. Stomīgiem pirkstiem atvēru aploksni un pa vienai izslidināju fotogrāfijas sev saujā. Te nu tās bija.

To bija daudz. Sievietes. Dažnedažādas sievietes. Cepures galvā, mati vaļā. Pazīstamas un svešas, kautras un neķītras, tumšas blondas brunetes, paplestām kājām, pavērtām mutēm, pelēkie lotu kroņi uz acīm, sāmu jaunavas, kam uz krūtežas šķībi nokarājas saktas. Viņas visas bija atdevušās tavas kameras priekšā. Nekeļu Lispete ar muguru pret kameru, nēģerbērns uz pleca. Apkārt tikai knaps palags, un arī tas nošļucis tā, ka daiļi rēgojās muguras tauku kroka un pilnīgā krūts līnija. Un es nespēju neiztēloties. Kā tu domās biji gulējis ar šīm sievietēm, ielauzies šajās netiklēs un Bābeles maukās, un Sātana biķeros, skatījies acīs tāpat, kā skatījies uz mani, čukstējis, cik auglīgi viņas smaržo. Nevainīgi. Pēc baudkāru padauzu makstīm. Katra citādi. Lai nu kurš, bet es jau nu zinu, kā ož sievietes maksts un cik atšķirīgs ir katrs krūtsgals, kad no tā jāizzīž piens. Visvairāk mani tirdīja doma par to, kā šīs sievietes bija guvušas baudu no tevis.

Kā viņas visas bija sažmaugušas savas pežas ap tavu pimpi. Un, kā Debesu Tēvam zināms, šīs sievietes ir izmēģinājušas daudzus. Lielus un mazus, strupus un cīpstalainus, mazliet iešķībus uz kreiso pusi, gludus. Kamēr es nojēdzos plīsušo starpeņu pasaulē un baidījos no Isolamperi zābakiem pie savas gultas, viņas bija izmēģinājušas visu. Viņas bija pieredzējušas visu, šīs sievietes. Vācu SS virsnieka drūmo kokainibu, nobaudījušas sviedru lāsi somu lauķpipeles galā, vaņku gūstekņa pēc mahorkas smirdošo siekalkroku. Nekauņas. Kuces. Dažas bija iztēlojušās un iekārojušas visu, kas viņās varētu ielauzties. Apgraizītu jūdu nodīrātos cīpslainos zaķus, tuksneša tvirtinātos, pēc ramadana iekārē trīcošos arābu zobenus, divmetrīgu nēģeru naksnīgi zilās lāpas, mulatus maigā kakao krāsā, visu ko tādu, ko es pat iztēloties nemācēju. Pēc rūgtena purva smaržojošos aziātus, stūrainos un pēc tintes dvakojošos krievus, kuru šņabī iekonservētie locekļi nesatrūd pat kapā. Taču nekad viņas nebija piedzīvojušas ko tādu, kā ar tevi… Mans Dievs, palīdzi man… Tad uz grīdas izkrita vēl viena fotogrāfija, kas bija atradusies zem samta oderes. Sākumā iedomājos, ka tur gultā guļ daudzas savijušās sievietes. Plaukstas izliekums, pret debesīm vērsts skatiens, tukšas acis. Tad ievēroju caurdurtos deniņus, izmežģītās potītes, zilimelnos vēderus un gūžā ietriekta durkļa pēdas.

Šīs sievietes bija mirušas. Pagriezu attēlu un lasīju: Babijara, 29.02.194J, 6x6 cm, 80 mm, blendes atvērums F:11, momenta ilgums 1/125 s. Labs asuma dziļums un kontrasts.

Uguns šķīstī, tiek teikts Dieva Vārdā.

Šo attēlu iebāzu priekšauta kabatā, pārējos iegrūdu atpakaļ mapē.

Šķiet, tajā pēcpusdienā pāri fjordam Sātana ugunssuņa mugurā bija pārbrāzies kails sukubs. Citādi es joprojām nespēju izskaidrot, kas man uznāca. Biju sakūrusi pagalmā ugunskuru, kur cept cilpās iekritušās pūkpīles. Tagad satvēru tavu melno mapi, un cik gan viegli tā kopā ar mani nokļuva pagalmā. Ne mirkli nešaubījusies, atdarīju mīksto vāku, pagriezu visu šo krāšņumu ačgārni un iekratīju oglēs.

Ja Dievs būtu bijis žēlīgs, zeme būtu izslīdējusi man no pēdu apakšas. Ja Dievs būtu žēlīgs, man nebūtu izdevies aizdedzināt tāsi. Taču Kungs ir untumains pret tiem, ko radījis savām izpriecām.

Darveklis līksmi uzliesmoja. Uguns šķīstī, sadedzina indi.

Zināms, tu pārnāci tieši tad, kad liesma pamazām vērtās zaļa.

Tava seja, kas laistījās mednieka lepnumā. Kā tu ieradies, vienu roku nostiepa zaķis, otra nesa melleņu smilgu. Beidzot biji iemācījies vērt mellenes uz smilgas, aiz ērgļa kokardes vākt lācenes. Ļāvu tev pienākt klāt un saņemt mani aiz pleciem. Noskūpstīt man ausi.

—    Kvēlacīt. Ugunckurs deg.

Kad saprati, uz ko mēs skatāmies, viss prieks no sejas bija kā aizslaucīts. Un es, es joprojām ļāvos niknumam:

—    Kur tu esi dabūš tās bildes?

Itin kā es nezinātu.

—    Tās ir meine Arbeit, mandarbs.

—    Pasaki, ka tā nau taisnība šajā attēlā?

Pasniedzu to vienīgo uzņēmumu, ko biju saudzējusi. To, kurā bālas sievietes blenž debesīs, savijušas locekļus cita ar citu.

—   Tas ir Krieg. Karš.

Vienīgais aizbildinājums, ko tu spēji sniegt. Tas ir karš. Tagad ir atļauts viss. Dzīvojam, it kā rītdienas vairs nebūtu, jo Dieva Tiesas diena mūs var piemeklēt kuru katru brīdi.

Tobrīd tavas acis izskatījās vecas.

Beidzot nācu pie prāta.

Sāku raust no uguskura attēlus, tavus darbus, taču to bromsudraba virsma manā acu priekšā izkusa, tur sačokurojās un pārvērtās pelnos I.ises baltā ciska, kādas berlīnietes plecs un daiļi veidota auss ļipiņa, kāds iešķēlums, kurā iedurta zibensveida rota. Lakoto kāju nagu un kailo plecu dūmojošais loks.

Nekas daudz pāri nepalika.

—    Kābēd tu tā izdarīji?

—    Nezinu. Vienkārši.

Vienkārši es tevi mīlu, vienkārši es nespēju dzīvot ar domu, ka tev pieskārusies kāda cita.

Tu mani atgrūdi, nopurināji no pleciem tā, ka zaķis atsitās tev pret gurnu. Tas vēl spirinājās. Tavs virsnieka frencis nogurkstēja, kad pagriezies, lai aizietu. Ja vajadzīgs, varu nogāzt gar zemi ziemeļbriežu tēviņu. Nogāzt tevi nebija grūti, esmu pēc dabas stipra un izmanīga, to tev būtu vajadzējis zināt. Sakampu tevi aiz gurniem un nogāzu. Cauri mīkstajām Kalnu armijas biksēm jutu, kā mani nagi iegrimst tur, pašā dārgākajā, instinktīvi, itin kā es būtu pildījusi ikdienas pienākumu. Iekliedzies, droši vien drīzāk aiz samulsuma, nevis sāpēm. Vienu mirkli, kas smaržoja pēc zāles puduriem un sviedriem, mēs cīkstējāmies. Gaiss novirmoja, zeme ņēma pretī. Kājas izpletuši, apsēdos tev virsū, un elsoju no iekāres un uzbudinājuma. Gaidīju, kad jutīšu tavus gurnus. Gaidīju, kad tu no sava SS ķermeņa ienāksi manī, satversi aiz matiem un pievilksi manu ausi sev pie mutes.

—   Va tu esi ēdusi augļus?

Es atbildētu:

—    Ko, ko?

—    Tu auglīgi smaržo.

Tad ieraudzīju tavu sejas izteiksmi. Kaunu. Jo tu kaunējies no manis, kaut arī nebija neviena, kas to redzētu. Kaunējies no vecās kuces nevaldāmās spēles un maniem briežu gana gājieniem. Tieši tāpat tu biji kaunējies no savas mātes un tēva, un tagad kaunējies arī manis.

—    Laid.

Piecēlos. Tu aizkliboji lejā pa nogāzi. Ledus straumju apglāstītie akmeņi aizklaudzēja nost no tava ce|a, un, ak Radītāj, man šķita, itin kā ar šo brīdi asinīs būtu ieplūdušas nāves zāles. Man būtu gribējies skriet, nogulties tev ceļā, slīgt pie kājām, izlaizīt katru tavu izliekumu un piesvīdušo ieplaku, kaukt un gaudot, darīt vienalga ko, lai tik tu paskatītos uz mani un pasmaidītu savu lēno smaidu, kas man liek šūpoties dzeltenā, svilinošā miežu virā un laimes sajūtā.

Un es sapratu, ka esmu izdarījusi slikti, slikti, slikti. Un tu neatgriezies pie manis ne tajā, ne arī nākamajā naktī. Ar trulu sāmu dunci noģērēju tevis pārnesto zaķi, sagriezu gaļu un uzdūru uz iesma. Cepu tev.

Johannes, piedod man to, ko esmu izdarījusi. Pati sev piedot nespēju, un Dievam vienalga. Stāvu ar sāmu dunci rokā un spēlējos ar domu, ka vajadzētu nogriezt kāju pirkstus tai vienīgai fotogrāfijai, kur tu esi. Tava ēna krīt man uz kājām, un es gribētu to nogriezt nost no sevis. Taču tad man vajadzētu atgriezt arī savus īstos, miesīgos pirkstus. Redzi, es uz tiem joprojām reizēm jūtu tavu liego ēnu. Tik viltīgs un nodevīgs ir mans ķermenis. Tas atceras tavu roku pieskārienus, iedegušo pirkstu glāstus. Tas atceras man uzgūlušā rumpja smagumu, pēc velēnas smaržojošās zeķes, kas kļāvās pie kāju pirkstiem. Rēta zodā atceras mēles galu, krūšgali sāpīgos kodienus, manas ciskas — starp tām iegremdētos vīrieša gurnus. Un vistrakākais, zināms, ir mana nodevīgā peža, kas joprojām ilgojas būt piepildīta ar tevi, jo ne pirms, ne sevišķi pēc tam neesmu sastapusi nevienu citu man tik piemērotu pimpi.

Johanns Angelhursts, 30.07.1944, Mirušā vīra fjords

Esmu noķēris lamatās zaķi. Esmu mednieks, loma gūstītājs, rietumgotu negantais vadonis Alarihs. Manai sievietei ir pietiekami daudz gaļas. Ienaidnieki no manis baidās. Lepni ieeju pagalmā. Saožu magnēziju, redzu zilgani kvēlošas, červeļainas malas, laikam taču zaļgansarkanas liesmas un sejas izteiksmi. Tikai tad saprotu, ko redzu. Kvēlace dedzina fotogrāfijas. Filmu spolītes, negatīvus. Manu ieejas karti nākotnē, visu to, ar ko centīšos iestāties Kinoakadēmijā tad, kad būs beidzies karš. Kvēlace sniedz vienu uzņēmumu un jautā, kas tas ir.

Gribētos viņai iesist. Roka neceļas. Tikai blenžu caur asarām un koncentrēju uzmanību. Labs kontrasts, uzņemts ar statīvu. Bijis saulains laiks, tas redzams pēc vaigu kaulu ēnām. Taču to neesmu uzņēmis es. Tur gulošās sievietes ir svešas un nedzīvas, kā noknipsētas tieši manos nakts murgos. Dvaša bēg no rīkles, un no kakla atskan gārdziens.

Uzmetu mugursomu plecā un nozūdu. Citādi nespēju.

Snāju uz gravu un cenšos atrast ceļu. Kaut kur šeit vajadzētu būt riksvāgen, mūsu pašu cauri klintīm izlauztajam varenajam ceļam uz rietumiem. Pēc Kvēlaces cīkstones tvēriena sāp potīte. Neliekos zinis. Uzeju ziemeļbriežu iemītu taku un elsoju. Krītu pie zemes un palieku guļam līdzās klints atlūzai. Šai vajadzētu būt manai otrajai dzimtenei, taču tā ir sveša, nežēlīga un negausīga tāpat kā sieviete. Šeit laiks visu laiku plūst aplam, nakts vairās no dienas, un ēna izirst gaismā. Viss notiek pārāk ātri, un tomēr nenotiek. Fotogrāfijas bija mana piesaiste realitātei. Tajās varēju pārliecināties, ka ir bijis mirklis, kad attēls uzņemts, sekundes simtdaļa no pastāvoša mirkļa, ko laiks nespēs aizslaucit nebūtībā.

Un tagad Kvēlace ir sadedzinājusi manu mirkli un nez kur izbūrusi šķembu no tādas viltus īstenības, kāda nekad nav notikusi. Tādas fotogrāfijas gluži vienkārši nav.

Pieslejos sēdus un sāku meklēties pēc tabakmaka pie jostas. Man jāiztur. Es neesmu vājš. Tāds bija mans tēvs. Tevs sabruka uz grīdas tajā brīdī, kad sākās karš. Ziņa izšļācās no radio tieši tad, kad tēvs virtuvē mainīja dakti zaļi pleķainajā lampā, kas karājās virs plīts. Piepeši telpu piepildīja Fīrera balss. Tā stāstīja, ka poļi uzbrukuši Vācijai. Bija sācies karš. Eļļas lampa iedegās, ziņa piepildīja visu telpu, mātes un kalpones skatieni neticīgi pavērsās pret tēvu, iezviedzās kaimiņa Helmuta ēzeļmāte, paspēju nodomāt, kur, nez, ir paslēpts svētku plūmju šņabis, un no šīs pašas domas dabūt vēdera aizcietējumu, pirms tēvam izlauzās izbrīnīts:

—   Dieva dēļ, nē. — Pēc tam viņš gāzās no krēsla, atsitās pret grīdu un bija miris.

Ar poļiem mūsu armija tika galā 28 dienās. Tiesa, es sēroju par tēvu, tomēr vairāk kaunējos par viņa vājumu brīdī, kad atskanēja vācu tautas lielais liktens jautājums. Taču vēl lielāks satricinājums mūs gaidīja vecajā kurpnieka darbnīcā, kur tēvs gadiem bija kricelējis savas atmiņas. Māte teica, ka tēvocis mums palīdzēs, ja teksts būs publicējams.

—    Šajā laikā takš vienus memurātus būs uzrakstīš.

Uzlauzām durvis un stāvējām gaismā, kas sijājās cauri krāsainajām loga rūtīm. Biju gaidījis uz grīdas izklātas manuskripta lapas. Gadiem ilgi bijām klausījušies Remington balsī. Tēva dievišķā balss, kad viņš sestdienās rāpoja pa rabarberiem un skandēja savas bezvārdu vārsmas. Zem plūmes izšķīdušas lietus nolasītas papīra lapas.

Kaut jel kas.

Tā vietā visās malās bija ādas strēmeles, īleni, kaitini, ziepju zāles, kaktā burka ar pernicu un mučele lineļļas. Uz grīdas avīžu gabaliņi, zirga astri un brūnas jēgeru apakšbikses, ko tēvs sauca par idejiskajām biksēm. Telpas vidū līdzās ēveļsolam atradās viens vienīgs, pavisam jauns, krāšņi apgleznots šķirsts. Gaismas strēlē tas līgojās kā puķēm rotāts kapakmens, kas nolaižas, lai nokurkstētu cilvēcei ilgi gaidīto prieka vēsti. Meklējām un meklējām, taču jau pēc desmit minūtēm bija skaidrs: manuskripta nav. Tikai apogļojusies papīra strēmele, uz kuras sašvīkāts teksts un krecelējums: No tā nekas neiznāks.

Šķirstā māte atrada vēstuļu žūksnīti no kāda paziņas. Kad par to apjautājos, māte attrauca, ka tēvs artilērijas jēgera laikos iepazinies ar kādu somu karavīru.

Mans tēvs ar akmens sirdi.

Māte atšļuka uz grīdas un izšņauca degunu apakšbiksēs. Tā nebeidzamā vervelēšana par Lappland un varenajiem piedzīvojumiem. Par ideju. Pasauli. Mums. Nākamajām paaudzēm no tā nebija palicis nekas. Tikai šķirsts ar šķībiem salaidumiem, kas, tiesa gan, salaidumu izturības un reljefo rakstu ūdens necaurlaidības ziņā ne ar ko nebija sliktāks par citiem šķirstiem. Virsū uzgleznots vētras burātājs, purns, kas dzīvo tālu selgā, tālumā, kur mūsu acs nesniedz. Tas bija smalks šķirsts, un tomēr.

Tikai šķirsts.

Tēvs savus manuskriptus sadedzināja pats. Manu mūža darbu iznīcināja Kvēlace.

Bēres bija šausmīgas. Tēvocis aiz kauna ne ierasties nedrīkstēja. Kāds nešķīstenis uz vāķēšanas laiku bija novietojis šķirstu verandā, noklājis to ar ceriņiem kā ar segu, un man visu vakaru šķita — ja es paceltu apkalto vāku, šķirstā kluknētu tēvs un, acis piemiedzis, paustu:

—    Uzņem nu bildi, puika, ja māki.

Nemācēju.

Tas bija tik savāds, tas šķirsts. Neviens no radniekiem neuzdrīkstējās tam pieskarties, pat palūkoties ne. Vakarā man būtu gribējies nogulties blakus mātei, lai viņa ievīsta mani segās kā reiz agrāk. Taču māte sēdēja pie kamīna un no kristāla glāzes strēba plūmju šņabi.

—    Vajdzēs lūgt palīdzību teutēvočam.

Laterna un kastaņa sijāja uz sienas rakstus, kas lēni līgojās. Māte virpināja matu šķipsnu un kodīja lūpu. Dungoja to pašu sāmu šūpuļdziesmu, ko Kvēlace tagad dungo man.

Jautāju, vai māte reizēm ilgojas atgriezties mājās.

—   Tas ir, kur?

—    Somijā. Lappland.

Māte pavīpsnāja un nomurmināja, ka viņai tur nav palicis nekas cits kā viena kažele, un tā pati ālava. Dzīve bijusi derdzīga. Alaluostari arhimandrits laidis uz riņķi ar paštaisītu trīsriteni un timerējis visādus ērmus. Vienīgā radiniece bijusi māsa, kas aizvien visu zināja labāk. No dziedinātāju dzimuma un asinsapturētāju sektas. Mātei no šīm prasmēm nav bijis dots pat mazumiņš. Kad māte Alaluostari sakravāja savu mugursomu ar kaula pogām un devās prom, viņai Lapzemē nepalika nekas.

—   Takš teutēvam acēmredzot palika. Kauč kas. Tā īsti vinč no turmienes nekad nepārkūlās.

Tad māte ieraudājās un uzšņāca, ka man vajadzētu iet gulēt uz savu gultu. Pēc divām nedēļām viesos ieradās tēvocis, kurš pat neatveda līdzi savus palagus. Mēnesi vēlāk svešs soms ieradās pēc tēva pelniem, un māte iedeva, neko neprašņādama, piespieda ņemt līdzi arī apgleznoto šķirstu.

—    Pietari, teu šitas jāaizved tik tālu, cik vien spēj. Uz to pasaulei malu, kur šitas tukšpauc bij atstāš seumazītiņo sirsniņu.

Vakarā ilgi sēdēju, kūpinādams mantojuma pīpi. Prātoju. Negribēju iet atpakaļ uz fjordu. Tur pie pārpelnotām fotogrāfijām gaidīja Kvēlace. Un sliktākais pat nebija tie uzņēmumi. Jo vairāk par visu domāju, jo nenozīmīgāks šķita to zaudējums. Kas gan tie īsti ir. Plikums un ciskas, knapi nomanāma iekāre. Man taču tagad ir Kvēlace, sieviete ar miesu un asinīm. Ja vien viņa būtu lūgusi, es būtu gatavs atteikties no tām bezvērtes sievietēm. Vismaz tā man šķiet. Ja vien nebūtu bijis tās nodevības.

Taču bija arī kas cits.

Bija tā viena fotogrāfija. Tā, kurā nedzīvas sievietes guļ, pavērsušas acis uz mūžību. Tādas fotogrāfijas nav. Tā nav iespējama. Un tomēr Kvēlace to nez no kurienes bija izbūrusi un nolikusi man priekšā. Prātā iešāvās, ka šī var būt sazvērestība. Un ja nu kāds, piemēram, Hermanns Gēdels, iebāzis fotogrāfiju manā mapē. Un ja nu viņi kopā ar Kvēlaci izdomājuši kādu viltību, lai es zaudētu galvu. Lai atgrieztos nakts murgi un es atkal sāktu dzirdēt sievietes smieklus aiz fjella. Kāpēc lai Kvēlace vēlētu man ļaunu? To es vēl nezinu Taču skaidrs ir tas, ka man jādabū zāles, citādi pasaules malas atkal ieplaisās. Bez Hermanna Gēdela dotajām zālēm viss tumšais iestrāvo manī, itin kā dvēsele uzsūktu gaismu, bet izšļāktu tumsu. Man jāatgriežas pie fjorda.

Katra nīka ai/.gājusī minūte, stunda, acumirklis. Katra sekunde bez tevis ir veltīga. Kuru katru brīdi mūs glābt var ierasties vāciešu patruļa. Kuru katru brīdi pie būdas stūra var stāvēt Jouni, zelēdams sveķu piku un pieprasīdams braukt līdzi. Partizānu trieciengrupa vai pretestības kustības vienība, mērķējot ar šauteņu acīm. Gribētu tev izstāstīt, cik ierobežots viss ir un kā esmu tevi gaidījusi visu mūžu.

Tu vairs nepacieti mani savā tuvumā. Pievakarē atgriezies un gulēt palīdi zem laivas. Līdzko tev tuvojos, uzacis savilkās un mugura pagriezās pret mani kā naidīgs mūris. Bet, Johannes, es mīlēju arī to, mīlēju mūri tevī.

Visas tās dienas, kad turēji naidu. Cietu tādas sāpes un mokas kā nekad agrāk. Galvu kaut kas žņaudza, un, lai vismaz kaut cik turētos pie jēgas, man nācās dzert buldureņu eļļu un čūskuļergu. Vairs nevarēju rītos brist kopā ar tevi tirkīzzilajā jūrā, berzt tavu miesu ar jūraszālēm, vienā solī doties uz strautu, lai piepildītu ūdens spaini. Vairs nesaņēmi mani aiz gurniem un nepūti ausī, nesauci par Kvēlaci kā agrāk. Nedrīkstēju būt tev līdzās, kad kāpelēji mencas, nedz pieglaust tev sānu pie ugunskura jūras krastā. Un pats galvenais: tu ar mani vairs nerunāji.

Savā aizvainojumā biji ietiepīgs. Tomēr tu nespētu dusmoties līdz vasaras beigām. Jo arī tu zināji, ka šis kars nebūs bezgalīgs vai arī sāksies cits, daudz ļaunāks karš. Kaut kad tev būs jāatmaigst. Man varētu ievajadzēties tevis, tomēr ari es tev varētu būt vajadzīga šeit, pie Mirušā vīra fjorda. Gaidīju. Vācu izskalotos kokus un kunkstēju. Ilgas pēc tevis lika man trīņāt gurnus pret galdu un elsot. Reizēm izņēmu no priekšauta kabatas to attēlu, kuram aizmugurē bija lasāms "Babijara". Raudzījos tajā un prātoju, kāpēc tas tevi tik ļoti izsita no sliedēm. Meklēdama atbildi, apgriezu ar kājām gaisā visas tavas mantas. Atradu zeķes, mutes skalojamo, plāniņu Mein Kampf sējumu. Skūšanās otiņu un ūsu ķemmi. Tad tavas mugursomas sānu kabatā pamanīju mazmazītiņu zāļu pudelīti. Tā man sagādāja raizes. Vispirms domāju, ka tas ir pervitīns, ko izmantoja kā stimulantu maršos un izlūkgājienos. Pazinu to kopš Sarkanā Krusta laikiem. Friči izdalīja šo līdzekli lauka hospitāļiem un lika pierakstīt tā ietekmi. Šīs bija jaunas, vēl stiprākas zāles, ādolfīns. Biju tās redzējusi Titovkas zāļu noliktavā, taču nekad nedevu pacientiem. Nepatīk man šīs drapes, nepatīk, kaut gan tās ir daudz iedarbīgākas par pervitīnu un medicīniskākas nekā no magonēm iegūtais morfijs vai laudanum. Noņem sāpes un padara mierīgu, taču te arī prieki beidzas, jo zāļu ietekme pacientu neparko negrib atstāt. Labākajā siena laikā tā pļāvēju padara par nesakarīgu ļurinātāju. Laiks paiet, runājot uz sienām un lieki bakstoties, nevis veicot nopietnus darbus, turklāt visi nemaz neatgūstas. Paskalināju nespodrā stikla pudelīti un brīnījos, kas gan tev šīs zāles iedevis. Iekšā viļņojās zilgans, caurspīdīgs šķidrums. Uz pudelītes bija rakstīts WPL, Hoechst 10820, portion 0,5mg/d. Iegāju starp krūmeļiem un izlēju zāles.

Mīlestības laiks ir ierobežots, un mūsu laiks bija pavisam ierobežots. Tas ilga tikai divas nedēļas. Divas nedēļas piecas dienas piecpadsmit minūtes piepildījuma naida skumju piedošanas. Visā šajā laikā redzējām tikai vienu pašu dzīvu radību, Aplēkātāju, taču arī to tu aizdzini. Citādi ainava izstrāvoja mieru un drošību. Tikai iznīcības purni uzradās pie apvāršņa, gaidīdami tumsas nolaišanos. Jo tad sākās bombardēšana.

Otrdien no rīta pagalmā ieslāja Jouni, turklāt viņš nenāca viens. Ne tagad, vēl ne! pie sevis kliedzu, izdzirdusi durvīs Jouni balsi. Taču vēl vairāk pārbijos, kad acis aprada ar gaismu un ieraudzīju, ko Jouni atvedis līdzi. Viņam ķēdes galā bija tas pats krievu gūsteknis, kas bija aizbēdzis no Titovkas nometnes. Mans Krievulēns. Un atkal sapratu to, kas man bija aizmirsies, — pie fjorda atrodos kopā ar SS virsnieku. Satrūkos. Jouni bija ieradies ar aizbēgušu kara gūstekni, kurš mani pazīst. Tas nebija uz labu. Par laimi, Krievulēns joprojām neizrādīja, ka esam pazīstami. Toties viņam pie kājas piesietā karakuce, tā, kura bija ēdusi savus kucēnus, iesmilkstējās, tirināja pakaļu un rāvās pie manis. Purnā viņai nez kur bija ieķēries makšķeres āķis, kas acīm redzami sagādāja sāpes.

—    Ērmoti, ka tu tam šunelim tā patīc.

Paraustīju plecus. Jouni nogrūda karakuci uz grīdas un lika Krievulēnam to pieskatīt.

—   Abet tā jau mēdz teikt, ka trakajiem i tāda īpaša smaka, kas pievelk kustoņus, kā maukai caumurs kaites.

Jouni stāstīja, ka izbadējušos vaņku uzgājis netālu no Hjirkenēsas. Krievulēns bija atradies skrubinām čieptus kartupeļus tieši tajā šķūnī, kur Jouni grasījās pārlaist nakti. Sienā rēgojās tikai iztrūcinātas lielas acis. Vispirms Jouni bija grasījies nolaist no kājas abus, taču vaņka bija izrādījies tirais puišelis, bet suns sācis laizīt roku, un tā nu viss izvērties par kasīšanu un knosīšanu aiz auss, un par šaušanu vairs nevarēja būt ne runas.

—   Ko ar šiem taga lai dara, — Jouni nīgri vaicāja, atgāzās uz sakņu trepēm un izmeta gūstekņa ķēdi no rokas tā, itin kā tā būtu darināta no odzēm. Ar žestiem rādīja, cik viņš sanīcis, tāpēc skrēju ar ķipi pēc ūdens un vārīt kamas putru.

—    Pieliec ievārījumu, lai, —Jouni cerīgi sauca.

Ievārījuma nebija, un Jouni turpināja purpināt. Viņam līdzi bija tvana bunduļa vecā caurule. Jauno Jouni un Krievulēns pie forda bija pierīkojuši pēc divpadsmit stundu ķimerēšanās. Vispirms rokas metinātājs neparko nebija pielecis, tātad šuvi nekādi nevarēja uztaisīt. Beigās Krievulēns bija pagrābis riekšavu pelnu no kastes un iečurājis tajos. Iegūto putru vajadzēja spaidīt pa rokām, līdz tā sacietēja, un aizbāzt ar to caurumu. Tas bija līdzējis, un iznīcinātājfords mūs gaidīja ceļa galā.

—   Vellc un elle, kas par šķebīgu darbiņu, — Jouni noņurdēja, iestūma zem ūsām pīpes kaula kātu un sāka pētīt, kā esam iedzīvojušies. — ļūsim takš teitan, kā rādās, klājas jauki. Va ta nau skaisti, ko.

Un, protams, tieši tobrīd no laivas šķūņa iztrausies tu, manu Johannes. Skaidri redzēju, ka darvas izvilkums nav kavējis knišļiem āderēt tavu miesu. Uz mums nepaskatīdamies, slāji mazgāt seju lietus ūdens mucā. Tu joprojām ar mani nerunāji. Kaut gan katru rītu biju atstājusi līdzās laivai vēstuli un no purvmirtes saberztu ziedi taviem apsaldējumu puniem. Kaut gan biju izklājusi zem laivas ziemeļbriežādas un nomazgājusi pie trepēm atstātos zābakus un iebraucījusi ar pernicu, ko atradu laivu šķūnī. Jouni nopūtās:

—   Ak ta tādas šeitan tās lieteņas. Kurš cic šo nokniedēs, ja ne frics? Es to vaira nedarīšu, takš vest uz nometni nevar, lai. Teu nebūs nedz nokaut, nedz jemt apgādībā, va ta tā nau teikc tajā teugrāmatā?

Man nebija prātā, vai Bībelē kas tāds ir teikts, taču strīdēties nesāku. Krievulēns bija vēl vairāk izģindis, brīnums, ka vispār dzīvs. Kāds viņu bija nelāgi samilnojis, un knišļi apstrādājuši, viena acs aizpampuši, un kājas vienās vātīs. Viņu būtu vajadzējis kārtīgi aprūpēt. Taču nē. Es biju vārtījusies fjorda pārplūdu mīlestībā un zaudējusi tevi. Prātā atkal ienāca koltu skuķe Maša, kura nometnē gaidīja savu pūķi. Arī viņai nebiju atvēlējusi nevienu domu tajās dienās, kad gaidīju tevi. Turklāt, kas gan notiktu, ja tu uzzinātu, ka tieši šis ir no Titovkas nometnes aizbēgušais gūsteknis. Ņemtu vēl un nošautu.

—    Kā šamo sauc, — jautāju.

Jouni pagriezās pret vaņku un tulkoja:

—    Kak tebja zavut?

Krievs pasmaidīja.

—    Menja zavut Aleksei Ignatenko.

Beidzot viņam bija arī vārds.

—    Nezi, kas šis īsti i par putnu. Ekādu mantu pie šamā atradu.

Jouni rakājās pa mugursomu un nolingoja pa nogāzi pērno sēklas

kartupeli. Pēc tam izņēma koka parikti, uz kuras ar kaļķi un ogli bija sazīmētas baltas un melnas rūtis. Jouni uz grabažu skatījās ar aizdomām, itin kā, viņaprāt, tā būtu spiegu karte slepenvalodā. Taču es tūlīt zināju, kas tas ir, un zināji, protams, arī tu. Tas bija primitīvs šaha galdiņš, un tieši tam viņš noteikti bija no koka drāzis tos savus torņus un zirdziņus. Krievulēns blenza uz savu šaha galdiņu, it kā baidītos, ka viņa dārgums izkūpēs gaisā kā dūmi. Jouni prasīja:

—    Va tu zini, kas tas i?

—    Tā i dieviem spēle.

Paskatījos atpakaļ, un tur tu stāvēji, lietus ūdens tecēja pa vaigiem, un tu izskatījies daiļš un nepieejams. Bet nekādi taču nevarēja būt, ka tādu spēli prastu spēlēt Krievulēns? Vienīgie man zināmie šaha mākslas pratēji bija mans tēvs Pietari un, protams, tu, Johannes, manas dzīves valdniek. Pati gājienus tā arī nebiju iemācījusies. Tāds krievu nejēga taču nevarēja zināt šādu spēli.

—    Vinč jānogalena.

Papurināju galvu, kaut arī nezināju, ko citu mēs varētu darīt. Ja Krievulēns nonāks atpakaļ Titovkā, viņu noslānīs un pieliks pie kapa rakšanas. Pēc tam šāviens pakausī. Tos, kas tika pieķerti brāļojamies ar aizbēgušajiem gūstekņiem vai viņus barojam, gaidīja nāvessods. No dzīvības varēja šķirties arī par mazāku nodarījumu. Pasniedzu Krievulēnam kaltētas gaļas gabalu.

Tu pacēli savu mauzeru un nomērķēji.

Es aizvēru acis. Tu teici, ka tā būs vislabāk. Puika cieš no garīgas pārslodzes (seelische Belastung) vai ir vienkārši apgānīts ar žīdietību (verjiidelt).

Tieši tobrīd atskanēja šāviens. Lode izrāva gabaliņu no sienas baļķa. Tas bija tik negaidīti, ka sākumā pat nesapratu, ka šāvējs nemaz neesi tu, tas bija kāds cits. Kāds, kas mums aiz akmeņiem uzglūnēja, atbalstījis šauteni pret cini. Visi pa galvu pa kaklu metāmies zālē. Kuce iegaudojās un iespruka man starp ciskām. Tu pagriezi ieroci pret akmenāju un uz labu laimi šāvi.

—   Taga uz ātrāko taisāmies promī!

Jouni lādēdamies līda, lai nokļūtu aiz būdas:

—    No tā es visu laiku baidījos!

Ticis patvērumā aiz būdas, Jouni piecēlās un sāniski aiztenterēja starp uzkalniņiem. Jutu, ka tu seko aiz manis. Šmugulētājs manīgi lēkāja pāri akmeņiem un sauca norādījumus pāri plecam. Vispirms vajadzēja tikt prom no klajuma un tad virzīties uz austrumiem. Tur bija tādas klintis, ka nebūtu viegli mūs izsekot. Pa klintīm aizvēlās ķēžu žvadzoņa, un es nobrīnījos, kā Krievulēnam vispār izdevies aizlaisties no nometnes.

Apmēram pēc pusstundas, kad mutē bija dzelzs garša un Krievulēns pats pēdējais elsodams līda četrrāpus, Jouni izlēma apstāties.

—    Kas tas bij? — joprojām pārbijusies izdvesu.

—    Kas to var zināt, — noteica Jouni. — Labāki par to nedomāt.

Jouni aizkūpināja pīpi un sāka skaidrot, kas mūs gaida. Galu galā mēs

nebijām pārmērīgi tālu no ceļa. Desmit stundu gājiens, ja pat tik daudz,

pēc tam pāri ūdenskritumam. Petsamo ceļš sāksies ziemeļbrieža mīziena attālumā, līdz sarkanbaltidzeltenajam Miljontiltam no turienes būs kādi trīspadsmit kilometri. Tu kāpi augstāk pie ūdenskrituma pārbaudīt apkārtni. Par to, ka Krievulēnu vajadzētu nošaut, vairs neko nerunāji. Abi ar Jouni drūmi sēdējām līdzās un noskatījāmies tev pakaļ.

—    Nu, va to teustakles špidrilku atradi?

—    Saku beidzamo reizi. Viņai i Heda vārdā, un nemēģeni saukt kauc kā citāž.

—    Piedo.

—   Un kā ta jūs abi? Esi samīlējsēs?

—    Es nezinu.

—    Kad tas reiz notiek, to nevar nezināt.

—    Kā to var zināt?

Jouni norādīja uz fjordu. Izskatījās, ka tirkīzzilajā ūdenī šūpojas ledus gabals, kaut gan bija augusta sākums.

—   Va tu peldētu turpām, ja tas frics liktu?

—    Peldētu.

Jouni mutes kaktiņā košļāja pīpes kātu un prasīja uzstājīgāk:

—    Va tu esi gatava būt ar viņu līdz galam?

—    Ešu.

—    Un nedz nožēlosi, nedz mirisi, ja vinč neļaus?

—    Nemūžam.

Jouni izdauzīja pīpi pret stulmaiņa papēdi. Uzvējoja skurbinoša Latākijas tabakas un vaivariņu smarža. Lapzemietis knibināja zilās šofera jakas vīles un nokrekšķējās:

—    Taga daudz kas mainās. Tur nometnē viss nau īsti kārtībā. Tas Hermannc Gēdels, tas nau labs cilēks. Pasaulē notaļ i tādi penterētāji un sprukstiņi, kas citus grib samīdīt. Šis i vienc no tādiem.

Pacilāti atbildēju, ka tādus melus spēj atmaskot tikai mūžīgi mūžos dzīvais Gars.

—   Nu labi. Iekārtosam šito vaņku par brīvgūstekni, es pajēmu šamam līdzi jaunas birkas.

Pēc tam Jouni izdarīja kaut ko ērmotu, satvēra mani aiz pleciem un cieši apkampa.

—    Nejem galvā. Gan jau kauč kā.

—    Par ko tu taga?

—    Lisei i jaunumi. Ta jau pastāstīs pati.

Devāmies ceļā. Jouni iznīcinātāju atradām pēc nepilnas dienas gājuma, un tas priekšzīmīgi iedarbojās. Aleksejs Ignatenko un viņa suns tika pabāzti zem brezenta, lai guļ. Uz robežas tu izbāzi galvu pa logu un karavīrs sveica mūsu braucienu:

—    Heil Hitler!

Šķita, ka pār mums smagi nolaižas karš. Ar savu ērgļa kokardi izskatījies bargs un tāls. Visu ceļu man prātā šaudījās nelāgas aizdomas. Arī tu klusēji, tikai Jouni neapnicis uzturēja sarunu. Bijām ceļā uz Līnahamariem un atpakaļ uz Titovkas nometni, un tas šķita lielāks sods, nekā iespējams izturēt. Kādi jaunumi Lisei varēja būt? Vismaz viņai esot labāk. Tad prātā iešāvās jaunas izbailes. Un ja nu ir atradies Unto? Kā tad būs?

Pirms Miljontilta tu satvēri manu roku un cieši turēji visu atlikušo ceļu.

Līnahamaros ieradāmies, kad remdenajās nakts debesīs iedegās pirmās zvaigznes. Petromaksu gaismiņas mirgoja kā jāņtārpiņi, un naftas tankeri, kas bija palikuši krievu un englenderu ielenkumā, meta vaļiem līdzīgas ēnas uz jūras ādainās virsmas. Kaut kur aiz aptumšošanas aizkariem tika dziedāta Hermsa Nīla brīnišķīgā "Ērika":

—    Auf der Heide blьht ein kleines Bliimelein…

Zvejnieku pussalā dārdēja lielgabali.

Jouni apturēja fordu netālu no zivju fabrikas un preču piestātnēm, un mēs izkāpām ārā. Mums pakaļ bija atsūtīts partijas automobilis. No kravas tatras, kas bija iezīmēta ar ērgļiem un saules ratiem, ārā izlēca Alakunnasu Jākima, sasita kopā papēžus un paslēja roku sveicienam. Nopriecājos, ka atkal biju uzcirtusies kretona kleitā un košumcepurē.

—    Era-fra-frдulein Schwester, ist alles gut?

Joprojām maidzīju tavu roku, un tu īsu debešķīgu mirkli atbildēji manam piespiedienam. Tieši tā es biju gribējusi atgriezties. Uzvaru guvusi, pasauli redzējusi. Staltam vācu 55 virsniekam zem elkoņa. Un Alakunnasu Jākimam nāktos paklanīties un ar ūsu sariem samitrināt man plaukstas virspusi. Mēs ietu ēst restcepeti un dzērveņu želeju, un visi skatītos un tenkotu, un redzētu, kā es tev esmu gandrīz likumīga kundze. Kā tu man visu vakaru čukstētu: — Meine Ehefrau, — un miegtu ar aci pāri visu citu galvām.

Un Alakunnasu Jākimam vajadzētu pieglaimoties un skandināt:

—    Wu-wu-wunderbar! Un-un-un-unglaublich!

Un, kad mums tas apniktu, tu pavēlētu Jākimam stāvēt kaktā fīrera sveicienā un veikt cepuru pakaramā pienākumus. Un tu paklanītos un noņemtu manu košumcepuri, un Jākinam vajadzētu to turēt visu vakaru un kaut vai vi^u nakti. Un tu raudzītos uz mani, tikai mani, nevis uz kādu kantīnes špidrilku, un neviens vairs nekad neuzdrīkstētos veltīt man nīgru skatienu.

Kad ienācām kantīnē, sapratu, ka tā nenotiks. Lise pārtrausās pāri letei, apkrita tev ap kaklu un apsūdzoši skatījās uz mani.

—    Kur jūs bijāt?

—    Pazuduši.

—   Ak, Zvērace, tu nemūžam neticēsi, kā man i sanācis. Paldies, ka atvedi Johannesu man apukaļ sveiku un veselu.

—    Esi nu kā cilēks, —Jouni nočukstēja.

Lise piekļāva man savas mīkstās krūtis un laimē izdvesa:

—   Tā teutinktūra palīdzēja. Es ešu uz grūtām kājām!

Pasaule izvēlās man no kājapakšas. Kritu Kolosjoki pekles aizā un gāju bojā čūskās un ugunī. Zem labi smaržojošas paduses saskatīju gabaliņu no balti apmestiem baļķu griestiem. Lūdzos Dievu: — Liec taga iebrukt griestiem.

Taču, kad palūkojos augšup, baļķi izskatījās stipri un pat netaisījās grūt.

—    Es ešu tik laimīga. Laikam jālūdz fričiem atļauja precēties.

—   Viņi nedos, — dzirdēju sevi sakām. Tā bija taisnība. Vāciešiem nebija pieļaujams saprecēties ar aplamām asinīm. Un jo sevišķi viņi nedos atļauju Lisei, kad attapsies, kopš kura laika tā viņiem pazīstama.

—    Phe, dos gan, ja Johanness liks, tas Hillers pac jau rās atļaujas vaira nepārbauda. Dzirdēj, atradīsam teu kauč kur vīru, lai, reiz tas Unto i pagalam. Jem Jākimu. Kauč nokritis uz galvas, nabadzinč, vinč tomēr i labs vīrišķs. Un, ja uzvarēsam karu, ta fričam uz šamo būs labs prāc.

Tad Lise sāka plānot savas kāzas. Vajadzētu lotas kroni. Tā kā viņa satikusi pašu Hilleru, kroni noteikti varēs dabūt. Lise gan bija sastapusi ari Reiha arhitektu Albertu Spēru un, zināms, ucinājusies komandanta Eduarda Dītla klēpī, tomēr Hillers bija cita lieta.

—    Ku-kur ta tu esi redzējse Fīreru? — jautāja Jākima, un Lise lielā priekā metās apzelēt savu zvaigžņu stundu. Viss bija noticis pirms pāris gadiem Mannerheima 75. gadadienas godos, kas notika Immolā apstādinātā salonvagonā. Meitenes, kas mācījās par manekenēm, bija sačirkojušas matus, un lotām bija izdalīts sviedru pulveris, lai godaviesiem degunā necērtas lauķiskums. Arī Mannerheims, zināms, bija kas sevišķs.

—    Pēc soļiem gaitenī bij skaidrs, ka nāk īsc kaujai zirgs.

Tomēr pārsteiguma viesis Trešā Reiha Fīrers, protams, bija pāri visam. Hillers bija izturējies varen pieklājīgi, kaut skrubinājis tikai pliku zaķbarību. Prasmīgi apgājies arī ar galda piederumiem, atšķirībā, piemēram, no Itālijas vēstnieka, kurš makaronus šķūrējis mutē ar karoti un dakšiņu.

Johannes, es atkal neko nevarēju sev padarīt. Lise aiz letes, blūze tikli līdz kaklam nopogāta, kokvilnas apkaklīte, pietvīkuši vaigi. Pie krūtežas uzradusies pretgaisa aizsardzības lotas nozīmīte, kādu viņa patiesībā nedrīkstētu nēsāt. No viņas strāvojošā gaišā tīrība padarīja manu kretona kleitu par lanckaru, kas uzģērbts putnubiedēklim.

—    Va ta teu no turmienes ar skaļu blīkšķi neizmeta?

Tas bija sitiens zem jostasvietas, jo to Lise bija stāstījusi tikai man, gulēdama nedēļnieces gultā, un piekodinājusi turēt mēli aiz zobiem. Lisei bija dots godpilns uzdevums izpeldināt Fīreru adjutanta klātbūtnē. Starp meitenēm bija klīdušas visādas baumas. Viņas prātoja par Fīrera vīrestību un brīnījās, kā gan viņš nemaz nemet acis uz sievietēm. Pat vannā kaut ko garlaicīgi penterēja par savu aitusuni Blondi un ka tai tiks uztaisīti kucēni par godu Staļingradas ieņemšanai. Tādam tak jābūt tukšpautim, vājsēklim. Un Lise nebija spējusi pretoties kārdinājumam. Viņai vienkārši vajadzēja mazliet pacelt lina drānu, kas apsedza vadoņa priekšu. Ieslidināt ziepes mazliet zemāk, nekā paredzēts.

—   Tāpatās vien, lai redzētu, va ta viņam, kā nākas, i abi paud. Nebij vis.

Tur sēžot, mani laikam bija apsēdis kāds nelabais, ka cēlu gaismā lielo noslēpumu. Ka I.ise izlingota no Lotta Svдrd un viņai draudēts ar pārmācības namu. Adjutants Juliuss Šaubs un daži sakaru štāba Roi virsnieki zvērējuši, ka visi I.ises radi, sākot ar Auni un Jouni, nonāks karatiesas priekšā un tiks nošauti, ja jelkad spers kāju lejpus polārā loka.

—   Kukū bē! īstas gvelžas, — Lise bezrūpīgi atmeta ar roku, nosmējās un gāja maisīt krējuma pulveri kafijai. Viņa joprojām izskatījās mīlīga un nevainīga, taču es biju sazīmējusi viņas skatienu. Tas bija medībās izgājušas mātītes skatiens, tāds, no kādiem biju cerējusi rast drošību tavā apskāvienā. Tagad tu sēdēji vairākus solus tālāk un pieklājīgi klausījies sakaru štāba Roi virsleitnanta Holgera Varvas verveļainajā tostā. Ne uz manu pusi neskatījies.

Pēc brūkleņu plātsmaizes pienāca atmaksas stunda.

Visu maltītes laiku Lise pret mani izturējās ārkārtīgi uzmanīgi. Vai Frдulein Schwester nevēlas vairāk pudiņa? Vai tā ir labi sēdēt, ka tik caurvējš neizposta frizūru. Piedāvāja čūskuļergu un uzbāzās ar lasi, kaut gan zināja, ka es to uzskatu par nekam nederīgu zivi. Sausokņa priede smaržoja, un mežģīņu aizkari pie loga lēnām kustējās. Tad Lise pienāca man klāt un itin kā slepus no citiem rādīja savu lotas uniformas krūtežu. Starp pogām pavisam nejauši, protams, bija parādījusies spraudziņa, kur acu skatam pavērās sabriedušie krūšu gali. Krekliņš bija cukurains un slapjš.

—    Redzēj, pat pienc sāk tecēt, ešu jau trešā mēnesī.

Lise žēlojās, ka piena lāsošana neparko negrib beigties. Kā tik viņa iet govīm pēc lopviruma, tā peles uz ārdiem plosās kā negudras. Jautāju, vai viņa mēģinājusi pati pienu atslaukt, gan jau tā sūkšanās kaut kad beigtos. Lise nospurcās un atmeta galvu. Nu bija īstā iespēja.

—   Tu jau to nemaz nevari saprast, jo teu nau bērnu. Un kurš ta šeitan nezina, kābēd. Nekādam zaram tu ar raguteņām neesi uzskrējse. Tu pavedenāji seupatēvu.

To Lisei nebūtu vajadzējis teikt, ne tev dzirdot. Paskatījos uz tevi, un tu raudzījies pretī tukšām acīm. Stulbā, stulbā Lise. Jo tie bija meli.

Meli! Gribēju skaļā balsī kliegt, ka tu biji mans pirmais. Un es nekaunējos par to. Tavs pimpis manī. Gribēju izkliegt tās iekšējās trīsas, ko nemāku izskaidrot un kas radās, tev kustoties manā šaurībā. Uz priekšu un atpakaļ. Uz priekšu un atpakaļ. Tagad izdrāz. Izmin mani no priekšas un aizmugures, no sirds izpis mani, skaties acīs, kaut gan tas ir grūti. Tava pimpja smārds man uz svārkiem, krūtīm, lūpām. Kā mūsu šķidrumi sastapās un lija man pa ciskām, un kā tu iekliegdamies manī nolaidi. Nekad agrāk nekas šajā pasaulē man nebija solījis to, ko šis iekliedziens. Ka pienāks laiks, kad tu manā priekšā palaidīsi autoknipsi. Nāksi un nostāsies man līdzās, un man uz ceļgaliem sēdēs meita ar mežģīņu apkaklīti, bet blakus stāvēs dēls ar biezām brillēm uz deguna. Vai pasaulē vispār varētu būt tīrāka laime un prieks. Un tagad Lise man bija atņēmusi arī to.

Lise, galvu piešķiebusi, dungoja, apslaucīja galdus un reizēm susināja krūšgalus, un manī atkal iedegās tā tumšā liesma, kas liek man darīt Sātana darbus. Tā pati liesma bija sadedzinājusi tavas fotogrāfijas. Tagad tā mani čukstus musināja iedzirdīt Lisei viru no čūskogām un kucēna asinīm, izkasīt augli no viņas pirmlaiku dzemdes un daudz ko citu tikai tevis dēļ, un tāpēc, ka Elles suns tā pavēl. Centos pretoties šai balsij. Dievs, apvaldi mani! Skatījos uz tevi un sekoju tavam skatienam uz Lisi, kura tur ziedoša un auglīga plivinājās virs rūtainajiem galdautiem. Un sapratu. Protams, tu gribēji sievieti, kas tev varētu dzemdēt bērnu.

Pēc maltītes nozudi verandā kopā ar Lisi, un es nolīdu virsnieku barakas vientulībā. Kļāvu pie ausīm pašausto segu, lai nedzirdētu, ko man grib pateikt Sātans. Aizžmiedzu acis un kodu mēlē, līdz mutē ieplūda asinis, un es baidījos tā, kā vēl nekad dzīvē ne no kā neesmu baidījusies.

Johanns Angelhursts 10.08.1944, Līriahamari

Kvēlacei kājas ir jaunie zivjādas zābaki. Nopirku vienādus abām, viņai un Šmugulētāja māsai. Pārdevējs slavēja, ka nekas labāks, lai uzcirstos un tāpat vien iekārdinātu acis, nav izdomāts. Izskatās, ka zābaki ir no čūskādas, taču patiesībā tā ir menca. Kvēlace dāvanu pieņēma tā, itin kā es būtu pasniedzis beigtu vārnu. Uzāva kājās un raudāja.

Kvēlace tur mani aiz rokas, kad cauri izdedzinātai zemei cīnāmies uz Titovkas nometni. Tur mums jāsatiek Hermanns Gēdels. Man jāķeras pie rakšanas un operācijas 1005. Sāp galva. Man vajag zāles. Šmugulētāja automobilis mētājas, un Kvēlaces sarkanās cepures mala cērtas man pret deniņiem. Rusenstrāšes krustojumā kāds uzstādījis ceļrādi: Murmanska (49 km), Ķelne (3300 km) un Berlīne (2750 km). Savādi, ka šo rādītāju, kas uzsliets ilgās pēc mājām, pamanu tikai tagad, kad pēc mājām neilgojos.

Slepus skatos uz Kvēlaci, kamēr viņa pa logu blenž uz apgādes līnijas pārrautajām, švīkstošajām trosēm. Noraudājusies viņa nez kāpēc atgādina kādu no Vāgnera nornām "Dievu mijkrēslī". Šī sieviete vērpj cilvēku likteņa pavedienu. Es vēl nezinu, kura no šīm likteņdievēm ir Kvēlace. Urd, Pagātne, Verdandi, Tagadne, vai Skuld, Nākotne. Mūsu likteņi ir sakrustojušies, tur laikam vairs nekas nav darāms. Jūtu aukstos pirkstus saujā, viņai vienmēr ir tik auksti pirksti. Mazais pirkstiņš šķībs pēc kāda bērna saņemšanas. Līnijas delnā norāda tieši uz mani. Ja šī roka no manis neatlaidīsies, man nekas nekaitēs.

— Nekelēm Lispete esot uz grūtām kājām.

Kvēlace konstatē, nevaino. Spiež manu plaukstu un lūkojas uz trošu ceļu, kas iet pāri strautiem, klintīm un purva saliņām tikpat nepielūdzami kā karš. No Krievulēna un viņa suņa plūst nemazgātības smārds, kas sajaucas ar pīpes tabakas un naftalīna smakām. Vējš no tundras atmēž pulvera un degušas gaļas dvaku.

Es esmu slikts cilvēks. Vājš. Neesmu pelnījis Kvēlaces mīlestību. Aizgāju ar Šmugulētāja māsu, kad viņa uzstāja, taču ko es varēju darīt. Viņa nēsā manu bērnu. Taču kaut kāds godaprāts vēl ir pat manī. Nevedu viņu uz virsnieku barakām, kaut gan Šmugulētāja māsa gauži uzstāja, jo zināju, ka Kvēlace ies uz turieni gulēt. Aizgājām pie pretgaisa aizsardzības lielgabaliem, un Šmugulētāja māsa sāka raut vaļā manu jostu.

—    Kābēd teu tā Zvērace tik aiimež patīk?

Nepratu atbildēt. Vai pie fjorda kaut kas esot noticis? Liedzos un zvērēju, ka nav. Šmugulētāja māsa pavīpsnāja un sacīja, ka tikpat nebūtu ticējusi. Es tak nesāktu aplēkt tādu vecu meitu. Tad viņa uzrāva brunčus un lika ienākt viņā. Man necēlās, kaut gan varētu domāt, ka šīs sievietes dāsnums pēc Kvēlaces vaļu dziesmas būs atvieglojošs. Taču nē, nespēju koncentrēties. Šķita, itin kā pāri pakausim gāztos debesis. Visu laiku dzirdēju, kā nokalnē pie skaņu lokatora sačukstas lotas. Sudrabskanīgās mašīnas pie debesīm rādījušās cauru dienu, tās lido zemu, kaut ko meklēdamas. Kā gan tās aušas var zināt, vai tie ir mūsu štukasi vai krievu vai angļu lidmašīnas? Nekādi. Amatieris tās mijkrēslī izšķirt nespēj, un šeit starmešus iededz tikai tad, kad limašīna jau atrodas virs galvas. No debesīm atkal atskanēja kaucoņa. Jutu, kā daikts raujas uz iekšējo orgānu pusi kā mazs, izbijies radījums.

—    Entschuldigung. No tā taga nekas nesanāks.

Vilku bikses.

—   Teu takš nau bail, Johannes? No tamiem čaja strēbējiem un mahorkas ļuļķētājiem.

Zinu. Viņi mūs neuzvarēs, mūs aizsargā pasaulē labākie lielgabali un prettanku ieroči. Tūlīt nāks Fīrera Lielā bumba, satrieks pīšļos Murmansku, bet tās vietā tiks uzcelta jauna un daudz košāka Dītlštadte. Taču, ja sāksies trauksme, Kvēlace tur kaut kur būs viena. Viņa būs viena un satrūksies, un vēl nāks mani meklēt. Aizpogāju frenci un sāku laisties lejā uz fjordu. Kad Šmugulētāja māsa mani panāca, viņai bija raudulīga balss.

—   Johannes, dzirdēj, ko es saku. No viņas teu bērna nebūs.

—    No kuras?

—    No Zvēraces.

Apstājos pie benzīna noliktavas un aizdedzu pīpi. Būtu gribējies izskaidrot. Kā Kvēlace vienlaikus ir traka un nevainīga, varena un biedējoša, un kā es pēc viņas ilgojos. Taču pateicu tikai:

—    Ne jau tur tā lieta.

—    Apsoli, ka brauksi promī kopā ar mani.

—   Rādās, ka no šejmienes nekādas promī tikšanas nebūs. Un teu takš drīz vajdzēs vecmāti.

Stāstīju, ka man bail, kā Kvēlacei klāsies nometnē. Drīz būs aukstums. Viņai nav pat kārtīgu cimdu. Pirksti vienmēr tik auksti, pamirs vēl un sāksies gangrēna. Ar ko tad viņa saņems manu bērnu, ja rokas vajadzēs amputēt? Šādu valodu Šmugulētāja māsa saprata, jo sevišķi tāpēc, ka viņas māte atkal gulēja zāģskaidās un vaidēja par krūšu vainu.

—    Abet gan šamā rimsies, ja vedīsi mani pie altāra.

Šmugulētāja māsa žņaudzīja manu apkaklīti kā ieejas biļeti nākotnē.

Siltā pežucīte. Apsolīja uzadīt Kvēlacei bezpirkstaiņus.

—   Ta nu tik pieraugi, ka Zvērace neapsaldē seupirkstus. Man viņu vajdzēs. Tu taga esi atbildīgs par mūsim.

Šmugulētāja māsa uzpakšķināja sev pa vēderu un atspiedās pret benzīna noliktavas apmesto siemu. Sāka dunēt baznīcas zvani, un es ieraudzīju, ka slimnīcas kāškrusta karogs nolaists pusmastā. No rīta jūras malā bija miris piedzēries alpu jēgers, bija taustījies pēc suvenīriem zem steķiem, un pirkstā trāpījusi drakonzivs. Paliku gaidām, līdz nāves zvani beigsies, un blenzu uz dūkamainajiem Līnahamariem.

Tagad Kvēlaces aukstā roka ir sagrābusi manējo. Domāju — kaut gan es neesmu piedevis, lai tik turas pie manis. Lai turas arī tad, kad pasaule brūk. Šķiet, viņa nesaprot, kas karā notiek. Krievulēns aizgrābti uz viņu bolās. Tagad viņi gvelž par savu opusu Finnlands Lebensraum un kaļ nākotnes plānus. Tajos Krievija Somijai tiek sasolīta tiktāl, cik var atrast kārtīgas pirtis. Krievulēns plātās, ka esot no somu radu tautas, čerenīisiem. Kvēlace apsola, ka arī šī teritorija tiks pievienota Somijai, un Šmugulētājs pieķer klāt arī Finnmarku. Vai viņi vispār saprot, kas notiks? Skatoties uz Kvēlaci, sažņaudzas sirds. Radībiņas mīlestība ir absolūta, un šajā ziņā Kvēlace ir kā dzīvnieks. Viņas mīlestība savā būtībā ir mokoša, dedzinoša, tik maniakāla, ka sāk atgādināt kaut kādu nervu slimību. Polarkoller, polārnakts plānprātu. Skatos uz nomelnējušo zemi un atceros, kā pie Mirušā vīra fjorda gulējām zāles dziesmā. Kvēlace ir cieša kā baltirbes sniega ala. Viņa ir labs cilvēks. Vai tāpēc viņa neļāva nošaut Krievulēnu?

No domāšanas galvā iesmeldzās. Man atkal jādabū zāles.

— Parmuška! — Koltu skuķe piedrāžas klāt, ar savām kārnajām rokām sažņaudz tā, ka gandrīz aizcērtas elpa. Medību sētā esam iebraukuši brīdī, kad iežvankstas zupas zvans. Hermanns Gēdels un brīvgūsteknis Montja atdod tev godu. No operācijas "Kūts" kāpnēm uz mani kā augšāmcēlušos sērgas perēkli blenž Miroņmodinātāja. Pie kantīnes stūra un gūstekņu virsdrānās dzied knišļi. Līdzās karoga kārtij ir dzeloņdrāšu čupa. Kad Montja aiz mums aizcērt vārtus, cenšos nedomāt, ka esam lamatās.

Kad lecam ārā no šofera kabīnes, nočukstu:

—    Va tu man piedosi?

—    Gan es vēl piedošu. Takš taga mani gaida darbs.

—    Kāds darbs?

Cenšos saņemt tavu roku, taču tā par daudz trīc. Uz tava pakauša ieskrāpētas sarkanas švīkas. No deniņiem rit sviedru lāses:

—    Rakšanas lietas. Un man vajg zāles.

—   Kā būtu, ja es teu visprimš sataisītu buldreņu un majorāna ūdeni? Novannotu teu.

—   Nein! Zāles. Un tūdaleņ!

Iedama cauri nometnei, pamanīju, ka šis tas ir mainījies. Sabradātā velēna bija pilna ar kāju autiem, stikla lauskām, smēķu galiem, samīdītām sērkociņu kastītēm, skārda bundžām, patronu čaulītēm un tumškaulainiem žagaru saišķiem. Tieši uz kailas zemes kleknēja jaunas finiera būdas un pagaidu barakas. Miroņmodinātāja nebija vedusi gūstekņus uz pirti, un no tuberkulozes mirušo līķi bija sakrauti smirdīgā kaudzē aiz operācijas "Kūts". Arī zāļu noliktava bija īsts trieciens. Pārsienamie un šļirces pazuduši. Asinspārliešanām palicis tikai senlaicīgs rokas sūknis, kura gumijas caurule izskatījās neuzticama kā paunu vaņkas solījumi. Toties sulfonamīds, dekstrozīns, strihnīns un pervitīns noliktavas plauktos bija sabāzts veselām kastēm. Paies vairākas dienas, pirms ieviesīšu sarakstos jelkādu kārtību. Ādolfīns atradās kaktā, kur degunā tā iecirtās beladonnas un kāda nezināma auga maisījums, ka vajadzēja šķaudīt. Paņēmu piecu miligramu ampulu un aiznesu tev. Nokodi stikla galiņu un sūci, no mutes kaktiņa tecēja asinis. Tu nopūties.

—    Va taga tu palīdzēsi uztaisīt Mašai pūķi?

Paskatījies kā uz plānprātīgu.

—    Nau laika. Man jārok bedre.

Tu, nīkulis un miercilvēks. Itin kā to bedri nevarētu rakt kāds cits. Aizgāji pakaļ lāpstai, un mēs ar Alekseju Ignatenko un Mašu palikām Medību sētā. Viņi krieviski sarunājās un ķiķināja. īsti bērni.

—    Kā tamo suni sauc? — Maša jautāja.

Pastāstīju, ka vārda nav. Tas ir tikai karasuns.

—    Dosam viņam vārdu. Hilnia.

Abiem knauķiem vārds patika. Nometnē pirms laika bija nomirusi kantīnes lota, kam bija tāds vārds. Viņa bija dalījusi bērniem karameles, likusi kārtīgi nolaizīt kakao švīkas no vaigiem un vienā laidā grūdusi iekšā zivju eļļu. Vārījusi slimajiem kāļu un rudzu miltu viru. Uz vietas nolēmu, ka es šiem mazajiem lapsēniem kļūšu par tādu pašu labdari.

—    Tas takš i tas pac vaņka, kas no šejmienes aizbēga.

Mums aiz muguras bija piezagusies Miroņmodinātāja. Dvaša smirdēja pēc čūskuļergas.

—    Nav vis, — satrūkos. — Viņi visi vienkārši izskatās vienādi.

—    I gan. Pēc ausēm pazīstu.

Uzmetu skatienu Alekseja Ignatenko atkarenajām ausīm un nožēloju, ka nebiju attapusies uzlikt knauķim galvā cepuri.

—   Lai nu paliek. Vinč i no somu radiem. Čeremiss izaiz Volgai līkuma.

Miroņmodinātāja noņurdēja, ka no viņas redzespunkta šim ar somiem nav nekā kopīga.

—    Vinč vēl i knauķs.

Apsolīju sagādāt Miroņmodinātājai tik daudz čūskuļergas, cik viņa nemaz nespētu izdzert.

—    Lai nu būtu. Ja jau teitan darīšana ar asencbrāļiem. Abet tas skuķs i jāliek Kūtē pie darba.

Miroņmodinātāja šķendējās. Meitene pa nometni skraida, kā pagadās, un izraisa nesapratni.

—    Divas nedē|as velti vāļājsēs pa gultu un pinkšķējse. Gan viņu Kūtē izmācīs.

Operācija "Kūts". Atkal tā ērmotā vieta, uz kuru tika vestas sievietes un kur mani Miroņmodinātāja nepieņēma. Atcerējos, kā pie fjorda biji piekodinājis, lai nelaižu meiteni turp. Piegāju pie Kabineta durvīm un pieklauvēju. Iekšā stāvēja Hermanns Gēdels, pētīdams ar ziemeļbriežu asinīm notraipītas kartes. Mani ieraudzījis, komandants satrūkās, paķēra no galda liekos zobus un iežļakstināja mutē.

—   Skat, mazā Frдulein Schwester, prieks redzēt jūs vēl dzīvu.

Pirms kartes pazuda galda atvilktnē, paspēju ieraudzīt ar sarkanu uz-

kricelētus vārdus Operation Birke un Schutzstellung. Hermanns Gēdels salēja Wurmschnaps un uzlika gramofona adatu uz šīfera ripas. Adata palika lēkājam pa Vāgnera pirmajām taktīm, un Hermanns Gēdels lādēdamies sāka to tīrīt. Es tikmēr aplūkoju uz galda un kamīna malas izliktās fotogrāfijas. Nez kāpēc man šķita, ka rāmīšu uzradies vairāk. Vienā atradās tādas kā redzētas ģimenes portrets. Zēnam pudeļdibenu brilles, meitenei mežģīņu apkaklīte. Nepaspēju to sīkāk apdomāt, kad Hermanns Gēdels piedabūja plati skanēt.

—    Frдulein Schwester, pacelsim glāzes par godu mums.

Pacēlām glāzes, Hermanns Gēdels savu izmeta vienā paņēmienā. Uz

zoda spurojās vairāku dienu rugāji. Plate griezās par tukšu un krikšķēja.

—   Jā, šeit trūkst kārtīgas mūzikas un teātra.

Komandants izkratīja glāzi un ņēmās pieliet no jauna. Viss skaistais ir zudīgs. Maskavas Filharmonija saindējusies ar ēdienu un nomirusi. Zeļ un plaukst tuberkuloze un izsitumu tīfs. Apgāde kavējas, un hilfsvilligeri dara, kas ienāk prātā. Vecākais no sargiem, Holgers Heiders, pats no sevis uzliesmojis un kā dzīva lāpa ieskrējis Titovkas upē.

—    Atnācu aprunāties par operāciju "Kūts" un koltu skuķi.

—    Par šiem jautājumiem jums jārunā ar brigādefīreru Angelhurstu.

Šifera ripa iekaucās un iegaudojās.

—    Vai tu zināji, ka mēs ar Johannu esam bērnības draugi?

Zināju. Jūsu mātes bija pirkušas cūku aknas un Ziemsvētku zilci

tajā pašā stūra skārnī.

Tad Hermanns Gēdels uzlika roku man uz ciskas un sāka glaudīt.

Parkotadneparkotadne?

—   Tas Johanns, viņš nav gluži vesels cilvēks.

Izgrūdu, ka nekāda vaina taču tev nevar būt. Tad Hermanns Gēdels noklankšķināja priekšzobus un izstāstīja, ka tie darināti no vaļa kauliem.

—    Vai zināt, kā es pazaudēju īstos?

Ukrainā, tās vietas nosaukums bija Babijara. Tu un citi karavīri bijāt grantsbedrē izklaidējušies, slaktēdami bezdelīdzēnus. Ar laidnēm situši viņus kā beisbola bumbu, tā ka mazie galvaskausi brakšķējuši vien. Hermanns Gēdels centies to nepieļaut, un tu biji sadusmojies. Ar mauzeru ietriecis viņam zobus rīklē.

Tam es nespēju noticēt.

—   Ta nav taisnība. Das ist nicht wahr.

Šīfera ripa vēl reizi iekviecās un apklusa.

—    Tāpat vien Ukrainas Slaktera vārds netiek dots.

Hermanns Gēdels saņēma savos smalkajos pirkstos manu zodu un uzspieda uz lūpām vieglu skūpstu.

—    brдulein Schwester, jūs varat nākt pie manis vienmēr. Jebkurā diennakts laikā.

Sēdēju stīvu muguru un blenzu uz ģimeņu protretiem. Jo sevišķi uz to kādā dāčā uzņemto, kur kamerā šķīsti blenza briļļainais puika un meitene ar mežģīņu apkaklīti. Attēlā pazinu arī vīrieti, taču tas nebija Hermanns Gēdels. Tas bija tas balkrievu gūsteknis, kuram pēc Miroņmodinātājas pavēles biju atzāģējusi kāju bez nejutīgumzālēm.

Šķērsu starp gūsteņu barakām soļoju uz nometnes ziemeļu galu. Iedama prātoju, cik labi kādu vispār iespējams pazīt. Tu biji gribējis nošaut Alekseju Ignatenko. Un vispirms turējis mani aiz rokas, bet pēc tam Līnahamaros nozudis kopā ar Nekeļu Lisi, tā ka man nācās vienatnē kodīt pūkpīles dūnu segu, un pēc tam naktī tu ielavījies iekšā, dvakodams pēc šņabja un svešas pežas, un tev uz lūpām vizēja citas sievietes siekalas.

Sastapu tevi mālu bedrē. Tavi zābaki bija vienos dubļos un netīrumos, zābaki, par kuriem agrāk vienmēr biji tā rūpējies.

—    Kābēd viņi teu sauc par Ukrainai Slakteri?

—   Joki vien.

—   Johannes. Būtu vismaz paskatījies uz mani. Pasaki, Mašu takš neiebāzīs tajā Kūtē?

—    Ne man par to lemt.

Bet tu taču bijis šīs nometnes priekšnieks! Tu izstāstīji, ka tagad viss ir citādi. Iekliedzos. Vai tad par vadītāju var strādāt tāds cilvēks, kurš savā Kabinetā krāj mirušu gūstekņu ģimenes protrejas? Kaut kādai kārtībai taču jābūt arī šeit. Tu paraustīji plecus. Somi grasoties lauzt ieroču brālību.

—    Apsoli.

—    Kamēr viņai nesāksies mēnešreizes.

—   Ja varēšu meiteni paturēt, es darīšu visu.

Tu pamāji, lai es apklustu.

—    Va tu dzirdi tamos smieklus?

Nedzirdēju. Mums virs galvas laidelējās maitukraukļi, citādi viss bija klusu. Pat knišļu spindzoņa bija mitējusies.

—    Tur tikai kraukļi krauc.

—    Uzglūn man. Caurām naktēm uzglūn.

—    Kas uzglūn?

—   Jodaukas. Tās sievietes tamā bedrē. Ij taga smejas par mani. Tad tu paslēji mauzeru un izšāvi. Atskanēja brēciens, un zemē no-

būkšķēja krauklis. Tas sāka vaimanāt kā mazs bērns.

—    Redzēj? Ij tas mani izņirdz.

—   Tas i kraukls. Nogalenāt vellam putnu, tas i uz nelaimi. Pacēli kāju un trieci pret kraukļa galvu. Atskanēja krakšķis. No nāss

iztecēja skaista, sarkana asara.

—    Apklusti!

—    Vinč jau būs miris.

Tomēr tu neklausījies. Bradājies, līdz kraukļa galva bija plākšena, un kliedzi:

—    Halt's Maul! Apklusti apklusti apklusti!

Tad nometnē ieradās jauns gūstekņu sūtījums, un man vajadzēja iet klausīties čerkstošās plaušas un svērt šos putnubiedēkļus un ģindeņus. Joprojām pārbaudīju visiem priekšādiņas un ziņoju par žīdiem. Hermanns Gēdels joprojām sūtīja tādus ar einzacgrupu uz īpašo nometni nez kur nez cik dienu brauciena attālumā.

Neatnāci pie manis ne šajā naktī, ne nākamajā. Toties blakusgultā iekārtojās Maša un Hilma. Kā gan es ilgojos pēc tavas mīksti burzguļojošās krākšanas, tagad vēl vairāk nekā pie Mirušā vīra fjorda. Naktī barakā pamodos un iztēlojos, ka man līdzās esi tu. Tad saodu koltu skuķes un Hilmas suņaini mitro smārdu. Atcerējos, kā mierināju tevi, kad tev rādījās murgi. Tavi locekļi bezpalīdzīgi trīsēja, kad naksnīgie velni mocīja tavu dvēseli, taču es izzīdu tos ārā caur nāsīm un ieaijāju tevi rimtās miega ganībās. Man līdzās tu biji drošībā. Visu nakti sargāju un šņācu uz ūkņuvelniem un jodiem, kas rāpās pa metāla gultiņas kāju. Tiem neizdevās ielauzties zem taviem aizvērtajiem plakstiņiem. Tagad tu vairs nenāci, un es būtu bijusi gatava izraut sev vienu aci, ja vien varētu gulēt uz vienas lažas ar tevi un ar atlikušo cieši lūkoties savā mīļotajā. Blāzmā, kas sijātos no āra, noskatīties tavā sānskatā, kam vairs nebūtu dziļuma, gaidīt tik ilgi, līdz vienīgā acs iztecētu no dobuļa, un arī tad vēl es tev pieskartos. Vilktu pirkstu pa deniņu vārajām dzīslām, pa šo zirnekļa tīklu, kas sākas no acs kaktiņa, pa deguna izliekto līniju, kas ved uz pieres ieleju.

Tagad redzu tevi guļam uz barakas jumta. Zinu, ko tu dari. Skaiti zvaigznes.

Medību sētā man klāt pienāk Maša un jautā miegainā balsī:

— Parmuška, manu zeltam putniņ, va taga tu man uztaisīsi tamo pūķi?

Nebūtu Mašas pūķa, viss tomēr vēl būtu varējis iziet citādi. Man joprojām būtu pašai savi zobi un uz galvas mati. Es nekad nebūtu nonākusi darbā operācijā "Kūts". Taču tagad es, protams, meloju.

Iemesls patiesībā bija tas, ka Miroņmodinātāja izlaida garu un nometnē nepalika nevienas citas, kas varētu pildīt vecmātes darbus. Tas notika, kad uz nometni džutas maisā atveda mirušu sievieti. Mēs ar Mašu tajā laikā ielejā lasījām dadžus, bukusaknes, zemes piparu un pelašķus. Aleksejs Ignatenko bija saņēmis uzdevumu iet uz upmalu, kur naidīgos, nepieejamos čūkslājos auga vītoli, un sameklēt kokus pūķa krustam.

—    Halt!

Pie vārtiem vienausains sargs mani apturēja un jautāja, kādā lietā un kur. Tā bija pirmā reize, kad man kāds pieprasīja pārvietošanās atļauju.

—    Ko nu jemies, Vienausi, — iekliedzu atlikušajā ausī un aiztraucos tālāk.

—   Neaizmirsti, ka tas caumurs reizēm jāiztīra! — Iepriekšējā nedēļā man bija nācies viņam amputēt kreiso ausi. Tās vietā iezās bedre, un gandrīz varēja dzirdēt, kā krakšķ smadzenes. Tagad viņš apjucis palika pētām sargtorņa uzbūvi.

Smaržoja pelašķi un zirdzenāji. Uz ciņiem bija pilni ceri brūkleņu un lāceņu. Lēnītēm pielasījām savas vāceles, vēsās ogas tecēja starp pirkstiem, un Masa stāstīja par savu dzimto ciemu, ko krievu robeža pārdalījusi divi daļās. Agrāk biju iztēlojusies, ka šī Titovkas puse, gluži kā vecas sievietes pavēdere ir kaila un reti aizskarta. Taču, kad ar Mašu tur staigājām, tā atgādināja leknu paradīzes sapni. Maša rādīja strautus, kuros lēkāja treknas foreles, ver tik muti vaļā. Pavasaros tur ziedēja sviesta bunduļi un pārplūdušajās palienēs zem lopu nagiem ņudzēja caurspīdīga un neredzama dzīvība. Jūlijā slietenī tika ceptas ziemeļbriežu sirdis, un Titovkas upe zaļi iešalca atpakaļ savā gultnē, lūgdama piedošanu par agrāko ārdīšanos. Mašas māte strādāja pie vaņkām par telegrāfisti, un tāpēc Maša tik labi bija iemācījusies lasīt, kaut gan skolā nemaz nebija tikusi. Maša atkal parādīja, ka kreisā roka joprojām nesniedz pāri galvai līdz labajai ausij. Tas bija mērs, pēc kura koltus bāza internātskolā. Tad Maša atkal sāka kasīties un lādēties:

—    Kniešas.

Tā bija zīme, ka viņu atkal jāved uz pirti atutot. Citādi Maša izskatījās gluži dūšīga. Žvadzēja un grabēja, lēkāja pa ciņiem un tvarstīja kamenes.

—    Pastāsti akai, kā nēģeri taisa pūķus.

Un es stāstīju visu, ko biju dzirdējusi no tevis. Ka Āfrikā mēdz lidināt jāņtārpiņus un kamenes, kam sasietas kājas. Stāstīju par berberiem un to niknajiem krustkokiem, kas lidojot spļauj ugunis. Un ik reizi, kad minēju jaunu vietu, Maša jautāja:

—    Va tur i karš?

—   Nau.

Ieradās Aleksejs Ignatenko kopā ar Hilmu, un mēs uztaisījām pūķi.

Sarkandzeltenā rotaļlieta ar nežēlīgām acīm bija vienīgais krāsu plankums šajā pasaulē.

Pūķis, brīvs un lepns, lidoja trakoti augstu. Skatīšanās uz to sniedza atvieglojumu. Maša un Aleksejs Ignatenko zem tā aulēkšoja pa grīšļu pļavu un zviegāja. Pūķis gaisā turējās itin kā pats no sevis, un drīzāk tas bija viņš, kas turēja Mašas trauslo stāvu, nevis otrādi. Šķita, ka zemes pievilkšanas spēks īsti neskar ne vienu, ne otru, tā bija mežonīgākā un skaistākā izrāde, kādu jelkad biju redzējusi. Kara gūstekņi cēla galvu un atvilka elpu no grāvju rakšanas. SS sargi uzkliedziena vidū aizmirsās un kasīja pakausi. Tikai diviem nometnē bija kas labāks, ko darīt, tev un Miroņmodinātājai. Jūsu skatieni bija cieši piesaistīti zemei un tam, ko tur vēl varētu dabūt iekšā.

Atsēdos uz ciņa. Pēdējā laikā bieži reiba galva un, pīpējot pīpi, noļeka dūša.

Lejāk atskanēja Mašas balss:

—    Parmuška, va es drīkstu laist vaļā?

—    Kābēd tu gribi laist vaļā?

Maša kliedza tā, ka fjells atbalsoja. Pūķis aizlidos tālu aiz Ledus okeāna uz putnu valstību un turēs vaļā debesu vāku. Un Mašas babuška tad varēs uz meiteni paraudzīties, kad vien tai iegribēsies.

Pamāju par zīmi, ka bērni drīkst darīt, ko tik vēlas. Vēderā uzvilnīja siltums. Izkašņāju no zemes mālus un sāku čāpstināt. Pēdējā laikā mālus gribējās bieži, un pelnus arī. Skatījos uz zemē iemīto taku un prātoju, cik tāls ceļš būtu līdz Parkinai. Vai būtu spēks aiziet tik tālu, vai pāri fjellam varētu tikt drošībā, ja… Kas slēpās aiz "ja"? Pirms spēju izdomāt domu līdz galam, karasuns Hilma sāka plosīties. Kuce ceļmalā bija kaut ko atradusi un nu aizrautīgi un, asti luncinot, kašāja zemi.

Traucos skatīties, vai tik viņa neēd sāmu noindētu polārlapsu vai citu sprāgoņu.

Taču tur nebija nogalināta lapsa.

Vispirms parādījās kāja.

Pēc tam otra. Kails, ģindeņa kārnuma stilbs, āmurveida papēdis.

Man uzreiz bija skaidrs. Te nu viņi atdusējās, noguruši no šāviena pakausī, tie žīdu karavīri, ko einzacgrupai bija vajadzējis aizvest uz citu nometni. Bez priekšādiņām. Sejas es nekad negribēju iegaumēt, un acu viņiem vairs nebija.

Uzmetu skatienu Mašai un Aleksejam. Tie draiskojās lejāk ieplakā, karājās katrs savā pūķa auklā, itin kā būtu gatavi doties lidojumā ap zemeslodi. Uzliku grozu uz elkoņa un nekavējoties kopos prom uz nometni.

—    lesam apukaļ! Mudīgi!

Nometnē sameklēju tevi. Stāstīdama, ko esmu atradusi, gandrīz šņukstēju. Redzot, kā tu nobālē, kļuva vieglāk. Nekas tāds vairs nekad nedrīkst atkārtoties. Jautāju, ko lai ieraksta ziņojumā par nāves cēloni. Tad tu iekliedzies:

—    Va ta somiem nelga neko nau iemācījsēs?

Ka visi nāves gadījumi nometnē tiek aprakstīti divējādi: 14 f 1 jeb natьrliche Todesfдlle un 14 f 2 jeb Freitod oder Tod durch Unglьcksfдlle. Un par šiem ziņojumos netiks atzīmēts nekas, jo tie miruši ārpus nometnes. Vienausim un Montjam uz karstām pēdām vajadzēja iet uz atraduma vietu. Kaļķu maisu, lāpstu un petrolejas kannu plecā, un marš. Man nebija lemts ostīt no tundras plūstošo degošas miesas smārdu, jo Montja ieradās pie manis ar jaunu uzdevumu.

—    Frдulein Vātaja ir mirusi.

Miroņmodinātāja bija izlaidusi garu aiz tā paša iemesla, kādēļ bija tikusi pie sava pavārda. Apskates laikā viņas rokās bija atdzīvojies mironis. Reiz agrāk viņa bija izglābusi kādu uz Petsamo slēpojušu sarkano, savukārt tagad samaņu atguva uz nometni atvesta gūstekne. Miroņmodinātāja bija taisījusies bāzt mirušo sievieti līķu maisā, jo sievietes kabatā bija atrasta robežas vīza, kas apliecināja, ka viņa ir somu izcelsmes cilvēks, un visi somi saskaņā ar pavēli tika vesti uz Parkinu aprakšanai. Tagad aizgājēja bija uzrāvusies sēdus un iekliegušies:

—    Tergen, nesit!

To, ka līķis viņas rokās atdzīvojas jau otru reizi, Miroņmodinātājas sirds neizturēja. Melni ķērpju mati un āda, kas smaržo pēc lāceņogām. Labāk būtu izlaidusi garu. Jo tā augšāmcēlusies patiešām ir Aplēkātāja sieva, kaut gan smarža ir vienīgais, pēc kā viņu vairs iepējams pazīt.

Mirušais vīrs nebeidz vien dīdīties. Maša joprojām nerādās, taču notika tas, no kā esmu baidījusies. Ciemos ieradās Aplēkātāja sieva. Viena pati. Es labāk būtu izvēlējusies to viņas kārīgo veci ar gļetajām prasībām. Tādiem gadījumiem pietiek ar rīcineļļu, bet šim gan ne. Nebūtu vērusi durvis, taču viņa neklauvēdama ienāca iekšā, un viņai līdzi bija svaigi cepta pelavmaize. Maizes viltīgā smarža ielavījās piedurknē, kā noglāstot roku. Kas viņai te meklējams? Nomīņāti, pārlieku lieli zābaki. Nodilis sāmu mētelis, un visi matiņi saslējušies pret vēju. Izskatījās nogurusi, vienos zilumos tāpat kā viņreiz. Nekas cits neatlika, kā dot ceļu un nošteberēt:

—    Nāc iekškā.

—    Heda.

Sievišķis pastiepa roku, un es to satvēru, izmēģinājumam samiedzu. Viņa atbildēja ar siltu un stingru paspiedienu un tad noņēma lakatu no galvas. Viņai bija tādi paši rugāji kā man.

—    Kas tas i, ka mati neaug. Čukstēju:

—    Kābēd tu atnāci?

—    Lai pateiktu, ka es teu neuzrādīšu. Neuzrādīšu, ja tu nestāstīsi Tergenam, kur esi mani sastapusi. Ka biju nometnē, lai.

Tikai ne to, mans Dievs. Tikai ne to.

Tur nu viņa apošņāja savu padusi, un es atcerējos, ka vasarā viņa bija smaržojusi pēc saules gluži tāpat kā Maša. Pirms nonāca operācijā "Kūts". Pirms nodarīju viņai to, ko tur darīju visām sievietēm. Tvirtas, bērnu gandrīz nesagandētas krūtis un skaisti pleci. Apakšgala spalvas kā mīksti ķērpji un starpene, kas pēc atnešanās saaug pati no sevis. Droši vien viņa visos caurumos garšoja pēc lāceņogām, garšoja, pirms nonāca "Kūtī".

—   Tergenc mani nogalenās, ja uzzinās.

Heda izstāstīja, ka pa pusei ir no Finnmarkas somiem. Viņas vecvectēvs bija pārcēlies uz Varangerfjordu kaut kad Ziemeļu kara laikā un kopš tā laika ļaudis pie fjorda bija laisti pasaulē, kā pagadās. Māte Hedai bija piekodinājusi precēt kādu no ārpuses. Tergenu.

—   Un nezi, kas viņu tā interesē teubūdā? Notaļ ķīķerē uz šamo pusi.

—    Es viņu nepazīstu.

Heda paskatījās uz mani ar tik nožēlas pilnu skatienu, ka mute nevērās turpināt.

—   Es takš saprotu, — viņa noteica un, garām iedama, aizskāra manus galvas rugājus.

Iesmējos:

—    Nezi, kābēd viņi notaļ grib nošķibīt matus?

Heda notrauca drupačas no galda un nopūtās.

—   Es, starp citu, viendien tur pie fjorda redzēju teumeiteni. Tamo, kas teu nometnē staigāja pa pēdām.

Vēderā silti uzbangoja kā no auzu putras. Maša ir dzīva. Bet kur, nez, tā skuķe īsti guļ?

—   Tur i tāda zvejniekiem velēnbūda, — Heda atbildēja uz manām domām. — Es viņai viendien aiznesu kaltētu gaļu un mencām galvas.

—    Paldies.

—    Es saprotu gan, kābēd viņa negrib nākt pie teus.

Acīs atkal kaut kas iesūrstējās. Taču šīs sievietes priekšā es nebūšu vāja, nebūšu! Heda pastūma man trauciņu ar ziedi no bērzu darvas un zilajiem māliem.

—   Ja noļekst dūša. Tādai ar pillu klēpi.

—    Paldies. Vēlreiz.

Heda paošņāja padusi un sacīja:

—   Tergenc i promī. Va zini, es jūtos gandrīz atvieglota. Gan viņam tur Trumsē i kāda mīlaipuķe, kāda… mauķele.

Ielēju mums pa krūziņai kapteiņa Morgana. Heda dzēra un atkal apostīja padusi:

—   Tas i savādi. Bailes ož tāpatās kā skumjas. Jūti?

Es neuzdrīkstējos ostīt. Jutu tikai sava vilkādas kažoka smaku un lāceņogu maigo smaržu sev līdzās. Iedzērām vēl pa rumam. Heda nožagojās un kļuva nopietna:

—    Va es drīkstu ko pajautāt?

—    Ko ta?

—    Es ne aiz ļauna. Tu vienkārši izskaties pēc tik saprātīga cilēka. Kā tu spēji to visu darīt?

To, ko darīju operācijā "Kūts". Tāpēc ka esmu vājš cilvēks. Jo mīlu tevi, Johannes, jo nesu zem sirds tavu bērnu. Kad to sapratu, viss mainījās. Pēc tam biju gatava darīt jebko, lai tikai paliktu dzīva.

Darbā opcrācijā "Kūts" nonācu, kad pēc čūskuļergas dvakojošais Miroņmodinātājas līķis vēl nebija uzmests kaudzē pie citiem sprāgoņām aiz "Kūts" un apkaisīts ar zāģskaidām.

Kāda gūstekne bija stāvoklī. Pacienta karte:

Gūstekne nr. 1322. Vāja barojuma. Dzelzs nepietiekamības izsaukta anēmija. Priekšlaicīgas dzemdības, auglis apmēram 6. mēnesī. Komplikācijas. Auglis piedzimst miris. Ґ12. Māte darbspējīga.

Pēc pāris dienām mani atkal aicināja uz Kūti. Gūstekne, kam biju nodzinusi augli, bija noasiņojusi. Un tad es to ieraudzīju pirmo reizi. Aiz gultai priekšā pavirši aizvilkta knipelēta trofeju aizkara. Tur viens pret otru grūdās divi ķermeņi. Montjas zampainā pēcpuse, kas kustējās uz priekšu un atpakaļ. Slāpēta īdoņa, kas sajaucās ar miesas žļakstoņu un brīvgūstekņa sēkšanu. Šķetrā aizkara šaipusē divi sadzērušies rindā stāvētāji.

Tad tāda bija operācija "Kūts" un tas, ko biji centies no manis slēpt.

— Kauc kādām izklaidēm takš vīriem jābūt.

Beidzot sapratu brīvgūstekņu un sargu degunā cērtošo degsmi, kad parādījās jauni gūstekņi. Tos, kas ieradās pašlaik, jau ārpus nometnes iedalīja divās kategorijās: tajos, kas piemēroti Organisation Todt vajadzībām, un tajos, kas savu spriedumu saņems mūsu tranzītnometnē. Spriedēji bijām mēs ar Montju. Montja gādāja, lai nometnei vienmēr atbirtu pa kādai gūsteknei. Desants. Aiz frontes līnijas noķerta sāmu radiste no Baltās jūras. Evakuācijai izsprukusi koltiete vai par aģitāciju notiesāta norvēģa sieva.

Pēc nedēļas strādāju operācijā "Kūts" dienu un nakti. Sievietes reizēm bija četras, sešas, reiz pat divpadsmit, pirms einzacgrupas daļu aizveda uz citu nometni, kas atradās tuvāk Norvēģijas robežai. 1 Iermanns Gēdels man deva dažādas zāles, ko vajadzēja ielaist sievietēm mugurā, kājās un dibenā. Sapratu, ka tiek pārbaudītas nez kādas ziemeļu klimatam piemērotas potes. Pret ziemeļbriežus tirdošajām spindelēm tika izmēģināts ar sulfonamīdu atšķaidīts penicilīna šķīdums. Reizēm man bija aizdomas, ka šļircēs ir holera vai kāda cita sērga, tik ātri gūsteknes nomira. Nodzītos augļus Hermanns Gēdels iekonservēja etiķa burkās un novietoja uz plaukta malas apskatei. Reizēm Gēdels ieradās noskatīties manā darbā kā interesantā teātra izrādē.

Lūdzos:

—   Johannes, dari kauč ko.

—    Karā tā piejemc.

No šiem izmēģinājumiem būs labums visai civilizācijai.

Un tā jau tas ir: šajā pasaulē Sātans ļoti reti saņem pēc nopelniem vai vismaz viņam ļauts dzīrot pārāk ilgi. Pārāk ilgi tieši tāpēc, ka vāji un kara apdullināti cilvēki neatjēdz izrādīt pretestību. Tādi kā es. Hermanns Gēdels sacīja:

—    Slaucamu govi nekauj. Tas pats attiecas uz kara gūstekņiem.

Slaucamas govis, kara gūstekņi, krievenes, vaņku lielgabali. Pat ne parazītu vērtē. Kāda man tur bija daļa, ja sargi un brīvgūstekņi viņas aplēca?

Tajā dienā, kad dzeguzes neticamā kārtā atkal bariem pulcējās uz nometnes dzeloņdrāšu žogiem un kūkoja, Jouni uz nometni atveda Nekeļu Auni un Lispeti. Līdzko radās iespēja, devos aprunāties ar Auni.

—    Kas teitan, pie vella, īsti notiek?

Aune bija noliekusies, lai pakašātu Hilmai skaustu, un murmulēja:

—   Nanu. Va ta tu biji iedomājsēs, ka varēsi šeitan par brīvu dzīvot un visas kara būšanas paies garām, ko?

Izstāstīju Aunei visu. Ka gūsteknes operācijā "Kūts" naktīs tiek piegulētas, bet nodzītos augļus Hermanns Gēdels pieprasa sev. Ka gūsteknēm tiek šļircinātas ziemeļbriežu asinis un spindeļu potes, un ka viss tiek pierakstīts.

—    Es nespēju to darīt.

—    Ak tu, skuķēneņ aušuleņ dumgalveņ.

Nekeļu saimniece novilka plaukstu man gar vaigu. Tā bija vēsa, aiz vecuma mīksta dziedinātājas roka gludeniem pirkstgaliem.

—    Neaizmirsti, ka pati takš šurpām rāvies. Stūrgalvniece tu esi. Seuceļa gājēja tāpatās kā teutēs.

—   Mantēs i miris. Es iešu runāt ar kārtībnieku.

—   Nekur tu neiesi, — Aunes balss bija zaudējusi spēku. — Tu iztēlojies, ka esi labāka par māsim, pārējiem.

—   Neko tādu es nedomāju.

—    Domā gan.

Aune lēnām ķemmēja manu pakausi pa spalvai, tāpēc viscaur un pavisam atkusu. Tomēr ir daži teikumi, ko nav iespējams pateikt tā, ka negrieztos kaulā un nejauktu prātus.

Atceros, kā Auni pirmo reizi sastapu pie augļa nodzīšanas. Tā bija Autu Henrīka, kurai vedu tinktūru un žūksnīti Lestadija sprediķu, ko lasīt. Henrīka bija lielas sētas saimniece, vīrs Kannasā, un bija sanākušas tādas nepatikšanas, ka brīvkrievs Vasilijs iemaldījies aplamā gultā. Mani aizķēra, ka Henrīka nepavisam nepriecājas par Radītāja dāvanu. Tikai gulēja pirtī uz lāvas un pat necentās sasparoties.

Kad ierados pie pirts, Aune jau bija priekšā.

—   Taisies promī, Zvērace, teu šeitan vaira nau ko darīt.

Aunes skatiens bija aizmiglojies no pavarda dūmiem. Klēpi sagānīts palags. Mani kāju pirksti šļūdēja uz bērza sveķos un asinīs slidenajām grīdas restēm. Uguns atspīdumā Aunes mugura saliekusies un gaita greiza.

—    Man jāredz.

Bērns, tas ir — červeļainais vīkšķītis, kas bija audzis Henrīkā. Kā sačokurojusies ziemeļbrieža sirds. Spārnu aizmetņi, kas rēgojās no lāpstiņām, un četrdesmit četri mazmazītiņi kaula zobiņi žokļos. Nevarētu noticēt, ka tas ir cilvēka auglis, ja vien viņam dūrītēs nebūtu astoņi sīksīki pirkstiņi, katram pa spoži baltam nadziņam. Aune pastiepa vistiņu uz manu pusi.

—    Taga jāsadedzena, tā lai kārtībnieks neuzzina. No šamā tikpat nebūtu sanācis nekāds dzīvotās.

Vairāk ne vārda neteikusi, Aune iesvieda vīstokli ugunī un, degunu ciet turēdama, sāka bakstīt pavardu ar apkaltu katla kāsi.

Aune iebāza man rokā pacienta karti, ko bija turējusi krūšu kabatā.

—    Aizpildi, kā tik teu gribas.

Karte augšmalā bija apskrandusi, un tajā vietā, kur hektogrammos vajadzēja norādīt bērna svaru, bija uzšļakstījusies tinte:

Dzīvībai bīstama atkārtota asiņošana, pēdējā reizē bezsamaņā 4 stundas. Lai aizkavētu dzemdes izkrišanu, lietojusi astru gredzenu. Dzemdībās liels risks, ka māte noasiņos.

—   Va tu esi redzējse, kā izskatās, kad ceļā uz pirti dzemde izveļas starp kājām?

Tas izskatās tā, itin kā no sievietes nokarātos asiņains augļa mīkstums bez mizas.

—   Redzēj, meit, tu domā, ka par savējiem Dievs tur rūpi. Ka savējos vinč negrib atdot citiem. Tu iedomājies, ka par mūsim pārējiem viņam alga viena, ka tikai tu esi svarīga.

Vai, Johannes, toreiz es patiešām iedomājos, ka man labi zināmi Dieva nolūki. Reizēm vājuma brīžos prātoju, vai tik mana dzīve kopumā nav Dieva sods par šīm augstprātīgajām domām. Biju taču uzskatījusi, ka man ļauts citus nosodīt un sevi paaugstināt.

Toreiz kliedzu:

—    Šajā nometnē notiek aplamas lietas.

—   Tā tas i.

—   Tas takš nav pieļaujams.

Aune aizkūpināja savu jūras putu pīpi, apsēdās uz operācijas "Kūts" kāpnēm un teica:

—   Iespējams, teu taisnība, abet varbūt nau vis. Mūsim uzdevums i palīdzēt tām sievietēm.

—   Tu takš nepalīdzi pat seumeitai.

Aune iztaisnojās un pakratīja saliektu pirkstu:

—   Mana Lise. Tā i cita lieta. No viņas vēl kauc kas iznāks. Viņa kļūs par jauno Krētu Karpo, un es nepieļaušu, ka to kauc kas izjauc. Friči viņai neļauj precēties ar Johannesu. Jems vēl un izmetīs no kuģa, ja brauks viņam līdzi. Mēs, redzēj, neesam ārieši. Draņķība!

Skatījāmies, kā tu guli uz barakas jumta.

—   Va ta vinč i tas, kuru tu gribi?

Aune jautāja, vai es droši zinu. Vai gribu doties līdzi tam vīrietim, kad karš beigsies, jauns sāksies un es palikšu aplamā robežas pusē.

—    Es gribu.

—   Ta es teu palīdzēšu.

Aune apsolīja, ka Lise pēc nedēļas atgriezīsies, lai lūgtu palīdzību. Un tad man vajadzēs izdarīt to, kas darāms.

—   Tu takš apjēdz, ka tas vīriec i drusku galvā vainīgs.

Tāpat kā suņi, kas baidās no bumbu sprādzieniem. Tāpat kā Keskimelsene, kas sāka savādi zvaigāt vienmēr, kad ieraudzīja autobusu. Zem tāda bija pakļuvusi viņas jaunākā meita.

—    Reizēm ar cilēku tā notiek. Vinč nonāk kādā zināmā vietā un pārvēršas. Prātinč sašķiebjas.

Tieši tā tu pārvērties nometnē. Tev ir sēņotāja trauslā dvēsele, un tev neparko nebūtu vajadzējis piedzimt šajā laikā un nonākt kara vidū. Tev ir dziedinātāja pirksti, alkas pēc manis, spēja uzšķilt cilvēkā labo, un vislabprātāk es tevi ņemtu pie sevis barakā, taču tas nebija iespējams. Es neko nezināju ne par nākamību, ne par to karu, kuru Aune jau zinājās nākam. Zināju tikai, ka darītu visu, ja Mirušā vīra fjorda gaismas naktī vēlreiz varētu svērt saujā tavus skaistos spalvotos ābolēnus un lēnām tos laizīt. Vienalga ko, lai tik varētu ošņāt tavu debešķīgo smaržu un sviedros slapja aizmigt tev līdzās.

Aune nopūtās.

—   Jā, jā. Tas pats, tas pats. Takš taga es iešu ēst, kamēr vēl nau par vēlu. Man kantīnei krāsnī ir kāpostiem sacepums un kartupeļmaize, un Lise jau nejēdz pieskatīt.

Ceturtā nodaļa

Miruša vira piezīmes

Ogļuģimis Vaļu medniekam (SOE), 22.09.1943:

Operācija Source izdevusies. Tirpitz padarīts kaujas nespējīgs. Turbīnas atdalījušās no rāmjiem, remonts iespējams tikai dokā. 6 kritušie, zaudētas visas 3 mazās X klases zemūdenes. Jaunais kods: Vai peles spiedz? Atbildes kods: Tikai Sibīrijā.

Piebilde: Lūgums pēc pārcelšanas, uzdevums pabeigts.

Vaļu mednieks Ogļuģīmim: Humppa sā bārligt. Lūgums noraidīts.

25.09.1943

Mīļo meitiņ, pazinu tevi, līdzko ieraudzīju Parkinas lazaretē 1939. gadā, tad, kad tas viss sākās. Toreiz es kļuvu gan par Sabiedroto, gan gestapo rokaspuisi. Par tādu, kāds esmu tagad. Krāpnieks un dienderis.

Līdz 1939. gadam biju veicis sīkus robežas pētījumus Padomju Savienības NKVD vajadzībām. Neko lielu. Paciņa šurp, paciņa turp. Tad saņēmu uzaicinājumu uz Berlīni. Kā esmu stāstījis agrāk, man mūžā ir bijis viens vienīgs draugs, Frics Angelbursts, kurš, sākoties jaunajam karam, nomira uti bija lūdzis mani izkaisīt viņa pelnus Titovkas upē. Vasaras sākumā Anniki mani aicināja braukt pēc viņa urnas. Uz Vāciju devos, viltotas pases aizsargāts, saņēmu urnu un krāšņi apgleznotu šķirstiņu. Tur bija arī Friča pieklājīgais brālis. Iedeva man līdzi paciņu brūnā papīrā un papīrnaudas žūksni. Paņēmu plikas alkatības dēļ un par spīti apziņai, ka daru nepareizi. Vācu marka atkal tika turēta vērtē. Anniki smaržoja savā nemazgātajā zīda tunikā. Kāda neparasta būtne ar daiļu balsi ir šī Aunes māsa.

Kad atgriezos, nācās konstatēt, ka Petsamo uzsākta spiegošanas lieta. Mūsu NKVD operācija bija atmaskota. Dienvidos ļaudis iztēlojās — karš notiek Polijā un Francijā. Valsts policija tikai uz Ziemas kara sliekšņa atžirga pamanīt, ka Petsamo tas noticis visu laiku — ar kartēm, lupām un kamerām. Friči, zviedri un englenderi kā tādi tūristi pērās pa biezokņiem, teodolīts padusē, bez vilnas zeķēm.

Friča brāļa doto paciņu pieņēma civilā tērpies rudmatains gestapo virsnieks. Laipni aicināja Trešā Reiba dienestā. Esot jau ilgojušies pēc tāda izlūka kā es. Tad nu gan zeme sagrīļojās. Es nekad nebiju gribējis kļūt par spiegu. Arī pie NKVD darbiņiem biju ticis nejauši. Uz izlūkošanu mani norīkoja, kad spēlēju šahu ar vienkājainu komisāru un attapos zaudēt. Saņēmu ieteikumu: "Ātri atkodē telegrammas, jo strādājis uz tralera par radistu." Tas bija mans glābiņš, jo J 93 7. gadā lielāko daļu vecā Murmanskas leģiona Vienā nogalināja.

Tajā rudenī aizdomās par spiegošanu sāka aizturēt ļaudis. Naktī viesu mājā izcēlās ugunsgrēks, domājams, tīša dedzināšana. No rīta pārējie tika saņemti ciet un, dzēšot cigāru izsmēķus pret ādu, iztaujāti, kā klājas. Vešanai uz Kemi bija pielādēts vesels autobuss. Parkinas lazaretē nokļuvu tāpēc, ka mani neviens nepazina, ģīmis bija tā apdedzis, ka Valsts policijas vīriem metās nelabi. Tu strādāji nakts maiņā un dabūji mūs uz kakla, jo neviens cits nebija ar mieru ārstēt vaņku dienderus.

Saņēmu tevi aiz rokas:

—    Vācija vai Krievija?

Ierasti atvilki nost roku:

—   Negrābā nu. Ka nedabū bismutam šprici aplamā caumurā.

Toreiz mana dzīve pārvērtās. Uz blakus lažas gulēja Nekeļu Aunes

dēls. Tas drošības dēļ bija pats sev iešāvis kājā:

—    Drīz nāks karš, un manacēm tāds jandālinč riebē.

Jouni čukstēja:

—    Es takš teu, Pietari, pazīstu. Un tūdaleņ pazīs kāds cic, lai. Ja taga nebūse klausītās, teu izies plāni.

Bija grūti koncentrēties. Pretējā ejas pusē tas rietumu kerlis turēja tevi aiz rokas un slienājās par mīlestību. Ealšmanis, ampelmanis, ziemeļbriežu selekcionārs, kūdras brandava dzinējs.

Jouni izstāstīja savu plānu. Nekelēm funktierēšana vedas. Aizlaidīsim pie tēviem divus dedzināšanā cietušos. Mēs pat neslepkavosim, vienkārši (ausim, lai pret rītu bez apsējiem izlaiž garu. Apmainīsim vārdu piespraudes. To rietumu ķerli un mīzalmaku atstāsim dzīvu. Aizvedīs mani uz Ledus okeāna krastu, kur tikšu pie saviem radio un miera. Tur prāts steberēs brīvi.

Mani ērcināja, ka vajadzēs sadarboties ar to rietumu ķerli:

—    Kābēd šo nenogalenāt?

—   Jo vinč i sabiedroto maizē. Līdzēs teu sākuma galā.

Doma par atkāpšanos kopā ar šo pautu ķeneri bija pretīga. Runāja raupjā Turku izloksnē un apgalvoja, ka ir biologs. Šķidri, pakausī izcirpti mati. Izgudrojums: Tolais ziemeļbriedis, genotipa produkts. Taču tā es viņu, zināms, dabūtu prom no tavas brunču stērbeles, meitiņ.

Jouni čukstēja:

—   Runā, šie apslaktēši pusi no mūsiem. Gubernators Hillile atskrēš šurpām, un tamie, pie kuru māju vārtiem bijse ziemeļbrieža ciskas āda, drīzi būs satrūdēsi.

Ciskas āda pie vārtiem bija NKVD domāta zīme, lai, sākoties uzbrukumam, nams tiktu atstāts mierā. Toruden daudzus šādu namu iemītniekus ķēra saindēšanās ar svinu.

Un tad ieradās tas Hilliles piektais īkšķis komisārs Unto, uzvārdu grūti atcerēties. Derdzīgs radījums, acis kā kazas peža. Pa gabalu redzams, ka suņticīgais. Atveda līdzi arī Isolamperi dot padomus tev, manai meitai. Tas bija pretīgi.

Zinu, ka izdarīju draņķīgi. Viņš ir tavs tēvocis un rada tavai mātei, taču, kad uzzināju, ka tev nācies pie viņa dzīvot, lēmums bija skaidrs.

Abiem apskapstējuši ādas zābaki. Gulšņāju un prātoju, ka tos tavs tēvs Pietari vairs nelāpīs. Vārdu saglabāju atmiņā, un nabaga Unto atlikusī dzīve noteikti vairs nebija diez cik koša.

Taču toreiz bija cita lieta. Isolamperi neparko nedrīkstēja mani pazīt. Rīkojāmies pēc Joutii plāna. Apmainījām vārda piespraudes un izrāvām nelaikus no viņu cisām. Jāriki Peltonenu nācās ņemt līdzi. Vējgrābslīgais rietumu ķerlis nelokāmi gribēja tev testamentā atstāt savu produktu un pakausī izcirptu matu šķipsnu.

—   Jāriki Peltonenc, i nu gan vārdinč.

—    Kopš šī brīža vinč i teupestītāš.

—    Vai es prirnš aiziešanas drīkstu ko pateikt seumeitai?

—    Nē, ja teu i gribēšana nodzīvāt ilgāk par rītdienu.

Cilvēks nereti ir tāds, ka tieši to viņam gribas. Aizslīdēt tālu tālu aiz rītdienas un aiz horizonta, kas ceļ tai pāri, tur, kur čīkst padebešu eņģes. Turklāt biju iztēlojies, ka atkratīšos no gestapo Sarkatigalvas. Tomēr nepagāja i ne trīs mēneši, kad šis Redheds stāvēja, skrāpēdams durvju stenderi un uzstādams iet viņa dienestā.

Brukt un jukt viss sāka 4. septembrī. Es pārbaudīju atvestos gūstekņus, pierakstīju darbspējīgos un noskaidroju iespējamās slimības. Vienīgais milzu daudzumos pieejamais medikaments bija krupam paredzēta tinktūra, kam uz sāna bija lasāms Sol. chlor., ferro, spir. Joprojām nezinu, no kā tā sastāvēja, izņemot Nekeļu Aunes čūskuļergu. Un ādolfīns, pudeļu pudeles, toties pervitīns bija izdalīts izlūkvienībām.

Kaut kad ap pusdienlaiku atskrēja nometnes radists un izstāstīja, ka Somijas radio uztvēris prezidenta runu, kuru Aleksejs Ignatenko iztulkojis. Somija ar Padomju Savienību noslēgušas līgumu par uguns pārtraukšanu. Man šķita, ka vējš piepeši sagriežas un sāk pūst ačgārni, bet Ledus okeāna sāls salien rīklē, lai nosmacētu.

Medību sētā uz priekšu un atpakaļ staigāja Hermanns Gēdels un kliedza, lai radists dabū savienojumu ar štābu. Medikamentu somu šūpodama, piegāju pie viņa un apjautājos, kas notiek.

— Tagad viss mainīsies, Frдulein Schwester. Es jūsu vietā apsvērtu manu piedāvājumu nākt uz Kabinetu.

Frдulein Schwester. Kāpēc šajos vārdos nebija agrākās cieņas?

Tad ieraudzīju, ka turpat kaut kas notiek. Maša sēdēja uz zemes un, balstīdamās pret greizu, Medību sētas vidū atstātu priedes sakni, hihināja. Skuķes balss noslīdēja līdz katrai zemes ieplakai un reizēm pacēlās augstāk, pa apkārt stāvošo SS vīru zābakiem uzlīda līdz cirkšņiem. Sākumā domāju, ka meitene un suns spēlējas.

Tad ieraudzīju. Maša ieplestām kājām sēdēja zemē, un Hilma aizgūtnēm viņu laizīja. Sirds gandrīz apstājās.

—    Ko tu dari?

Pa galvu pa kaklu skrēju pie meitenes, taču ļaunākais jau bija noticis.

—    Es nezinu, Parmuška, Hilma mani ēd!

—   Tūdaleņ velc bikses kājā!

—    Parmuška, no manis tek asenc.

Biju gatava uz vietas apraudāties. Meitene asiņoja, kaut gan biju devusi viņai pētersīļus, ko turēt biksītēs, un barojusi ar visādām receklenēm un ģīmīšpuķēm un piekodinājusi, lai tur kājas krustā, ja no viņas kaut kas sāk tecēt.

—    Neraudi, Parmuška, — Maša noteica jau gandrīz nomierinājusies, mazliet satrūkusies par savu apskurbumu. Aiztriecu Hilmu tālāk, piecēlu Mašu un pamāju karavīriem, lai taisās. Un tad ievēroju tevi. Tu stāvēji barakas stūra aizsegā. Gumzīdams rokās nagcepuri, pieliektu galvu, vērodams. Mani pārņēma savāda sajūta, ka tajā brīdī tu itin kā ievelc sevī visu gaisu un telpu no laukuma, iesūc visu, un man šķita, ka laukums sarūk un mēs brāžamies pretī rīklei, kas atrodas pie barakas stūra, un es to vairs nespēju aizkavēt.

—   Johanncss teica, vinč man uzpīšot vainagu.

Ar plaukstu iešāvu meitenei pa vaigu. Sitiens bija pamatīgs, un tā es nebiju gribējusi, tomēr pamatīgs tas nu reiz bija. Atskanēja plaukšķis, un meitenes seja pacirtās sāņus.

—   Rīt vedīsi meiteni uz "Kūti". — Hermanna Gēdela balss skanēja maigi un skaisti. — Ja vien nevēlies par to aprunāties vakarā Kabinetā.

Tovakar, lai aprimtos, iedzēru dažas kampara tabletes. Miesa sprakšķēja, es gulēju un prātoju, kas tagad būs. Par Isolamperi man viens pīpis, tas bija skaidrs. Ja jau būtu runa tikai par mani un Mašu. Taču bija noticis brīnums. Vispirms es tam nespēju noticēt, kaut gan sakrita visas zīmes. No rītiem biju sākusi pie barakas stūra vemstīties. Man reiba galva k un vilka uz ģībienu, un, kaut gan sākumā vainoju lopvirumu un puvušo gaļu, no tā tas vis necēlās. Man radās kāre pēc māliem.

Operācijā "Kūts" citām sievietēm atņēmu to, kam sevī ļāvu augt.

Pienāca mirklis, kad šaubījos.

Ja bērns būtu uztaisīts nometnē, izšķirties būtu bijis vieglāk. Kad redzēju tevi ar lāpstu rokā lamzājam uz nebeidzamajiem rakumiem, guļam uz jumta, kur tavus deniņus skrāpēja kāvi, tad būtu bijis viegli noskriet līdz krastam, izrakt no zemes īstā lieluma kaulu, iegrūst to sevī un visu nemanāmi aizskalot ar etiķi. Taču šis bērns nebija uztaisīts plānprātā. Tas bija ieņemts smaržīgā gaismas pļaukas palejā, kur ziedēja virši un ienācās miltogas, kur bija spāres un zilenes, ko samīcīja mūsu augumi, kaulenes un lāceņu ziedu vainaglapas, tad, kad tu ienāci manī un es biju tavējā, kustējies manī uz priekšu un atpakaļ, uz priekšu un atpakaļ, kad šūpojāmies tajā baudā, kādu nekad agrāk nebiju pazinusi, vai tā ir visām sievietēm, vai pasaule starp diviem cilvēkiem var uzsprāgt un sarukt arī citur, nevis tikai tur, pie fjorda? Nē, nogalināt šo bērnu es nekādi nespētu. Tas bija tavas pēdas manī, pierādījums tam, ka reiz biju bijusi tava. Šim auglim jau bija pieķērusies mīlestība un varena dzīvotgriba, un es jutu, ka bērns tā iesakņojies manā placentā, ka es to nedabūtu ārā, pati vienlaikus nenoasiņojot. Daži augļi drīzāk nogalina savu nēsātāju, nekā atsakās no dzīves, un es tūlīt zināju, ka šis ir tieši tāds. Biju redzējusi meitenes, kam pēc augļa nodzīšanas ar dzīvsudrabu un etiķskābi, un adāmiem irbiem visa iekšpusē ir viena vienīga sakupusi debesmanna.

Nē. Šo bērnu es dzemdēšu. Pēc tam lai viņi labpatikā rij manu izcepināto miesu un zobu spraugu urķēšanai ņem spieķa kaulu. Šis ir vienlaikus Sātana sūtīts svešēdis un Dieva dāvana, dāvana man, par kuru ļaudis runāja, ka es nekad nepieredzēšu mātes priekus un nastu. Šis bērns ir nolēmis piedzimt, un viņš būs mūsu bērns, visviens, vai tēvs ir jucis vai nav, vai ir miris vai dzīvs, taču man šī bērna dēļ ir jādzīvo un jāiztur. Upes krastā jāēd baltie māli un vēlāk pūšļaļģes, un jālaiza olām līdzīgie senlaiku akmeņi pie Mirušā vīra fjorda. Jāvemj pie mājas stūra un jāatmostas no tirdošas sajūtas, ka esmu aptaisījusies.

Šī bērna dēļ man ir nācies atdoties un pazemoties. Nogalināt un bēgt. Beigas ir tītas neziņā.

Johanns Angelhursts 05.09.1944, Titovka

Kad no rīta raku, mani uztrūcināja kāda savāda skaņa. Pagāja ilgs laiks, pirms sapratu, kas tas ir. Sauciens no Kolosjoki Pekles aizas? Manā galvā iemontēts radioraidītājs, ienaidnieka aģentu čuksti, kuru dēļ es nespēju skaidri domāt? Kāda jauna ziņa no kraukļiem līķu knābātājiem? Noliku lāpstu un gāju cauri nometnei. Un tad es sapratu.

Valdīja klusums.

Licas pusē bija apklususi krievu artilērija. Nebija dzirdama ne kravmašīnu dunoņa, ne vaņkienes smiekli aiz Mātifjorda. Gūstekņi Medību sētā aizturēja elpu, neviena nekomandēti. Nostājos pie Kabineta durvīm un bungājos pa tām.

Hermanns Gēdels atvēra durvis, un viņam bija atpogāts krekls. Jautāju, kas noticis. Uguns pārtraukšana. Uguns pārtraukšana starp Somiju un Padomju Savienību.

Tajā pašā brīdī ieraudzīju zaļajā atzveltnes sēžam Kvēlaci, iztrūkušos, līdz ciskām uzrautiem svārkiem.

— Johannes, palīdzi man!

Bēgu atpakaļ uz savu bedri.

Rūgti nožēloju, kā esmu uzticējies Kvēlacei. Kā viņa bija lūgusi un diedelējusi. Vainojusi par kaut ko, kas skāra koltu skuķi. Viņai to nesaprast. Ieraugot skuķēnu Medību sētā, prātā nāca ļaunais sapnis. Sēdēja tur, stilbus iepletusi, un ļāva kucei laizīt kājstarpi. Hermanns Gēdels un grantsbedre Ukrainā. Un tagad Kvēlace sēž Kabinetā un ļauj Hermannam Gēdelam gramstīties. Kuce viņa ir. Kāds muļķis esmu bijis.

Centies dabūt skuķēnu prom no nometnes, uz Parkinas Tautas apgādi. Hermanns Gēdels sacīja kā aizvien:

— Johann Angelhurst, tev nu gan neapnīk.

Koltu skuķe ir viena vienīga deģenerācija. Bezvērtīga cilvēces da|a tāpat kā Kvēlace.

Atgriezos bedrē un aizvēru acis. Atceros, kad pirmo reizi sapratu, ka mīlu to sievieti. Kā gulēju uz klints, pēc tam kad Kvēlace bija sadedzinājusi manas fotogrāfijas.

Jūra bēgumā līgojas kā spilgta tirkīza masa, saule dedzina muguru, taču no aizēnām uz vēderu zogas vēsums. Kvēlace iet cauri ainavai kā dzīvnieks. Viņas gaitā atkal ir kaut kas no Nībelungu leģendas. Šī sieviete vērpj cilvēka likteņa pavedienu. Agrāk domāju, ka viņa ir Urd, Pagātne. Tagad mani sākušas mākt šaubas, vai tik viņa nav Verdandi, Tagadne.

Čukstu: manu Kvēlacīt. Tu neesi gudra, diez vai kādreiz lasījusi ko vairāk par katķismu, un to pašu, kustinot lūpas. Taču tas, kā tu nes savu ķermeni. Itin kā tajā pulsētu varena dzīvības straume, ko tu pati nedz saproti, nedz valdi. Tu nokāp mudainajā jūrmalā. Jau ceļā uz Mirušā vīra fjordu biju apbrīnojis veidu, kā tavi papēži un kāju pirksti akmenājā slīd, kā trešās acs vadīti.

Tagad tu neatskatīdamies sāc izģērbties, un tavās kustībās nav nekāda aprēķina, tās ir tikai uzbudinošas un nevainīgas. Gribētos izņemt no somas Leica, atbalstīt pret nūju un laist, lai filma griežas. Būtu piemērots apgaismojums. Tad nolemju, lai paliek. Esmu fotografējis simtiem sieviešu, īslūpainas, kailas, pilnīgas, medaini grūsnas, kārnas, mūsainām pīzdām, neglītas, vecas, kārnas, lāceņsmaržīgas, un tās visas mani uzbudinājušas, jo starp mums ir bijusi kamera. Tā ir bijis mans aizsargmūris un pasaulē lūramais caurums. Starp mums es vairs negribu mūrus. Negribu fotografēt. Gribu būt vienā esamībā ar to sievieti, lai tas pats vējš mūs ņemtu cauri līdz ādai un mēs būtu viens vesels.

Manu Kvēlacīt. Tu izklaidīgi attaisi zeķturi, atbrīvo zīdu no pinekļiem, nesagrīļojusies uzklāj zeķes uz akmens. Virsū smagumam apakšsvārki ar mežģīņu malu. Tad lejā slīd kokvilnas kleita, un es gurnos sajūtu auduma pieskārienu. Tu stāvi un nedrebinies, vēja švīga bužina cirtas, un pat no tāluma redzams, ka tev nav bail. Ne no aukstuma, ne jūras dzīlē uzglūnošajiem aklajiem briesmoņiem. Ne no Mātifjorda zaudējuma, ne no tā, ka mēs visi pazudīsim Staļina ērģeļu dunā.

Tu nešaubīgi brien Ledus okeānā. Ķermenis iekūst tieši saulē. Jūra vispirms iezīž potītes, pēc tam ciskas. Slaiks, nedzemdējušas jaunavas viduklis, tu esi skaista, kaut gan to neapzinies, vai varbūt tieši tāpēc. Tagad jūrā ieslīgst viss augums, krūtis, kakls, seja nozūd zem ūdens. Mute paspēj vienu reizi dziļi ievilkt gaisu plaušās un tad pazūd. Satrūkstos. Un ja nu tu grasies noslīcināties? Ja grasies mirt tāpēc, ka esi sadedzinājusi manas fotogrāfijas un es neesmu piedevis? Kad atgriezos Mirušā vīra būdā paņemt zāles. Kā tu līdi un rāpoji, līdz ceļi bija punaini, iespiedi galvu manā aukstajā kājstarpē un iepūti tur siltumu un smieklus, jo es biju atgriezies. Tāpat kā reiz agrāk iezīdi manos kāju pirkstos ugunīgu sūrumu.

Taču zāles es mugursomā neatradu. Jautāju, kur ir pudelīte. Tu nemācēji atbildēt, un toreiz es zināju, ka piedalies sazvērestībā pret mani un ka tā fotogrāfija ar mirušajām sievietēm, kuru man parādīji, bijusi vien meli un garīga sabotāža.

Tagad redzu, kā tu nozūdi zem ūdens, un izbīstos.

Es neprotu peldēt.

Ko tagad darītu tēvocis? Ko Horsts Vesels?

Tad redzu, kā uznirst pakausis, mati sašķiras brīvi kā aļģes. Nopūšos. Kvēlace, zināms, prot peldēt.

Pagriežos uz sāniem, lai nolūkotos viņā. Pie kailās plaukstas locītavas skaras buldriņš, smaržo pēc vaivariņiem un misas. Lēnītiņām atpogāju bikses, satveru to labo vietu pie pašiem sēkliniekiem, pavelku zemāk priekšādiņu. Saule saņem galviņu, pat neskatījies zinu, ka tā spīguļo. Sāku braucīt uz priekšu un atpakaļ. Nedomāju par Šmugulētāja māsu un viņas nedzimušo bērnu, nedomāju par sievietēm nometnē vai operācijā "Kūts". Domāju par Kvēlaces ciešo, gludo caurumiņu, vispirms tas ir tik šaurs, ka nekādi netikt iekšā, pēc tam kļūst mikls, drīz jau līst pa cisku. Meduspīzda. Viņas smarža ir neprātīga kā Tunguskas nakts. Iztēlojos, kā ieeju viņā, šķiet, ka tūlīt, tūlīt noies. Viņai nāk smiekli, un man arī.

— Ak kungs, ku labi tā.

Viņa man piedāvā savu pēcpusi kā sune un tomēr ne, viņa to dara instinktīvi un bez kauna. Kā izliecas stūrainā mugura, kā ietrīcas ciskas, kā laužos straujāk un straujāk viņas šaurībā, acīs dzirksteļo sirds dauzās zinu ka tūlīt vairs nespēšu vai es drīkstu pabeigt ickškā vai es drīkstu teu uztaisīt bērnu un Kvēlace atbild drīksti nāc tik nāc. Pabeidzu tā, ka izlaužas rēciens. Kungs Dievs, kā gan tā sieviete mani uzlādē. Ar viņu man vajadzētu precēties, nevis ar Šmugulētāja māsu.

Un tad piepeši sapratu, ka esmu iemīlējies tajā sievietē. Tā sieviete spēj dot kaut ko tādu, ko citas nespēj. Ne Šmugulētāja māsa, ne hitlerjūgenda meitenes, ne tās tintacainās Partijas biroja meičas, ne arī Ahnenerbe lekciju zāles šaursvārku skolotājas, kas ar lūpām virpināja Himmlera lekciju par Vācijas seno spožumu un Alariha kapu. Kvēlacei ir ticība, taču ne tāda tukša dievticība, kas tik daudzām primitīvajām ciltīm izskaidro to pasaules garu, ko zinātne mūsdienās sadala radioviļņos un elekriskajā izlādē. Nē, šīs sievietes ticība ir citāda, tā ir tik liela un varena, ka to grūti noturēt par patiesību. Un ne jau Dievam viņa tic. Viņa tic man.

Ko tagad? Saprotu: man jādabū tā sieviete. Šķiet, it kā galvā būtu iemontēti uztvērēji. Skudras pie mājas stūra staigā ar raidītājiem. Jātiek pie zālēm. Jānoskaidro patiesība.

— lesam uz manu baraku.

Tu iestājies durvīs. Tobrīd kurināju uguni no skārda kārbām un akmeņiem saslampātā pavardā. Darvek|i palika gruzdam uz oglēm.

—    Pasaki, ka tā nau taisnība, Kvēlace.

—    Ugunc pārtraukšana?

īgni atmeti ar roku un atgāzi galvu. Kreisajā rokā ciemmaizei vējš, labajā — pusizdzerta čūskuļergas pudele. Pirmo reizi izskatījies svešs un bīstams.

Sekoju tev uz baraku.

—    Izģērbies.

Izģērbos. Nespēju uz tevi paskatīties. Stāvēju tavā priekšā kaila un vēroju kartes, ko sienā bija izgrauzuši ķirmji, gadskārtu ap|us un vēnu paplašinājumus, kas ritēja kā ūdens.

—    Va tu guli ar Hermannu Gēdelu?

Pārņēma tāds atvieglojums, ka sanāca smiekli. Ak tad tikai par to. Piegrūdi man pie lūpām čūsku ļergas pudeli, un es dzēru.

—    Nostājies četrrāpus.

Iespiedu galvu tavā aukstajā, pēc pimpja dvakojošajā kājstarpē.

—   Es ešu viscaur tava. Va tu tici? Vinč mani gribētu gan. Tikai tābēd, lai atriebtos teu.

—    Dzer. Liebste. Es neešu tāds, kā teu šķiet.

Kā gan es biju ilgojusies pēc tavas savādās izloksnes. Kā biju pa vējam tevi ošņājusi un vārdojusi nākt pie manis. Lūgusies Dievu, kaut varētu vēl iegremdēt muti tavā miesā, baudīt zīst kodīt tevi, līdz pat rītam apgānīt mūsu ķermeņus augšā lejā un apkārt, darīt tev tā, kā nedrīkst, atgriezties pie pareizā un tomēr no rīta pamosties tev līdzās. Cik daudzas naktis biju aizvadījusi barakā bez tevis, jutusi, kā sirds dauzās, asins kliedz, miesa gaudo.

—    Dzer.

Atkal iedzēru malciņu čūskuļergas, kaut gan pēc tās mutē palika savāda garša.

—    Kas tur i klātī?

Tava mutes kaktiņa dūnas bija klātas ar lāsītēm. Dzēri ilgi un svinīgi.

—   Tas i tāds serums, lai tu man nevarētu melot.

Iedzēru vēl.

Zibeņu zaigā pa barakas sienām aizbēga īstenība. Iegrimu savādā sāpju un baudas sapnī, jo tas, kas bija iemaisīts čūskuļergā, ķērās klāt manam prātam. Dziļi iegrimu sapnī, kur no Titovkas upes kāpa kārnas sievietes ar ačgārni apvērstu ādu, pret gaismu dejoja kara gūsteņi ielikušiem ceļgaliem, velna putns pāri purvam knābī nesa mirušu kucēnu un virs Pestīšanas kalna elsoja degoša acs. Redzēju ainas, kādas vēlāk nekad neesmu redzējusi, un redzēju ainas, kas bija tieši no nākamības, kaut gan toreiz to vēl nezināju. Kā tas iespējams, to nemāku izskaidrot. Redzēju, kā meklēju tevi Parkinas ostā un virs fjella eņģeļi pūš vara bazūnes. Redzēju, kā pa apledojušā muliņa malu augšup lokās melnraiba čūska. Īvantīrā no zemes klēpja klusām cēlās odenes, Finnmarkā gaudoja lemingi, tev auga caurspīdīgi ādas spārni, Sibīrijas Tunguskā ietriecās ugunsakmens, un pagalma bērzs zibeņu gaismā ziedputekšņoja tajā pašā laikā, kad mana māte mani dzemdēja, ieraudzīja, nopriecājās un nomira. Tad nonācu dziļākos maldu ainu atvaros, pasaule turpināja drumstaloties. Isolamperi zābaki līdzās manai gultai, nekad netecējušās asinis, kas sakrājās manās dzīslās un vēnās. Zvejnieku arteļa piestātnē svaidās no divsimt metru dziļuma izvilkta bārkšspuru zivs, kam no rīkles plūst mazas, durstīgas spuldzītes, un redzēju savu tēvu, svēto Pēteri, kurš Ledus okeāna krastā maina petrolejas lampai dakti, tieši pirms pakausi caururbj lode. Caurvējš, kas saceļas, aizverot durvis, un ko nedzīvais ķermenis vairs nejūt. Mirstošā beidzamā doma, kanēļkoki, kas līgojas kaut kur dienvidos, un ačgārni tekošs ūdens, taču vispapriekš tīklenē ielaužas aina ar untām, kas brāžas lejā no Pestīšanas kalna, sniegs put, saule zvīļo. Kliedziens:

—    Nekad vaira neatstāj!

Gulējām sprunguļgultā, slapji no sviedriem. Apziņa manās smadzeņu daivās atgriezās palēnām. Visapkārt izauga nometnes torņi, mūs atkal ietina dzeloņdrātis.

—    Va ta pēc kara nāksi?

—    Kur?

—    Par sievu?

—    Zvēri pie Hillera līķa un Jāņa Kristītāja asenēm?

—   Jā, — tu zvērēji, — takš es gribu ko tādu, kas atstāj neizdzēšamas pēdas. Ko tādu, ko atzīst teu Dievs, lai. Ka tu esi mana.

Tā nu tu piecēlies no lažas, atvēri krāsns muti un iebāzi iekšā kruķa gredzenveida galu. Turēji to, līdz metāls sarkani blāzmoja. Es esmu tavs, un tu esi mana. Saņēmi mani aiz delna un jautāji:

—   Va tu gribi?

—    Ich will, — sacīju. Sāka nākt smiekli.

Tad tu man iededzināji savu zīmi. Piespiedi zvērojošo metāla galvu vispirms pie manas ādas un turēji tik ilgi, līdz miesa ap dzelzi uzkūsāja. Un es nemaz nejutu sāpes. Nejutu, kā metāls apsvilina manu roku, un nelikos ne zinis, kaut gan nāsis juta degošas gaļas dvaku. Viss saplūda ar pirmatnējo uguni un dzimšanu, un spēku.

—   Taga es ešu iezīmēta teu.

Līdz apziņai lēnām izlauzās sāpes. Novēlotā izbīlī ieraudājos.

—   Va tu mani mīli?

—    Mīlu. Neko tur nevar padarīt.

Pasniedzu tev krāsns kruķi. Ne vārdu neteicis, iededzināji rokā zīmi.

—    Mirušam vīram fjords.

—   Ja mūsim kādreiz iznāks pašķirties, va tu mani tur gaidīsi?

—   Tur būtu labi dzīvot. Mēs būtu paslēpušies no kara un pasaules, dzīvotu seu burvju lokā.

Mēs bijām Dieva priekšā iezīmēti ar uguni un uz mūžīgiem laikiem savienoti viens ar otru. Uzkāru tev kaklā mātes atstāto mantojumu, sāmu šūpuļpiekariņu. Tas tevi aizsargās, ja es kāda iemesla dēļ nevarēšu.

—   Stolzes Mдdchen, braša meitene, — tu iečukstēji man ausī.

Jūra fjordā guļ kā biezs, pelnains piens. Barometrs rāda nulli, un es nezinu, kad nākamo reizi tikšu ārā. Apdeguma rēta uz rokas sāp. Tomēr nekas nespēj aizkavēt manu prieku, jo atgriezusies ir Maša. Biju izgājusi ārā pēc ūdens, drošībai, ja nu vējš vēl pieņemtos, kad pamanīju kustību aiz klints bluķiem. Divas galvas pašāvās laukā un miera zīmei pavicināja baltu drāniņu. Tur ar šauteni plecā nāca Bjērne un Jāriki, lūsinājās, itin kā uzglūnētu kādam. Man?

Pa priekšu viņi stūma bālu, izmērējušu radījumu.

—    Mēs tikai atnācām pārbaudīt, va viss i kārtībā.

Skatījos uz meiteni, un viņa skatījās uz mani.

—   Jūsim meitai nevajdzētu vienai klenderēt pa gravu, — pieklājīgi lēsa Bjērne un gāja iekšā.

Maša palika durvīs, kasīja apakšstilbu un paplestām nāsīm ošņāja būdas iekšieni. Nošņaukājos. Gribējās skriet, apķerties meitenei ap kaklu un samurcīt viņu. Tomēr neko nedarīju. Ņems vēl un aizbēgs atpakaļ fjellos, nepateicīgā. Nepateicīgais un mežonīgais radījums. Tomēr pāri vaigam noritēja kaut kas sāļš, un to vajadzēja slepus ieslaucīt priekšautā.

Maša ir dzīva. Piedod, Maša.

Bjērne vienā mierā piegāja pie krieveļlādes, sāka pa to rakāties. Uzņurdēja:

—    Kur ta pārējās?

—    To nu es nezinu.

—   Va tu šeitan esi redzējse kādu klenderējam riņķī?

Skatījos uz Jāriki rokām bezpirkstaiņos, kuras aizrautīgi šķirstīja manas klades. Nez kāpēc Aplēkātāju un viņa ģimeni neminēju.

—    Neešu vis. Takš acēs iekrita, ka vinč daļu no tām kladēm pierakstīš, izmantodams nezi kādu šifru.

Ogļuģīmis satrūkās un ar nomelnējušo nagu sāka braucīt padegunē augošo ķērpi, lūsināties uz griestiem un pavarda pusi, itin kā gaidīdams, ka aiz pavarda kuru katru brīdi stāvus uzšausies nelaiķis, nikni savilcis asiņaino ģīmi. Bjērne noteica:

—    Es teu aiz laba prāta došu padomu. Tikai neielaidies ar nezi kādiem pasaules okstoņām. Un atdo mūsim tamo krieveļlādi.

Tavu šķirstu. To, kas atgādināja par tavu tēvu un ceriņziediem uz vāka.

—   To es nevaru atdot.

Bjērne nopūtās un paskatījās ar tik īpašu, skumju skatienu, ka es jau zināju, kas sekos.

—  Velti tu šeitan gaidi to seuveci. Brauc uz Trumsi, mēs aizvedīsam. l iksi uz dančiem.

Būdu sabrakšķināja vēja brāzma, rudens vētras priekš vēstnese. Ogļuģīmis satrūkās.

—    Sievieši nudienās jāved no šejmienes promī.

Bjērne nokrekšķinājās un slējās kājās.

—    Abet ne šovakar. Ta citu reizi. Mūsim jātaisās, ka neietrāpām vētrā.

Steigšus izkrāva uz galda ēdamlietas un aizgāja.

Kad vīri bija prom, atslīgu pie galda. Maša ir atgriezusies. Par to es priecājos. Viss pārējais mani mulsināja. Kas īsti bija Bjērne un Jāriki? Nekādi parastie zvejnieki vai tirgoņi jau nu gan ne. Ar uguni noņemdamās, biju pamanījusi Jāriki rokās kaut ko pazīstamu. Jāriki kaulanajās ķetnās uzstīvēti Lises adītie tumši zaļie bezpirkstaiņi. Tie, kurus hilfsvilligeri nozaga, kad atstāja mūs uz klinšu saliņas nomirt. Šķiet, arī kopš tā brīža pagājusi mūžība. Taču tagad zinu, kur Bjērne smeļas savu mantību. īsti jūras laupītāji. Tāpat zinu, ka hilfsvilligeri netika līdz kuģim. Montju nudien nav žēl.

Turklāt es atcerējos, kur agrāk esmu sastapusi Jāriki vārdu. Jāriki Peltonens. Parkinas lazaretē 1939. gada rudenī. Un ka pati esmu viņam izrakstījusi miršanas apliecību. Toreiz septembrī no dienvidiem ieradās pilns vagons ar Valsts policijas vīriem. Viņi nošāva pāris koltu un turēja visus aizdomās par spiegošanu. Simt vīru aizveda uz Kemi nopratināt. Dažiem ceļš veda caur Parkinu, un tad es redzēju šito Jāriki. Tas ir, prātā palika vīrs ar šādu vārdu. Smaržoja pēc talka, un viņam bija pakausī izcirpti mati un kaut kāda ampelmaņa slava. Gribēja precēties ar mani un testamentēt nez kādu ziemeļbrieža genotipu. Galīgi traks. Briesmīgi kliedza, kad Unto šo centās pratināt:

—    Nogalinās, viņi visus nogalinās!

Šis te Jāriki ir pavisam kas cits. Pirmkārt, viņš ir dzīvs. Otrkārt, viņa ģīmis ir tā apdedzis, ka pat paša bērns viņu vairs nepazītu. Tomēr viņā ir kaut kas pazīstams. Vandījos pa atmiņu, lai atcerētos, kurš toreiz bija ieradies slimnīcā pēc līķiem. Šeit, pasaules malā, bieži šķiet, ka neviens nav tas, par ko uzdodas. Ka visi melo, un visi tic pārējo meliem.

Tomēr tas viss šķita nenozīmīgi, salīdzinājumā ar to, ka Maša bija atgriezusies. Apguldīju meiteni gultā, masēju viņas mazās kājiņas. Vakariņām uzcepu meitenei veģi, tā, kā tu man mācīji, Johannes. Centos neraudāt. Sastāstīju meitenei visādus brīnumus, ar vārdiem kņudināju galvu, mierināju. Šie milti, tie ir tik mīksti, īsts pūderis, nevajag neko vairāk kā mazumiņu medus, un kārums gatavs. Jāapbārsta ar lupstāju, jāpiedzer silts taukastes piens, kam klāt dāboliņš un Brazīlijā maltas kakaopupiņas. Tev te būs labi, Maša. Tikai nepazūdi fjellos.

Maša izskatījās mierīga, acu akači rimti sekoja manām kustībām. Mīci. Rāmām kustībām, mīklai jābūt vijīgai, neļauj pirkstiem drebēt.

—    Parmuška. Kā tas i?

Satrūkos. Kas ir? Vai tagad viņa sāks mani vainot par visu? Kļūs mēma un atkal aizskries prom?

—   Kas?

—    Kad iekškā kauc kas aug?

Hilma pagriezās, lai patrīņātu sānu man pret kāju. Noslaucīju miltainās rokas un saņēmu meiteni aiz zoda.

—   Tas i Dievam brīnums.

Neko citu nemācēju pateikt, un tādai meitenei jau arī nevarētu. Jo tas nav nekas cits kā cerības, neprātīga paļāvība un bailes. Tas šķiet biedējoši, reizēm tik biedējoši, ka istabas grīda sāk sēkt, sienas sten, grīdas dēļi bāž zem svārkiem mūžīgo sasalumu, un elpa stājas. I.aist bērnu tādā pasaulē, par kuru nav zināms, vai debesis no rīta vēl būs savā vietā. Biedējoši, neprātīgi un paģērīgi. Itin kā būtu ielēcis jūrā pēc aicinošas ugunīgas zvaigznes, un tomēr ne, itin kā vienlaikus stāvētu uz klints, atspertos, uzlidotu gaisā, iešautos ūdenī un ieraudzītu ūdens burbuļus sev visapkārt. Pievilktu plaušas pilnas ar ūdeni un tomēr ne. Maša pastiepa mazo rociņu līdz manam vēdera pauguriņam, uz kura naba bija samilzusi kā rozīne uz lielas dzeltenmaizes. Meitene nopietnu seju aptaustīja vēderu un piepeši noteica:

—    Tu esi drosmīga.

Ja jau tā būtu.

Tad notika kaut kas tāds, kas uz mirkli lika pasaulei salēkties. Bērns pirmo reizi nospārdījās. Nezinu, vai tas bija Mašas roķeles dēļ vai tāpēc, ka bērns gribēja apliecināt — viņš pastāv un ir gatavs nācējs, te nu mēs nākam, nešaubies ne mirkli, taču manī izšļācās tāda saule, ka acīs sariesās gaisma. Tur nu tā zēla, tava sēkla nīkā zemē. Johannes, mans mīļais, tavs bērns. Mūsu bērns. Tas joprojām bija tik neticami, ka nebiju spējusi to atzīt par patiesību, ne pirms šī brīža. Mana dzemde taču pastāvēja tikai kārtības labad, kārtības labad, tāpat kā vecmeitas krūšgali. Un nu tu biji manī ietūcījis dzīvību, un šī dzīvība bija ietiepīga un sīksta, un pat negrasījās padoties.

—    Es būšu viņamtante.

—    Protams.

Hilma iekvekšķējās, Maša piespieda galvu man pie vēdera un ieklausījās.

—    Mandomāt, vinč būs labs cilēks.

—   Kā tu to vari zināt, — apjautājos, un laikam taču manī sakustējās kāds hormons, jo paņēmu meiteni klēpī un pašūpināju. Šunelis pie kājām aiz prieka lēkāja.

—   Es dzirdu.

—    Kā tu to vari dzirdēt?

—   Tas bērnc, vinč tur dzied.

Tad jutu, kā plecam piespiežas mazs, kaulains zodiņš.

—   Parmuška, es pēc teus briesmīgi ilgojos. Apritu Mašai ap kaklu:

—    Kābēd tu man neklausīji? Kābēd teu vajdzēja nonākt Kūtē? Un atkal no kaut kurienes:

—   Piedo, Maša.

Hilmas kažoks maigi smaržoja pēc jūras sāls, bet mani kāju pirksti pēc aukstiem mellenājiem, kad apošņājām viena otru un bukstījām viena otrai ķepas, un jutāmies atvieglotas. Tikai tāpēc vien, ka Maša bija atgriezusies un labais suns Hilma atradās man līdzās, laizīdams man pirkstu starpas un bezdelēdams. Tas mūs mazliet smīdināja, tomēr arī skumdināja, jo kucei tuvojās vecums. Kad gaiss būs galīgi neelpojams, iztriekšu večiņu ārā. Maša devās saplūkt zāli, ko sunim pakošļāt, jo tas labi ietekmējot zarnas. Rudens saule lēja man uz sejas savu liego siltumu, un priecēja doma, ka šeit jau ir tik daudz tādu, kas gaida tevi. Vairs nebiju greizsirdīga uz Mašu tevis dēļ, manu Johannes. Bērna spēriens mani veda pie prāta.

Heda būdā ieradās ap dienas vidu, kad no sakaltušajiem veģiem un piena pulvera grasījāmies cept nabaga bruņiniekus. Maša dziedāja "Karjalas maršu" ar pārtaisītiem vārdiem, ko bija iemācījusies no karavīriem:

—    Līķus lai aptīrām, badā lai nemirstam…

Heda minstinājās durvīs un apošņāja padusi.

—    Es atnācu lūgt palīdzēšanu.

—    Ko?

Čuguna panna palika karājamies gaisā.

—   Tergenc i miris… Trumsē izkritis pa gestapo logu, un puikas nezi kur aizvesti… Es tikai domāju nākt izstāstīt… jo… neko citu.

Viņu bija atvedusi nelaime. Apsēdināju Hedu pie galda, liku Mašai turpināt cepšanas darbus un sāku lūkāt tēju. Mazliet trīcēja rokas.

—   Un es nezinu, kur lai iet…

—   Iedzer. — Tējas vietā piegrūdu Hedai priekšā krūzi ar kapteini Morgan u.

—   Un tas jūsim sunc. Dēli saka, tas esot cimdiem sunc.

Būdas pakrēslā ieskatījos Hedas zīlītēs un centos saprast, vai viņai nav šķembu panika.

Teicu, ka neatdošu viņai suni cimdiem.

—    Es ne jau tābēd. Tas mūsim Tergenc tamos puikas dīdīs ar tik stingru roku, ka šamie kļūši par īstiem zvērēniem.

Dzērām tēju. Ik pa brīdim iešāvu Hedas krūzē kapteini Morganu.

—   Va ta es ešu slikta? Ja man tamo Tergenu nemaz nau žēl.

Apstrīdēt nesāku.

Sākumā viņa mīlējusi pavisam citu vīrieti, taču māte bija piekodinājusi ņemt vīru no tālākas vietas, vismaz Trumses. Māte pati bija precējusies ar brālēnu. Tolaik fjordu ciemos uz brālēnu un māsīcu saprecēšanos greizi neskatījās, ja vien kopā gulētājiem bija vismaz piecu gadu starpība. Ļaudis domāja, ka ar to pietiek, lai mazinātu dzimumsadursmes un noņemtu asinsgrēku.

—    Brālim bij asenc nerecēšana. Tābēd mana māte ij uz tamo Šmugulētāju skatījās greizi.

Heda dievojās, ka būtu dzīvojusi ar savu vīrieti neprecēta kaut līdz mūža galam. Taču tad ieradās Tergens, un mātei tuvredzības dēļ viņš iepatikās.

—   Vinč Vadsē pieskatīja Amundsena gaisakuģi. Tā polārpētnieka. Manc darbinč bij kajīšu krāsošana. Tur mēs sastapāmies.

Tad viņi pārcēlās uz Varangeru, un Tergens sācis viņu dauzīt tā, ka Heda nav uzdrīkstējusies iet pat uz veikalu. Tad, kad pēc Hedas ieradās friči, viņš bijis prom. Toreiz vācieši aizveduši vismaz divdesmit sešus ciema iedzīvotājus, no tiem sešpadsmit niknumā paši savām rokām nogalinājuši uz kapa malas. Ta bijusi atriebība — par kādu nogalinātu friču komandieri vai nogremdētu kuģi. Sievietes aizvestas līdzi uz nometni izpriecām.

—   Es drusku māku vācisku. Šie vervelēja kauč ko par mežam pili un pusnaktei sauli.

Kad aizdedzināta klēts un uz pusēm pāršķelts sargsuns, dēli skatījušies pa logu.

—   Redzēj. Es nudienās briesmīgi cenšos mīlēt. Takš reizēm nesanāk.

Heda pacēla roku un ņēmās apošņāt padusi. Es tikmēr sev ielēju

krūzīti kapteiņa Morgana.

—   Trumsē viņam bij kauč kāds sievišķs… Es nezinu, slampa. Draņķa slampa. Mauķele. Šamai dēļ vinč iepenās ij tajā pretošanās kustībā, lai tiktu tuvāk miestiņa brunčiem.

Tagad Tergens Trumsē bija izlēcis pa trešā stāva logu.

—    Bankgata trīspadsmit, — Heda turpināja. — Taga es nepakam neatminu, va tur bij gestapo kantors vai maukmāja.

—    Kas ar viņu bij?

—   Spranda uz pusēm un pagalam.

Heda piecēlās tā, ka apkrita krēsls, viņa apskāva mani, un es iekšā jutu vienlaikus sēņaini gļetu plunkšķi un siltu saviļņošanos. Kaut kur vēdera apvidū tie apvienojās tādā kā maigā dūņu pančkā, nenosakāmā sajūtā, ko tā arī nepaspēju aptvert. Hedas rokas man ap kaklu šķita kā sāls saēstas džutas auklas. Pa ļuļķējamās jakas muguru plūda asaras, gandrīz lāpstiņas samirka.

—    Gribētos kaukt. Ko es iesākšu bez vīra un dēliem?

—   Dzīvosi, tāpatās kā es.

—    Šeitan bez vīrieša nevar iztikt.

Tad izskatījas, ka Heda, par spīti savām bēdām, atceras.

—   Piedo, ko es teitan. Kad tu vēl esi tādā stāvoklī.

Tobrīd neuzdrīkstējos domāt par savu stāvokli. Izvedu Hedu ārā, izpīpējām vienu pīpi. Pēc tam ilgi sēdējām uz kāpnēm un blenzām jūrā. Vaļi nebija redzami.

—    Ko lai es taga daru? Neuzdrīkstos iet pat uz Bjērnem veikalu. Nesaprotu, kurā pusē tas cilēks īsti i.

—   Nāc dzīvo teitan pie manis.

—   Va ta teu i vieta?

—   Koks krizdams balstās uz kaimiņiem.

Heda iespurcās. Visu šo šausmu vidū viņa tomēr vēl bija spējīga uz šo brīnišķīgo gurdo skaņu.

—   Teitan koki neaug.

Tas mūs sasmīdināja. Heda slaucīja seju un atkal apošņāja padusi. Valdīja liels miers. Šķita, itin kā gaisā lidinātos dzeltenes. Hilma bija devusies izpētīt fjorda galu. Tur viņa vandījās starp sasalušiem, mūžsenos laikos krastā izskalotiem pērļainiem krabjiem un spīdīgiem, pusmetru gariem vicaiņiem. Fjorda bēgošā virsma saules gaismā izskatījās pēc slapjas vaļa ādas, un pēc diviem kapteiņiem Morganiem Heda man mācīja sāmu valodā pateikt "labdien" — buorre beaivvi un "uts kož man dirsas caurumā", taču to es aizmirsu, pirms galva atkrita pagaidu guļvietā līdzās pavardam.

Ar samaņas beidzamajām skrandām sadzirdēju atveramies durvis. Heda, apkampusi Mašu, krāca dzelzs gultiņā zem aitādām. Nācējs bija Nekeļu Jouni. Baltām lūpām un dunci rokā viņš skarbi palūkojās uz gulētājām. Satrūkos, ka nu arī viņš ir sajucis. Nez, taisās sašķēlēt mani vai to svešo sievieti? Pietrausos kājās no savas piekrāsnes un centos sakoncetrēt acis uz nācēju.

—    Pie vella, Zvērace, ko tu teitan dari?

—    Kāda teu neganta oma.

—    Kā tu esi dabūjse tādu paskatu?

—    Pac kā tāds skaliem grābis.

Hedai paspruka žaga.

Maša iečinkstējās, kad duncis noklaudzēja pret grīdu. Sieviete dzelzs gultā pagrozījās, lēnām atvēra acis.

—    Redzēj, tas takš Jouni? Va ta nāksi gulēt man līdzās?

— Es takš aizliedzu šeitan rādīties. Abet ne, par varītēm jālien.

Jouni dzeramajā ķipītī virpina uz riņķi kadiķa pumpuru un skatās uz Hedu, nevis mani. Skatās kā uz cilvēku, pēc kura sen ilgojies. Saprotu gan, ka viņi pieder viens otram, piederējuši jau sen, un es neko nevaru padarīt tam, ka jūtu sarūgtinājumu. Pēc šīs mīlaspuķes viņš gadiem dzinies pa visu Arktiku. Un tagad viņiem ir tā pati apmātība, apskurbums, tīra pirmatnējā dziņa un pievilkšanās spēks, kāds bija man. Bija mums. Hedas krūšgali zem marles naktstērpa izslējušies, un peža līdz fjorda galam smako pēc vīrieša nektāra. Tev un man šeit vajadzētu sēdēt, nevis viņiem.

No rīta pamodusies neatcerējos, ka būdā ieradies Jouni. Kāds mani bija aiznesis uz gultu. Koltu skuķe lēkāja pa pagalvjiem, tā ka putēja vien, ļogāja atsperes gluži kā karuselī, apkrita ap kaklu kā smarža. Saulpuķu eļļa, bērna sviedri, ar buldriņu atgaiņāts iekaisums. Mazais vēderiņš izblīdis no taukastes aitas piena, atkal sākuši augt nagi. Skuķe bija satraukusies kā polārlapsēns par pirmo pavasara plankumu kažokā.

— Jouni un Heda tur guļ vienc uz otra un elšā.

Piecēlos un ķēros pie kamas putras vārīšanas. Ja Jouni nebija gaidījis, ka sastaps šeit mani, ko, velns parāvis, viņš darīja pie Mirušā vīra fjorda? Vai tad pašlaik nebija karš? Kā, pie velna, Jouni bija izlavījies cauri frontes līnijām līdz Ledus okeānam? Kad viņš nosvīdis un priecīgs ieradās uz sakņu kāpnēm uzvilkt dūmu, es to pajautāju. Vīrietis kļuva izvairīgs.

Viņam paveicies. Un: — Šiem takš nau itin nekādas saprašanas par virzieniem.

Vienatnlgam tundras kareivim izlavīties cauri friču līnijām ir bērnu spēle. Mīnēt un spridzināt šie māk gan, bet ar to arī viss beidzas, trīs gadus ilgušās lauka mācības pasaules labākajās mežu teritorijās nekādu rezultātu nebija devušas.

—    Vajdzēja atvēsenāties, Somijā sametās par karstu.

Jouni stāstīja, ka Hedas meklējumos nonācis līdz pat Mentselei tālu dienvidos. Uz turieni evakuēti kolti un citi ziemeļnieki, taču savāds viņam tur viss licies.

—    Šamos tur turēja kā gūstekņiem nometnē.

Hedas nometnē nav bijis, un tā Jouni atgriezies Oulu kārtot savas afēras. Tagad, kad Hilleram vairs nekādas teikšanas Somijā nebija, spēku bija zaudējis Lisi ķērušais lāsts un viņš atkal uzdrīkstējās apgrozīties dienvidos. Topilas ostā pie Oulu tika krauti friču ieroči, un tur apsviedīgam veikalniekam bija īstā vieta, kur papildināt krājumus. Sestdienas vakarā kurjers līdz pašām durvīm bija atnesis ziņu, ka uzticētos ieročus atdot nevajadzētu. Bars jēgeru un aizsargu arī naski bija sākuši slēpt savas kramenīcas. Jouni ap to laiku kaimiņpagastā dzina veikalus un tur no kāda šķelmja uzzināja, ka tuvumā ir munīcijas un pārtikas glabātava. Vīra vārds bijis Kāviņtur Kumpulainens, un šī Kāviņtur Kumpulainena dēļ Jouni arī vajadzēja tīties atpūtā uz Ledus okeāna krastu. Kumpulainens bijis papildspēkos Turpinājumkarā un piedalījies Kannasas caurskriešanā. Kādā no beidzamām dienām nez no kurienes atlidojusi granātas šķemba, kas atņēmusi dzīvesprieku. Tagad Kumpulainens ierosināja paņemt no valsts kādu drusku priekšlaicīgas pensijas. Visās malās kliedzošs pārtikas produktu, degvielas, zāļu trūkums. Kafija un cukurs zelta cenā, un, ņemot vērā, ka uz aizejošo vāciešu noliktavu aptīrīšanu varasvīri skatījās caur pirkstiem, tad šķita gandrīz likumīgi izdalīt dārgumus arī civiliedzīvotājiem. Zināms, pret taisnīgu atlīdzību.

—    Laipnīgs es ešu, takš ne tik ķērc, lai mūžam ko atdotu par velti.

Kopā ar Kumpulainenu un dažiem citiem Jouni nakts laikā bija devies sakraut maisos provīziju un saziņas pariktes. Rācijas un telefona kabeļu pagrabā bijis tieši tik daudz, cik trīs vīri vienā reizē spēja panest. Bija paņēmuši arī piena pulveri un armijas segas, tikai ieročus un munīciju atstājuši glabātavā. Taču tad visam tika pielikts punkts. Kumpulainens Oulu dzertuvēs bija plātījies, ka mēdz pagrābties no balto armijas labības, kad vien viņam iepatīkas, un bija licis saprast, ka šo un to zina arī par lielākām operācijām. Šīs runas sagadīšanās pēc dzirdēja ģenerālleitnanta Sīlasvuo adjutants, īsts okšķeris, kurš Kumpulainenam piesolīja padarīt dzīvi grūtu.

—   Nolādēts, vai nu tu turi mēli aiz zobiem, vai mēs uzasināsim tev kājas un ietrieksim purvā.

Jouni bija atzinis par labāku laisties lapās.

—    Tur vēl izies plāni.

Tad Jouni sāka kremst paša vaļsirdība.

—    Redzēj, kā Mašai izgāja. Va ta nebūtu vajdzēš mani klausīt?

— Parmuška, Hilma i aizgājse.

Masai elkonī tukšs grozs. Biju aizsūtījusi viņu lasīt sala ņemtās dzērvenes. Jūra sprauslāja un jārējās kā sērgains kaķis, taču man bija silti. Vara vanna izkausēja sniegā laukumu. Iemaisīju ūdenī buldriņu, cūkmētras un ģīmīšpuķes. Dungoju. Viss kļūs aizvien labāk. Meitenei nomazgāšu visus krešķus un sārņus, un, kad viņas āda un prāts atkal būs kārtīgi sašūstīti, arī es atgūšu mieru. Jouni un Heda, rokās sadevušies, sēdēja krastmalā un runāja par nākamību. Tagad Maša stingi stāvēja man līdzās, acīs tā pati pazīstamā akaču izteiksme. Atmetu ar roku. Ko nu, Hilma atkal aizklunkurējusi uz savu iemīļoto vietu korē, blenž uz tirkīzzilo jūru un uzglūn asakām uz akmens. Jaunavīgi laiza sev pakaļgalu un vaukšķ uz neesošiem ūdensputniem.

—    Han fiņa drīf pūs apukaļ.

Beidzamā laikā biju tā palaidusies, ka pat zobus neliku.

—   Ņet! Ona umerla!

Iegāju iekšā, uzrāvu kājās Jouni stulmaiņus un piemetu kūdru ugunskurā. Iebāzu zobus mutē.

—   Viņa i nogalenāta!

—    Negvelz nu.

—   Nāc, Parmuška, es parādīšu. — Maša saņēma mani aiz rokas.

Apakš skrienošajiem sarkanajiem mākoņiem kāpām lejā pie jomas.

Mašas kājas, kas pinās viena aiz otras, pliko pirkstu čokurošanās.

Kad iestāsies miers, es prātoju, vajadzēs viņai pastellēt jaunas kurpes,

kaut vai galošas, vai ari tādus zviedru puszābaciņus, kādus reklamēja "Laika Virzienā" un kādi bija Lispetei Nekelei. Nekādus zivjādas zābakus viņai nevajadzēs vilkt. Nakts plaukšķenes, tundras rasenes un kaķastes. Kad mūsu soļi ēda ainavu, zem maniem vēršzābakiem kraukšķēja linu plivšķu stiebri un melleņu mētras. Tieši pie krasta mūs sagaidīja velnakmens, uz kura kāds bija sakrāvis akmentiņus, vai nu dieviem, vai bojāgājušiem kuģiniekiem. Tad es ieraudzīju.

Maša bija runājusi taisnību. Karasuns Hilma bija nogalināts.

Vēl dzīvs, taču nogalināts.

Ķepas bija sasietas tā, itin kā viņš nepavisam nebūtu pretojies, itin kā būtu ielaidies kādā drošā spēlē. Suns bija rotaļīgi atmetis galvu, tā izrādīdams padevīgumu. Un tad šajā kucē, kas rotaļājoties atdevās, kāds bija ietriecis dzelzs stieni. Cauri viņas kārnajai galvai, trāpot tieši tādā pakauša vietā, lai stienis ieurbtos zem galvaskausa un jau tā izmocītajā prātā.

— Nenāc, — uzķērcu meitenei un aizstūmu viņu aiz velnakmens. Kaut gan viņa to jau bija redzējusi. Tomēr es negribēju, ka viņa būtu klāt. Gribēju būt viena, jo vienatnē cilvēks drīkst būt vājš. Mašas priekšā es nedrīkstēju būt vāja, lai meitene atkal neizbītos.

Ja nu es ieraudātos.

Ja nu ietrīcētos rokas.

Piegāju tuvāk. Nāsis pildīja jūras uzbāzīgā dvaša, šķita, tā bango un elso nez kādu jūtu varā. Kāda velna pēc šai vajadzēja uzvesties kā dzīvai.

Notupos tā, ka vēderā noklunkšķēja. Hilma vēl elpoja. Mīkstā vilna pie auss bija savēlusies. Jau atkal nodomāju, ka vajadzētu lēkšķes nogriezt. Viņa skatījās uz mani paļāvīgām acīm, bez mazākās baiļu atblāzmas. Sakropļotais purns pieskārās plaukstas virspusei, mēle nolaizīja artēriju. īpatnis, kam sveša pieķeršanās. Karasuns Hilma, kas apēda savus bērnus un ļāva sašūt mutes kaktiņu ar lāpāmadatu. Esmu nemācīta vecmāte. Man šajā pasaulē bijušas vienas īstas jūtas, un tās ir mīlestība, neko vairāk es nespēju izturēt. Nezinu, ko lai dara ar skumjām.

Hilma tur guļ, uz sāna un nedabiski izstieptām ķepām, bezpalīdzīga, galvaskauss pušu, peles tik un tā atnāks pie tevis un apēdīs tavu galvu.

Cauri galvai iztriekts dzelzs stienis.

Hilma, mans karasuns, no šī es tevi vairs nevaru izglābt. Pieliecos, lai pieskartos mīkstajam kažokam. Ķepas noraustās, itin kā viņa gulētu, tomēr tās ir tikai vēja nerātnības. Par spīti nedabiskajai pozai tik rāma. Tik mierīga un apmierināta ar notiekošo, ka gandrīz skauž.

Paceļu no ūdenszālēm akmeni, tādu mānīgi brūnu slaiku olu, kas nožūstot kļūst pelēka.

Situ. Situ. Situ.

Situ, līdz esmu droša.

Vai par šo kādreiz drīkst runāt grēksūdzē? Būs jāstājas tiesas priekšā?

Dauzu tik ilgi, līdz galvaskauss noteikti ir vienā putrā. Aptaustu krūtis. Atšķirībā no līdakas suņa sirds pēc nāves vairs nesitas.

Man būtu vajadzējis aizvest Mašu no nometnes, kamēr vēl varēju. Būtu varējusi.

—   Teitan nekas labs nau sagaidāms, — Jouni, bārdu braucīdams, sacīja.

—    Kā ta tā?

—   Starp Somzemei dēlu un frici tūdaleņ ies vaļā karš. Brauc man līdzi.

—    Es nevaru. Viņi nelaidīs.

Biju norādījusi uz galvaskausu ķiverēm pie vārtiem. Vienausis uz mums aizdomīgi noskatījās. Pāri laukumam lēkādama nāca Maša un sāka trīties man gar stilbu. Pirkstos viņai bija zāles stiebrs, ko viņa plerkšķināja, un pati saldi ķiķināja par skaņu. Mani kārtējo reizi samulsināja, cik maz, šķiet, Mašu ietekmējusi nometne. Itin kā meiteni aizsargātu kāda plēve, kas neļautu pie viņas pieķerties ne nāvei, ne citiem puvešiem.

—    Meiteni mēs teitan neatstāsam.

Tad Jouni bija paaicinājis Mašu pie sevis un iepūtis viņai ausī, pakasījis degunu. Varen paļāvīgi meitene laida Jouni viņu murcīt. Vīrietis jautāja, vai meitene vajadzības gadījumā māk klusēt. Maša aizrautīgi pamāja un saknieba lūpas, tā apliecinādama mācēšanu. Pēc tam šie divi ilgi runāja savā valodā, no kuras neko nesapratu un kura abus padarīja par sazvērniekiem. Beigās neatlika nekas cits, kā tincināt Jouni.

—    Ko tu akai grasies?

Jouni piemiedza Mašai ar aci:

—    Mūsim jāaizved meitene promī, es takš teicu.

—   Ej nu saproti tās jūsim runas.

—    Pēc divām dienām es būšu apukaļ.

Jouni stāstīja, ka Mātifjorda augstienē sagāzies friču trošu ceļš un ka viņam jāved Murmaskas pusē bojā gājušo līķi uz Parkinu apbedīšanai. Tad koltu skuķi varētu paņemt līdzi.

—    Iebāzīsam meiteni līķu maisā un aizvedīsam uz Parkinu.

—    Ko ta viņi skuķam var nodarīt. Nebēdā nu.

Ja es toreiz būtu klausījusi Jouni. Taču acīmredzot ir tā, ka nemāku meiteni pasargāt ne no viena pasaules ļaunuma, vismazāk no sevis.

Es patiešām ticēju, ka nekas nenotiks. Ka viņi liks Mašu mierā. Tobrīd Aleksejs Ignatenko man mācīja šaha gājienus. Šķendējās, jo man nekas nepalika prātā.

—   Mediciņica, domāt vajg!

Tad atvērtajās durvīs pazibēja ēna, un Aleksejs Ignatenko nepatikā ieņurdējās.

—   Tagad meitene jāved uz Kūti.

Jau vairākas dienas biju teikusi Hermannam Gēdelam, ka Maša ir slima un viņu nedrīkst traucēt. Tagad Montja aizpildīja visu durvju atveri un vairs neklausījās. Starp Somiju un Vāciju bija izraisījies karš.

—   Tas nekas. Sagatavo skuķi. Tagad šeit valda pavisam citi likumi.

—   Kādi likumi?

—    Mūsu, Frдulein Schwester.

Mani, mūsu. Kā man bija zināt, kurš diktē jaunos likumus? Kam man bija jautāt? Ja Somija un Vācija tagad tiešām bija ienaidnieces, tad es savukārt biju gūstekne. Visi sakari bija pārtrūkuši. Mani nelaida ārā no nometnes. Mums visapkārt bija trīs metrus augsts dzeloņdrāšu žogs, un aiz tā nākamais. SS sargi no torņiem šāva uz ikvienu, kas centās atstāt nometni bez atļaujas. Tos, kuri mēģināja bēgt, suņi saplosīja, vēlākais, klajajā tundrā, ko vajadzēja pārvarēt, lai tiktu līdz upei, un arī tur pundurbērzi saskrāpēja kājas līdz asinīm un purvs gribēja iesūkt zābakus.

Un tomēr būtu vajadzējis mēģināt. Taču tā vietā, lai ar meiteni pie rokas soļotu pretī durkļiem vai nakts aizsegā mēģinātu bēgt, sāku prātot, kā likt koltu skuķei Masai saprast, ka viņai jāklusē. Ja es nezinātu par savu stāvokli, ja es nebūtu nesusi zem sirds tavu bērnu, mīļais. Mūsu bērnu, Johannes. Tādu risku es nevarēju uzņemties.

Bet vai tas ir pietiekams iemesls? Ka nezināju sevī strāvojošos vilcencs instinktus, jo biju domājusi, ka man nevarēs būt bērni. Un tāpēc tik neprātīgi biju gatava darīt vienalga ko. Varbūt nudien patiesība ir tas, ko man pateica Hermanns Gēdels. Varbūt es tiešām esmu rada Atklāsmes grāmatas kucēm, un viss, kas ar mani notiek, ir Bābeles maukas un Lata meitu grēku dēļ, kad tās gulēja ar savu tēvu. Varbūt es nudien esmu tāda pežas dīža un pulka meita, tāds slikts somu sievišķis, kā man Hermanna Gēdela Kabinetā sejā iemeta Montja.

Ja Maša kliegtu, spiegtu un spārdītos, kad viņu vestu uz operāciju "Kūts", es tur neko nevarētu padarīt. Mans vienīgais attaisnojums lai ir, ka tad viņi meitenei nodarītu vēl daudzkārt sliktāk. Lai Dievs ir mans liecinieks, ka līdz beidzamam centos meiteni pasargāt. Ka centos pasargāt trauslumu.

Lūdzu, lai Maša atnāk uz manu baraku. Meitenei rokās bija Jouni dotais laimes putns. No matiem būtu vajadzējis izķemmēt utis, uz kājām izlaitīt zilumus. Aiz nagiem nevainīgi netīrumi. Šrubēšanai nebija laika. Atmudžināju vieglākos piņķerus un saviju pēc bērziem smaržojošās ķērpjainās bizes ap galvu. Tad atkal palaidu vaļā. Par daudz atgādināja līgavas kroni.

Iekūru pavardā uguni. Apgūlāmies pārlieku šaurajā guļvietā. Lūdzu Mašu nākt tuvāk, galva spiedās man starp krūtīm un mazās, aukstās kājeles man pie ciskām, it kā es grasītos stāstīt vasara pasaku.

—    Man tas Montja dikten nepatīk.

—    Neliecies par šamo ne zinis.

Izstāstīju leģendu par trolli un pazemes valstības princesi, un apburto vilkādu, kurā ietinusies princese aizbēg no sava vajātāja, kas dvako pēc vaļiem.

—    Un ļuļķē mahorku un kam paduses smird kā sušķim?

Pamāju. No tāda, kam bārdas vīkšķi kaulaini viz zobi un ķermeni sedz kažoks gluži kā no nīkulīgas aitas vilnas austa sienassega. Masa nopriecājās.

—   Uz mata kā Montja.

—   Uz mata kā Montja, — piekritu un cēlos, lai gatavotu vakariņas. Viena no govīm, barota ar āboliņu, bija atnākusi slaucama. Ar ķiršu ziediem rotātajā procelāna krūzītē liku miega zāles, baldriānu un pelēcīgu broma ripu, un nelikos manām, ka puķes krūzītes dibenā nepatikā lokās. Atkārtoju pie sevis: meitenei šādi vismaz nesāpēs. Un viņa nekliegs. Ja viņa kliegtu, kāds ņemtu un viņai iesistu vai iegrieztu ar nazi, vai izdarītu vēl ko sliktāku.

Apostījusi dzērienu, meitene sarauca degunu.

—    Parmuška, man negribas. Tas pienc i slikc.

—   Nau. Dzer, tas teu darīs labu. Tu tikai gulēsi un redzēsi sapņus.

—   Ja es izdzeršu, va ta tu man akai uztaisīsi pūķi?

—   Gan es uztaisīšu.

—    Pastāsti akai par tamiem austrumzemes pūķiem.

Un es stāstīju. Pēc tam dziedāju miega dziesmu un aijāju meiteni sev klēpī. Jau pēc maza brītiņa acis sāka krist ciet. Trauslais pakausis atšļuka pret krūtīm, mazās mīkstās ķepiņas rimti taustīja manas cietās ķetnas. Rādītājpirksts ietrīsējās kā vienmēr, kad sāka nākt miegs. Glāstīju vilka galvai līdzīgo rētu uz rokas. Mazā vilkķepiņa. Mazais vilcēniņš.

—   Parmuška, kā man nāk miegs.

—    Guli vien.

Noglāstīju meitenei vaigu. Ādas pūkās bija ieķērusies pīles dūna no segas. Paņēmu un aizpūtu pret logu. Tā palika šūpojamies gaisā. Apkampu meiteni un braucīju viņas kājiņas, lai tajās saglabātos siltums. Operācijā "Kūts" var būt auksti, ja Montjas pakalpiņš nebūs atnesis malku pavardam. Pēdējā laikā viņš bieži aizmirsa. Un kurš meiteni pēc tam apsegs? Neviens.

—   No rīta atceries, ka teu tikai rādījās slikti sapņi.

Neko vairāk pateikt nepaspēju. Durvīs stāvēja Montja, dvesa istabā savus mahorkas dūmus. Prātā pazibēja, ak, ja man tagad būtu tāds suns, no kā baidītos arī tas serbu derglis. Taču Hilma noteikti čokurojās kaut kur zem barakas. Tai bija bail no vīru šerptajām balsīm. Nebija mums, vājām sievietēm, neviena palīga.

Pati savām rokām aiznesu Mašu uz operāciju "Kūts". Kas ir lielāks — upuris vai altāris, kas upurim piešķir svētību?

Cik gan citādi es šo teikumu biju izpratusi vasarā, pie fjorda meņģēdamās ar tevi.

—    Pati vien esi vainīga. Pati vainīga.

Nē. Ne es. Pie visa vainīga ir Maša. Ko sēdēja nometnes pagalmā, kājas iepletusi, ko ļāva Hilmai sevi laizīt. Ko uzprasījās. Jau no paša sākuma.

Atstāju Mašu guļam gultā un, ārā izgājusi, apsēdos uz kāpnēm. Sāku dziedāt to pašu seno šūpuļdziesmu, ar kuru parasti midzināju bērnus:

Tundrā vējš pie miera dodas, aizmieg zeme pelēkā.

Dzirdot spilvu vakardziesmu, ziemeļbriedēns aizsnaužas.

Debesjumā mēness staigā, miglā purvājs ietinas.

Centos nedzirdēt skaņas, kas plūda no barakas. Debesmala bija miesas krāsā. No tundras atplūda vēja pūsma, kurā jautās šaujampulveris un buldriņi. Tālu izplatījumā ārā no eņģēm rāvās mēness.

Vēlāk Montja kāpnēs piestāja savilkt ciešāk jostu, nospļāvās un sacīja, ka meitene ir sliktā stāvoklī un asiņo. Vajagot viņu nest prom. Iegāju iekšā. Maša gulēja sprunguļgultā, mazās kājas bija paplestas.

Aiznesu meiteni uz savu balti krāsoto baraku. Apguldīju un ietinu segās tāpat, kā biju ietinusi tevi pie Mirušā vīra fjorda, un nepievērsu ne mazāko uzmanību tam, ka gulta sasmērējas. Izgāju ārā, lai atnestu siltu ūdeni no kantīnes. Uz jumta ieraudzīju tevi, manu Johannes. Tur tu skaitīji zvaigznes, un pat nedzirdēji, kad centos tevi saūjināt.

Pie kantīnes stūra satiku Alekseju Ignatenko.

—    Nodo Jouni ziņu, ka es piekrītu viņa plānam.

—   Kā ta lai es tādu vēsti nododu?

—    Nezinu, abet nodo. Mūsim jātaisās promi no šejmienes. Dzīviem vai mirušiem, man būtu gribējies piebilst, bet labāk jau

teni tā neizaicināt.

Johanns Angelhursts 10.09.1944, Tītovka

Nopriecājos, kad Kvēlace atnāca pie manis. Taču viņa nāca ar aplamu vēju, raudāja un vaimanāja par to koltu skuķi, ka viņi to aizveduši uz "Kūti". Nemācēju aizstāvēties. Ka tā bija viņas vaina. Pati taču gribēja paturēt meiteni nometnē.

—    Kāpsam uz jumta. Skaitīsam zvaigznes.

Uzrāpāmies.

Es neesmu nekāds briesmonis, kaut gan Kvēlace tā apgalvoja:

—   Teu i kauč kāda jauna smaka, lai.

Zināju, kas tas ir. Dzeloņdrātis un bailes.

—    Visriņķī vieni sārņi un netīrumi.

—    Es varu satīrīt.

Nē, Kvēlacīt, tu nevari. Neviens, izņemot mani, te neko nevar satīrīt.

—   Es teu piedošu. Es teu tik diktan mīlu, ka piedošu. Ar vienu noteikumu.

Kvēlace izvilka no kabatas fotogrāfiju.

—   Teu jāizstāsta, kur tas uzjemc.

Paslējos sēdus, lai aplūkotu fotogrāfiju. Prātā tūlīt iešāvās ilgums un diafragma. F:16, es teiktu, momenta ilgums 1/125 s. Labs kontrasts, uzņemta spilgtā dienas gaismā ar statīvu. Tomēr fotogrāfijā bija kaut kas nereāls, itin kā tā būtu uzņemta ar infrasarkanu filmu. Kārni sieviešu līķi cits pie cita. Puišeļa iekritušais vaigs piespiests pie sievietes krūts, kura atgādina pērngada ābolu. Vienai pierē caurumiņš. Garskropstainas, uz debesīm paļāvīgas acis.

Jautāju:

—    Kur tu tamo esi dabūjse?

Atkal nodomāju: tādas fotogrāfijas nav. Hermanns Gēdels tādu kaut kur izracis un iedēstījis man prātā.

Tas ir mana nakts murga attēls.

Tas pats sapnis, kas atkārtojas visas naktis. Mežā izraktas bedres, 150 metru garas. Ļaudis lopu vagonos, visi mierīgi, cerību pilni. Brauc mājup. Priedāja komandpunktā virsnieki dzer šņabi un rakstveži pieraksta vārdus un numurus. Dienas gaismā sievietes un bērni tiek izģērbti. Sieviešu saplīsušie zeķturi, puišeļu lāpītās īsās bikšeles. Lakats ar sarkanām puķēm ļaujas vējam un aizlido, ieķeras apses zarā. Sieviete sāk raudāt. Apjautājos kādam, vai tas nudien ir vajadzīgs, vai viņiem nebūs auksti. Mežā var būt asi zari, bērni iekritīs bedrēs. Suns laiza no miruša bērna kājstarpes plūstošo čagu.

—   Va tu teitan esi piedalījies?

—   Neešu.

Es patiešām nemeloju.

Es neesmu slepkava.

Nekad neesmu izšāvis uz dzīvu cilvēku. Mans uzdevums bija rakt bedres un fotografēt. Vai varbūt tās bedres raka kāds cits, taču pēc manas pavēles. Es vienmēr esmu bijis iemīļots komandieris, stalts nebēdnis, nekad neesmu iesaistījies nežēlībās. Ar izpratni izturējos pret padoto problēmām. Pievēru acis uz mazu čiepšanu. Zābakus vakaros viksēju viens.

Palūkojos uz attēlu vēlreiz.

Pēdapakšas, vējā sačokurojušās kaunumlūpas, iegrimušas Veneras bedrītes un no kakla norauta medaljona pēdas. Tie ir līķi no mana sapņa. Kvēlace ar kādu viltus burvestību pārvērtusi manu murgu fotogrāfijā. Nekāda cita skaidrojuma nav. Šķiet, itin kā pāri mums būtu nolaidušās debesis, pie barakas stūra klaigātu zvaigznes un kāvi skrāpētos gar deniņiem.

—   Vai tu proti šamos izsaukt, — jautāju un norādu uz kvēlošajām debesīm.

Tā kā prot Šmugulētāja māte. Šurpām skrējš turpām skrējš ugunc vien nošķīst, un tūlīt kāvi kāpj debesīs lūsināties.

—    Debesu ugunes i pestīšanas ugunes. Tās nedrīkst pulgot.

Lūdzu tevi pastāstīt par zvaigznēm. Un tu raudāji un sauci tās tādos pašos vārdos, kādos bija saukusi māte. Suņa aurību zvaigznes un Mozus zizlis. Tikai no tēvoča iemācījos, ka krītošas zvaigznes ir nevis degošas, mirstošas dvēseles, bet gan auksti akmens kluči, kas traucas cauri tukšajam Visumam uz zemes atmosfēru.

—    Kvēlacīt, va šī i pastarnakte?

—    Var gadīties.

Pāri mums lija zvaigžņu lietus. Satrūkos ik reizi, kad kāda pārlidoja debesjumu. Un mēs skaitījām un skaitījām zvaigznes, atkal un atkal, lai secinātu, ka to ir miljoniem, un ne reizi mūsu aprēķini nesakrita. Jau atkal viena gaisā meta spožu loku, un es jutu, kā mana sieviete notrīc.

—    Šmugulētājam māsa gaida manbērnu.

—    Par to nebēdā. To es ešu nokārtojse.

Nez kāpēc noticēju, ka viņa patiešām to ir izdarījusi.

—   Va tu varēsi mani mīlēt? Par spīti tai bildei. Ja tā i tiesa.

—    Es mīlu. Citāž nevaru.

Kvēlace pieskārās no mātes mantotajai rotai, tam sāmu amuletam, šūpuļpiekariņam, ko pati bija man iedevusi, un nozvērināja:

—    Nēsā tuvu pie sirds, ta pagalam neiznīksi. Ja kauč kā pašķirsamies, nāc uz Mirušam vīram fjordu.

Apsolīju.

Kvēlace cieši piek|āvās.

—    Būsam vēl kādu brīdi šitā.

Viņa iešņukstējās un noslaucīja seju manā piedurknē. Pēc tam nokrekstēja: — Va ta kāda liela zvaigzne i nokritusi?

Papurināju galvu, taču vajadzēja slieties sēdus.

—    Kāda, rasi, i.

Un mēs skaitījām un skaitījām, kaut kas karsts tecēja man aiz apkakles, taču nebija vaļas noskaidrot, kas tas ir, jo mēs skaitījām un skaitījām, un izplatījumā virs mums ik reizi trūka vienas zvaigznes.

Piektā nodaļa Miruša vira piezīmes

Ogļuģīmis Vaļu medniekam (SOE), 04.09.1944:

Lūgums pēc pārcelšanas, iemesls: pārmaiņas kara situācijā.

Vaļu mednieks Ogļuģīmim: Lūgums pēc pārcelšanas noraidīts. Dārgais brāli, pakšķiniet tik tur savu pīpi. Mēs par jums parūpēsimies.

04.09.1944

Mīļo meitiņ,

esmu noraizējies par tevi. Zinu, ka esi Titovkas Zweiglager 322, Auties dēls stāstīja. Tā nav īstā vieta somu sievietei tagad, kad iestājies pamiers. Tur zemes garoza sasaluma nagos dreb un riežas kā drudža slimnieks. Nupat atkodēju ziņu, kurā vēstīts, ka Maskavciems nakts laikā pārcēlies 200 km uz dienvidaustrumiem. Fričiem vajadzētu saprast, ka pēdējais laiks atsacīties. Zemes dzīles izspļauj vaņkas, kas ir potēti pret niķeļa alerģiju. Fričiem visi to centušies ieborēt jau no paša sākuma. Ka Ledus okeāna krasti ir neparedzami, tie ir dzīvs organisms, kas atgrūž katru, kurš to cenšas iekarot ar varu. Tur, kur kartē atzīmēts ceļš, piepeši ir telegrāfa līnija. Kur taciņa — putas spļaujošs ūdenskritums. Smagā artilērija netiek pāri, un mūļi iet bojā. Pirmajā kara ziemā tundrā nosala tūkstoš pieci simti friču. Un pat tas nav droši, ka tundra paliek uz vietas. Reizēm ir tā — kur vajadzētu būt klajam purvam, piepeši ir krievu nocietinājums.

Nupat uzlauzu trauksmes ziņu no Titovkas Zweiglager 322. Tas ūsdegunīgais komandants Hermanns Gēdels ir pretīgs un nežēlīgs radījums. No tā vīra tev jāsargās. Liekie zobi. Tur ļaunu prātu uz Friča Angelhursta dēlu, kurš Ukrainā dienēja Einsatzgruppe C. Savā Kabinetā krāj mirušo gūstekņu ģimenes uzņēmumus. Drusku galvā vainīgs. To es ievēroju uzreiz, kad 1942. gadā nometnē biju pirmo reizi. Jau otru nedēlu bijām sniega ielenkumā. H. G. pārmaiņus vīkstīja dūres pret balto logu un meta mutē pervitīna tabletes, uzdzerdams malciņu Wurmschnaps:

— Sals mūs neaizkavēs! Arktis ist nichts!

Nezinu, vai tu saproti visu, kas notiek nometnē. Ceru, ka ne. Uz gūstekņiem tiek testēta holera un spindeles. Operācijā "Kūts" pastāv sargu un brīvgūstekņu atalgošanas sistēma. Sievietes tiek aplēktas un izmantotas kā izmēģinājumu trusīši. Norit operācija 1005: kara sākumā izraktie kapi tiek atvērti un atliekas sadedzinātas kaļķa bedrēs.

Vienīgais, uz ko ceru, ka Friča Angelhursta dēls ir tur un sargā tevi. Cerams, viņš ir sapratis to, ko viņa tēvs rakstīja savā pēdējā vēstulē 22.06.38: "Vaņka ir mēris, un Trešajam Reiham vajadzēja būt glābiņam, tomēr mani aizvien vairāk māc aizdomas, ka esam tikai jauna sērga, kas vārdzina šo pasaules nostūri." Viņa tēvs to zināja pirms marša uz Poliju. Nojauta, pirms jelkāds zināja par Staļingradas sakāvi vai to, ka Ļeņingradu tā arī neizdosies iekarot.

Vācija karu zaudēs. Mīļo meitiņ. Arī tev būtu pēdējais brīdis nostāties otrā pusē.

— Asiņo vienā asiņošanā. Iešpricē viņai.

Pazinu Mašu tūlīt, kaut gan seja un pleci slīka zem knišļu cepures no zvejas tīkla pavedieniem, tomēr vilka galvai līdzīgā rēta uz rokas neļāva kļūdīties. Bez pārlieku lielās kleitas un briežādas kažoka meitenes augums izskatījās vēl jaunāks. Ķeceres kroplie, pārāk mazu apavu samocītie pirksti, ko vēl nesen biju braucījusi savām rokām, matu cirta, kas sašūpojas vējšvīgā. Pretēji Hermanna CJēdela norādījumiem noņēmu meitenei cepuri. Acis par pasauli brīnījās neko nesaprotoša cilvēka plānprātā. Pirksti bungoja pa kokaino gurnu, un āda bija kā dzīvi noplūkta kaijas bērna kvēlošais pergaments. Uzšļakstīju meitenei uz pieres ar lavandu samaisītu lietus ūdeni no kubla un iešļircināju nomierinošas zāles. Joprojām redzu karsto bērna vaigu, kas kļāvās pie sērgu smirdīgā spilvena. Atceros smaku, kas nāca no Mašas mazās maksts, kad noliecos pie klēpja. Vēl nebiju iebāzusi meitenē pirkstus, kad jau zināju. Meitene bija paņemta pārāk mežonīgi, iekšējie orgāni vienā putrā, un iekaisums jau tik tālu, kur es tam neko nevaru padarīt. Iztaustot noskaidrojās, ka pārplīsusi audu sieniņa starp taisno zarnu un maksti, tāpēc izkārnījumi nonāk makstī. Paņēmu adatu. Aizšuvu ciet plīsumu. To darot, domāju par karasuni Hilmu, kas reiz tik dāsni ļāva man to salāpīt bez kādām pretsāpju zālēm. Tieši tāpat tur gulēja Maša melnmatīte spridzactiņa mans mazais putnēniņš un ļāva man diegt viņu ciet. Pārplēstos audus sašuvu, taču taisnajā zarnā joprojām palika caurums. Tas bija pāri manām spējām. Būtu vajadzējis vai nu zarnu saīsināt, vai aizlāpīt ar piķi, un tā man nebija.

Viscaur nomazgāju Mašu ar igauņu dezinfekcijas līdzekli un centos apturēt asiņošanu. Visu laiku dziedāju, vēsināju meitenes karstos deniņus ar lavandas dvieli. Neko labāku tobrīd nespēju.

Un pateicu skaļi to, ko zināju esam lieku:

—   Jāizsauc ārsts no kaimiņu nometnes.

—    Nein!

Jukjukām penterēju gan vāciski, gan somiski, un pat man nāve šajā pēc asins un kapličas smirdošajā kambarī šķita tīrā bērnu spēle. Visu laiku likās, ka dzirdu miglas metēju, Flak lielgabalu, granātu un tanku dūru aizvien skaļāko dimdu. Tur aizvien tuvāk līda karš.

—    Nogalini viņu.

Hermanns Gēdels pārmeta vienu kāju pāri otrai, izvilka no kabatas nazi ar izrakstītu spalu un sāka no īkšķa naga kasīt stearīna serpentīnu. Sapratu, ka nekam, ko es teikšu, nebūs nekādas nozīmes. Tagad, vēlāk par to visu domājot, — es taču būtu varējusi paņemt vienu skalpeli un iegrūst Hermannam Gēdelam vēderā. Tā vietā apsēdos uz Holandē ražotiem ķirurga ratiņiem, kas mums kalpoja par operāciju galdu, un glaudīju kraukļa melnos, taukainos matus. Zināju, ka meitene ir mirusi, kaut gan joprojām elpoja, un par nāves iemeslu tiks atzīmēts 14 f 1, Natьrliche Todesfдlle. Meitene nomirs, līdzko nonāks atpakaļ operācijā "Kūts", un tur viņa nonāks, un viņu nevar glābt neviens cits, izņemot tevi, manu Johannes.

Atradu tevi nometnes ziemeļu galā.

—   Johannes, palīdzi man. Va tu dzirdi? Koltiem skuķe drīz nomirs.

Tu papurināji galvu, itin kā īgņotos par sliktu laiku.

—    Tur neko nevar padarīt

—    Palīdzi takš!

—    Kābēd?

—    Manim dēļ? Meitenei dēļ?

—    Ej promī.

Biju tev vienaldzīga. Tad izstāstīju to, ko nebiju domājusi stāstīt. Vārdi vienkārši izkaisījās kā dūmaka un mutuļi, savārstījums no izmisušas sievietes mutes. Izgāzu ārā to, ko biju zinājusi jau vairākas nedēļas.

—    Es gaidu teubērnu.

Taču tu tikai blenzi. Šķiet, pūlējies atcerēties, kas es esmu.

—    Es grasos doties proml, un skuķi aizvedīšu līdzi.

—   Tur i karš, — tu atbildēji tā, itin kā tikai nupat būtu to pamanījis. — Va ta tu nedzirdi?

—    Krievu lielgabalus?

Ak, un kā vēl dzirdēju, dzirdēju, kā tie dienu no dienas tuvojas.

—    Kolosjoki Peklei aiza, tā tur sauc.

Kliedzu, ka tev vajadzētu nākt pie prāta. Ka es viena pati esmu uzturējusi pie dzīvības visu mūsu nometni, pēc tam kad bija beigušies konservi un koltu ziemeļbrieži noslaktēti un nograuzti līdz beidzamajam nagam. Ziemeļu govs ir pieradusi pie lopviruma, un kolts ar to var izdzīvot, taču ukrainis ne. Kā novārgušie koltu veči aiz dzeloņstiepļu žogiem pēdējiem spēkiem čāpstināja:

—    Somiet, somiet, zivīm ķidas pamet. Hļebušku, hlebušku.

—   Vēl vienu dienu, un ta mēs šeitan ieliesam cementu. Tur ta viņi varēs peldēt kā gulbji Vannzē ezerā.

Pagriezos. Skrēju ārā pa vārtiem. Dzirdēju sev aiz muguras Vienauša uzkliedzienu un suņu rējienus. Brīdinājuma šāvienu. Neņemdama to vērā, brāžos tieši tundrā, bēgu, ne ar ko nerēķinādamās, un droši vien būtu aizskrējusi līdz pašai Parkinai, ja mani nebūtu noķēruši. Pienāca brīdis, kad kājas mani pievīla un, seju augšup paslējusi, paliku uz ceļgaliem izkaucam savas skumjas.

Ak, mans Dievs, ko tu esi izdarījis, radīdams Johannu Angelhurstu, vaimanāju, kad mani pacēla un nesa atpakaļ uz nometni. Tu, Johannes, esi tāds vīrietis, kuru tūlīt pēc dzimšanas būtu vajadzējis aiznest uz purvu un iemīt akacī, jo pārāk daudz ciešanu esi radījis sieviešu dzimumam. Man. Tikai man. Man jo sevišķi, tāpēc ka es tevī iemīlējos un drīkstēju īsu mirkli tevi pieredzēt, un, kad tu mani pameti, dvēselē pavērās aiza, kurā es krītu joprojām. Ik rītu mozdamās lūdzos Dievu, lai

Viņš mani atbrīvo no šīs mīlestības mokām. Jo tā tas ir. Tu esi milzīgs caurums manī, tu esi manas cilvēcības, manas iecirtīgās dvēseles un gara nepiepildītā daļa.

Kad vārti man aiz muguras aizvērās, sapratu, ka esmu Titovkas Ziveiglager 322 gūstekne. Tu negribēji palīdzēt, un Viņam bija vienalga, pavisam vienalga.

Johanns Angelhursts 12.09.1944, Titovka

Kvēlaces koltu skuķe ir aizbēgusi. Es neesmu briesmonis, neesmu slikts cilvēks. Kvēlace tā apgalvoja, tas ir, atbaidoši ķērca, kad viņu vilka uz operāciju "Kūts". Mati viscaur sapinkājušies, ķērās aiz brlvgūstekņu koka rungām un pogcaurumiem. Arī citādi viņai bija reglamentam neatbilstošs ietērps, pogas vaļā līdz vēderam, nepiedienīgi izrādītas krūtis. Aizgriezos, lai skatītos citā virzienā. Metās slikti, skatoties uz to sievieti, ko biju iztēlojies kā tīru un neaizskaramu. Barakas priekšā viņi apstājās, un brīvgūstekņi kaut ko jautāja, esmu aizmirsis, ko, taču, šķiet, pamāju ar galvu, kaut gan neatceros, kāda bija pati saruna. Kaut kas par jus ad bellum, kara tiesībām. Vienmēr desmit gūstekņu par vienu aizbēgušo. Varēja būt arī piecpadsmit vai viss ciems, kā tika darīts Ukrainā. Tur viņus sadzina baznīcā, baznīcas durvīm aizbīdni priekšā, tad uguni klāt, deg kā fleite, kauli svelpj, rīcības liesma, nez, kā tas tagad ienāca prātā? Droši vien sapnī dzirdēts. Nekas tāds nekad nav noticis. Laikam teicu:

—    Desmit.

Tā aizbēgusi taču arī bija tik maziņa.

Es neesmu slikts cilvēks. Mūžā nevienu neesmu nogalinājis. Arī tur, Ukrainā, es raku šādu baseinu.

Kvēlace kliedza, viņas vārdus sapratu, kaut gan tagad tas šķiet dīvaini, jo mute viņai bija pilna ar kaut ko ķepīgu, tomēr es sapratu, jo nu viņa runāja kā mana māte, un manai mātei bija slikti zobi.

—    Kā tu tā vari! Mūdzis!

Nesapratu, ko tas nozīmē, un nebija Krievulēna, kas tulkotu, taču pēc sejas izteiksmes vārdus atskārtu. Domās izgāju tiem cauri — Biest, Monstrum, Ungeheuer, Scheusal, slikti izrunāti, zināms, tomēr kāds no tiem. Vai kāds vēl sliktāks. Tas aizvainoja. Ar lāpstu aiztramdīju tos prom. Iestājās tāds klusums, itin kā mani savā vatē būtu ietinis sniegs. Skatījos uz baseinu, ko biju izracis, un tas šķita meistarīgs. Tēvocis vienmēr apgalvo, ka darbs dara darītāju. Precīzām malām, sasalumā rakts. Vajadzētu tikai mazliet kaļķa, lai kritalas nebirst uz krāšņumputnu spalvām.

Tā fotogrāfija, ko Kvēlace man lika apskatīt. Kurš to ir inscenējis?

Zemē mētājās spalvu kumšķis. Pacēlu to un atkal sapīku. Kāpēc šeit netiek ievēroti noteikumi. Vai tad Kvēlace nav skaidri un gaiši lūgusi, lai barakās netiek ievazātas visādas dzīvnieku atmešņas? Tad pasmaržoju šķipsniņu un sajutu auglīgumu. Matiem bija tāda sievietes smarža, neganta un brīva, kas rodama tikai zināmos cilvēkos. Zināmā cilvēkā. Tevī, Kvēlacīt.

Kur gan tu tagad esi?

Iebāzu matu šķipsnu dzeloņdrāšu žogā, lai spurojas tur. Paliku skatāmies uz aizvien zaļākajām debesīm un ieklausījos tajā mirklīgajā klusumā, kas, šķiet, drīzāk nāca no zemes dzīlēm, nevis no pasaules telpas. Un piepeši, bez jebkāda iemesla jutos laimīgs, laimīgs pirmo reizi pēc tam, kad biju uzzinājis, ka esmu norīkots uz šo nometni. Tagad zinu, ko mēs darīsim. Nāks ziema, taču pēc tās — pavasaris. Kvēlacīt, kad Vannzē sāksies izpriecu sezona, es tevi aizvedīšu uz Berlīni. Liksim burulaivai ziņģēt līdz sešiem un barosim gulbjus, kuru rūpe vienam par otru tomēr būs mazāka nekā mums. Māte liks galdā strūdeli un stiķeņu ievārījumu. Klās viesu gultu ar pašas izšūtiem palagiem, nepretosies runāt ar tevi somiski. Kastaņas ziedēs. Sēdēsim pie ķiršiem rotātiem porcelāna traukiem, un tēvoci nekur nemanīs. No kamīna malas uz mums skatīsies mana tēva fotogrāfija. Drīz no kūniņām šķilsies bālas māņvaboles. Pie Brandenburgas vārtiem no asfalta spraugām ārā līdīs pienenes.

Ilgi gulēju uz barakas jumta un domāju par to. Cik laimīgi mēs būsim. Paņēmu savu mauzeru un apglāstīju. Nosusināju rasu delnās, sildīju metālu. Iztēlojos, ka tie ir tavi sērsnainie, maigie pirksti. Kā mēs gulētu ziedošā krastmalā un tu mani barotu ar smilgā savērtām avenēm, neļautu savainot lūpas ar ērkšķrožu augļiem. Liktu man uz mēles kazenes un meža zemenītes, slaucītu rīkli ar puķu auglenīcām, un neviena no tām puķēm nebūtu kāda ģīmīšpuķe vai cita, kas tevī ieskatās līdz sirdij vai dusmās iedzeļ. Nē, tavs skarbais maigums skar manas aukslējas, un elpa plūst tā, kā grib tavi pirksti. Tev ir dziedinātājas rokas, un tev ir vara pār manu garu. Ja vien tā vēlies, Kvēlacīt. Viss var notikt, ja vien tu iebāz pirkstus man mutē un ļauj sevi apostīt.

Laikam ilgi gulēju uz barakas jumta, iebāzis mutē mauzera stobru.

Visbeidzot nospiedu mēlīti.

Zvaigznes kustējās pa savām orbītām, un kādā brīdī viena vai divas nokrita.

Vēlāk nokāpu no jumta un gāju gulēt. Iedzēru malciņu Wurmschnaps un broma tableti, lai sapņos nelaistu mirušos. Pēdējā doma pirms iemigšanas bija — jāsagādā mauzeram patronas.

Kā izklausās, kad cilvēkam rīklē ietriec paša zobus? Man vajadzētu zināt, taču es neatceros. Savādi, ka to var aizmirst. Es pat neatceros, vai man sāpēja. Gan jau sāpēja. Atceros tikai kaunu un piepešo apjēgu, ka neesmu neaizskarama. Tam, kurš nav aiztikts, to nesaprast.

Ja jaunībā ar kaut ko vispār lepojos, tad ar saviem skaistajiem zobiem. Tie bija no balta, spīdīga kaula, tie ņēma pušu pat vilka muguru. Daudzām manā vecumā jau trešā daļa zobu trūkst, man netrūka neviena.

Jouni Nekele lūdzās, lai braucu viņam līdzi uz Līnahamariem. Aleksejs Ignatenko teica, ka ielīdīs zemē, un mudināja mani darīt tāpat.

—    Kad viņi no rīta pamanīs, ka ģevuška i promī, nekas labs nebūs gaidāms.

—   Negvelz nu, mani teitan nevienc neuzdrīkstēsies aiztikt.

Pat ja Maša ir prom, mani taču par to nevar vainot.

Es maldījos. Pamodos, kad Montja mani aiz matiem rāva uz pagalmu. Pēc pirmās salnas nakts mani kāju pirksti uz sarmas klātās zemes atstāja nevarīgus lokus. Medību sētā Hermanns Gēdels, uzcirties pilnā SS uniformā. Par palīdzēšanu gūsteknei aizbēgt noteica man karatiesu. Tas jau bija nopietni. Iebrēcos:

—    ļohannes, palīgā!

Zināms, tu nenāci. Hermanns Gēdels sasita papēžus un sprieda, ka unteršturmfīrers acīmredzot nometnes ziemeļu galā rok savu baseinu. Sakopojusi visu cienīgumu, izdvesu:

—    Viņš ir oberšturmfirers. Aizvediet mani pie Johannesa!

Mani aiz rokām un matiem vilka starp baraku ierindām un garām gūstekņu būcekņiem. Vēl pa ceļam ārdījos, spiedzu un spārdījos. Jūs vēl dabūsiet pēc nopelniem! SS komandiera sievu neviens nevar aizskart nesodīts.

Tevi ieraugot, mani pameta visas cerības. Bārda neskūta. Skaistie zābaki dubļaini. Zīlītes tā iepletušās, ka tavās acīs iemaldījies briežu tēviņš nejustu slēgtās telpas bailes. Lāpsta stāvēja, un tu balstījies pret to. Nebiji gulējis dienām ilgi.

—    Neļauj viņiem mani aizvest!

Tu aizklāji ausis, itin kā es kliegtu skaļā balsī, izvilki no kabatas marles gabalu, ar ko aizsegt acis. Ādolfīns dara dzirdi pārjutīgu, un acis gluži kā sarkanacu trušiem vairs nepanes gaismu. Čukstēju:

—   Johannes, man apukš sirds i teubērnc.

Hermanns Gēdels iejaucās un paziņoja, ka šī sieviete ir noziegusies, palīdzēdama gūsteknei. Jautāja, cik daudzus gūstekņus nogalināt, desmit vai piecpadsmit.

—    Desmit? — tu atjautāji, itin kā samulsis par to, ka šāda nieka dēļ kāds traucē tevi un tavus rakšanas darbus.

—   Jawohl. Un ko darīt ar šo, vai nogalināt?

Viena šausmīga mirkļa ilgumā ticēju, ka piekritīsi. Tomēr tu rikai papurināji galvu, itin kā ausīs būtu salīduši knišļi.

Hermanns Gēdels pamāja. Tad Montja un vēl viens brīvgūsteknis mani aizrāva uz Medību sētu. Kāškrusta karogs, vēja pamests, kļāvās pie kārts, nekur nebija redzamas citas medmāsas vai gūstekņi. Tobrīd rūgti nožēloju, ka nebiju klausījusi Nekeļu Jouni padomam kāpt viņa fordā. Ka biju atvairījusi Hermanna Gēdela piedāvāto maiņas darījumu, kur man būtu vajadzējis rikai pavērt ciskas un ļaut viņa daiktam ienākt SS grupenfīrera Johanna Angelhursta mīļākās miesā. Jo Hermanns Gēdels bija ļaunatminīgs cilvēks, un caur mani viņš tiktu klāt arī tev, Johannes.

—    Saki nu ardievas savai iedomībai.

—    Pa vēderu ne! Izsitiet kaut zobus, tikai pa vēderu ne.

Montja paraustīja plecus un pacēla savu lugeru. Laidne trāpīja tieši pa muti. Jutu, kā birst zobi, rīklē iešļācās silts un putojošs dzelzs kvass. Ievilku nāsīs gaisu un tūlīt apvēmos. Mana galva tika parauta uz augšu, un es nezinu, vai roka piederēja Hermannam Gēdelam vai kādam no sargiem. Montja sita atkal un atkal. Saules kveldīgā acs neskatījās, kā es sabruku ceļos uz sērsnas un Montja sāka tīt ap roku manus matus. No mutes gāzās asinis. Tās lija uz sarmotās zemes, un es prātoju, ka nāk rudens un asinis ir skaisti sarkanas, un brīnījos, kur Montja piepeši atradis dzirkles. Vēl paspēju nodomāt, kā tu reiz cildinot nosauci manus zobus par Dieva kauliem. Teici, uzreiz varot redzēt, ka neesmu sliktas rases. Tad viss satumsa.

Kad pamodos, atrados operācijas "Kūts" sprunguļgultā. Tikai Dievam zināms, cik ilgi biju nogulējusi bez samaņas. Pēdējā atmiņas aina ir dubļaini zābaki pie gultas. Neatceros, kam tie piederēja. Unto, Isolamperi vai kādam citam. Baraku tāpat kā agrāk apgaismoja petrolejas lampa. Pie griestiem kāds bija piekāris puzuru. Tas gaisa strāvā griezās uz riņķi, lēnām uz riņķi uz riņķi uz riņķi. Noraudzījos tā kustībā. Tas bija skaists puzurs, divdesmit četri salmu krusti.

Sāku piesardzīgi taustīt un apčamdīt savu ķermeni. Rokas smeldza. Svārki bija uzrauti līdz gurniem, un uz ciskas kaut kas lipīgs. Taču bērns nebija izmeties, to es jutu. Pustumsā pieslējos sēdus un nolaidu mēli gar smaganām. Lanckarainas, jutīgas kā saplosīta zaķa ciska. Priekšzobi un daļa no sānu zobiem bija izsisti. Noliecos nospļauties emaljas bļodā, ko biju atnesusi pie gultas tieši šādiem gadījumiem. To darīdama, biju domājusi, ka es vis neesmu savām rokām šrubējusi un berzusi grīdas dēļus tikai tādēļ, lai tos kāds mierīgi apspļaudītu ar visādiem vaņku glumekļiem.

No rīkles izgāzās daudz asiņu. Taisni brīnums, ka, bezsamaņā gulēdama, nebiju nosmakusi. Pa muguras skriemeļiem uz priekšu un atpakaļ skalinājās sāpes. Atšļuku guļus. Blenzu uz to pašu griestu baļķi, uz kuru pirms manis bija blenzusi ne viena vien cita. Tas izskatījās izčākstējis. Un tas man lika atcerēties Lispeti Nekeli.

Lispeti, kura paļāvīgi guļ gultā:

—   Tu takš tikai pārbaudīsi, va tamie bērni tur i, kā nākas?

Mazā cukurpīzda Lise. Kopā ar Jouni ieradās nometnē, izstarodama

topošās mātes laimi. Viņai nebūtu vajadzējis braukt šurp, nebūtu vajadzējis lūgt pēc palīdzības un dzelzsziedes un stāstīt, ka ada man bezpirkstaiņus, lai es viņai varētu palīdzēt dzemdībās. Ka noticis brīnums un viņai vēderā ir veseli divi bērni.

—    Es vienkārši ešu tāda auglīga. Takš es zvēru, ka abi i no Johannesa. Pirmais vēderā ietaisījās bumbām patvertnē, abet otrs — Līnahaniaros.

Lise, māsiņ manu, īsteniec, tu nejēdzi, kam to stāsti.

—    Man bail, ka šamie tur dzemdē nesakaujas.

Vecais un jaunais auglis. Kā tas ir iespējams, es nezinu. Reiz Autu mājās biju pieņēmusi vienai sievietei divus bērnus, vienu rudmatainu, otru melniem uzačiem. Skaidrs, ka no atšķirīgiem tēviem. Ārā abi iznāca zilumaini un dūres paslējuši, un izskatījās, ka rudais dzemdē mēģinājis to otru nožņaugt ar nabassaiti.

Lisei bija ieplaisājuši mutes kaktiņi un sāpēja vēders. Aizvedu viņu uz baraku un noguldīju atpūsties. Jautāju, pēc kā viņai no rītiem smird apakšgals. Pēc tā gandrīz vienmēr varēja pateikt, vai maksts nav sākusi pūžņot, vai sievietē nav palikuši placentas gabali vai varbūt dzemde taisās izslīdēt un nokarāties kājstarpē.

—    Pēc kāpostiem sacepuma, — notaksēja Lise.

Lise gulēja saulainajā gultā, kur mežģīņu aizkari izraibināja viņas ādu, un izskatījās ēteriska un trausla. Kreisie sāni bija nelāgi pietūkuši. Nosviedu zemē savu vecmātes somu, nospēru no kājām aukliņkurpes un ieraudzīju, ka mūžīgajā steigā esmu tās nomīņājusi.

—    Es gribu, lai tu pārbaudi, va viss i labi.

—    Kābēd tu nelūdz palīgā seumāti?

—    Es palaižos uz teu.

Izgāju priekšiņā, lai paņemtu no sienas nišas dzelzs stangas. Kad atgriezos, I.ispete atkal bija paslējusies sēdus pret spilveniem un zvērināja:

—    Va tu apzvēri pie Dieva Eņģeļiem, ka nekad nevienam nestāstīsi, ko es teu tūdaleņ pateikšu?

Tā kā neatbildēju, Lise turpināja.

—    Va tu zvēri pie Hilleram pirdiena, — jautāja Lise, un mute, par spīti sāpēm, savilkās smīnā.

—    Nu, zvēru, — apsolīju, kaut gan nezināju, kāpēc.

—   Johanness solīja iet ar mani pie altāra, kad bērni būs klātī.

Lispete satvēra manu roku un piespieda pie savas mīkstās krūts.

Jutu, kā zem ādas blīst mīkstā miesa, kā dzīslās švīkst maigās asinis, un man uznāca vēlēšanas sažmiegt stipri un nikni, ielaist nagus tajā vietā, kur jūtams visvairāk.

—    Rasi, sāpēs.

Iebāzu I.isei starp zobiem apses gabalu:

—    Iekodies šamā.

Pēc tam ētera lupata uz nāsīm.

—    Nau finč nekāds fukšpauc, kā fcifan fisi domāja.

Lises galva nokārās, pirms paspēju izskaitīt līdz desmit. Ķēros klāt biezpienbaltajām ciskām. Pavilku vaļā maksts galu un iegrūdu iekšā stangas.

Kāds Elles suns gan krimta manas potītes? Kas man lika darīt to, ko izdarīju. Tu biji iegājis Lisē tajā tumšajā bumbu patvertnē. Kaut gan dažus metrus tālāk bija Jouni.

Cieši saspiedu stangas ap augli un rāvu.

Manī vienmēr bijis spēks. Kad vien ievajagas, varu savaldīt nerūnītu ziemeļbriedi. Lises klēpja auglis man nebija nekāds pretinieks. Lise sāpēs iekliedzās, mugura izliecās kā englenderu iekartilts. Tā bija labi. Piespiedu mēli saviem augšzobiem un aptaustīju to neiebojāto, spīdīgo virsmu. Atceros, es vēl nodomāju, cik daudz labāka esmu par Lisi vai Peikes saimnieci, vai Autu Henriku, vai vienalga kuru. Man ir labāka morāle, man ir labāki zobi. No Sātana drosmīgi biju izvairījusies jau trīsdesmit piecus gadus, un manā pežā nebija iegrūdies nekas cits kā tas nelaimīgais zars toreiz Pestīšanas kalnā, kā to patikās stāstīt

Isolamperi, un, pat ja tas, kas manī iegrūdās, būtu bijis pats Isolamperi, kas par to. Tu esi vienīgais vīrietis, ar kuru esmu gulējusi Dieva acu priekšā. Atcerējos Lises uzvaras prieku, kad viņa paziņoja:

— Ja man no viņa būs bērnc, tamo es paturēšu.

Kaut kas manī toreiz pārtrūka, kas īsti, nezinu. Kas slēpj naidu, tas melu mēle, kas pauž tenkas, tas muļķis. Tā teikts Dieva Vārdā. Lispete gulēja saulē, un ikkatra viņas dievišķā matu cirta valšķojās ar saules stariem, krūtis viļņoja un ar ķērnes pienu ietaukotā miesa tvīka, gurni trīsēja dundurkodienu tveicē, kas plūda no silmeža. Cik gan skaista bija I.ise, gulēdama tur savās asinīs, un tajā īsajā, Sātana pabalstītajā brīdī mana tumšā dvēsele zvērēja — ja kāds te dzemdēs tavu bērnu, tad tā būšu es. Tevis dēļ darīšu itin visu un neapžēlošos ne par vienu. Atrāvu arī otru augli. Biju grasījusies dot I.isei pret sāpēm burvju ziedi un varbūt pat blāvi pelēko, čūsku sūnās apvārtīto broma tableti. Tad, kad viņa pamostos. Taču tik neganta bija mana kuces daba, ka es to neizdarīju.

Blenžu uz griestu baļķi, un tas izskatās tikpat izčākstējis kā Nekeļu griestu baļķis, kas pieder tai otrai pasaulei. Tai, kurā es biju neskarta un spēka pilna, un karš nebija mani dabūjis savos nagos. Puzurs virs operācijas "Kūts" sprunguļgultas lēni lēni griežas ap savu asi. Gaidu, kad līdzās manai gultai nostāsies dubļaini zābaki.

Mans Dievs, ja es dabūšu to vīrieti, neviena cita neprasīšu.

Dabūju, ko prasīju. Ir pienācis atmaksas laiks.

Nespēju atkauties no domas, ka šis ir Radītāja man nolikts pārbaudījuma akmens un ka tam jābūt kaut kādai jēgai. Citādi es to visu nespēju saprast. Kāpēc ar mani tā notika? Es taču biju darījusi tā, kā ir pareizi. Es biju no tām sievietēm, kas vienmēr atcerējās, ka kreklam jābūt aizpogātam līdz pašam augšējam pogcaurumam, un tērpa piedurknes līdz elkoņiem uzrotīja tikai nepanesami tveicīgās kantīnes naktīs, kā teikts reglamentā. Es neesmu ne mīlaspuķe, ne ūkņas mirte, nevienam neesmu pipeļbirste, sīrupdirsa, šekumlaiža, neesmu ciču šmiukste, vasarsvētku vaļumjosta, pažarnieku štāba leijerkaste, taļļas virinātāja, pišampeķis, ormaņmauka, pulka meita vai sēklas doze. Neesmu pežas diža, grašu slampa, kara trofeja, cauri laidēja, stobra pucētāja, Lapzemes vārtu vērēja. Neesmu, un viss.

Kāpēc tad ar mani tā notika?

Tāpēc ka iemīlējos tevī.

Kur esi, mans mīļais? Vai ir jau vakars? Vai guli uz jumta, skaitīdams zvaigznes, vai varbūt roc savu mūžīgo peldbaseinu, par kuru ikvienam zināms, ar ko tas tiks piepildīts.

Atcerējos, kā Nekeļu Aune mani brīdināja:

—   Es teu palīdzēšu. Iedošu seumeitai vemamo sakni, un pēc nedēļas viņa nāks pie teus pēc palīdzības. Takš Dievs ta vaira nebūs teupusē, va tu saproti? Ta tu būsi karam varā tāpatās kā mēs citi.

Bet es neticēju. Kā gan mani, Dieva bērniņu, varētu skart kas laicīgs.

—   Es teu palīdzēšu, ja gribi. Takš ta visam būs beigas. No manis palīdzību vaira nedabūsi.

—    Izjemsi Lispetei miesai augļus un dabūsi Johannesu, — apgalvoja Aune. — Tu vari to darīt, un nevienc teu karam beigās nevainos.

Darīju, kā vēlēts, un nogalināju tavus bērnus, kas dīga Nekeļu I.ispetes klēpī.

Guļu sprunguļgultā un skatos uz puzuru. Ja es dabūšu to vīrieti, neviena cita neprasīšu. Dabūju baudu, dabūju tavu mīlestību. Zem šīm debesīm esmu izmīta no visām pusēm un visos veidos, esmu elsojusi un izkliegusi izplatījumā savu iekāri. Esmu tevi dabūjusi atliku likām. Taču tikai tagad esmu iemācījusies, ka pipeles galā mani gaida nevis mīlestība, bet nogurums, sāpes, dažādi iekaisumi, ilgas, kas no rītiem pieņemas spēkā, un mūžīgais kauns.

Karš ir dabūjis mani savos nagos.

Heda un Jouni kopā gatavo laivu. Esam vienojušies, ka Heda paliks mūs gaidīt pie fjorda. Drošības dēļ. Hilmas nogalināšana Jouni satraukuši:

—    Tas i brīdenājums. Jātaisās promī.

Maša lēkā viņiem apkārt un grib palīdzēt, rauj aiz aplamām auklām, baksta tvana bunduli un visbeidzot iegāž jūrā Hedas cepto maizi, taču neviens nesaskaišas. Visam pa vidu Heda pienāk klāt un čukst:

—    Es par teu nestāstīšu. Ja tu nestāstīsi par mani.

Itin kā es varētu pastāstīt. Itin kā tam, kas notika operācijā "Kūts", būtu vārdi.

Heda bija vienīgā, kam es nebiju tukšs gaiss.

Ar maisu galvā gulēju operācijā "Kūts" un baidījos par savu nedzimušo bērnu. Es nezināju, kas notiek ārpasaulē, un šķita, ka to nezina arī neviens cits visā nometnē. Visi sakari bija pārtrūkuši. Likās, ka Zweiglager 322 ir pārvērtusies par savrupu, iekšupvērstu pasauli, kur valda plēsoņu likumi, lirīvgūstekņi darīja, ko vēlējās, staigāja apkārt, krūtis izgāzuši, ar koka rungām dauzīja par sevi zemākus un kliedza savās griezīgajās balsīs. Vakaros viņi pieprasīja papildu ēdiena porcijas un ne to vien. Kurš vadīja nometni, Hermanns Gēdels vai hilfsvilligeri?

Es nezināju. Skaidrs bija tikai tas, ka esmu kļuvusi par gūstekni. Vairs nebijām ieroču brāļi, vairs nebija Kabineta muskusa smaržas, nedz arī skaistas fotogrāfijas ar radu jaunavām. Es nespēju tam noticēt, taču nebija neviena, kam paprasīt, un kā gan es būtu pavaicājusi.

Ko daudz pīkstēsi bez zobiem. Kas padara cilvēku par cilvēku? Valoda un neaizskaramība. Tas, ka var pateikt sakāmo, un tas, ka nav jāguļ sprunguļgultā ar pliku pīzdu, baidoties no nākamā pimpja. Valoda un neaizskaramība, un man bija atņemtas abas.

Aleksejs Ignatenko nerādījās. Tu nerādījies. Karakuce Hilma iepriekšējā dienā bija pienākusi pie manas gultas un laizījusi roku. Līdzko sajuta kādu nākam, tūlīt paslēpās. Montju es pazinu vienmēr, viņš visvairāk smirdēja pēc čūskuļergas. Biju pārliecināta, ka rumpjus, kas gāžas man virsū, es izturēšu. Izturēju gultas tricināšanos, spalvas, kas kņudināja manu nabu kā skudras, citu gūstā esošo sieviešu gurdo, ļaunvēlīgo izsmieklu, jo viņām vairs nevajadzēja būt aplecamajām, jo nu fričiem un brīvgūstekņiem bija jauna sirdspuķīte, godātā Frдulein Schwester; kuru paņemt priekšā gribēja visi, ja jau bija tāda iespēja. Ikviens atcerējās, kā es viņus biju izrīkojusi, likusi berzt lāviņas un nievājusi netīros kājautus, vainojusi viņu pazemotībā viņus pašus. Ikviens gribēja atmaksāt, un es to jutu apakšgalā, kad pēc katras kopošanās notupos iečurāt emaljas bļodā.

Visvairāk baidījos no tā, ka mani kāds paņems pārāk mežonīgi un bērns izkritīs ārā. Taču viņš bija neatlaidīgs, viņš negribēja piekāpties. Rītam austot, paliku viena un tad jutu, kā manī pukst divas sirdis. Vecā un jaunā. Salūzusi un nevainīgā.

Tu nenāci. Aleksejs Ignatenko nenāca. Jouni Nekele nezināja, kas ar mani notiek un vai vispār vēl kas notiek. Aune bija mani brīdinājusi: biju viena. Tu nerādījies, par tevi nekas nebija dzirdams, un es prātoju, vai Hermanns Gēdels beidzot atbrīvojies no tevis. Adolfīns ir bīstamas zāles. Pietiek ar naga tiesu tur iemērkta cigoriņa, un F,delweiss vari dziedāt jau no mākoņa maliņas.

Man joprojām vajadzēja veikt savus medmāsas un Nāves eņģeļa pienākumus, taču nedrīkstēju atstāt operāciju "Kūts". Skatījos uz kārnajām sievietēm, kad viņas vakaros pēc darba pārvilkās mūsu bezlogu barakā. Gūstekņu vīriešu darbs beidzās, kad viņi pārradās no savas ceļa būvēšanas, strēba šķidro zupu, kurā ar katru vakaru bija aizvien mazāk labuma. Viņi tomēr varēja brītiņu atpūsties un patrīņāt kājautus pret dūmvadiem, kas bija saķimerēti no skārda bundžām. Taču sieviešu maiņa turpinājās vēl visu nakti. Vienai ar rētainu apakšgalu, kurai tikai pirms pusotras nedēļas biju nodzinusi četrus mēnešus vecu augli, bija skaista balss. Viņa sēdēja uz savas gultas malas un tumsā dziedāja, kad visi vīrieši bija aizgājuši. Šī sieviete, kas smaržoja pēc lāceņogām, arī bija vienīgā, kas man izrādīja jelkādu laipnību. Visas pārējās pret mani izturējās atklāti naidīgi, biju taču briesmīgā un neieredzētā Frдulein Schwester, kas rāva augļus no klēpjiem un ļāva notikt visam ļaunajam. Kas bija apdullinājusi savu audžumeitu, atnesusi uz operāciju "Kūts" un, pīpi pakšķinādama, sēdējusi uz kāpnēm, kamēr brīvgūstekņi cits pēc cita ņēma meiteni priekšā.

Bet Maša pati to bija izdiedelējusi! Viss bija Mašas vaina.

Visu savas gūstniecības laiku vēmu un raizējos, vai tik manī augošais bērns dabū pietiekami daudz uztura. Šķīstā kāļu zupa, kas te skaitījās ēdiens, man vēderā neturējās. Biju sākusi slepus ēst grīdu dezinficēšanai paredzēto kaļķi, un dienām un naktīm man kārojās ko tādu kā vircotu dzērveņu mērci ar mandeļtupeņiem. Tīkoju arī pēc lāceņu pūtēja, ķerveļu mērces, baltajiem upes māliem. Un asinīm. Sapņos redzēju tundrā skrejošus vilkus, kurus medīju kailām rokām un basām kājām un kuru asinis laku zem mēnesnīcas debesīm.

Reiz tā pēc lāceņogām smaržojošā gūstekne mani pieķēra, kad ēdu ķērpjus no sienas baļķu starpām. Pie sevis viņu biju iesaukusi par Šķīstītājputnu, jo viņa bija apsēsta ar savas lažiņas tīrīšanu. Viņai pēc dzemdībām nebija savilkusies vēdera āda.

Tupēju pie barakas stūra vemdama, kad parādījās Šķīstītājputns. Norādīja uz manu vēderu un jautāja:

—    Kā sviežas? Dūša noļekusi?

Pamāju, ka klēpis tiešām pilns.

—    Es uz teu ļaunu prātu neturu.

Nākamajā dienā Šķīstītājputns man atnesa čūsku, ko bija atradusi strādājot, un mācīja man to pavardā izcept. Deva padomu, ka, trūkstot gaļai, man vajadzētu mēģināt tikt pie vardēm, ķirzakām, prusakiem un ka visādi dergļi pirms ēšanas jānoģērē vai jāizplēš no čaulām. Sāku raudāt.

— Va tu man vari drusku padziedāt?

Es, miegā ieaijātāja un nomoda aizžūžotāja, vairs nepratu dziedāt, pat dungot nemācēju savam bērnam. Heda piespieda apšķibīto galvu man pie vēdera un sāka dziedāt lēnu, iemidzinošu meldiņu. Vaigs pie mana vēdera bija ass un trausls. Neviļus sāku glāstīt sievietes rugaino galvu. Piepeši atcerējos, ka ierodoties viņai mati uz pieres bija rudi un lokaini. Tagad arī no maniem matiem tiks šūti zeķu purngali zemūdeņu apkalpēm. Vai varbūt tos izmantos segām, matraču pildījumam, baraku sienu aizbāšanai. Mani mati samaisīsies ar bulgāriešu, žīdiešu, ukrainiešu, lietuviešu, ēģiptiešu, čigāniešu matiem. Ja notiktu pēc taisnības, tad visu pasaules sieviešu mati tiktu saausti kopā un kā apsūdzošs, palss tīmeklis izplestos pāri tuksnešiem, mežiem un ciemiem.

Domāju: ja jāmirst, tad jāmirst. Ja nu vienīgi būtu gribējies izstāstīt tev, Johannes, ka caur tevi esmu jutusi Dieva mīlestību arī šeit, pasaules malā, un ka divreiz esmu sastapusi Sātanu. Un par to, ko neesmu ar tevi izdzīvojusi, par to esmu sapņojusi, redzējusi sapņus par tevi arī tad, kad pasaule man apkārt pārvērtās zaņķī un neprātā. Tikai par tevi, par tevi, tāpēc ka tu man bija tas vienīgais īstais un pēc tevis es alkstu un ilgojos, jo tava būtība pieder man, tava dvēsele glauda manī pasauli pa spalvai, un es tevi mīlu, kaut gan tu man vienmēr nodarīji pāri, kaut gan biji stūrgalvīgs, uz pišanos un šņabi kārs dīkdienis friča viltus tērpā, sīks savā naidā un plašs mīlestībā, un es nevaru aizmirst to, kā mani atgrūdi. Tomēr es mīlu to labo un krietno kodolu, kas tevī bija un ir joprojām. Mēs esam radīti, lai skatītos šajā pasaulē kopā, tikai mēs abi kopā, jo bez mūsu mīlestības šī pasaule ir milzīgs rupors, kurā rēc nežēlīgs un strutains nāves vējš.

Labais noskaņojums izgaisa, kad tuvojāmies Bjērnes veikalam. Biju teikusi, ka līdz pašiem steķiem nebraukšu. Hedu drošības dēļ bijām atstājuši pie Mirušā vīra fjorda. Jau selgā redzēju, kā Bjērne uz steķiem mums uzglūn un māj, brīnums, ka roka nenokalta. Pie sevis nolamājos. Tam vecim noteikti ir trešā acs, kas palīdz izdzīvot nelāgos laikos.

—    Redzēj nu, akurāt teu gaidījām. Kā ta sviežas?

Nevīžoju sākt jautāt, kā gan Bjērne bija zinājis, ka veikalā ieradīsimies tieši šajā dienā. Toties Jāriki pat necentās valdīt savu ogļuģīmi, bet zīķēja te uz mani, te Jouni. Man izskatījās, itin kā šie divi viens otru pazītu. Tikai neparko nesapratu, kā tas varētu būt iespējams.

—    Kā ta meiteņam iet?

Vairījos no mencu smakas un šķērsām iestājos starp plauktiem, tā lai Ogļuģīmis nevarētu man sekot. Tomēr viņam kaut kā izdevās ietūcīties starp mani un norvēģu auzu pārslām. Pamanīju, ka Jāriki sejas izteiksme ir neparasti saspringta, kad viņš čukstēja:

—    Va ta tu posies promī?

—    Ko?

—    Posies promī no tā fjorda uz ātrāko.

Viņa acīs bija redzamas patiesas raizes. Pasitu auzu pārslas padusē un pārvietojos pie konserviem. Lofotu salu kūpinātais lasis un saidas, ko reizēm spēju ieēst, viss konservierēts un hemetizierēts. Mūžīgās kaltētās, blanšētās un piesmietās krevetes mencas pikšas saidas jūrasvēdzeles jūraslīdakas ātes butes un vilkzivis, kas gaudo vēl bundžās, man uzdzen nelabumu. Gribēju netraucēti izvēlēties ēdienu, kuru bērns nākamā nedēļā, iespējams, paciestu, taču kur nu. Arī tur starp plauktiem šūpojās Jāriki galva.

—    Man izgāšnakt peles spiedza. Zvērenāt zvērenāja, ka teu jātaisās promī. Brauksi kopā ar Aunei dēlu. — Jāriki ar netīro īkšķa nagu norādīja uz Jouni, kurš veikala dibengalā ar Bjērni pārrunāja kaut ko acīmredzami steidzamu.

Turpināju pētīt bundžas, Jāriki starp plauktiem blenza uz mani.

—    Meit, tu nedrīksti teitan palikt.

Negribīgi ieskatījos Ogļuģīmim acīs. Bundža izkrita no rokām. Tagad beidzot pazinu viņa sejas izteiksmi. Tie nebija polārnakts plānprāta izraisīti murgi galvā. Ne tas, ko biju saskatījusi šajā kraķī agrāk. Tās bija sāpes. Tādas pašas kā dažiem Petsamo sāmiem, kad sentēvu kapsētā uzslējās friču piparbode. Šādu skatienu agrāk esmu redzējusi kādam zeltracim, kurš pārāk ilgi bija skatījies kāvos, un tam, kurš ar šādu skatienu veras pasaulē, tas nesola neko labu. Pirmo reizi ieraudzīju vientuļu, vecu vīru. Un kaut ko sensenis pazīstamu. Apjautu cilvēku tur, kur agrāk vietu bija aizņēmusi nīstama un derdzīga grauzējuts. Krunkās saķērās asaras, kad viņš čerkstēja:

—   Tu ieradies pasaulē kā ugunīgs praps. Pāršķēli seumāti un paliki dzīva.

—    Pie vella, ko tu?…

—   Zvēri, ka dosies no šejmienes promī.

Tad viņš man kaut ko pasniedza. Pīpi, kurā iegravēts: Piedod grēkus. Šo pīpi es pazīstu starp tūkstoš citām. Tas nebija iespējams. Nē.

—   Jūrai laupītāš.

—    Šamo es neešu laupīš.

Un tomēr viņam rokās bija I.ises adītie bezpirkstaiņi. Norādīju uz tiem. Pirksts trīcēja.

—   Tamos es gribu dabūt apukaļ.

Vecais pastiepa man Lises adījumu.

—    Šamie i no vraka. Pīpe nau zagta.

Piedod grēkus.

—   Teu jātic.

Paņēmu pīpi un pavirpināju pirkstos. Tās gludā virsma. Kā mans skaistais tēvs to pīpēja Sahanperes brūžos. Nc jau šis Ogļuģīmis, šis ērmoti savādais ķēmeklis. Kurš uzradās pie Mirušā vīra fjorda, kad vien gribēja, un nestāstīja, kas viņš tāds ir. Neko nesapratu. Vienīgais, ko iedomājos pateikt:

—    Ieliec mutē.

Ogļuģīmis paņēma pīpi un iesprauda starp skarbalainajām lūpām.

—   Tā tu gribi?

—    Va ta es atceros.

Tomēr vienu lietu atcerējos.

—    Pastāsti, ko tu man notaļ atgādenāji. Ko manmāte teica par to, no kurienes nākusi sarkano padarīšana?

—   Ja tā sarkano padarīšana pēdīgi nāk no Dieva, ta tādai valstībai mēs neko nevaram padarīt…

Ogļuģīmim acīs iecirtās fjorda dūmaka, un viņš aizkrekšķējās.

—    Un tālāk?

—    Un, ja tā i no Vella, ta gan šī reiz jems un apmirs.

—    Nu, no kura ta šī ir?

—    Redzēj, to es nezinu.

—    Tu mani pameti.

—    Man diktan žēl, meit. Kā teu dzīvē i gāš?

Nezināju, ko atbildēt. Labi ir gājis. Par sarkano mauķeli neviens nav saukājis. Par manu ālavību neviens nekad neko nav iztaisījis. Saiešanās neviens nav apdejojis, sliktas asinis neviens nav piedēvējis. Nekad neesmu aizturējusi elpu, ieraugot Isolamperi zvīņainos zābakus līdzās gultai.

—    Ko tur daudz. Kā pa celmiem.

—   Teu taga jāpošas promī.

—    Nekur es nebraukšu.

—    Apsoli!!! Es vaira nevarēšu teu palīdzēt.

Nejēdzu neko citu, kā pamāt.

Tad šķita, ka vairs nespēju izturēt.

Bez iepirkumiem bēgu uz laivu un nokomandēju Mašu sev līdzi. Bjērne vēl atnāca atvadīties, tak ne jau lai palīdzētu man nest, bet gan aprunāties ar Jouni. Redzēju, kā Bjērne Jouni iegrūž trīs pases un papīra lapu, ko viņš mudīgi iebāza kaklā pakārtajā ādas maisiņā.

Iesēdāmies laivā. Galvā kliedza linnejās mirstoši dunduri. Jouni icrūcināja tvana bunduli, un mēs devāmies ceļā. Ogļuģīmis palika krastā noskatīties mūsu aizbraukšanā. Nolūkojos, kā radījums kļūst aizvien mazāks, un centos apjaust, ar kādu krāpšanos un māņiem darīšana tagad. Tomēr jutu, ka šajā reizē esmu dzirdējusi patiesību.

— Es ešu parūpējies, lai tu tiktu promī no šejmienes.

Jouni pasniedza savu kakla maišeli, un es no turienes izvilku Bjērnes dotos papīrus. Trīs pases un pagaidu vīzas. Ar tām tiksim līdz Zviedrijai un pāri jūrai uz Somijas dienvidiem. Mašai acis laistījās kā govij mēnesnīcā.

Tomēr es nespēju pievienoties Jouni un Mašas priekam. Biju pazinusi tās acis, pilnīgi noteikti, un tās piederēja citam laikmetam un citai pasaulei. Par godu Rovaniemu septiņdesmit piecu dienu tautas republikai nozagtās karameles. Lipīgas lūpas, kad pavasarī laizīju sveķu urdziņas uz jaunceltņu sienām. Kāju pirkstus svilinošā klints Ounasvāras virsotnē. Viss sakrīt savās vietās. Tagad man atkal ir tēvs.

Cauri rudenīgi vieglajam, gaiši dzeltenajam vakaram pukšķinājām uz Mirušā vīra fjordu. Jouni vadīja motorlaivu gar krastiem kā labs zinātājs, un tas man galu galā apliecināja, ka viņš te bijis jau agrāk. Ka Jouni un Jāriki ir uz vienu roku un pazīstami kopš seniem laikiem. Tad man apskrējās žults. Ja jau Jouni sen bija zinājis, kas ir Jāriki Peltonens, vai tad nebūtu varējis kaut ko pateikt?

—    Kābēd tu neizstāstīji agrāk?

—    Ko tādu?

—    Ka tas Jāriki, ka tas i manc…

—   Muti ciet! Va ta tu nesaproti, ka par tādām lietām lietām nedrīkst skaļi taurēt, — Jouni noņurdēja un parādīja vēstuļu žūksnīti. — Kad tiksam drošībā, dabūsi izlasīt.

Vienbrīd pie apvāršņa saskatīju avarējušu kuģi bruņainiem sāniem, taču tik tālu nespēju saskatīt, vai tas ir S/S Donau, ar kuru pati biju ieradusies pie Mirušā vīra fjorda. Citā vietā rēgojās vācu gūstekņu nometnes krāsmatas. Ar dzeloņdrātīm iežogota teritorija tukšatnes vidū, un Jouni saniknojās, ieraugot jucekli, kādu vācieši aiz sevis atstājuši. Krastā slējās skārda bundžu kalns, pamesti finiera būdu gabali un zirga vai mūļa līķis, grūti pateikt, jo meža dzīvnieki to bija pamatīgi apgrauzuši.

Atstājām laivu paslēptuvē aiz klints tādā vietā, no kuras bija redzama haizivs spurai līdzīgā klints ziemeļu pusē un sniegotās virsotnes. Izcēlām no laivas mantas un pāri brikšņainajai klintij cīnījāmies uz Mirušā vīra būdu. Heda skrēja pretī un krita Jouni ap kaklu.

Tagad Jouni un Heda sačukstas. Kad karš būs beidzies. Tad mēs atgriezīsimies pie Varangerfjorda un Hjirkenēsā, saka Heda. Tur laši nāk krasta smiltīs ošņāties un laiza kāju pirkstus kā suņi. Tur arī Mašai būtu labi. Heda čukst:

—    Es zināju, ka tu ieradīsies.

Jouni uz pusstundu nozuda kaut kur upes grīvas virzienā un atgriezās. Tūlīt pat no izskalotiem kokiem un mizas gabaliņa tika uzburts ugunskurs loma cepšanai. Jouni lepni nolika Hedai priekšā čurkstošo zivi, un sieviete pratās uzslavēt.

Jouni vaicāja, vai mums būs kādi iebildumi, ja viņš savu lomu aprīs veselu. Iebildumu nebija. Un tomēr, tajā noskatīdamās, es sāku vemt.

—    Viņa i uz grūtām kājām, — skaidroja Heda.

Ne jau tas bija pie vainas. Katru reizi, ēdot strauta foreli, atceros tevi. Tu esi saldūdeņu zēns, Berlīnes bālais lolojums. Vasarā teici, ka Ledus okeāna zivis tevi dara slimu. Ka tev garšo līdakas, ezera asari un sīgas. Zivis, kurām pēc ādas redzams un jūtams, ka tās nav no cilvēku sugas. Ledus okeāna laša āda ir kā nule no ūdens iznākuša bērna miesa. Tāpēc, rijot mīksto gaļu, tu juties kā cilvēkēdājs.

—   Teu jāēd, — Heda izrīko.

Riju. Asakas ir tik sīciņas, ka siekalās izkūst un izgaist. Nekele baudpilni laiž sīkās ziveteles lejā pa rīkli. Tieši tā daži dzīvē tiek uz priekšu.

Pēc ēšanas Nekele ievelk Hedu sev klēpī, un viņi meņģējas atdziestošajās smiltīs. Vedu Māšu skatīties Hilmas kapa uzkalniņu. Skuķe grib tur nolikt krastā atrasto karodziņauklu.

—    Kur Hilma taga ir?

—    Viņa i putniem valstībā.

Maša ir apmierināta.

—    Abet mēs. Va ta mēs taga esam drošībā?

Pamāju tumsā. Stāstu Mašai, kā tur izskatās. Tikai sudrabainu smilšu ietvertas tirkīzzilas lagūnas, un neviena, kas uzglūnētu. Tikai lagūnas, kur vasarās teikšana ir untumainu melnspārnu kaiju un alku virsvaldīšanai.

Tagad tam pierādījums ir pārknābātu gliemežvāku un saplosītu jūras zvaigžņu čupas zemesraga ziemeļu galā.

—    Mūsim tur nevienc neuzglūnēs.

Nekele izrēc veselu virkni mūžsenu lāstu. Dzirdu, kā viņš nozveļas zemē un sāk raust ugunskurā žagarus. Iztēlojos, kā uguns žāvē viņu nosvīdušo ādu, kā tā garo. Abas ar Mašu sēžam aiz smilšu paugura un skatāmies zvaigznēs, kas iedegas debesīs.

—   Šito labo pišanos ar teu. —Jouni sagrābj Hedu aiz paceles, kad viņa cenšas piecelties, lai nopurinātu svārkus. Heda atkrīt vīrieša skavās un piebāž degunu pie dūmaini smaržīgā kakla.

Lai pišas veseli, domāju. Jo kas gan cits tas ir. Bez mīlestības palikušu gauddieņu nogrūšanās, lai gūtu labsajūtu, miesas kustības, lai sasildītos. Diņķim dzīres vai kas nu tās bija par svinamām dienām, pat neatceros, ko Aplēkātājs teica. Tomēr zinu, ka tā vis nav. Viņiem ir kas tāds, kā man nav. Viņi kļūs par ģimeni. Heda tiks pie ģimenes, kaut gan ir gulējusi operācijā "Kūts" un blenzusi uz salmu puzuru tāpat kā es. To, kā viņa no nometnes tikusi prom, es nezinu un neuzdrīkstos vaicāt.

Dzirdu, kā Jouni un Heda klusām sarunājas.

—    Va tu nāksi man par mūžam draugu?

—    Nākšu gan. Ja es teu pa prātam.

—    Pa prātam gan.

Un tad ilgu laiku vairs netiek teikts nekas.

Aiziešana no nometnes pienāca tad, kad es jau vairs neticēju. No rīta pirms vārdu izsaukšanas atbrāzās sakarnieks, kura trīsriteņu huskvarna bija salikta no iznīcinātiem pļerkšķiem. Norāva ķiveri un uzrunāja Hermannu Gēdelu kā zemākstāvošu. Stāvēju aiz operācijas "Kūts" un raku bedri nodzītajiem augļiem, kurus Hermanns Gēdels nevēlējās iekļaut savā kolekcijā.

Tūlīt pamanīju, ka nez kas notiek. Pirmām kārtām, paša Hermanna Gēdela izturēšanās. Vairs ne tik droša un nešaubīga. Sākās vispārējas klaigas. Montja dalīja pavēles:

—    Nometne tiek evakuēta. Slimie gūstekņi paliks šeit.

Dzemdes kaklā vienlaikus nožvangojās cerības un bailes. Cerības,

ka beidzot varēs tikt prom. Tomēr zināju, ka tā nenotiks. Operācijas "Kūts" sievietēm neviens neļaus atstāt nometni un izstāstīt pieredzēto.

Man aiz muguras savā vilkādas kažokā bija uzradies Hermanns Gēdels.

—    Tu zini, kur viss atrodas.

Dokumenti un fotogrāfijas. Viss jāiznīcina.

—    Fikai man negribas palīfēf.

Hermanns Gēdels svārstīja rokā savu lugeru:

—    Pēdējo reizi. Johanna Angelhursta dēļ.

Johannes, tevis dēļ biju gatava izdarīt arī to. Lai tevi nenošautu. Hermanns Gēdels lika man kopā ar Alekseju Ignatenko sadedzināt un iznīcināt visu iespējamo. Montja nāca mums līdzi. Kāpjot augšā pa

Kabineta kāpnēm, prātoju, kāda vara nāks šīs vietā un kas ar mums notiks. Iededzu uguni.

Kur biji tu? Raki savu bedri, gulēji uz barakas jumta vai varbūt beidzot tevi bija nošāvuši? Ar šauteņu laidēm kopā tika dzīti slimie un operācijas "Kūts" sievietes.

—   Pēc garuma, gūstekņiem jāstājas pēc garuma, — Montja kliedza pa Kabineta logu. Itin kā būtu nez cik svarīgi, lai nāvē vispirms dodas paši īsākie.

Grūdu dokumentus un fotogrāfijas zaļgani oranžajās liesmās, savukārt Montja bakstīja manu muguru ar šautenes laidni. Ugunī nozuda ziņas par gūstekņiem un eksperimentiem, kas ar tiem izdarīti. Aborti, ziņojumi par nāves iemeslu un iešļircinājumu skaits. Kamīnā ielidoja pat Hermanna Gēdela slimīgā fotokolekcija. Kā pēdējo ugunī iesviedu tā baltkrieva ģimenes portretu, kur meitai bija sačirkoti mati un dēlam brilles un klēpī Bībele.

Kad viss bija sadedzināts, Montja teica:

—    Paldies. Tagad jūs Trešajam Reiham vairs neesat vajadzīgi.

Man un Aleksejam Ignatenko lika stāties slimo gūstekņu ierindā.

Saulei rietot, kā pēdējā drebinājos ierindā un noraudzījos uz darbspējīgo gūstekņu virkni, kam tika dota pavēle soļot uz rietumu vārtiem. Savukārt slimajiem gūstekņiem un sievietēm nācās klumzāt uz nometnes ziemeļu galu. Vispirms pa pieciem, pēc tam pa desmit reizē. Tālāk bija dzirdami šāvieni. Tūlīt sapratu, kurp mūs ved. Uz mana mīļotā, mana Johannesa, rakto masu kapu. Nekādu baseinu neviens nekad nebija plānojis, friči tikai bija gatavojušies uz to, ka nometni vajadzēs atstāt un dzīvotnespējīgos iznīcināt. Vai tu to zināji, mans mīļais? Vai tu vispār vēl kaut ko saprati no šīs pasaules, vai varbūt ādolfīns jau bija paveicis savu uzdevumu un tu biji galīgi pārkāpis robežu?

Kad garām nometnei sāka plūst no krieviem bēgošas alpu jēgeru vienības, iestājās milzīgs juceklis. Daļai no viņiem bija likts palīdzēt karagūstekņu evakuācijā, daļa mežonīgā ātrumā krāva inventāru tatru melnajās kulbās. Medikamentu un pārtikas krājumi tiktu iznīcināti, ja būtu, ko iznīcināt. Nepielūdzamais vakars smirdēja pēc petrolejas, tēviņu sviedriem, steigas un sliktas pīpes tabakas. Nez kur uzradies komandieris ar bālu miesu un zaļu cepuri izkliedza pavēles ieplīsušā megafonā. Tieši viņš bija tas, kurš pasludināja, ka no nometnes nekavējoties jāevakuē ārzemju strādnieki, jo sevišķi Somijas pilsoņi.

Sirds krūtīs salēcās. Glābiņš! Troksnī dzirdēju tikai teikumu skrandas.

—    Finnen… verlassen… unmittelbar…

To ir grūti izskaidrot, mans mīļais. To, kas tobrīd notika. Es itin kā pamodos no murga. Kā pēc pletnes cirtiena atkal atrados starp dzīvajiem. Biju somu medmāsa, nevis karagūstekne. Es atgūšu savu cilvēka vērtību, savu pašcieņu. Apstulbusi izgrūdu Alekseju Ignatenko no ierindas.

—    Pabļaun, ka mēs esam somi.

—    Nefpēju.

Skriešu metāmies uz "Kūti", kur operāciju telpā divos kartona koferos joprojām stāvēja mani vecmātes instrumenti un Miroņmodinātājas lotas tērps. Asaras aizmigloja acis, un uz kāpnēm es nogāzos. Mēle trāpīja tajā vietā, kur bija atradušies mani priekšzobi.

Ja vien es spētu runāt. Izvilku no kofera lotas tērpu un rāvu nost gūsteknes kleitu tā, ka ciskas žļakstēja un grūtniecības dēļ piebriedušās krūtis kvieca.

—   Frдulein Schwester, — man aiz muguras bija uzradies Hermanns Gēdels. Pacēla savu Iugeru. — Kur tad tā steidzamies?

—   Ef aifeju, — sacīju ar savu bezzobu muti. Tas neizklausījās pārliecinoši.

—   Maukas tur muti, kad runā SS hauptšturmfīrers, — Hermanns Gēdels drīzāk jokoja, nevis pavēlēja, un iesita drīzāk aiz paraduma, nevis sišanas prieka. Bet tu, manu Johannes? Kur biji tu un kāda pakāpe jaunajā kārtībā bija tev?

—   Johannef fēl afmakfās par fo.

Hermanns Gēdels noklabināja savus liekos zobus.

—   Johanns Angelhursts ir nīkulis. Nebūtu tēvoča, viņš pēc Ukrainas būtu iespundēts Dahavā un nesis džutas maisus.

Tad es kaut ko atcerējos.

—   Tur pie smilšu bedres Ukrainā, tur, kur tika slaktēti tie bezdelīdzēni. Tās patiesībā bija sievietes, un tu biji tas, kurš viņas sita, vai ne? Nevis Johanness. Viņš iesita tev.

Izskatījās, ka Hermanns Gēdels neatceras, par ko es runāju. Tad viņa seju pārņēma apnikums. Viņš no jauna pacēla savu ieroci un atbīdīja drošinātāju. Ievēroju, cik tuvu viena otrai atrodas komandanta acis.

Nu gan ir čābiski, nodomāju. Mans Dievs, neļauj šim bērnam mirt!

Kaut kur savas apziņas ārmalā uztvēru, ka aiz Hermanna Gēdela parādījies kāds stāvs. Nespēju koncentrēt uz viņu skatienu, jo šķita, ka pasaule izplūdusi un griežas aizvien ātrāk un ātrāk. Skaidri izšķīru tikai Hermanna Gēdela seju, viņa ieplestās nāsis, glītos vaigukaulus, liekos zobus, kas kāroja krimst manu miesu.

—    Mediciņica, uzmanies!

Aleksejs Ignatenko novēzēja savas rokas, kas bija pagarinātas ar lāpstu. Atskanēja krakšķis, un vienu brīdi Hermanns Gēdels izskatījās ārkārtīgi izbrīnīts. Tad viņš uz mutes nokrita uz grīdas dēļiem, ko karavīru un brīvgūstekņu zābaki bija nopulējuši gludus.

Un tad vairs nebija laika domāt.

Aleksejs Ignatenko novilka Hermannam Gēdelam zābakus un galifē bikses. Novilka kažoku, brūno kreklu, nagcepuri. Garstilbu zeķes no dažādiem pāriem un tām piestiprinātos zeķturus. Pašus beidzamos ādas cimdus, no kuriem viens palika uz grīdas turam ieroci, kamēr savukārt izģērbās Aleksejs.

Aleksejs Ignatenko atlauza Hermanna Gēdela žokļus un iebāza tam mutē savu roku. Ārā viņš izvilka Hermanna Gēdela liekos zobus.

Biju tik apmulsusi, ka nespēju palīdzēt.

Zobus Aleksejs Ignatenko pasniedza man un sausi noteica, ka mēs nekur prom no nometnes netiksim, ja es nespēšu runāt.

Ieslidināju zobus mutē. Tie derēja.

Hermanna Gēdela kailo līķi iestampājām lopbarības maisā. Aleksejs uzvilka komandanta apģērbu, bet es — savu lotas uniformu.

Mazais Aleksejs gandrīz noslīka Hermanna Gēdela biksēs, un man vajadzēja meklēt auklu, lai tās viņam turētos kājās. Piedurkņu gali satraucoši uzrotīti. Lai noslēptu asinis, izklāju uz grīdas segas, kas tūlīt pievilkās tumšiem traipiem. Svešie zobi mutē izraisīja vemšanas refleksu.

—    Nekas nesanāks.

Tomēr apjautu, ka spēju runāt.

—    Davai! Sanāks.

—    Nu ta gāši!

Aleksejs lgnatenko papurināja galvu.

—   Ņet, tas tur vēl i dzīvs.

Nopūtos. Pieliecos pie rokas, kas sniedzās ārā no maisa, un pārbaudīju pulsu. Kaut kas tur vēl tukstēja.

—    Nogaleni viņu.

Aleksejs lgnatenko pacēla savu lāpstu, tad sāka svārstīties. Ģīmis nepatikā saviebās. Aleksejs sniedza lāpstu man. Papurināju galvu. Šādi ar nodomu no manis nekāda slepkava nesanāca.

—    Pasauc kādu palīgā.

Piegāju pie durvīm un uzkliedzu SS karavīram ar zīdaiņa miesu, ka viņam jānāk palīgā. Satrūkos, kad aptvēru, ka šurp skrejošais sargs ir pazīstams. Zem nagcepures rēgojās glīts, ieapaļš caurums, kuru aizsedzošā auss bija nogriezta.

—    Gūsteknis mēģina bēgt! — Vārdi no mutes izvēlās taustīgi un ķerdamies, tomēr izvēlās.

Ieradās vēl kāds karavīrs, kurš, notaksējis lgnatenko virsnieka uniformu, atdeva godu.

Skatījos uz Vienausi, viņš skatījās uz mani.

—    Ko ar viņu darīt? — Vienausis beidzot prasīja.

Atvieglojumā nopūtos.

—    Metiet Titovkas upē, — sacīju, jo nekas cits prātā nenāca.

—   Jaivohl!

Vienauša balsī bija dzirdams nesenā lūzuma spalgums. Skatienā slimība. Aizejot uzmetu acis zēna kājām un pamanīju, ka bikses iebuktētas atbilstoši reglamentam, bet zābaki vaļa taukos laistās. Tikai uzauti nepareizās kājās. Apķēros, ka šādus zābakus es operācijā "Kūts" līdzās savai gultai nebiju redzējusi ne reizi.

Aleksejs Ignatenko stāvēja savā SS uniformā un ar Hermanna Gēdela pletni plikšķināja pa sāniem. Sargi sāka vilkt maisu uz nometnes ziemeļu galu. Līdzko durvis aiz viņiem aizvērās, no manas gultapakšas izlīda karasuns Hilma un līksmi pavicināja asti.

Aleksejs Ignatenko parādīja mugursomu, kur bija ietūcījis Gēdela vilkādas kažoku un šaha galdiņu ar visiem kauliņiem.

—    Davai! Gāši?

Mani divi kartona koferi joprojām stāvēja operācijas "Kūts" kaktā. Paņēmu tos.

—   Va ta nu i viss? Vsjo horošo? — Aleksejs Ignatenko prasīja, kad soļojām uz nometnes vārtiem, ne pa labi, ne kreisi neskatīdamies. Viņš stāstīja, ka dienām ilgi slapstījies zem kantīnes grīdas dēliem, bet naktīs ēdis zivju ķidas no atkritumu kaudzēm un lopvirumu.

Zeme mums zem kājām īdēja un ņaudēja, pamazām nolaidās tumsa. Uz masu bedri aizgāja beidzamās slimo gūstekņu ierindas, vārdus vairs neviens nesauca.

—    Es esmu somu Schwester, un šis ir komandants Hermanns Gēdels. Mums jānonāk Parkinā.

Iekāpām mašīnā. Hilma iespruka man pie kājām un sāka laizīt potīti spraugā starp zeķi un vilnas biksēm. Visu ceļu sēdējām sānu pie sāna, saspringtiem muskuļiem un ieklausījāmies aiz muguras dzirdamajos šāvienos.

Visbeidzot vakarā, kad ieraudzījām starmešus, kas Parkinas austrumu pusē ieslīpi grazīja mākoņus, nemanāmi saņēmu Alekseja elkoni un paspiedu. Krievulēna kārnais augums nodrebēja no pieskāriena, un es cerēju, ka šoferis nav to pamanījis. Tomēr pieliecos Aleksejam tuvāk un, piekļāvusi lūpas gliemežvākam līdzīgajai, atkarenajai ausij, čukstēju:

—    Spasibo, Aleksej. Tūkstoškārt pateicos.

— Parmuška, es no rīta braukšu prom.

Putnēns stāv līdzās pavardam un mīņājas no vienas plezniņas uz otru.

Protams, protams. Lai tik brauc. Lai ved prom savas mazās kaulainās kājeles un lielās locītavas, savu paradumu grozīt pakausi, itin kā atrastos upes krastā un prātotu, vai pietiek drosmes iet peldēt. Pieskaros meitenes stūrainajam stāvam un apskauju viņu, baidos, ka viņa joprojām netic, ka ir man mīļa, saņemu rokā viņas slikti apgrieztos pieres matus, viņai ir tādi ķērpji, ka par tiem kādam jārūpējas.

—   Tamos es nometnē neļāvu nogriezt.

Atgādinu, kā mati katru vakaru jāsukā. Vismaz piecdesmit reižu ar vaļa kaula ķemmi, jāmazgā ar ziepēm, un jāsprauž puķes aiz auss. iMaša jautā, kāpēc nebraucu kopā ar viņiem.

—    Es braukšu vēlāk.

—    Va ta tu man taisīsi pūķus?

—    Protams, — meloju tā, ka rīkle aizspriežas.

—    Mandomāt, tu īsti nesaproti.

Jouni skandina to pašu, ko atkārtojis jau vairākas dienas. Ka viņš man nevarēs palīdzēt, ja palikšu šeit.

—    Va tu man uztaisīsi slēpes?

Jouni neziņā brauka bārdu:

—    Netaisīšu. Tik un tā nomirsi.

—   Vienalga palikšu.

—        Tu esi pārāk labs sievišķs, lai teitan nomirtu, va tu to zini? Es teu būtu varēš pateikt jau agrāk, takš nciedrīkstējos. Šeitan viņi teu nogalenās.

Nekeles acis atrodas tumsas un gaismas robežjoslā.

—    Vinč nau teu gana labs.

—   Tomēr bešā es nemāku dzīvot. Nemāku, kopš pirmoreiz ieraudzīju.

—   To jau nu pamanīja viss fjords.

—   Tu nekad neesi mācēs pieluncināties, pat ne sieviešiem. Pieliecos un ar pirkstu novelku pār Nekeles melnajiem bārdas rugājiem. Rokas un bārda smaržo pēc tās pašas zivs.

—    Nebēdā. Teu viss i kārtībā. Jouni padodas.

—    I jau tā mīla salda, — viņš nočerkst.

—    Agrāk teu bārda neauga.

—   Totiesu teu taga neaug mati.

—    Izgāšlaikos brāļiem māsas par maukām nelamāja un matus šamām nevienc nost nešņikāja. Kas tas i, ka visi taga grib sieviešus apcirpt?

Jouni pastiepjas un noglauda vilnu, kas man spraucas ārā no galvas.

—    Tā es teu toreiz neaizvedu promī no nometnes. Kauč gan redzēju to visu.

—    Pat pusi tu neredzēji.

Esmu Hedai apsolījusi, ka nekad nestāstīšu, kas notika operācijā "Kūts".

—   Un es pati nebūtu spējse visu šito paredzēt.

—   Tu notaļ esi bijse tik mežonīga un tāda… drosmīga.

—   Nu, ta tu akai esi bīš nīkuls manā vietā, lai.

Jouni ierauj galvu atpakaļ plecos un ar kruķi rušina ogles pavardā.

—    Aizvedīšu jūs visas kauč ar varu.

—    Es ne, es apsolīju Johannesam.

—   Vinč vaira nau tas pac cilēks. Tā ir taisnība.

—    Agrāk bij agrāk. Taga i taga, — Jouni prāto. Arī tiesa.

—   No vecām lietām labāk laisties vaļā. Nekāda jēga notaļ atgādāt.

Nav jēgas, nav gan. Heda pieskaras maniem zīžainajiem matiem un

sabužina. Cenšos pasmaidīt, tomēr tas drīzāk ir aiz liekajiem zobiem sūrstošs raudiens. Mati ataug, zobi ne.

—    Aizvedīsi prom Hedu. Un Mašu. Es ne.

Tad Jouni parokas sev pa kabatu un iemet man kaut ko saujā. Šūpuļpiekariņš. Mana Johannesam dotā rota.

—    Atradu uz Miljontiltam margām. Va tagadītēs ticēsi?

—    Ka i dzīvs? Tam es akurāt ticu.

—   Tas nu gan nozīmē ko citu.

—    Nodo sveicienus I.isei. Pasaki, ka man diktan žēl.

Jouni izzvejo no somas vēstuļu sainīti:

—   Teutēs iedeva, lai tu izlasi. Kad būsi drošībā. Abet ko es teu varu padarīt. Jem. Lasi, kad gribi.

Jouni ielien gulēt līdzās Hedai, Maša viņiem kājgalī jau dzīvojas pa miega valstību. Uzklāju sev vietu līdzās pavardam. Pēc tam ilgi stāvu pie loga un raugos mēnestiltā, kas nolaižas fjordā. No dūmakas uz briežiem izjāj divi tēli, viens garš un ar melnu bārdu, otrs pastrupāks, abi paslējuši gaisā pīķus. Ļauju ainām nākt un aiziet kā dūmakas grīstēm virs atvara. Salna nolaiza krastu, citu pēc citas nokož lāceņu lapas, taču man nav jādrebinās.

Atguļos uz grīdas.

Heda mazā čokuriņā guļ drošībā Jouni klēpī. Tur viņa spiež sev klāt vīrieša raupjos īkšķus tik ilgi, līdz sajūt viņa sirds pukstus pat nagu galos. Viņai tur ir labi un droši. Pirms iemigšanas paspēju nodomāt, cik tomēr žēl, ka viss nenotiks tā. Jo, kaut gan agrāk bija agrāk, un tagad ir tagad, kā Jouni dziļdomīgi sacīja, tas neko nemaina. Kaut jupis tevi rāvis, Johann Angelhurst! Kas tev lika ierasties šeit, jūras suņu un burvju zemē, kas lika tirdīt mani, mirstošu, bērnu gaidošu sievieti. Sažņaudzu saujā Lises adītos cimdus un iebāžu pasi un pagaidu vīzu pavardā.

Neko nenožēloju, kaut gan vajadzētu. Es palikšu te, pārējie aizbrauks. Esmu devusi solījumu, un to arī turēšu. Tā es visu izpirkšu.

Nekeļu I.ispeti pēdējo reizi sastapu Parkinā. Somu sievietes tika vestas drošībā uz Kirunu Zviedrijā. Karagūstekņu straume no ostas plūda uz Tornetu un Neue StraЯe, pa to pašu ceļu, ko dažs labs no šiem nelaimīgajiem savulaik bija būvējis. Šie izdzīvojušie bija vieni vienīgi kauli un āda un aizplīvurotām acīm gāja pretī nāvei. Organization Todt virsnieki kliedza un ar šauteņu laidnēm sita tos, kuri grasījās sabrukt ceļmalā. Sniga bezveidīgas pārslas, mīkstas kā šūpuļdziesma. Vienmēr esmu mīlējusi pirmo sniegu, tagad tas uzdzina šaušalas, jo, kaut gan mums garām noteikti soļoja tūkstošiem vīru, es neatceros, ka zēnu koka kurpes kaut reizi būtu ieklaudzējušās. Varbūt tāpēc, ka sniga sniegs, vai tāpēc, ka viņi bija kļuvuši tik viegli.

Sniegpārslas meta ēnas uz mašīnā sēdošo sieviešu sejām. Tur viņas kravas kastē dirnēja kā uz kaušanu vedams lopu bars, apsārtušās acis izbrīnā noraudzījās, kā es pati saviem spēkiem kopā ar Mašu soļoju starp vāciešiem. Es biju baidījusies sastapt Lisi. Taču viņa mani sveica atplestām rokām.

—    Māseņ, kābēd lai tu nebrauktu kopā ar mūsim?

Lise lūdzās un diedelēja, lai es kopā ar pārējām sievietēm evakuējos uz Ziemeļzviedriju un no turienes atpakaļ uz Somiju. Tomēr pasniedza mīkstu paciņu.

—   Tas teu, lai rokas nesalst. Abet nekas labs nau gaidāms, māseņ.

Tur ostā trīcēdama gandrīz biju gatava viņai ticēt. Visās malās klu-

burēja un klumzāja ne īsti slimi, ne veseli alpu jēgeri, apgādes daļas vīri, somu esesicši. Lise pielieca savu sirds veidola galvu, nez no kurienes krita starmeša kūlis, kas apgaismoja sāls kristāliņu klātās skropstas.

—    Ko viņi teu nometnē nodarīsi?

Es neatbildēju.

—   Va ta tu neredzi, ka šitas mūsim karš taga i izkaroc. Un mūs takš nevienc dzīvas neapēdīs, sākumā kādu brīdi, rasi, skatīsies drusku greizi, takš gan jau ta aprims.

Ļoti gribējās ticēt.

—   Vācu zēni i Jouni apsolīši — ja tagadītēs būs jāaiziet, ta vismaz mūsim čukurā uguni nelaidīs.

Paskatījos uz sievietēm kravas kastē, taču šķita, ka neviena nav dzirdējusi. Vairākums, neko neredzot, skatījās uz piestātnēm un viļņlauzi. Dažas no viņām bija pazīstamas. Tur ar nograuztajiem nagiem stulma malu berzēja šņukstošā Helpu Laina, bet tur Autu Henrīka saņēmās uzsākt baznīcas dziesmu tādā balsī, par ko viņai saiešanās būtu izgājis slikti: "Ak Kungs, ja es, zemes tārpiņš, reiz…" Agrāk arī viņai bija bijusi vaļa noteikt un izrīkot. Un tagad viņa tur kluknēja, dziedādama kā tāda govju meita. Pišanās atvaļinājumā atbraukušais vīrs bija viņu pieķēris slepus dalām gultu ar brīvkrievu un izlicis aiz durvīm. Saimnieks aiz ausīm bija aizvilcis savu bābieti uz pirti un ar spirtu un petroleju izmazgājis šai pežu, pēc tam ar šito pīzdas ūdeni padzirdījis vaņku un, draudēdams ar šaujamo, aizdzinis pie visiem velniem. Skatījos Lisei acīs, un tur nebija apsūdzības. Tās bija maigas savā tuvredzībā un neviltoti atvērtas pasaulei. Tajās atspoguļojās gaidāmās vasaras naktis upes krastā, Jāņu ugunskurs un dzeltenas saulpurenes. Atjaunotne, surogātkafija un lēni silstoša melnā pirts. Saimnieces tamborēti aizkari, kas nošūpojas logā, gaidot nācēju. Lise pabraucīja man roku un pieliecās, lai piekļautu vaigu pie manas apšķibītās galvas.

—    Unto drīz tiks ārā no cietuma, lai.

Es neatbildēju, un Lise jau negaidīja atbildi. Kad atkal būs uzbūvēta slimnīca, es pavisam noteikti tur dabūšu vecmātes darbu. Medmāsas ir vajadzīgas vienmēr, un jo sevišķi šādā pasaules ugunsgrēka laikā tādai zinātājai kā man ar vieglu roku un uz zila gaisa vilka pasi vis nevarēs iedot. Gan jau cilvēki sapratīs.

—   Mūsim takš, lai, — čukstēja Lise un skatījās ar savām dūmakainajām kinozvaizgnes acīm. Un piepeši es tik briesmīgi sailgojos pēc viņas. Sakārojās pieliekties, lai apošņātu viņas krūtis un pēc piena smaržojošo pakausi, taču kaut kas neļāva. Mana nodevība pret viņu. Viņas miesas augļi, ko biju iemetusi pavardā. Vai viņa nojauta? Taču Lises izteiksmi, tikpat vientiesīgu un vaļsirdīgu kā agrāk, slēpa kažoka apkakle.

Tad viņa sāka mālēt nākamību. Unto mani vedīs pie altāra, arī Lise tiks pie vīra. Kaut vai pie kāda apvienības Kemi naudasmaisa. Mēs ar Unto uzcelsim māju līdzās Isolamperu sētai, no Sallas cirsmām drīz atkal tiks pludināti jauni baļķi, tur arī mēs augštecē ar kāsi mazliet varēsim pakacēt, naktī slepus. Un tad rīkosim talku, un drīz būs spārnīcas.

—    Es ienīstu viņam zābakus.

—   Jemsi un nomazgāsi.

Drīz atkal būs gadatirgus, un būs bārdaina sieviete, un sārni ziemeļbriežu kamanās ar zvērādām, plostnieki upē, un ap Jāņiem ieradīsies krododils un ar autobusu divi nēģeri, atceries, tā kā 1929. gadā. Pēc Ziveiglager 322 Lises vārdi izklausījās kā svētlaimīgi murgi. Gribējās noticēt. Gribējās abus apošņāt tuvu tuvu, Lisi un melus. Par ko tad ne. Kur tad citur man likties.

Gāju prašņāt, kad paredzēts braukt. Šoferis ļuļķēja papirosu un ar cimdu braucīja apsarmojušo padeguni, itin kā nebūtu dzirdējis. Saraustīju vilkādas kažoku un atkārtoju skaļāk, tā, kā nometnē biju ieradusi izrīkot brīvgūstekņus. Šoferis ar īkšķa un vidējā pirksta knipi aizlaida pa vējam nodeguli.

—    M-m-mauka. — Viņš, rūpīgi nomērķējis, uzspļāva uz maniem govsādas zābaķeļiem.

—    Ko, ko?

Pagriezos pret šoferi, un viņš nenovērsa skatienu. Zināmu ļaužu, Alakunnasu Jākima. Acu zīlītes izskatījās pēc šķīdoņa putrā peldoša niķeļa, kad viņš atkārtoja, reiz taču nestostīdamies:

—    Mauka.

Pametu acis uz Lisi. Nebija grūti nojaust, ka viņai nāsīs un padusēs aug cukurmīksta vilna. Lise man un šoferim dāvāja savu kinozvaigznes smaidu. Varbūt viņai nekad nenāksies dzirdēt tādus apvainojumus. Man vienmēr bijušas tramīgākas ausis.

Tad paskatījos uz citām sievietēm. Nemācēju just viņām līdzi. Viņas nebija bijušas starp Kalnu armijas maizē pārgājušajām somu medmāsām un kantīnes lotām. Šīs sievietes par iekarotājiem diez vai zināja vairāk, nekā bija redzējušas Rovaniemu Mazajā Berlīnē vai Līnahamaros. Es biju kas cits nekā šīs tīriņās līdzgaitnieces, kas iznēsāja limonādes pudeles pa frontinieku mājām. Es biju friča mauka, un šādas sievietes liktenis zaudētāju Somijā nebūtu viegls. Tur jau komunists trina savu dūci un kāroja asināt zobus pret vāciešu līgavām. Atgriežoties man uz rokas būtu bandubērns. Varēja gadīties, ka operācijā "Kūts" esmu dabūjusi tādas veneriskās slimības, kam ar dzīvsudraba un ziemeļbriežu tauku pelēko ziedi nav līdzēts. Taču bija vēl kas sliktāks, un tie bija dvēseliski un tāpēc grūtāk nosakāmi ievainojumi. Es atgrieztos nodedzinātajā Lapzemē ar bijušo ieroču brāļu traipiem brunču stērbelēs, un kā vārdā? Mirkļa baudas vārdā, viņi teiktu. Plīstošu zeķturu, lēta franču konjaka, zeltaini červeļaiņu rozīņu vārdā, nejaušu, uz ciskas nolaistu, kantīnes svaigo baļķu sveķos iebraucītu ardievu vārdā. Viņi to nesaprastu. Ka man nebija izvēles. Mīlestība savā nežēlībā neskatās ne uz vecumu, ne rasi.

Uz papēža pagriezos un devos uz muitas namu. Skaidroju 20. kalnu armijas virsniekam, ka esmu Vācijas armijas dienestā un norīkota uz nākamā Narvīkas prāmja sanitāro vienību.

— Jawohl, — prātoja virsnieks, šķirstīdams ostas žurnālu pelēkos vākos. — Natьrlich. S/S Donau feldšerim ir plaušu gangrēna. Taču tagad jūrā dodas tikai trakais, vaņka cik spēdams apšauda fjorda galu.

Paraustīju plecus. Virsnieks uzmeta skatienu maniem piederumiem un noņurdēja, ka ostā ir medikamentu noliktava, tur varētu apjautāties pēc visa nepieciešamā. Abi zinājām, ka no lauka hospitāļa nekas neatlēks, ne krievam galva, ne man pārsienamie un penicilīns. Dabūju zīmogu papīros. Sasēju savus koferus kopā, kā nometnē biju iemācījusies no Vienas karjaliešiem, liku nesienus plecos un pasaucu Mašu. Pagriezos, lai pēdējo reizi paskatītos uz Līnahamaru ostu. Neitiniemu zemesrags slēpās aiz snieģeļa, ko pūta burvju mute. Pa kreisi zivju miltu fabrika un "Somijas Zvejnieka" piestātne. Kalnā kāpjošas baraku rindas, balti vizoša muitas ēka. Klosteris palika ārpus redzesloka, tāpat viesnīca un morgs aiz tās. Militārās iekārtas preču piestātnēs zibens ātrumā rika pakotas, svērtas, vilktas un svīrētas tēraudsānu kuģos, uz klāja cēla vīrus ar maisiem. Melnas kravmašīnas, sūkņi, traleri, fabriku skursteņi, pat zemūdeņu parks, ko savulaik fjordā bija uzčabinājuši englanderi, viss bija tāds pats kā toreiz, kad devos prom, un tomēr viss bija mainījies. Aiz Parkinas par godu kritušajiem vāciešiem slējās sešpadsmit tūkstošu krustu armija. Vairs nebija sarkanās košumcepures un koltu puikas, kas uz steķa nerroja zivis. Vakars, kad no saules ratu rotātām glāzēm dzērām Wurmschnaps.

Pēdējo reizi pacēlu seju pret debesīm un lūdzos, lai Kungs dod man zīmi. Un tad man tika tā parādība. Kaut kur Zvejnieku pussalā krievi palaida gaisā šāviņu, kas uzlidoja tieši debesīs un trāpīja zvaigznē, un tikai es redzēju, kā šī zvaigzne krīt. Tā bija Suņa aurību zvaigzne, ko daudzkārt tiku tev debesīs rādījusi, un tā dega ar spilgtu liesmu un nokrita kaut kur šajā pusē. Virs Pestīšanas kalna trīs eņģeļi pūta vara bazūnes. Un es atcerējos to vakaru, kad gulējām un barakas jumta un to, ko man toreiz teici. Sapratu, ka tagad Radītājs man atsūtījis zīmi. Cirtos apkārt. Lise palika kravas kastē starojam un raudam, kad es sausām acīm kopā ar Mašu pa trapu uzkāpu uz mazā bruņukuģa S/S Donau klāja.

Johanns Angelhursts 25.09.1944, Titovka

Visi ir aizgājuši. No rīta pamodos bez apakšbiksēm ledainā barakā. Biju piemīzis gultu. Pēdējo reizi tā gadījās, kad nomira tēvs un es ieraudzīju to krāšņi apgleznoto šķirstu. To pliko šķirstu, to bezjēdzīgo relikviju, kas joprojām pierāda, ka no tēva nekas nebija. Tas pats šķirsts tagad atrodas kaut kur pie Mirušā vīra fjorda. Jo tas nudien ir tas pats, kaut gan neprotu to izskaidrot. Kā klājas manai mātei Anniki? Vai viņa ir laimīga ar manu tēvoci? Kā savā kapā atdusas Horsts Vesels, tas Trešā Reiha moceklis, dūres varonis, par kuru tiek dziedātas dziesmas — un kāpēc gan? Jo viņš pratās laikus nomirt un nepalika šeit par liecinieku mūsu kaunam.

Guļu. Āda piesalusi pie matrača. Man nav apakšbikšu. Ja tēvs vispār kaut ko iemācīja, tad to, ka vīram jābūt kārtīgām apakšbiksēm. Ne tām armijas pelēkajām, un nekad citu lietotām. Bet tādām, kam ir labas, ar Husqvarna nošūtas dubultvīles un kas neieķeras haki bikšu ielocēs. Tādām, kas silda, lai nesaiet grīstē dzimtas turpināšana. Tādas māte sūtīja uz Ukrainu, pirms apprecējās ar tēvoci.

— Kvēlacīt, — čukstu, — kur tu esi?

Baseins ir gatavs. Gribētu tev pastāstīt. Ka peldvieta ir gatava un mēs varam doties. Ka esmu centies ziņot uz Parkinu, lai no turienes kāds ierodas palīdzēt baseina darbos. Tur jāielaiž ūdens. Vajadzētu dabūt inženieri no jaunajiem aizsargierakumiem, lai viņš izstāsta, kā ( to izdarīt. Titovkas upe ir pārāk zemu, taču varbūt līdzētu kāda sūkņu sistēma? Vienīgais, ko es vēlētos, būtu kaut neliela atzinība tam darbam,

ko esmu paveicis. Johannes, pie Alariha kapa, kāds tu brašs darbarūķis. Trešā Reiha intereses tu stādi augstāk par visu. Tu esi varonis, kam līdzvērtīgu neatrast. Tu esi apbrīnojams un nemaldīgs karavīrs. Pietiktu pat ar mazāk. Taču šī pilnīgā vienaldzība, manu Kvēlacīt, tā mani aizvaino. Paveikt tādu darbu Dieva pamestā mūžīgajā sasalumā nav bērnu spēle. Jāsaprot augsnes slāņu blīvuma pakāpes un tas, ka Kolosjoki raktuves nemitīgi tricina zemi. Jāuzmanās, lai no zemes dzīlēm cilvēku sapņos neiesprūk nekas aizmūžīgs.

Kvēlace nenāk mani uzklausīt.

Tā nu guļu tukšajā barakā un skatos ārā uz strautu. Pie turbīnas piesalis putna spārns. Tas griežas lēni, hipnotiski kā panorāmas ratā ietriecies eņģelis. Nejūtu smārdu, kaut gan tam jāsmaržo kā uz pusēm pāršķeltai miesai. Pēc dūnu spilvena un narkotiskām vielām, jo kas cits ir asinis. Man vajadzīgas zāles. Tad spēšu domāt skaidri.

Izeju ārā. Nekur neviena nav. Ne brīvgūstekņu, ne Holgera Heidera, kuru, tiesa gan, neesmu redzējis sen. Uz kurieni ir devies Holgers Heiders? Kur ir zonderkomandas? Nekur neredzu Hermannu Gēdelu. Tas nozīmē, ka esmu kļuvis par hauptšturmfīreru, nometnes komandantu. Taču nav neviena izrīkojamā. SS virsnieki nav redzami, apakšvirsnieki un militārā policija ir prom.

Baraku rindu O spānis deg. Brīvgūstekņu D nodaļa ir iebrukuši, pagrabs vienās liesmās. Ūdens tvertnes, kas stāvēja aiz operācijas "Kūts", ir iztukšotas, munīcijas noliktavas uzspridzinātas. Šīs ir kā svinības, uz kurām ielūgumu nav saņēmis neviens cits.

Tomēr priecājos. Esmu pabeidzis savu darbu.

Tiktāl nonākt nebija viegli. Traucēja ledus garoza. Aizgurkstinājos līdz peldbaseinam un lādējos, ka nu es reiz ziņošu Partijai, lai nākamo reizi tādiem neiespējamiem uzdevumiem meklē kādu citu. Noledojušie rīta dubļi, iesaluši pēdu nospiedumi. Kailas kājas. Rases deģenerācijas pakāpi viegli noteikt pēc tā, vai rās pārstāvjiem ir augsta pēdas velve vai nav. Izskatās, ka daudziem te gājušiem ir grieķiska kājapakša. Kā tas iespējams? Šie deģenerāti, Aizvolgas cilvēku dzimuma pārpalikumi.

Seno krētiešu pēdu velvju graciozitāte bija izslavēta, un Alariha kapā atrodas zeltā atliets viņa iemīļotās sievietes pēdas nospiedums. Es to zinu. Hermanns Gēdels savulaik meklēja Alariha kapu Busento upes gultnē. Vienīgais, ko viņi atrada, bija zelta pēda. Manas mīļās Kvēlacītes kājas velve ir skaistākā visā pasaulē, pārāk liels papēdis, taču daiļi pirksti.

Piepeši sajutu sāpes kājas īkšķī. Tikai tagad aptvēru, ka arī man pašam basas kājas. Noliecos, lai izrautu no kājas lausku, un tā izskatījās kā gabaliņš no apaļām zēna brillēm. Izvilku stiklu no miesas un sašķaidīju.

Ierados pie sava peldbaseina. Ūdens tajā nebija ielaists. Tikai mīksta sniega kārtiņa.

Skatījos uz to. Skatījos ilgi.

Un sapratu.

Tas bija kaps.

Kāds tas arī bija paredzēts jau no sākuma.

— Jāizrok tas, kas reiz aprakts, — teica Eduards Dītls. Operācija 1005.

Kara pirmo gadu masu kapi tiek uzrakti, līķus sadedzina, miroņiem no mutes izrauj zelta zobus. Tie, kam agrāk nebija nekādas nozīmes, tagad ir apgrūtinoši pierādījumi. Un es neesmu labāks. Es nudien ienīdu gan žīdus, gan Ciānas gudro sazvērestību. Taču tie tur Ukrainas grantsbedrē, tie neizskatījās pēc tādiem, kas perinātu kādu sazvērestību. Pārbiedēti laucinieki, bērni un sievietes, kuras kādam bija vecmāmiņas. Tāpēc es neprātos dot to pavēli. Un tāpēc iesitu Hermannam Gēdelam, kad viņš lika bērniem izģērbties un iet uz bedri.

Un tāpēc es ienīstu Kvēlaci, jo viņa atvilka savu koltu skuķi, kura man to visu atgādināja.

Kā karasuns laizīja bedrē gulošas meitenes līķi.

Šķiet, ka atmiņa centusies mani no kaut kā pasargāt.

Nu tā vairs nesargā.

Nedz atmiņa, nedz zāles.

Skatos uz līku kaudzi un cenšos aptvert redzēto. Ādolfīns manu ķermeni vismaz daļēji atstājis. Taču tas, ko esmu izdarījis. Sāk trūkt elpas. Gribu nonākt aiz fotoaparāta, gribu prom no šīs klātbūtnes. Spēju izturēt pasauli tad, kad tā ir ačgārni kameras objektīvā. Pasauli es pazīstu tad, kad man tai jāaprēķina ekspozīcijas laiki un blendes atvērumi. Negribu redzēt ne ekstremitātes, ne apsarmojušas skropstas, ne cieši citu pie citas gulošas nāves.

Tad starp līķiem ieraugu ko pazīstamu.

Šaura roka smalkiem kauliem, vidējā pirkstā pazīstamais ērglis.

Paiet brīdis, pirms saprotu. Hermanns Gēdels. Hermanns Gēdels šeit guļ un ir miris. Brutāli nogalināts, kāds varētu teikt. 1941. gadā Babijarā pie grantsbedres ietriecu viņam zobus rīklē, kopš tā laika esmu baidījies no atriebības. Sacīju, ka bērnus nedrīkst plikiņus dzīt ārā. Tomēr bērni tika izģērbti, un es devu pavēli. Taču darīju arī ko citu. Iesitu Hermannam Gēdelam, un tāpēc Hermanns Gēdels mani ienīst. Nebijis tēvoča, mani būtu sodījuši ar nāvi. Tā nomaldījusies lode, kuras dēļ zaudēju atmiņu. Esmu pārliecināts, ka acs kaktiņā tēmēdams stāvēja Hermanns Gēdels.

Piepeši atceros. Kvēlace. Jātiek prom no nometnes. Tagad domā skaidri, Johannes!

No šejienes līdz Parkinai ir 35 kilometri.

Man ir kompass, un es zinu, ka esam 69. platuma grādā.

Rusenštrāse noteikti ir mīnēta, un es neesmu saņēmis nekādus rīkojumus no štāba.

Man vajadzētu vadīt vienības.

Pagaidu atkāpšanās Hjirkenēsas virzienā, Hermanns Gēdels to izskaidroja jau pirms laba laika.

Operācija Nordlicht, izdedzinātās zemes taktika.

Vuoresjoki un Licas teritorijā ir sestās un otrās kalnu jēgeru divīzijas pozīcijas, Stiitzpunktlinie, ar tērauda caurulēm nostiprināti betona bunkuri ar tranšejām, lielgabaliem, komandpunktiem, trīs secīgās līnijās. Tām cauri krievi netiks. Vai varbūt tomēr tiks?

Tad atceros vēl ko citu. To, ko stāstīja Kvēlace.

Savu bērnu tur kaut kur.

Man jātiek uz Mirušā vīra fjordu.

Man jāatrod Kvēlace.

Viņa man visu izskaidros.

Kad karš beigsies, dosimies uz Berlīni, Vannzē krastā kūkos desmitiem dzegužu, smaržos sveķi, baltā veranda laistīsies, un pretējā krastā katru vakaru iedegsies sarkanas, dzeltenas un zaļas cirka lampas. Ēdīsim dārza krēslos zem Bavārijas ceriņiem. Likšu, lai tev atved Koltankengesā atrasto svina kapelu kaķu zelta rāmī. Kvēlace varēs mazgāt matus lakstīgalas pienā. Darīšu visu iespējamo. Jo no trim nornām, likteņdievēm, Kvēlace tomēr ir Skuld, Nākotne.

Sestā nodaļa Mirušā vīra piezīmes

Ogļuģīmis Vaļu medniekam (,SOE), 12.06.1944:

Segvārds Pajumtnieks ir uzrādītājs. Sūta viltus ziņas uz Murmansku, ievilinājis NKVD partizānus slazdā (Funkgegenspiel).

Vaļu mednieks Ogļuģīmim:

Rīcība: Pajumtnieku eliminēt.

Ogļuģīmis Redhedam (gestapo), 30.09.1944:

Funkgegenspiel raidlugas pārtrauktas. Sakari atklāti. Nekavējoties piesakies Trumses gestapo štābā.

01.11.1944

Mīļo meitiņ,

esmu slikts cilvēks. Esmu melojis, uzrādījis, iedzinis cilvēkus nāvē. Esmu nodevis Padomju Savienību, Sabiedrotos un Trešo Reibu. Arī savu dzimteni esmu nodevis, kaut gan tā vispirms nodeva mani. Redbeda uzrādīšanu nenožēloju. Liku doties uz Trumsi un pieteikties. Tajā pašā laikā aizsūtīju ziņu uz gestapo štābu un vainoju viņu nacionālismā. Cerams, izmetīs pa logu un līķi izbaros vēžiem.

Vairs negribu melot, kā darīju vasarā, lai glābtu dzīvību. Tirgonis bija iegriezies. Teicās prātojis — kā man var būt vienīgais raidītājs, ko

fricim neizdodas nopeilēt. jautāja, vai man zināms, kad šeit, pie Mirušā vīra fjorda, kāds nogalināts. Atlaida drošinātāju un atbildēja pats:

—   Es zinu gan, un tas brītiņi i klātī.

Dzīvības briesmās izstāstīju par burtnīcām un informāciju, ko esmu tajās saglabājis. Tajās ir plāni par operācijām Nordlicht un Birke, par Somijas un Norvēģijas dedzināšanu, Vadsi un Varangeru, par visiem Schutzwall. Sajās burtnīcās ir aizzīmogoti kuģu braukšanas grafiki, maršruti un pieturas. Ar šīm koordinātām un ziņām var izlemt visu ziemeļu likteni. Par labu Sabiedrotajiem. Un tikai es protu tās lasīt.

Izteicu priekšlikumu: Tirgoņa Pajumtnieks ir izdzīvojis prātu. Trenkā ziemeļbriežus ielejās un caurām dienām ņemas ap matiem. Viņš jānogalina. Mani nopelni ir vismaz 20 zemūdeņu un kuģu nogremdēšana kopš 1942. gada. No manis ir labums. Vienlaikus mana galva veica brāzmainus aprēķinus. Gestapo kontakts drīz būs pie tēviem. Kļūstot par ļāriki Peltonenu, beidzot tikšu prom arī no NKVD. Desmitiem reižu esmu lūdzis atbrīvojumu. Atbilde vienmēr ir tā pati: Biedram jāatceras dotais zvērests. Ja Biedrs lauzis solījumu, tad Padomju Savienības sods viņu sasniegs jebkurā pasaules malā.

Tagad biju gatavs lauzt solījumu, visus solījumus.

Atdošu burtnīcas Sabiedrotajiem un beidzot tikšu prom no šī fjorda.

Tirgonis nolika ieroci uz galda un braucīja bārdu:

—   Tā darīsam, lai.

Tik viegli tas bija.

Rietumu kerlim tika šāviens pakausī, es varēju dzīvot. Izgaršoju savu jauno vārdu: Jāriki Peltonens. Komisārs ieradās un konstatēja, ka mana nāve ir pašnāvība. Paziņojām Sabiedrotajiem par atrastajām ziņām un būtu evakuējuši šķirstu tūlīt, taču englenderi aizliedza. Diegadvēseles. Tādi viņi bija jau Murmanskas leģiona laikā, tējas strēbēji, kas ķiķina par plostnieku gvelzām. Gribēja sagaidīt papildspēkus no Šetlendu salām. Viņiem bail no tādas pašas katastrofas kā 1941. gadā ar Linges nodaļu, kad vienkārši tika h iznīcināta visa brīvprātīgo vienība. Rīkojums skanēja tā: pēc pīpēm un dienasgrāmatām ieradīsimies rudenī, kad no Ledus okeāna celsies migla.

Todien no Tirgoņa kaula pogām pilēja valgums, un tiklā atradās noslīkuša vācu karavīra līķis. Saņēmām kuģa koordinātas.

— Dzirdēj, Pietari. Laiks čunčenāt pēc vēderam tiesas.

Braucām un uz sēklī uzskrējuša bruņukuģa tikām pie krietna laupījuma. Tad Bjērne ierosināja, ka pie viena vajadzētu aizbraukt un savākt burtnīcas no Mirušā vīra fjorda. Piekritu. Miglas laiks ir labs laiks, tad neviens nemet bumbas.

Situācija sarežģījās, kad šērā ieraudzīju tevi. Sirds sažņaudzās. Tu biji tik braša, stipra un neaizskarama, tāds pats lāceņu ziediņš kā tava māte. Zvēractiņ, mana vienīgā. Bjērne būtu tevi noslaktējis jau kur tas laiks. Varbūt tu pat neapjauti, cik bieži paspēju tevi glābt beidzamā mirklī. Lūdzos Tirgoni. Tās ziņas mēs dabūsim arī citādi. Tomēr suni viņš paspēja nogalināt.

Par laimi, ieradās Nekeļu Auties dēls un apsolīja aizvest tevi uz Zviedriju. Tad sapratu, ka varbūt vairs nekad nesatiksimies un vairs nespēju izturēt šo falšmaņa lomu. Gribēju izstāstīt, ka tev ir kāds, kurš raizējas. Nekādi nespēju sevi neuzrādīt, kaut gan nezinu, vai tu man noticēji. Iedošu Aunes dēlam šīs vēstules. Atvērt drīkstēsi tad, kad būsiet tālu no šejienes.

Nākamajā dienā kīkerēju jūrā tik ilgi, līdz pietika gaismas. Pēcpusdienā fjorda ziemeļu galā ieraudzīju Jouni laivu. Sev par atvieglojumu novēroju, ka laivā ir trīs cilvēki: vīrietis, meitene un sieviete. Tātad tu drīz būsi drošībā. Jo nu es tev vairs nevarētu palīdzēt. Saņēmu ziņu no Vāju mednieka: "SOE rīkojums — sākt izmantot pretošanās kustības atbalsta punktu pie Mirušā vīra fjorda. Ja būdā parādās gestapo vīri, jāeliminē visi, kas tur atrodas." Pirmo reizi mūžā lūdzu Dievu, vai nu tas būtu to suņticīgo Dievs, vai kāds cits. Lūdzos, lai tu drīz būtu drošībā, jo tagad Bjērne nošaus katru, kas tuvosies būdai.

Visu dienu esmu lasījusi Jouni atstātās vēstules un raudājusi. Aiz priekiem vai bēdām, to es nezinu. Drīz piedzims bērns. Sāpes ik pa piecām minūtēm. Esmu pavērusies kādus piecus centimetrus, taču bērna galviņa vēl nav sataustāma. Pirmo reizi mūžā man bail: un ja nu viņš ir tūp|a guļā? Kā es viņu pagriezīšu? Ar stangām? Neiespējami. Mēru pulsu un ieklausos sirds darbībā. 220/140. Pieņemami. Vai nabas saite nav bērnam ap kaklu? Esmu to darījusi tūkstošiem reižu un tomēr baidos. Saucu palīgā te Dievu, te tevi, Johannes. Jūs ne viens, ne otrs neatbildat. Redzu sevi no malas: Spied! Dzirdu sevi no malas: Spied! Mātes doto šūpuļpiekariņu kaklā žņaudzu tā, ka no pirkstu locītavām izsprāgst asinis. Cenšos atrast to auksti mierīgo pārliecību par savu māku, kāda manī vienmēr valdījusi. Taču šī pārliecība mani ir atstājusi, Dievs vairs nevada manu roku, neapžēlojas. Nespēju pagulēt, poza šķiet nepareiza.

Esmu atvērusies kādus astoņus centimetrus.

Reizēm nākas četrrāpus nostāties uz grīdas un kliegt.

Nāc, Johannes, nāc tieši tagad!

Stīvām ciskām kūņojos pa Mirušā vīra būdu un gaudoju. Ziemeļblāzmas šķidrumam līdzīgā gaisma šķeļ viļņaino stiklu, sals cērtas iekšā pa logu malām un kaktiem. Paceļu no grīdas Mirušā vīra pīpi. Tai uz sāna gracioziem burtiem iegravēts: Piedod grēkus. Cik gan vientuļš mans tēvs būs te juties. Un cik gan saārdīta es biju pēc operācijas "Kūts", ka nemanīju to maigumu, kas pret mani sniedzās no tā miesas grausta. Laimē skumjās sāpēs. Šajā plašajā pasaulē ir ieausts pārāk daudz [■»ēdu pavedienu.

Ārā vairs netieku. Tā ir durvju vaina.

— Tikai māžekļi taisa durvis, kas veras uz āru, — mēdza teikt Isolamperi, un vismaz tur viņam bija taisnība. Durvīm pie Ledus okeāna nekad nevajadzētu likt uz āru virināmās eņģēs. Tagad to saprotu. Vējš tūlīt sapūtīs kupenas vairāku metru augstumā. Prātu pārņem sarkana eļļa, matu saknēs mīt čaukstošas bailes. Un uz iekšējo ausi laužas Jūras Klusā Karadraudze. Pa zaļu tuneli starp ledu un bēguma atsegumiem tā kūņojas uz Mirušā vīra būdu. Viņiem ir kaili, šķībi papēži un uz iekšu sagriezušies nagi, ar ko varētu pāršķelt mūžīgo sasalumu, ja vien kāds uzdrīkstētos. Esmu izkausējusi sniegu un izkurinājusi beidzamo kūdru, lai to sasildītu. Tūlīt piedzims mans bērns. Mūsu bērns, Johannes. To tu nevari apstrīdēt. Johannes, tu, Sātana izdzimums, kuces dēls, krāsu aklenis, tu, pīzdubirste, klejotājpipele, vemjammirris, belcebuls, draņķis, tetertēviņš, tripergalva, šķeltpurnis, jokainreģis, purvlīža, mencādas zābaku ampelis. Tu, kas Trešajam Reiham nederēji par iznīcināju, par lidotāju, tu, kas nespēji šķelt gaisu, traucoties uz ienaidnieka perēkļiem, un spēji tikai iešļākt savu lādiņu vispirms Lispetē un pēc tam manī, un atbildību neuzņēmies ne par vienu, ne otru, bet meties rakt bedres, iemūžināt nogalinātos, izgaismot varmācības upurus, gulēt uz barakas jumta un skaitīt zvaigznes, še tev ziņas par mīlestību:

Tevis dēļ esmu nogalinājusi, pazemojusies, rāpojusi pasaules dubļos. Esmu pieredzējusi varmācību. Manā bezzobu mutē ir bāzti sveši diņķi, man nācies rīt balkānsmirdīgu desu un gandrīz aizrīties ar kirgīzu sadraņķētajām dzīvības sulām. Pēc pavēles esmu slējusi gaisā dibenu, bāzusi iekšā pirkstus, pletusi ciskas, visos manos caurumos pēc kārtas ir grūsti aplami priekšmeti, mani ir situši, apspļaudījuši un apkaunojuši. Esmu krāpusi un tikusi krāpta. Esmu pametusi savu Dievu, un viņš mani ir noliedzis. Esmu atradusi un pazaudējusi savu tēvu. Taču tevis dēļ joprojām uzdrīkstos dzīvot, jo tava esamība atsver visas pārestības. Tevis dēļ esmu gatava uz visu. Tevis dēļ esmu gatava tagad mirt.

JANVĀRIS: Mirušā vīra fjords, 1945

Bērns piedzina priekšlaikus. Zinu, ko es rakstītu pacienta kartē:

Veca pirmdzemdētāja, 36 g. Komplikācijas, placenta iznākusi ārā normāli. Dzimums: meitene.

Tajā kartē nekas nebūtu teikts par viņas caurspīdīgajiem roku un kāju pirkstiem, kopā divdesmit, par tiem, kam galā pērļaini vizoši nadziņi, nekas par dūrīti, kura sažņaudzas ap manu krūtsgalu. Nebūtu stāstīts par to reibinošo, aitas vilnu atgādinošo jaundzimušā smaržu, kas sajaucas ar asinīm, strutām un izkārnījumiem, par piensulu, kas izšļācas man no krūtīm. Par ēnām, kas ložņā pa sienām un gaida petrolejas lampas izdzišanu, lai mums uzbruktu. Nebūtu stāstīts par mīlestību, ar ko esmu pārpilna.

Mans bērns. Mūsu bērns.

Pabāžu meitu atpūsties zem krekla, tur uz krūtīm viņai būs labi mirklīti apdomāt, kur īsti ieradusies. Ilgi viņai šajā pasaulē skatīties nebūs ļauts, jo es drīz ieslīgšu nemaņā. Kas viņu šeit pasargās? Neviens. Mirkli ceru, kaut ierastos mans tēvs, taču nē. Bjērne un Jāriki taču domā, ka es kopā ar Jouni esmu devusies uz Zviedriju. Tagad tiks šauts uz visiem, kas parādīsies pie fjorda. Zinu, ko tas nozīmē.

Nosaucu mūsu bērnu par Helenu, kaut gan tam nav nekādas nozīmes. Tik un tā nomirs, pusolekti gara vājulīte, gausa dzīvotāja. Vairs nav kūdras, ko kurināt, un es nespēju celties un skaldīt mēbeles. Taču bērns zīž manu pupu, zīž, jo grib dzīvot. Tāds ir viņas nesatricināmais lēmums. Strēbj manas krūtis, no kurām nekad agrāk piens nav irdzējis, nekad pirms tevis, kas mani paņēmi un mīlēji peļuzālēs. Spiežu bērnu pie krūtīm, otrā rokā tēva dotā pīpe. Piedod grēkus. Nez kāpēc man šķiet, ka vēl piedošu arī tēvam. Ka pameta mani un aizklīda pasaules neceļos. Ieradās šeit, pie Mirušā vīra fjorda, un izvairījās no nāves, uzņemdamies tā rietumnieka falšmaņa un ampelmaņa lomu. Piedodu tēvam. Piedodu tev, Johannes Angelhurst. Hermannam Gēdelam nepiedodu, jo par viņu tagad lemj augstāki spēki.

Johanns Angelhursts 02.02.1945, Mirušā vīra fjords

Esmu klāt. Tā ir īsta laime, jo snicgatērps kājstarpē saplīsis un vienas slēpes gals palika no zemes izlīdušā zaru staklē. Slēpes atņēmu zemei piesalušam norvēģu karavīram. Pirms tam satrakotus, savu nāvi šķaudošus ledāju strautus pārvarēju sniega zābakiem kājās. Kad tie saplīsa, bridu starp ziemeļpuses nogāžu ledus bluķiem un ik solī baidījos uzkāpt Vērmahta pēdējam sveicienam. Gandrīz katra fjorda malā gruzdēja māju pamati un trūdēja nokauto mājlopu apgrauztie skeleti, un reiz man šķita, ka redzu, kā velns ar asti krāso vientuļu mājas sienu, taču tas bija tikai vējš, kas spēlējās ar ēnām. Citureiz biju aizklīdis pārāk tālu iekšzemē un nonācu ceļa malā. Pārgurumā jau grasījos pa to iet, kad pamanīju kustību strautmalā. Polārlapsa tur kaut ko krimta, taču, izdzirdējusi mani, iezdamās nozuda sniegā. Sasalušajā strautā ieraudzīju zābaku, un — pats labākais — tam līdzās otru. Kāda laime, nodomāju! Mani stulmaiņi bija papēžos pušu, un tā nu tuvojos zābakiem nepiesardzīgi un priecādamies. Taču tad ieraudzīju apgrauztu kāju, kas rēgojās no viena stulma, un sapratu, kā izgājis zābaku bijušajam īpašniekam. Piesardzīgi un pa savām pēdām atkāpos atpakaļ tundrā un turpināju ceļu tālu no savējo mīnām. Izņemot to zābaka stulmu un kaula galu, kas no tā rēgojās, neredzēju ne zīmes no cilvēkiem. Pēc trim fjordiem bija nodedzināta baraku ciema krāsmatas, un pie ciema ceļa vējā plivinājās vairs tikai viena norāde: Zum Friseur.

Mirušā vīra fjords. Mēnesnīca liek izbālēt vientulības izplūdušajai ēnai, brīdi esmu spalviņa, zvīguļoju virs mēness apspīdētā fjorda,

ūdens putnu pamestajā ainavā un satrūkstos no saviem smiekliem, kurus neviens nesagaida. Jo būda ir kā klusa kārpa uz Radītāja miesas. Kāpēc no skursteņa nekāpj dūmi?

Uzrakstīšu vēl dažas rindiņas, pirms izdziest pēdējā svece. Bērns ir kluss un neēd. Viņas šūpulis ir ar kokvilnu un ziemeļbriežu vilnu izklāta zivju kaste pie pavarda. Viņas elpa ceļas kā garaiņi. Kaktos ir ledus, tomēr es nepavisam neesmu noraizējusies. Jūtu, kā tu tuvojies, Johannes! Sēžu šeit polārās nakts zilganajā krēslā, gaidu un ieklausos. Un lecu kājās ik reizi, kad man šķiet, ka ielejā dzirdama tava balss, un skrienu ārā tev pretī, jo netaisos vairs sevi sodīt ne drusku. Pat ja es tagad mirtu, es mirtu zinādama, ka tu nāc. Esmu gaidījusi tik ilgi, un nu tu beidzot nāc pie manis.

Es jau zinu, kā tu ieradīsies. Kā pa fjella sānu augšup kulsies kutera motora sauciens, un man, protams, tūlīt būs skaidrs. Tu tas esi, Johannes, neviens cits. Sirds krūtīs sāk dauzīties, un elpa gluži kā Hilma auļo blakus tavai laivai visu ceļu līdz fjordam. Dzirdu, kā laiva uzmetas krastā un parkšķēt beidz tvana bundulis. Ceru, ka Hilma sāks riet un plosīties, tas man dotu iemeslu pa galvu pa kaklu brāzties tev pretī, taču, zināms, tā blēde tūlīt saož, ka ierodas gaidīts viesis, un sāk nekaunīgi trīties tev gar kājām, un tieši to pašu, protams, gribētos darīt arī mani. Tomēr es neeju tev pretī pagalmā, bet ieklausos, kā, sperot soļus, tev kreisajā kājā nočīkst norvēģu zābaks — kā tu, Johannes, vienmēr teici, ka lai nu kurš, bet norvēģi patiešām saprot vācu plakanpēdu.

Tava elpa. Un neizskaidrojamas, izmisīgas alkas piepeši aizžņaudz rīkli, kad vienā apžilbinošā brīdī saprotu, cik daudzus mēnešus esmu ilgojusies pēc šis elpas, nakts klusumā burzguļojošās krākšanas, rimtās sēkšanas dienā un vakaros ausi elsojošās iekāres. Cik gan tuvu tu esi, un kā gan es baidos, ka nez kas notiks tieši tagad, tu piepeši atcerēsies, ka tavai dzīvei ir arī citi virzieni. Ka tev ir sieva Āhenā un tavs ceturtais — krāsu aklais — dēls ilgojas pēc jauniem sarkanzaļiem krītiņiem. Ka ir arī kas cits, izņemot Mirušā vīra fjordu. Ka tu ņemsi un izvēlēsies citu īstenību, Berlīnes Tiergarten burvīgos vakarus, nēģeru mūziku un zaļas alus pudeles pie sieviešu lūpām. Ka tu vienkārši pārdomāsi. Apcirtīsies apkārt un aiziesi. Tev uz galvas uzkritīs kāds beidzamā brīža lāsts, ugunīgs akmens vai mirusi gaura, no savas orbītas izskrējusi astes zvaigzne zīriņa lielumā vai ērgļa nesta zobenzobu tīģera nags. Un tad piepeši durvis ir vaļā un tu stāvi uz sliekšņa, neklauvējis, atļauju neprasījis, labdienu nepadevis, novelc zābakus, un uz tiem ir mašīneļļa, tu trauksmainā mulsumā skaidro, ka pirmo reizi savā mūžā pats esi mainījis eļļu un tāpēc tā aizkavējies, un es ceļos kājās, krēsls nočīkst, tagad eju cauri istabai, un grīda ir divus metrus un mūžību gara. Esmu grasījusies sagaidīt tevi vēsi, saimnieces žestiem parādīt, ka šinelim vieta uz vadža un vīrietim uz krēsla malas, kamēr es no bēniņiem atnesīšu matraci, esmu grasījusies sasist plaukstas, ka vēl jau nemaz nezināju ciemiņu gaidīt, uzvilkt pulksteni, neviļus uzgrūsties Mirušā vīra pīpju skapim un ļaut vaļu tavam izbrīnam. Tomēr es nespēju, tu mani velc pie sevis, un es nāku un skūpstu, un apostu tevi, un zinu, ka tu esi šeit un neilgojies tikt prom. Un mēs runājam viens caur otru, kā jau mīlētāji runā pēc šķiršanās, un es cieši piekļaujos tev un atraujos, tik pašsaprotami, kā vēl nekad ne no viena neesmu mācējusi šķirties vai atrauties. Parādu tev bērnu, ņemu viņu klēpī, ieslīdu segās un gaidu, lai tu vismaz šoreiz man seko nelūgts.

Un tu nāktu, un es izbrīvētu tev vietu mūsu abu dūnu ligzdā, un mēs apskāvušies gulētu Mirušā vīra dzelzs gultiņā aitas vilnā un lemingu spirās, taču šoreiz tā būtu es, kas vidžinātu:

—    Cik labi, ka tu atnāci.

—    Labi bij nākt.

Un tu aposti mazuli un manus matus un noskūpsti mani uz pieres, un vaicā tāpat kā agrāk:

—   Va tu esi ēdusi augļus?

Un es atbildu kā ikreiz:

—   Ko, ko?

—   Tu auglīgi smaržo.

—   Nu ja, meitu takš teu piedzemdēju.

—    Mīļmeiteņu

—   Teus ilgi nebij.

—   Piedo.

Šovakar es par to neskumstu, ne vairāk kā dažu asaru ilgumā, un tu tās aizslauki, kā tikai retais prot, pavisam prom, tāpēc āda ir sausa, nevis novembra slapjumā, kad neatliek nekas cits, kā raudāt vēl. Labu asaru slaucītāju ir maz, un arī šajā ziņā tu, Johannes putnapien, esi viens no izredzētajiem. Tu nokārpies zemāk un pūt gaisu man nabā, sprauslā un, kad es cenšos liegt, sāc zīst deguma rētu uz manas kreisās rokas.

—   Kābēd tu man iededzenāji tādu zīmi?

—    Es nezinu. Jo gribu būt tavējais.

—   Kas tu, Johannes, esi?

—    Nezinu. Slepkava. Tu nezini, ko man i nācies darīt.

—    Nezinu gan, takš nojaušu.

—   Va tu gribi mīlēt tādu vīrieti?

Atbildu, ka negribu. ,

—   Tomēr mīlu.

Tāpēc ka nespēju nemīlēt un cilvēkam nav izvēles. Jo tagad zinu, ka tu esi Radītāja man nolikts pārbaudes akmens, tas, kurš Kungam atklāj manu krietno kodolu. Un tavu labo, mīļo dvēseli. Lai kādās liesmās šis pasaules ugunsgrēks tevi ir svilinājis, tas nevar būt to nodedzinājis pavisam. Tev ir skaistākie pauti pasaulē un sēņotāja rimtā dvēsele, un t^pēc es nekad nespēšu no tevis atteikties. Manas vientulības vietā te zem ziemeļbrieža ādas ir mūsu trīsvienība, un tu aizkūpini no mana tēva mantoto kalabašu, un kavendiša smarža pa brezenta caurumu izplūst āra saltajā gaisā, un es stāstu par tēvu un rādu dienasgrāmatas, un stāstu, cik laimīgs viņš noteikti būtu par mums. Piedod grēkus.

Tu stāsti, ka Heda, Maša un ļouni sūta sveicienus. Nekeļu Lise atkal ir uz grūtām kājām, šoreiz no kāda Sabiedroto Uzraudzības komisijas komisāra, viņa dzīvo Helsinkos, viesnīcā Torni, un rūpējas, lai Nekelēm klātos labi, un viņi atkal drīkst rādīties Somijas dienvidos.

Un tad, jā, tad ir bērns. Tu paņem viņu klēpī un šūpini, un saki, ka meitene jau arī ir labāka nekā zēns, jo viņai nekad nevajadzēs pēc pavēles nogalināt. Un es neko par to nesaku. Un varbūt jau uzvārījies tējas ūdens, un es tev pasniedzu krūzi, un tu dzer, un tad ierodas vaļi. Jo viņi vēl nav pateikuši savas ardievas, bet atgriežas, lai šonakt mūs sveiktu. Un mēs lūkojamies uz viņu strūklām, pavisam klusītēm, un arī Hilma protas nedīdīties, jo vairs nav nekādas steigas, itin nekur, jo arī viņa ir dzīva, kā gan man atmiņā varēja būt kas cits. Iebāžu galvu tev padusē un pūšu, un knaibu tavus krūšgalus zem biezā vilnas kamzoļa. Pat šajā iedomu sapnī zinu, ka man ir jāpajautā, lai kā negribētos:

—    Kad tu akai iesi promī?

Un tu atbildi, piemiedzis acis, un tava balss pilna ar tiem labo laiku smiekliem, kuri man tā patīk un pēc kuriem esmu ilgojusies, un viss ir piedots, tagad un mūžīgi mūžos āmen tencināts Kungs Dievs, tad, kad tu no mutes kaktiņa izpūt dūmus un pēdējo reizi uzmet skatienu vaļiem, kas fjorda vidū izmetušies uz akmens.

—   Nekur es vaira neiešu. Palikšu šeitan.

Kad pamodos, tu biji šeit. Tas mani nepavisam nepārsteidz. Līdzās dzelzs gultiņai petrolejas lampas gaismā raudzījies uz mani, mulsinoši noaudzis, un tas bija manas dzīves skaistākais skats. Man šķita, ka esmu piecēlusies no miroņiem. Tu pieliecies un bāzi mutē manus kājus pirkstus, iezīdi tajos dzīvību. Jutu siltumu. Tas ielējās pēdās un plaukstās kā sāpes un sūrstoņa, iebangoja manos locekļos tā, ka baidījos, vai nesasprāgs dzīslas. Tad sāpes atlaidās, un es droši zināju, ka esmu dzīva. Dzirdēju uguns sprakstoņu pavardā. Mazītiņu sirdi, kas sitās man pret krūšu kaulu. Bērns nav miris. Mēs atkal esam kopā.

Un nu man vairs nav ko stāstīt.

PĒCVĀRDS

īsumā: Nelaiķe tika atrasta nogalināta dzelzs gultiņā līdzās manam vecamtēvam Johannam Angelhurstam. Acīmredzot slepkavība bija notikusi, viņiem gujot. Saņemot anonīmu norādi, pēc līkiem ieradās Norvēģijas policija. Ziņojumā par nāves iemeslu, kas sastādīts Hjirkenēsā, notikums tiek aprakstīts virspusīgi, dokumenta rakstītājs nav vietējais. Norvēģijā tolaik bija apmēram 90 000 kara gūstekņu un 350 000 vācu kararavīru, kas devās prom no valsts. Atsevišķs nāves gadījums nekādu interesi neizraisījja, kaut gan viens no abiem bija Trešā Reiba virsnieks.

Mirušā vīra fjords cieši saistīts ar novada nostāstiem. Vieta ir uzskatīta par nolādētu. Magnētiskā starojuma dēļ kompass nedarbojas kā normālos apstākļos, bet rāda vismaz 12 grādu uz austrumiem. Precīza atrašanās vieta nav zināma. Kad 18. gadsimtā šī teritorija Ferdinanda Struves vadībā kartografēta, vietējie mērnieki to kartē atstājuši kā baltu plankumu. Saskaņā ar mutvārdu tradīciju, teritorija jau tolaik bijusi apdzīvota un arī būdas sākotnējais īpašnieks miris vardarbīgā nāvē. Par asinsdarba veicēju nav drošu ziņu, taču nostāsti vēsta, ka tas saistīts ar piekrastes pirātismu un dzīvnieku spīdzināšanu.

Manas nelaiķa vecāsmātes un Jobanna Angelbursta slepkava noskaidrojās tikai 2008. gadā, kad savā nāves gultā šajā nodarījumā atzinās tirgotājs un Norvēģijas pretošanās kustības veterāns Bjērne Asbjērns. Savās mājās l.akselvā viņš rakstiski apstiprināja, ka ir vainojams šajā slepkavībā, un vēlējās, lai tas tiek reģistrēts oficiālos ziņojumos.

Viņš dziļi nožēloja izdarīto un uzsvēra, ka tas noticis pārpratuma dēļ. Viņš norāda, ka segvārdam Ogļuģīmis nav nekādas saistības ar slepkavību, jo tas bijis pārliecināts, ka Nelaiķe fjordu atstājusi kopā ar Jouni Nekeli. Toties li. A. zināja, ka Nelaiķe joprojām mitinās Mirušā vīra būdā, un uzskatīja viņas likvidēšanu par neizbēgamu. B. A. agrākie novērojumi liecināja, ka Nelaiķei bijuši sakari ar Tergenu Knepsu jeb Redhead, kurš sadarbojās ar gestapo kā nodevējs un provokators.

Notikumu vēsture: būdiņa, kurā apmetās mana vecāmāte, kopš \ 940. gada sākuma bija kalpojusi par atbalsta punktu Bjērnem Asbjērnam un Jāriki Peltonenam. Tolaik tur apmetās starptautiskos spēkos savervēts radists. Segvārda Ogļuģīmis uzdevums bija pārtvert ziņas no garāmbraucošajiem vācu kuģiem un ziņot par tiem gan britu izlūkdienestam, gan Zviedrijas un Norvēģijas kopīgajam pretošanās orgānam. Nomaļās atrašanās vietas dēļ fjords bija lieliski piemērots radiosakariem ar angļiem.

Segvārds Ogļuģīmis, cik zināms, bijis gan Somijas, gan PSRS pilsonis, un karā viņam bijusi dubultaģenta vai varbūt pat trīskārša aģenta loma. Pēdējos mēnešos viņš stipri nosliecies uz Somijas un Norvēģijas pretošanās kustības pusi. Segvārdam Ogļuģīmis acīmredzot bijuši atzīstami nopelni radiosignālu uztveršanā. Vācu līnijkuģa Tirpitz sabojāšana atspoguļo, kā 1942.—1943. gadā mainījās spēku samērs karā. Kuģim nodarītajiem kaitējumiem galvenokārt bija morāla nozīme.

Šķiet, ka 1944. gada vasaras sākumā pretošanās kustība uzzinājusi par gestapo aģenta lomu, un segvārdu Ogļuģīmis nolemts likvidēt. Tad Ogļuģīmis, pareizāk sakot, Pietari Kutilainens, bija parādījis savu arhīvu Bjērnem Asbjērnam un pārliecinājis viņu, ka te ir unikāla informācija Sabiedrotajiem, un ierosinājis, ka viņš un Jāriki Peltonens varētu mainīties personībām. Pietari Kutilainens alias Ogļuģīmis pārņēma Jāriki Peltonena lomu, bet Jāriki Peltonens tika nogalināts. Pēc tam abi bija plānojuši nodot materiālus pretošanās kustībai. Nelaiķes apmešanās pie fjorda šo plānu izjauca. Kad 1944. gada 15. septembrī starp Somiju un Vāciju izcēlās karš, kļuva ārkārtīgi svarīgi pārņemt dokumentus, kas bija paslēpti par krieveļlādi sauktā šķirstā. Par spīti vairākiem pierunāšanas mēģinājumiem un brīdinājumiem, Nelaiķe nebija gribējusi atteikties ne no mitekļa, ne šķirsta, kur atradās svarīgās piezīmes. Kad 1945. gada sākumā pie fjorda parādījās vācu SS virsnieks, Bjērne Asbjērns nolēma rīkoties. Cik zināms. Nelaiķe ir vienīgā sieviete, ko pretošanās kustība likvidējusi Ziemeļnorvēģijā. Kopumā 1940.—1945. g. pretestības kustība nogalināja 65 vāciski noskaņotus nodevējus.

Par Pietari Kutilainena alias Ogļuģīmja dzīvi pēc 1944. gada nekas nav zināms. Bjērne Asbjērns min, ka viņš devies uz Ziemeļzviedriju meklēt savu meitu un atteicies no turpmākas darbošanās pretestības kustībā.

Par manas vecāsmātes un Johanna Angelbursta dzīvi iespējams pastāstīt pavisam maz. Viņi neprecējušies nodzīvoja kopā deviņus mēnešus. Viņiem piedzima bērns, mana māte Helena Angelbursta, kuru Bjērne Asbjērns 1945. gada pavasarī nogādāja Jouni un Hedas Nekeļu aprūpē. Zināms, ka pārim bija arī audžumeita Maša un divi dēli no Hedas iepriekšējās laulības. Heda Nekele, agrāk Knepsa, bija viena no tām sievietēm, kas izdzīvoja pēc atriebības represijām, ko vācieši 1943. gadā vērsa pret civiliedzīvotājiem. Operāciju "Pusnakts saule" un "Meža pile" laikā vācieši Ziemeļnorvēģijā dedzināja ciemus un noslepkavoja apmēram 300 civiliedzīvotāju. Ar Jouni Nekeli Heda apprecējās 1945. gadā. Savukārt par Mašas Nekeles dzīvi ir zināma šāda informācija: viņas vārds ir minēts 1980. gada ārstu sarakstā. Saskaņā ar to Maša Nekele ir mācījusies Tamperes universitātes Medicīnas fakultātē un vēlāk strādājusi par ārsti Ivalo un Rovaniemos.

Citas piezīmes: spriežot pēc dienasgrāmatām, mans vecaistēvs Johanns Angelhursts cieta no nopietnas kara neirozes, ar ko saslima, 29.—30.09.1941 piedaloties Babijaras masu slepkavībās Ukrainā, netālu no Kijevas. Toreiz masu kapos tika iznīcināti apmēram 34 000 ebreju, vēlāk arī čigāni, komunisti un citi nevēlami nacionālie elementi. Precīza mana vecātēva loma notikušajā nav zināma, taču jādomā, ka viņš kā oberšturmbanfīrers un Einsatzgruppe C virsnieks ir bijis pavēlētāja, ne tikai izpildītāja lomā. Nacistu dokumenti atklāj, ka liela daļa no šajā asinspirtī iesaistītajiem virsniekiem vēlāk pārcelti uz citām frontēm un vieglākiem uzdevumiem. Tomēr Titovkas nometnē viņam nācās piedalīties SS spēku operācijā 1005, kuras gaitā tika iznīcināti jau notikušo masu slepkavību pierādījumi — tiek runāts par tūkstošiem operāciju visā Eiropā. Līkus ekshumēja, kaulus samala, vērtslietas — piemēram, zelta zobus un gredzenus — savāca. Pēc tam pēdas tika noslēptas, uzmetot zemi.

Kas attiecas uz Nelaiķes liecībām par Titovkas nometni, jāņem vērā daži apstākļi. Somijas armijā, aizstāvot savu dzimteni, cīnījās 300 ebreju. Ziemeļsomijā Vācijas okupētajās teritorijās nebija ebreju civiliedzīvotāju. Toties ir liecības, ka aizturētajiem padomju karavīriem tika pārbaudīta priekšādiņa un neliels skaits ebreju nogalināti, ja nebija iespējams viņus nosūtīt uz speciālajām nometnēm. Arī Somijas armija savus ebreju gūstekņus atdeva vāciešiem. Somijas un Norvēģijas teritorijā nebija t.s. nāves nometņu, taču dažās gūstekņu nometnēs mirstība bija tikpat augsta kā Austrumeiropas nāves nometnēs.

Tam, ka pastāvējusi operācija "Kūts", nav drošu pierādījumu. Ir zināms, ka Padomju Savienības armijā karavīri bija arī sievietes, un iekrītot viņām nācās ciest no karavīru un citu gūstekņu seksuālās vardarbības. Patiesība ir arī fakts, ka nacistiskās Vācijas nometnēs tika pieļauta stimulēšanas sistēma, kad gūsteknēm lika stāties seksuālos sakaros ar sargiem un gūstekņiem. Titovkas nometnes dokumenti tika sadedzināti, vāciešiem 1944. gadā atkāpjoties.

Par Nelaiki, mana vecātēva jobanna Angelbursta iemīļoto un stāstījuma galveno varoni, ir maz, ko piebilst. Iespējamā dzimšanas gadā — 1 908. — par viņu nav ierakstu Rovaniemu baznīcas grāmatās, savukārt Parkinas slimnīcas Ziemas kara laika arhīvos nav atrodama aprakstam atbilstoša medmāsa. Tāpat par viņu nav nekādu atzīmju Sarkanā Krusta un Lotta Svārd sarakstos.

Sammati, 20.10.2011 HELENA ANGELHURSTA

LAPZEMES KARA CEĻŠ

1944. GADA JŪNIJS

■  Prezidents Risto Riti (Risto Ryti) garantē Vācijas ārlietu ministram fon Ribentropam, ka Somija nenoslēgs separātu miera līgumu ar PSRS. Vācieši ir kontrolējuši Lapzemes fronti kopš 1941. gada.

■  PSRS ofensīvā tiek pārrauta Vammelsū—Taipales frontes līnija, savukārt tos spēkus, kas Sallā karojuši vācu pakļautībā, pārceļ uz dienvidiem. I.apzemē šo periodu sāk saukt par baiļu vasaru.

" l.apzemes civiliedzīvotāji paliek bez aizsardzības. Pastiprinās krievu partizānu zvērības. Sallas un Ivalo pagastos tiek iznīcināti veseli ciemi.

■  Aviokatastrofā Austrijā bojā iet iemīļotais Vācu spēku komandieris ziemeļos Eduards Dītls, un par jauno komandieri tiek iecelts bargais Lotārs Renduličs.

■  Petsamo iedzīvotāji jūtas apdraudēti, jo osta ir zaudējusi savu nozīmi. Pēc līnijkuģa Tirpitz iznīcināšanas mēģinājuma Barenca jūru kontrolē Sabiedrotie.

1944. GADA JŪLIJS

■  Pēc Somijas armijas veiksmes Tali-Ihantalas kaujā Staļins 12. jūlijā aptur ofensīvu. Civilie iedzīvotāji no frontes saņem trūcīgas ziņas.

■  Vācieši forsē aizsargpozīciju būvniecību. Karesuvanto pozīcijām tiek dots segvārds Sturmbock (tarāns), bet Ivalo pozīcijām — Scbutzwall (aizsargvalnis).

■  Pieaug skepse pret vāciešiem.

■  Vācieši gatavojas operācijas Birke īstenošanai. Kopš 1943. gada plānotajā operācijā paredzēta Lapzemes izdedzināšana. Svarīgākais ir nodrošināt karaspēka atkāpšanos un niķeļa saņemšanu no Petsamo.

1944. GADA AUGUSTS

■  Riti—Ribentropa līgums zaudē spēku, jo Riti 1. augustā atkāpjas no prezidenta amata. 4. augustā parlaments par jauno prezidentu vienprātīgi ievēl Kārlu Gustavu Mannerheimu.

■  Vācijas sakāves visās frontēs rosina Somiju noslēgt separāto mieru. Ziemeļos vietējos iedzīvotājus sasniedz baumas par minēšanu un aizsargvaļņu būvniecību. Vācieši steidz slēpt noziegumu pēdas gūstekņu nometnēs.

■  Vācieši meklē ar Sabiedrotajiem un NKVD saistītās pretestības kustības dalībniekus, jo sevišķi Petsamo un Hjirkēnēsas teritorijā. Pēdējo kara gadu laikā tiek nogalināti vairāki simti civiliedzīvotāju un iznīcināti ciemi, tā daļēji atmaksājot par sabotāžas aktiem.

■  Lapzemes iedzīvotāji baidās, ka Somijai draud piepiedu miera līgums, kas paredzēs atdot teritoriju Krievijai. Dienvidos armijas vadība, pieļaujot partizānu kara sākšanos, sāk plānot apjomīgu ieroču slēpšanu.

1944. GADA SEPTEMBRIS

■  Tiek izsludināta uguns pārtraukšana. Somija karadarbību beidz 4. septembrī, un PSRS — 5. septembrī. Viens no uguns pārtraukšanas noteikumiem ir vācu karaspēka izdzīšana no valsts līdz 15. septembrim. Somijā tajā laikā ir apmēram 200 000 vācu karavīru.

■  Vāciešu atkāpšanās sākotnēji notiek norunātajā kārtībā kā t.s. Rudens manevri. Tiek iznīcināta infrastruktūra un spridzināti tilti, taču civiliedzīvotāju dzīvesvietas netiek aiztiktas. īstu cīņu nav.

" Uzraudzības komisija pieprasa Somijai uzsākt reālu militāru darbību.

■  No Ziemeļsomijas tiek evakuēti apm. 168 000 iedzīvotāju un 51 000 mājlopu, galvenokārt uz Zviedriju, kā arī uz Pohjanmā novada ziemeļiem un centrālo daļu.

" Kopā ar aizejošajiem vāciešiem ceļā grib doties simtiem somu sieviešu. Daļa tiek paņemtas līdzi, daļa paliek.

"15. septembrī vācieši sāk operāciju Tatine Ost, desanta mēģinājumu, lai ieņemtu Sūrsāri Somu jūras līcī. Tas Somijas armijas virspavēlniecībai dod morālu attaisnojumu militāro darbību uzsākšanai.

"19. septembrī Somija noslēdz pamieru ar PSRS. Pēc līguma noteikumiem Somijai ir jāatdod arī Petsamo un ar 1940. gada miera līgumu zaudētās teritorijas.

■  Sakaru štābs Roi, kas bija sadarbojies ar vāciešiem, zaudē pilnvaras, un

k par Ziemeļu III armijas korpusa komandieri tiek iecelts ģenerālleitnants

Hjalmars Sīlasvuo (Hjalmar Siilasvuo).

1944. GADA OKTOBRIS

■  1. oktobrī somi uzbrūk vāciešiem pie Tornio. Komandieris Hjalmars Sīlasvuo rīkojas bez ģenerālštāba oficiālās piekrišanas. Kaujas ilgst nedēļu un prasa 376 somu karavīru dzīvību. Ir sācies I.apzemes karš.

■  Atbildei vācieši Kemos un Rovaniemos saņem 262 civilos ķīlniekus, kurus draud nošaut, ja netiks atbrīvoti gūstā saņemtie vācu karavīri. Somi prasībām nepiekrīt, tomēr somu ķīlnieki tiek atbrīvoti.

■  Somu bruņotie spēki vajā vāciešus. Uzraudzības komisijas noteikums ir ielenkt un iznīcināt aizejošās vienības.

■  Somu avangarda vienības 14. oktobrī ierodas pie Rovaniemiem, taču tām nākas no pretējā krasta noskatīties, kā Lapzemes centrs tiek iznīcināts. Pēc divām dienām pilsēta ir drupās, vācieši aizgājuši.

" Uzspridzināto ceļu un tiltu dēļ vāciešus panākt nav iespējams. Sīlasvuo armijai trūkst gaisa spēku un artilērijas atbalsta. Tajā pašā laikā atbilstoši Maskavas pamiera līguma prasībām tiek demobilizēti vecākie iesaukumi. Lapzemes karu sāk saukt par Bērnu krusta karu, jo tajā piedalās tikai jaunākie rezervisti.

" Vācieši atkāpjoties iznīcina savas gūstekņu nometnes un pierādījumus par tām. Viena no tādām ir Titovkas tranzītnometne Ztveiglager 322.

■  Daudzas kopā ar vāciešiem aizgājušās somu sievietes tiek pamestas Norvēģijas pulcēšanās nometnēs, Vācijā nonāk tikai neliela daļiņa.

■  Somijas dienvidu daļā tiek sākta vērienīga politiskā tīrīšana, un daudzi vācu dienestā strādājuši esesieši bēg vai slēpj pēdas.

■  Pēc PSRS 7. oktobra ofensīvas Petsamo Vācu Kalnu armijas darbības smagumcentrs vairs nav Ziemeļsomijā.

■  Hitlers akceptē operāciju Nordlicht, saskaņā ar to Lapzemē uzbūvētās aizsargpozīcijas netiek izmantotas.

■  Petsamo, ko somi jau bija nopostījuši Ziemas karā, deg atkal, šoreiz pēc vāciešu iniciatīvas.

1944. GADA NOVEMBRIS — 1945. GADA MARTS

" Somija aktīvo karadarbību ir beigusi. Janvārī Kilpisjervos vairs tikai neliels pulciņš rezervistu bezspēcīgi vēro, kā vācieši atkāpjas no Sturmbock aizsargpozīcijām.

■  Tiek pārtraukta Lotta Svard un Akadēmiskās Karjalas biedrības darbība. Nikna kritika tiek vērsta pret organizācijas Lotta Svard biedrēm un pret tām apmēram 1000 sievietēm, kas sadarbojušās ar vāciešiem.

■  No attiecībām ar vāciešiem piedzimušo apmēram 700 bērnu statuss jaunajā sabiedriskajā sistēmā netiek atzīts. Tiek lēsts, ka Norvēģijā attiecīgais skaitlis ir apmēram 8000—10 000. Valda uzskats, ka no krievu gūstekņu un somu sieviešu attiecībām piedzimst apmēram no0 pēcnācēju.

1945. GADA APRĪLIS

■  Lapzemes karš beidzas 27. aprīlī, kad Somijas valsts teritoriju atstāj pēdējie vācu karavīri. Kara pēdējā posmā — pozīciju karā — somu pusē karo tikai 600 vīru liela, pastiprināta ložmetēju rota. No vāciešu viedokļa operācija Nordlicht ir izdevusies. Karaspēka atkāpšanās ir nosegta. Somijas Lapzemes un Norvēģijas Finnmarkas novads iztīrīts no civiliedzīvotājiem, apbūve nodedzināta.

■  Padomju Savienības Lapzemes austrumu teritorijas pārņem līdz 1945. gada septembrim. Petsamo iedzīvotāji mājās vairs nevar atgriezties.

* Dienvidsomijā tiek atklāta plaša ieroču slēpšanas operācija, kas noved līdz lielākajam tiesas procesam Ziemeļvalstīs. Ieroču slēpšana tomēr ir zīme PSRS, ka Somija ir gatava aizstāvēties arī bezcerīgos apstākļos. Ziemeļu teritoriju iemītniekiem tas ļauj cerēt, ka Lapzeme netiks atdota.

NO 1945. GADA MAIJA

■  8. maijā Vācijas bezierunu kapitulācija. Šajā laikā vācieši sāk aiziet no Norvēģijas.

■  Somijas zaudējumi Lapzemes karā: 774 kritušie, 264 bez vēsts pazudušie un 2904 ievainotie. Trešdaļa no kritušajiem gājuši bojā, eksplodējot kājnieku mīnām. Vācijas zaudējumi: apm. 1000 kritušo, vairāk nekā 2000 ievainoto, 1300 gūstekņu. Gūstekņi tiek atdoti PSRS.

■  Liela daļa iedzīvotāju, par spīti varas iestāžu brīdinājumiem, pamazām atgriežas Lapzemē. Simtiem civiliedzīvotāju un sapieru iet bojā no vāciešu mīnām. Jauncelsmes darbs ir iespaidīgs. Dažos gados tiek uzsliets vairāk nekā 22 000 jaunbūvju.

■  Nākamajos gadu desmitos Lapzemē tiek neitralizēti aptuveni 800 000 šāviņi, apmēram 70 000 mīnu un 400 000 citu spridzekļu. Mīnu eksplozijās cilviliedzīvotāji iet bojā vēl 1970. gados.

[1] lotas — lotta svārd bija brīvprātīga Somijas sieviešu organizācija valsts aizsardzības pastiprināšanai, kas pastāvēja no 1920. līdz 1944. gadam.

[1] Lestadiānis — lestadiānisma (piētisma kustības) sekotājs. Kustības nosaukums par godu tās dibinātājam Larsam Levi Lestadijam (I.ars l.evi Laestadius, 1800—1861).

Content

Ketu Katja Vecmāte

Ievads

Pirmā nodaļa Miruša vīra piezīmes 09.06.1944

JŪNIJS: Parkina, 1944

JŪNIJS: Parkina, 1944

Johanns Angelhursts 12.06.1944, Petsamo

JŪNIJS: Titovkas nometne, 1944

Johanns Angelhursts 25.06.1944, Titovka

JŪNIJS: Titovka, 1944

Otrā nodaļa Miruša vira piezīmes

10.09.1942

Trešā nodaļa Miruša vira piezīmes

Ogļuģīmis Rcdhcdam, 05.07.1943:

12.07.1943

Johanns Angelhursts, 30.07.1944, Mirušā vīra fjords

Johanns Angelhursts 10.08.1944, Līriahamari

Miruša vira piezīmes

25.09.1943

Johanns Angelhursts 05.09.1944, Titovka

04.09.1944

Johanns Angelhursts 25.09.1944, Titovka

01.11.1944

JANVĀRIS: Mirušā vīra fjords, 1945

PĒCVĀRDS

LAPZEMES KARA CEĻŠ

1944. GADA JŪNIJS

1944. GADA JŪLIJS

1944. GADA AUGUSTS

1944. GADA SEPTEMBRIS

1944. GADA OKTOBRIS

1944. GADA NOVEMBRIS — 1945. GADA MARTS

1945. GADA APRĪLIS

NO 1945. GADA MAIJA