Mičela Margareta

Vējiem līdzi 1

Margareta Mičela

Vējiem līdzi 1

PIRMĀ DAĻA

I

Skārleta O'Hāra nebija skaistule, bet vīrieši to diezin vai apjēdza, ja, tāpat kā brāļi Tārltoni, bija nokļuvuši viņas burvības varā. Pārāk neparasti viņas sejā apvienojās mātes — tīrasiņu franču aristokrātes maigie vaibsti blakus tēva īra skarbajām līnijām. Šī seja ar smailo zodu un izcilnajiem vaigu kauliem neviļus pārsteidza visus, kas meiteni pirmoreiz redzēja. Melnu, starveidīgu skropstu ielokā mirdzēja gaišas, dzidri zaļas acis. Acu kaktiņi bija mazliet uz augšu pacelti, un kuplās, melnās uzacis — asi izliektas slīpas līnijas — izcēlās uz magnoliju ziediem līdzīgās baltās ādas, ko Dienvidu štatos tik augstu vērtē un ko Džordžijas sievietes ar cepurēm, plīvuriem un cimdiem tik rūpīgi sargā no karstās saules.

Jauki bija noskatīties šajā meitenē, kad viņa kādā saulainā 1861. gada aprīļa pēcpusdienā sava tēva īpašumā Tarā kopā ar Stjuartu un Brentu Tārltoniem sēdēja plašā lieveņa vēsajā ēnā. Viņas jaunais, zaļi puķainais muslīna ģērbs ļoti labi saderējās ar zemajām, zaļajām safjāna kurpēm, kuras tēvs viņai nesen bija atvedis no Atlantas. Ap viņas gurniem kuploja divpadsmit metri smaržīgās drēbes, brīnišķīgi izceļot viņas slaido vidukli, kam līdzīgu bija grūti atrast visā apkārtnē. Cieši pieguļošais ņieburs ietvēra sešpadsmit gadus vecās Skārletas jau labi izveidotās krūtis. Bet ko līdzēja ģērba kuplums, gludi atsukātās cirtas, glīti tīkliņā iesietais matu mezgls, miers, kādā mazās, baltās rokas saliktas dusēja klēpī… Šī rātnība tikai ar pūlēm slēpa viņas patieso — nevaldāmo dabu. Zaļajās acīs mirdzēja spītība un dzīves alkas, kaut arī smalkās manieres un cienīgā poza ar to nesaderējās. Šādi izturēties viņu bija radinājusi māte ar savām laipnajām pamācībām un aukle ar saviem daudz stingrākajiem aizrādījumiem. Bet acis bija viņas pašas.

Viņai pa labi un pa kreisi, laiski krēslos atlaidusies, sēdēja abi Tārltoni. Dvīņi smējās un jautri tērzēja, miegdami acis,— saule spīdēja viņiem sejā caur augstajām piparmētru viskija glāzēm,— garās, izjādēs rūdītās, līdz ceļiem zābakos ieautās kājas ērti sakrustojuši. Abi bija deviņpadsmit gadus veci un vairāk nekā sešarpus pēdu gari; viņiem bija šauri gurni un cieti muskuļi, saulē iedegušas sejas, sarkanrudi mati un jautras, izaicinošas acis; abi bija ģērbušies vienādos zilos svārkos un sinepju krāsas jājambiksēs un bija viens otram līdzīgi kā divas kokvilnas pogaļas.

Vēlā pēcpusdienas saule meta slīpus starus pār gludo mauriņu mājas priekšā un aplēja ligustru krūmus ar krāšņu gaismu — tie pletās kā necaurskatāma baltu ziedu jūra sulīga zaļuma krastos. Dvīņu zirgi, lieli un tikpat rudi kā viņu kungu mati, bija piesieti pie vārtiem. Zirgiem gar kājām plosījās nervozu, vāju medību suņu bars, kas Stjuartu un Brentu pavadīja uz katra soļa. Mazliet savrup, kā jau aristokrātam pieklājas, purnu uz ķepām nolicis, gulēja melnraibs dzinējsuns un pacietīgi gaidīja, kad jaunie kungi pēc vakariņām jās mājās.

Starp suņiem, zirgiem un abiem brāļiem pastāvēja vēl dziļāka radniecība, nekā pēc viņu pastāvīgās kopbūtnes varētu spriest. Viņi visi bija veselīgi, temperamenta bagāti jauni dzīvnieki gracioziem augumiem un domu neapgrūtinātām galvām, jaunekļi tikpat jūtīgi kā zirgi, kuros tie jāja,— ugunīgi, bīstami, tomēr paklausīgi, ja ar tiem prata apieties.

Lai gan viņi bija uzauguši plantācijas dzīves bezrūpībā un jau no agras bērnības pieraduši, ka viņus apkalpo, šo triju verandā sēdētāju sejas nebija ne gļēvas, ne izlutinātas. Tajās jautās spēks un modrība — kā jau lauciniekiem, kas daudz laika pavada ārā un īpaši neapgrūtina galvu ar grāmatu gudrībām. Kleitonas grāfistē Ziemeļdžordžijā valdošās dzīves normas, pēc Ogastas, Savanas un Čārlstonas mērauklas, bija diezgan rupjas, un Dienvidu solīdākās, vecākās aprindas noskatījās uz šiem ļaudīm kā uz zemākas kārtas piederīgiem, bet šeit, štata ziemeļos, klasiskas izglītības smalko nianšu trūkums nebija nekāds kauns, ja tikai varēja lepoties, ka prata pašu svarīgāko: audzēt nevainojamu kokvilnu, labi jāt, droši šaut, veikli dejot, eleganti tērzēt ar dāmām un džentlmeniski izturēties pat reibumā.

Visās šajās mākslās dvīņubrāļi bija tikpat lieli meistari kā savā jau izdaudzinātajā prasmē izvairīties no visa, kas noglabāts starp grāmatu vākiem. Viņu ģimenei bija vairāk naudas, vairāk zirgu un vergu nekā citās grāfistēs, bet dēli no gramatikas zināja mazāk nekā viņu trūcīgie kaimiņi —«baltie plikadīdas», kā Dienvidos sauca nabadzīgos baltos fermerus.

Un tieši tādēļ Stjuarts ar Brentu tajā aprīļa pēcpusdienā Tarā zaga dievam laiku. Viņi nupat bija izmesti no Džordžijas štata universitātes — tā bija jau ceturtā augstskola, no kuras viņus divu gadu laikā izmeta,— un abi viņu vecākie brāļi Toms un Boids bija reizē ar viņiem pārbraukuši mājās, jo negribēja palikt iestādē, kur neieredzēja dvīņubrāļus. Stjuartam un Brentam šī pēdējā izslēgšana likās labs joks, un Skārleta, kas labprātīgi nebija atšķīrusi nevienu grāmatu kopš Fajetvilas meiteņu skolas pabeigšanas pērngad, priecājās līdzi.

—   Jums abiem maza bēda, ka esat izslēgti, un Tomam arī,— viņa teica,— bet kā ar Boidu? Viņš taču tā dzenas pēc izglītības, un nu jūs abi viņu esat padzinuši no visām četrām — Virdžīnijas, Alabamas, Dienvidkarolīnas un Džordžijas — universitātēm. Tādā tempā viņš nekad netiks galā ar studijām.

—   Nieki, viņš var turpināt studijas Fajetvilā, tiesneša Pārmelija kantorī,— Brents nevērīgi atbildēja.— Un nav jau arī liela bēda, mums tik un tā būtu jābrauc mājās pirms semestra beigām.

—   Kādēļ?

—   Kara dēļ, zostiņ! Tas kuru katru dienu var sākties, un nedomā, ka mēs vēl studēsim, ja būs karš.

—  Tu taču skaidri zini — kara nebūs.— Skārleta garlaikojās.— Tās tikai tukšas valodas. Ešlijs Vilkss ar savu tēvu mūsu tētiņam vēl pagājušā nedēļā stāstījis, ka mūsu delegāti Vašingtonā Konfederācijas lietā ar misteru Linkolnu panākuši… draudzīgu izlīgumu, un vispār jenkijiem bail ar mums karot. Kara nebūs, un man apnicis par to klausīties.

—   Kara nebūs?— Dvīņi bija sašutuši, it kā tiem būtu laupīts kaut kas sengaidīts.

—   Bērns, ko tu runā, protams, būs karš,— Stjuarts teica,— lai kā jenkiji baidītos no mums, kopš ģenerālis Boregārs viņus aizvakar padzinis no Samteras forta, viņiem vienkārši jācīnās, ja viņi negrib visas pasaules priekšā kļūt par gļēvuļiem. Redzi, Konfederācija. ..

Skārleta ļoti garlaikojās un nepacietīgi savilka lūpas.

—  Ja jūs vēlreiz pieminēsiet karu, es iešu istabā un aiztaisīšu durvis. Neviens cits vārds man nav tā apnicis. Tēvs par to runā rītā, pusdienā un vakarā, un visi kungi, kas viņu apmeklē, pļāpā par Samteras fortu un štatu tiesībām, un Linkolnu, ka nevar vien aizklausīties, un arī jaunie runā tikai par to un par savu pulku. Nevienās viesībās vairs nevar patīkami pavadīt laiku, jo zēni ne par ko citu vairs neprot runāt. Priecājos, ka Džordžija ar savu atdallšanos gaidīs līdz ziemassvētkiem, citādi arī svētki būtu sabojāti. Ja jūs vēl pieminēsiet kam, es tūliņ iešu iekšā.

Viņa runāja gluži nopietni. Viņa nevarēja ilgi paciest nevienu sarunu, kurā pati nebija galvenais temats. Un tomēr viņa, šos vārdus sakot, smaidīja un prata kaitavāties tā, ka bedrītes viņas vaigos iezīmējās skaidrāk un melno skropstu stari veikli plivinājās augšup un lejup kā tauriņu spārni. Jaunekļi bija sajūsmināti un tūliņ atvainojās, ka likuši meitenei garlaikoties. Šāda intereses trūkuma dēļ viņi Skārletu nekādā ziņā necienīja mazāk, drīzāk vēl vairāk. Karš taču bija vīriešu, nevis sieviešu darīšana, un Skārletas izturēšanās tiem šķita viņas sievišķīgās dabas apliecinājums.

Tā viņa sarunu bija laimīgi novērsusi no garlaicīgā temata . un lielā dedzībā atgriezās tagadnē:— Ko jūsu māte teica par to, ka esat atkal izmesti?— Šis jautājums abiem brāļiem bija redzami nepatīkams. Viņi vēl atcerējās, kā māte bija izturējusies pirms gada ceturkšņa, kad abi bija izslēgti no Virdžīnijas universitātes.

—   Nu,— Stjuarts sacīja,— mātei nav bijis izdevības kaut ko teikt. Toms šorīt agri, kamēr viņa vēl nebija piecēlusies, jāja mums līdzi un tagad sēž pie Fontēniem, bet mēs esam šeit.

—   Vai vakar, kad pārnācāt, viņa nekā neteica?

—   Vakar mums laimējās. Tieši tai brīdī, kad ieradāmies, bija atvests jaunais ērzelis, ko māte pirms četrām nedēļām Kentuki nopirkusi, un visa māja bija apgriezta otrādi. Šis lops — brīnišķīgs zirgs, Skārlet, tavam tēvam jānāk to apskatīt — jau ceļā bija staļļa puisim izkodis lielu gabalu un saspēris divus melnos, kas to veda no Džonsboro dzelzceļa piestātnes. Un tieši tai brīdī, kad ieradāmies, ērzelis bija izspārdījis visu steliņu un smagi ievainojis mātes veco ērzeli Stroberiju. Kad ienācām, māte ar cukura turzu bija stallī kustoni labināt, un to viņa prot, tici man. Melnie karājās pie jumta sijām, acis tiem aiz bailēm spiedās no pieres laukā, bet māmiņa runāja ar zirgu gluži kā ar cilvēku, un tas viņai ēda no rokas. Neviens tā neprot tikt galā ar zirgiem kā māmiņa. Mūs ieraudzījusi, viņa teica: «Dieva dēļ, ko jūs visi četri_ atkal meklējat mājās, jūs jau esat ļaunāki par visām desmit Ēģiptes mocībām!» Tad zirgs atkal sāka krākt un slieties pakaļkājās, un viņa teica: «Ejiet ārā, vai neredzat, cik viņš nervozs? Ar jums es runāšu rīt.» Tā mēs aizgājām gulēt un šorīt bijām jau projām, iekams māte mūs paguva notvert; mēs atstājām Boidu, lai tas ar viņu tiek galā.

—   Vai tu domā, ka viņa Boidu pērs?— Tāpat kā visi kaimiņi, Skārleta nespēja aprast ar to, kā mazā misis Tārltona apgājās

ar saviem lielajiem dēliem, vajadzības gadījumā nekautrēdamās tos pārmācīt ar pātagu.

Beatrise Tārltona bija ļoti darbīga sieviete. Viņai bija ne vien liela kokvilnas plantācija, simt nēģeru un astoņi bērni uz kakla, bet arī lielākā ķēvnīca štatā. Viņa bija ātras dabas un viegli iedegās dusmās, ja dēli kaut ko neizdarīja pa prātam, un, kaut arī viņas fermā neviens nedrīkstēja sist zirgiem vai vergiem, viņa bija tai pārliecībā, ka dēliem neko nekaitēs, ja tie reizēm dabūs ar pātagu pa muguru.

—   Boidam māte nekādā ziņā nesitīs, tam viņa reti sit, jo Boids ir vecākais un augumā mazākais.— Stjuarts ļoti lepojās ar savu pusseptītas pēdas garo augumu.— Tādēļ jau mēs viņu atstājām mājā, lai viņš visu izskaidro. Pie velna, mātei vairs nevajadzētu mūs pērt, mums jau deviņpadsmit gadu, un Tomam — divdesmit viens, bet viņa pret mums izturas kā pret sešgadīgiem bērniem.

—   Vai jūsu māte rīt ar jauno ērzeli jās uz Vilkšu dārza svētkiem?

—   Viņa gribētu gan, bet tēvam tas liekas pārāk bīstami, un arī mūsu māsas neļauj — viņas grib, lai māte vismaz kādreiz brauc uz viesībām karietē, kā dāmai pieklājas.

—   Cerēsim, ka rīt nelīs,— Skārleta teica,— nu jau veselu nedēļu gandrīz katru dienu līst. Nav patīkami, ja dārza svētki pārvēršas par mājas viesībām.

—   Ai, rit būs skaidrs un karsts kā jūnijā,— Stjuarts teica,— paskatieties taču, kā noriet saule, tik sarkanu saulrietu neesmu vēl redzējis. Pēc saulrieta vienmēr var pareģot laiku.

Viņi paskatījās uz bezgalīgajiem tikko uzarto kokvilnas lauku akriem, kas aizstiepās līdz sarkanajam apvārsnim,— tie bija Džeralda O'Hāras īpašums. Saule asinssarkana lēni rietēja aiz kalniem viņpus Flintas straumes, un siltā aprīļa diena izdzisa gandrīz tīkamā dzestrumā.

Pavasaris togad bija sācies agri, ar siltām auglīgām lietusgāzēm, persiku koki putoja sārtos ziedos un ligustru krūmi kā baltas zvaigznes staroja tumšajās, purvainajās upes pļavās un tālo kalnu nogāzēs. Lauki gandrīz visi bija uzarti, un saulrieta asiņainais krāšņums Džordžijas sarkanā māla vagas sārtoja vēl sarkanākas. Mitrā, apvērstā zeme alka kokvilnas sēklu, vagu apžuvušās, mēļās muguras ēnas pusē bija tumši violetas un brūni rudenas. Balti krāsotā ķieģeļu ēka bija kā sala trakojošā sarkanā jūrā starp liesmainiem kāpjošiem vai krītošiem viļņiem, kas likās sastinguši tai mirklī, kad sārti vizošās galotnes taisījās izšķīst putās. Tur nebija garu, taisnu vagu kā līdzenās Vidusdžordžijas dzeltenajos māla laukos vai piekrastes plantāciju irdenajā zemē. Ziemeļdžordžijas pakalnu viļņaino, smago zemi ara neskaitāmos likumos, lai to neaizplūdinātu upmalas purvos. Zeme bija baisi sarkana: pēc lietusgāzēm kā asins, bet sausumā pārvērtās ķieģeļkrāsas putekļos — labākā kokvilnas zeme pasaulē. Visapkārt pletās jauks apvidus ar baltām mājām, uzartiem tīrumiem un rāmām, dzeltenām upēm, un tomēr — tā bija pretstatiem bagāta zeme ar visspilgtāko gaismu un vistumšākajām ēnām. Plantāciju dārzi un jūdzēm plašie kokvilnas lauki mierīgi smaidīja pretī karstajai saulei. Pamalē pacēlās mūžamežs, tumšs un vēss pat viskarstākajā pusdienas laikā, noslēpumains un gandrīz baigs. Priedes stāvēja bezgalīgi pacietīgās gaidās un, klusi šalkdamas, it kā draudēja laukiem: «Uzmanieties! Uzmanieties! Reiz jūs piederējāt mums, mēs varam jūs atkal iekarot…»

Kad kalpi ar zirgēzeļiem atgriezās no lauka, līdz trim jauniešiem, kas sēdēja lievenī, atskanēja pakavu dima, ķēžu žvadzēšana, nēģeru balsis un spalgi bērnu smiekli. No mājas nāca Skārletas mātes Elenas O'Hāras maigā balss — viņa sauca mazo melno meiteni ar atslēgu groziņu. Smalkā bērna balss atbildēja:— Jā, misis!— un varēja dzirdēt soļus no sētas puses durvīm uz žāvētavu, kur Elena ap šo laiku deva pārnākušajiem kalpiem vakariņas. Porcelāns tinkšķēja, sudrabs šķinda — Taras sulainis Porks klāja vakariņu galdu.

Dvīņubrāļi noprata, ka laiks jāt mājās, bet viņi nemaz neilgojās rādīties mātei acīs un vēl arvien neatmeta cerību, ka Skārleta viņus ielūgs vakariņās.

—   Klausies, Skārlet,— Brents teica,— ja mēs nebijām šeit un nekā nezinājām par dārza svētkiem un balli, tas taču vēl nenozīmē, ka rītvakar tev nebūs mums nevienas dejas? Tu taču nebūsi visas jau apsolījusi?

—  Tomēr, esmu gan! Kā es varēju zināt, ka jūs būsiet mājās? Vai man jūsu dēļ vajadzēja palikt sēdot?

—   Tu — sēdot!— Jauneklis skaļi iesmējās.— Klausies, zelta meitenīt, tu dosi man pirmo valsi un Stjuartam pēdējo. Un tad tev jānāk ar mums pie galda, mēs sēdēsim kāpņu galā kā pēdējā ballē, un Džimsijas mammīte atkal nāks un pareģos mums nākotni.

—   Negribu vairs dzirdēt Džimsijas pareģojumus — viņa man piesolīja vīru ar ogļu melniem matiem un garām, melnām ūsām, bet man melnmataini vīrieši nepatīk.

—  Toties sarkanmataini tev patīk, vai ne?— Brents smīnēja.— Nu tad apsoli mums visus valšus un lielās vakariņas.

—  Ja tu apsolīsi, mēs tev pastāstīsim kādu noslēpumu,— Stjuarts teica.

—   Ko?— Skārleta bērna ziņkārībā ieklausījās.

—          Vai tu domā to, ko vakar dzirdējām Atlantā, Stjū? Bet mēs taču solījām to nevienam nestāstīt.

—   Nu jā, bet mums taču mis Pitija to pastāstīja.

—   Kas pastāstīja?

—          Ešlija Vilksa māsīca, kas dzīvo Atlantā, mis Pitipata Hamiltone, Čārlza un Melānijas Hamiltonu krustmāte.

—          A, zinu gan — aušīgākā vecā dāma, kādu savā mūžā esmu redzējusi.

—          Kad vakar bijām Atlantā un gaidījām vilcienu, viņa brauca garām stacijai, lika pieturēt un brīdi parunājās ar mums. Viņa mums pastāstīja, ka rītvakar ballē pie Vilksiem paziņošot kādu saderināšanos.

—          Ak, to es jau sen zinu,— Skārleta vīlusies noteica.— Jūsu garlaicīgais brālēns Čārlijs Hamiltons un Mīlulīte Vilksa, to jau gadiem zina visi, kaut arī viņš tik garlaicīgi uzvedas.

—          Vai tad Čārlijs tev liekas garlaicīgs?— Brents gribēja zināt.— Ziemassvētkos tu ar viņu krietni lakstojies.

—          Ko lai daru, ja viņš man uzmācas.— Skārleta vienaldzīgi paraustīja plecus. — Man viņš liekas īsts lempis.

—          Bet viņu saderināšanos nebūt neziņos,— Stjuarts triumfēja,— paziņos Ešlija un Čārlija māsas mis Melānijas saderināšanos!

Skārletas sejā nekas nemainījās, vienīgi viņas lūpas pēkšņi nobālēja kā cilvēkam, kurš neaptver, kas ar viņu notiek. Viņa tikai klusi, lielām acīm paskatījās Stjuartā — un puisis nodomāja, ka meitene ir pārsteigta un ieinteresēta, vairāk nekā. Viņš nebija dvēseļu pazinējs.

—          Mis Pitija teica, ka viņi nav gribējuši šogad to paziņot, jo mis Mellija nejūtoties īsti vesela. Bet sakarā ar kara baumām abām ģimenēm licies labāk, ka jaunais pāris drīzāk salaulājas, un tādēļ to rītvakar izsludināšot. Nu mēs tev esam pateikuši noslēpumu — tev tagad jāapsola, ka sēdēsi pie mums.

—   Protams,— Skārleta automātiski atbildēja.

—   Un arī visus valšus?

—   Visus.

—   Cik tu jauka! Redzēsi, citi lēks gaisā! Saderēsim!

—          Lai lec,— Brents teica,— gan mēs abi ar viņiem tiksim galā. Klausies, Skārlet, sēdēsim arī pusdienās dārzā pie viena galda.

—   Ko tu teici?

Stjuarts atkārtoja lūgumu.

—   Protams.

Dvīņi laimīgi, tomēr drusku pārsteigti saskatījās. Lai gan viņi sevi uzskatīja par Skārletas izredzētiem pielūdzējiem, taču tik lielu labvēlību no šīs meitenes nekad nebija tik viegli guvuši. Parasti viņa lika ilgi lūgties, zoboja dvīņus, neteica ne jā, ne nē, smējās, kad viņi dusmojās, un kļuva vēsa, kad viņi iekarsa. Un tagad viņa abiem jaunekļiem bija apsolījusi tikpat kā visu dienu. Vietu sev blakus pie galda, visus valšus — un viņi parūpēsies, lai spēlētu tikai valšus. Tas atsvēra izslēgšanu no augstskolas.

Panākumi viņiem deva jaunu drosmi, viņi vēl brīdi palika, tērzēja par dārza svētkiem un balli, par Ešliju Vilkšu un Melāniju Hamiltoni, pārtrauca viens otru, dzina jokus, smējās par tiem un arvien no jauna lika nojaust, ka vēlas dzirdēt ielūgumu vakariņās. Tā pagāja labs brītiņš, un tikai pamazām viņi sāka ievērot Skārletas klusēšanu. Noskaņojums bija mainījies: dvīņubrāļi nezināja, kādēļ tā noticis, bet šīs pēcpusdienas mirdzums bija izgaisis. Skārleta neklausījās, ko viņi teica, kaut arī vienmēr atbildēja pareizi. Bija jūtams kaut kas, ko viņi nesaprata. Dvīņiem sametās neērti, viņi vēl kādu brīdi vilcināja sarunu, tad piecēlās un paskatījās pulkstenī.

Saule jau rietēja apvāršņa malā pār uzartajiem laukiem, aiz upes krēslā zuda lielā meža melnās aprises. Pār pagalmu šaudījās bezdelīgas; cāļi, pīles un tītari pa vienam un pulciņos gan stalti, gan gāzelēdamies nāca no lauka.

—   Džīms!— atskanēja Stjuarta sauciens. Pēc brīža ap mājas galu aizelsies atskrēja izstīdzējis nēģeru zēns viņu vecumā un tūlīt devās tālāk pie zirgiem. Džīmss bija viņu rokaspuisis un, tāpat kā suņi, pavadīja viņus uz katra soļa. Bērna gados viņš ar dvīņiem bija rotaļājies, un, kad viņiem pienāca desmitā dzimšanas diena, tēvs viņiem šo nēģerēnu bija iedāvinājis. Tārltonu suņi uzlēca no sarkanajiem putekļiem un nepacietīgi gaidīja saimniekus. Dvīņi paklanījās, sniedza Skārletai roku un solījās rīt jau laikus gaidīt meiteni pie Vilksiem. Tad viņi kāpa zirgos un aizauļoja pa ciedru aleju. Viņi māja ar cepurēm un izkliedza sveicienus. Džīmss viņiem sekoja.

Kad dvīņi bija izjājuši uz putekļainā ceļa un tikuši aiz stūra, kur tos no Taras vairs nevarēja redzēt, Brents apturēja zirgu. Arī Stjuarts apturēja savu, un nēģeru zēns apstājās pāris soļu aiz viņiem. Tiklīdz pavadas bija palaistas vaļīgāk, zirgi nolieca kaklus un sāka plūkt maigo pavasara zāli. Pacietīgie suņi atkal apgulās mīkstajos putekļos un kāri nolūkojās bezdelīgās, kas laidelējās pa vakara krēslu. Brenta platā, atklātā seja izskatījās apjukusi un drusku sašutusi.

—   Klausies,— viņš teica,— vai tev nelikās, ka viņa mus gribēja ielūgt vakariņās?

—          Man liekas, gribēja gan,— Stjuarts atbildēja.— Es visu laiku gaidīju, bet viņa to nedarīja. Vai tu vari to izskaidrot?

—          Nē, bet, man liekas, viņai to vajadzēja darīt. Galu galā — tā taču bija mūsu pirmā satikšanās, viņa mūs veselu mūžību nebija redzējusi. Mums taču vēl bija tik daudz, ko viņai stāstīt. . .

—   Man likās — viņa ļoti priecājās, kad ieradāmies.

—   Man arī.

—          Un tad viņa pēkšņi palika tik klusa, it kā viņai sāpētu galva.

—          Es arī to manīju, bet nepievērsu uzmanību. Kas viņai notika?

—   Vai mēs viņu kaut kā neaizkaitinājām?

Abi apdomājās.

—          Man nekas nenāk prātā. Ja Skārleta noskaišas, to tūliņ var redzēt. Viņa dusmas nepatur sevī kā citas meitenes.

—          Pareizi, un tas man pie viņas ļoti patīk. Kad Skārleta ir noskaitusies, viņa nestaigā apkārt saīgušu seju, bet saka visu skaidri, un tomēr mēs esam kaut ko pateikuši vai izdarījuši, kas viņai nebija pa prātam. Varu zvērēt, ka sākumā viņa gribēja mūs lūgt vakariņās.

—          Tas taču nevarētu būt tādēļ, ka esam izmesti no augstskolas?

—          Pie joda, neesi tāds muļķis, viņa taču smejas locīdamas, kad to pastāstījām, turklāt arī viņai tāpat kā mums grāmatas un mācīšanās nemaz neiet pie sirds.

Brents pagriezās seglos un pasauca nēģeru zēnu:

—   Džīms!

—  Jā, māster?

—   Vai tu dzirdēji, ko mēs runājām ar mis Skārletu?

—   Nē, māster Brent! Nemūžam nevarētu kungus izspiegot!

—          Ak dievs, izspiegot! Jūs, melnie, taču zināt visu, kas notiek. Blēdi, es pats savām acīm redzēju, kā tu ložņāji ap stūri un sēdēji jasmīnu krūmā pie mūra. Nu, vai dzirdēji kaut ko tādu, kas varētu aizkaitināt mis Skārletu?

Redzēdams, ka pieķerts, Džīmss vairs neliedzās un savilka melno pieri grumbās.

—          Nē, es, protams, nedzirdēt nekā tāda, kas viņu var aizkaitināt. Man domāt, viņa priecīga māsterus redzēt, viņa visu laiku čivināt kā putniņš, visu laiku, kamēr māsteri nesāk runāt, ka māsters Ešlijs grib precēt mis Melliju. Tad mis Skārleta uzreiz klusa kā putns, kad gaisā lido vanags.

Dvīņubrāļi saskatījās un pamāja, bet nesaprata.

—   Džīmsam taisnība, bet es vienalga nekā nesaprotu,— Stjuarts teica,— ak dievs, Ešlijs taču viņai ir tikai draugs, viņa mīl mūs, nevis viņu.

Brents dedzīgi piekrītot pamāja ar galvu.

—   Bet varbūt Ešlijs viņai par to nav stāstījis,— viņš teica,— un Skārleta tagad dusmojas, ka nav dabūjusi to zināt agrāk par citiem. Meitenes vienmēr dusmojas, ja kādu jaunumu nedabū zināt pirmās.

—   Varbūt, bet kas par to? Bija taču iecerēts pārsteigums, un savu saderināšanos katram tiesības turēt slepenībā.

—   Ja Mellijas krustmāte nebūtu izpļāpājusi, mēs ari nekā nezinātu. Skārletai taču vajadzēja zināt, ka Ešlijs tik un tā precēs mis Melliju, mēs to zinām jau sen. Vilksi un Hamiltoni vienmēr prec savas māsīcas.

—   Eh, ko tur, man apnīk gudrot. Bet žēl gan, ka viņa mūs neielūdza. Es tev saku, man nemaz negribas jāt mājās un klausīties, kā māte ārdās. Ja tā mums vēl būtu pirmā reize!

—   Varbūt Boids viņu jau būs nomierinājis. Tu taču zini, cik veikli šis prot runāt. Viņš māti vienmēr nomierina.

—   Varbūt, bet ātri tas neiet, viņam ilgi jārunā aplinkus, kamēr māmiņai viss tā sajūk, ka viņa vairs neklausās un saka, lai viņš taupot balsi savai advokāta praksei. Varu saderēt, māmiņa tā uztraukusies par ērzeli, ka vēl nemaz nav mūs pamanījusi un atcerēsies tikai vakarā, kad apsēdīsies pie galda un ieraudzīs Boidu. Tad viņa tūliņ ķersies pie lietas un sāks spļaut uguni. Pulkstenis būs desmit, iekām Boids paspēs izstāstīt, ka pašcieņa mums neatļāva palikt pēc tam, kad rektors ar mums bija tā runājis. Un pienāks pusnakts, kamēr viņš to pārrunās un kamēr viņa tik ļoti noskaitīsies par rektora rīcību, ka jautās Boidam, kādēļ viņš nav to nošāvis. Nē, pirms pusnakts mēs nevaram jāt mājās.

Dvīņubrāļi drūmi saskatījās. Viņi nebaidījās no mežonīgiem zirgiem, šaušanās un savu kaimiņu dusmām. Bet viņiem bija neatvairāma bijāšana pret māti un pātagu, ar kuru viņa mēdza pārbaudīt viņu bikšu stiprumu.

—   Klausies,— Brents teica,— jāsim pie Vilksiem, viņi priecāsies, ja mēs ieradīsimies pie viņiem vakariņās.

Stjuarts nebija īsti mierā ar šo priekšlikumu.— Labāk jau ne. Tur viss būs apgriezts kājām gaisā, rītdienas svētkiem gatavojoties, un turklāt. . .

—   A, pavisam aizmirsu. Nē, tur labāk nejāsim.

Viņi paskubināja zirgus un klusēdami devās tālāk. Stjuarta brūnie vaigi bija samulsumā pietvīkuši. Līdz pērnajai vasarai viņš ar abu ģimeņu un visu kaimiņu piekrišanu bija lakstojies ap Indiju Vilkšu. Varbūt grāfistē cerēja, ka Indijas Vilksas lēnais raksturs nomierinās viņa straujumu. Stjuarts bija ar mieru precēt Indiju, bet Brents tam nepiekrita. Indija viņam gan patika, bet nelikās gana valdzinoša, un viņš nevarēja viņā iemīlēties tikai tādēļ vien, lai izpatiktu brālim. Tur dvīņu ceļi pirmoreiz šķīrās, un Brents dusmojās uz brāli, ka viņš lakstojās ap meiteni, kas viņu pašu nevaldzināja.

Tad viņi abi pērnvasar Džonsboro kādā brīvdabas saietā pēkšņi bija ieraudzījuši Skārletu O'Hāru. Viņi pazina viņu jau sen, un bērnība viņa bija labākā rotaļu biedrene, jo gandrīz tikpat veikli kā dvīņi prata jāt un kāpaļāt. Tagad viņa brāļiem par lielu brīnumu bija pārvērtusies par īstu jaunu lēdiju, turklāt visburvīgāko pasaulē. Pirmo reizi viņi ievēroja, kā zaigoja viņas zaļās acis, cik dziļi bedrītes iegūla viņai vaigos, kad viņa smējās, cik graciozas bija mazās rokas un kājas un cik slaids viduklis. Dzirdot dvīņubrāļu gudrās piezīmes, viņa priecīgi smējās, un viņi pārspēja paši sevi, iedomādamies, ka Skārleta viņus uzskata par staltu pāri. Tā bija ievērojama diena dvīņu dzīvē. Vēlāk, par to runādami, viņi vienmēr brīnījās, kā gan agrāk nebija pamanījuši Skārletas burvību. īsto izskaidrojumu viņi nekad neatrada. Tas būtu skanējis tā: Skārleta tieši tai dienā bija nolēmusi saistīt abu brāļu uzmanību. Viņas patmīlība necieta, ja kāds vīrietis iemīlējās citā, un, kad meitene saietā redzēja Stjuartu kopā ar Indiju Vilkšu, tas šai mazajai plēsoņai bija neizturami. Ar Stjuartu vien viņai nepietika, viņa meta acis arī uz Brentu, turklāt tik nepārprotami, ka abi dvīņubrāļi nu bija pilnīgi viņas varā.

Nu viņi abi bija viņā iemīlējušies, un Indija Vilksa un Letija Monro no Lavdžojas, ap kuru Brents jau bija sācis lakstoties, bija pilnīgi aizmirstas. Viņi nejautāja, ko darīs tas, kurš Skārletu nedabūs, ja meitene kādreiz uzklausīs vienu no viņiem. Gan viņi šo šķērsli pārvarēs, kad būs tik tālu tikuši. Acumirklī viņi bija pilnīgi apmierināti; atkal vienās domās par vienu meiteni būdami, greizsirdības viņi nepazina. Kaimiņi priecājās, bet māte dusmojās, jo viņai Skārleta nepatika.

«Ja šī mazā viltniece ņems vienu no jums, jūs to būsiet pelnījuši,» viņa teica, «bet varbūt viņa ņems jūs abus, un tad jums būs jāpārceļas uz Jūtu pie mormoņiem, ja vien tie jūs gribēs — par to es ļoti šaubos… Baidos tikai, ka jūs abi kādreiz piedzersieties un kļūsiet viens uz otru greizsirdīgi šīs mazās zaļaces dēļ, un nošausiet viens otru. Kaut gan — tā nemaz nav tik slikta izeja.»

Kopš tā saieta Stjuarts Indijas tuvumā jutās neērti — ne tādēļ, ka Indija būtu pārmetuši vai vispār likusi manīt, ka ievērojusi viņa pēkšņo atsalumu. Tam viņa bija pārāk smalka dāma. Bet Stjuarts tomēr jutās neveikli. Indija viņu vēl arvien mīlēja, un vaina bija viņa pusē. Stjuarts to zināja un sirds dziļumos juta, ka nebija izturējies gluži tā, kā džentlmenim pieklājas. Indija viņam vēl arvien patika un viņš izjuta cieņu pret viņas vēso smalkumu, labo audzināšanu, viņas mīlestību uz grāmatām un pret citām cēlajām īpašībām, kas viņai piemita. Bet viņa nu reiz bija tik sasodīti bāla, neinteresanta un vienmuļa salīdzinājumā ar Skārletas mirdzošo, mūžam mainīgo burvību. Par Indiju vienmēr varēja pateikt, kas no tās sagaidāms, turpretī Skārleta bija pilnīgi neizdibināma. Ar to pietika, lai sagrozītu galvu.

—   Labi, tad jāsim vakariņās pie Keida Kalverta. Skārleta teica, ka Ketlīna esot pārbraukusi no Čārlstonas. Varbūt viņa zinās kaut ko par Samteras fortu, ko vēl neesam dzirdējuši.

—   Ketlīna? Nē! Lieku desmit pret vienu: viņa nezina pat to, ka forts atrodas pie ostas. Un vēl mazāk, ka tas bija pilns ar jenkijiem, kamēr mēs tos nebijām izsvēpējuši. Viņa zina stāstīt tikai par ballēm, kurās bijusi, un par pielūdzējiem, ko pulcējusi ap sevi, vairāk nekā.

—   Bet ir taču interesanti klausīties, kā viņa runā, un tur mēs labi varētu pakavēties, kamēr māte aizies gulēt.

—   Pie velna, jā! Ketlīna man patīk, viņa ir tik jocīga, un es labprāt kaut ko dzirdētu par Karo Retu un pārējo Čārlstonas sabiedrību. Bet velns lai mani parauj, ja es vēlreiz pacietīšu vakariņas kopā ar viņas pamāti jenkijieti!

—   Neesi netaisns, Stjuart, viņa nav ļauna.

—   Neesmu netaisns, man viņas žēl, bet es nevaru ciest cilvēkus, kuru man žēl. Un viņa vienmēr taisa tādas ceremonijas un cenšas panākt, lai visi justos omulīgi, bet izteic un izdara tieši pretējo. Viņa mani padarītu traku. Un viņa ir jenkijiete, viņa mūs, dienvidniekus, tur par mežoņiem. To viņa pat mātei kādreiz teikusi, ka baidās no mums. Ikreiz, kad tur ciemojamies, viņa izskatās līdz nāvei nobijusies. Sēž krēslā kā izbāzta vista un skatās tukšām, bailīgām acīm, it kā gribētu kladzināt un sist spārnus, tiklīdz kāds tuvosies.

—  Īstenībā tu par viņu nedrīkstētu tā runāt. Tu taču sašāvi Keidam kāju.

—   Biju piedzēries, citādi nebūtu tā šaudījies,— Stjuarts teica,— un Keids par to uz mani neļaunojās, arī Ketlīna, Reifords un misters Kalverts ne, tikai šī jenkijiete purpināja, ka es esot mežonīgs barbars un ka pieklājīgi ļaudis Dienvidu štatos nevarot būt droši par savu dzīvību.

—   Un tomēr tu nevari viņai to pārmest — tu taču sašāvi Keidu, un Keids ir viņas padēls.

—   Tādēļ vien jau nevajag mani apvainot! Tu ari esi māmiņas miesa un asinis, bet vai tad viņa vaimanāja, kad Tonijs Fontēns tev sašāva kāju? Nē, viņa gluži vienkārši atsauca veco dakteri Fontēnu, lika tam pārsiet tavu kāju un jautāja, no kura laika Tonijs vairs neprotot tēmēt, vai tad esot jau galīgi nodzēries. Atceries, kā Tonijs par to noskaitās?

Abi smējās locīdamies.

—   Māmiņai galva īstajā vietā,— Brents atzinīgi teica,— vari būt drošs, ka viņa vienmēr zinās, ko teikt, un nekad mums nedarīs kaunu ļaužu priekšā.

—   Jā, bet es neesmu tik drošs, ka viņa šovakar, kad pārjāsim mājā, nepadarīs mums kaunu tēva un māsu priekšā,— Stjuarts drūmi teica.— Redzi, Brent, droši vien tas nozīmē, ka mēs netiksim uz Eiropu. Māmiņa taču teica — ja mūs vēlreiz izmetīs no augstskolas, mēs netiksim lielajā ceļojumā.

—   Pie velna, kas par to? Ko tur Eiropā daudz var redzēt? Tur mums neparādīs nekā tāda, kā nebūtu tepat Džordžijā. Varu derēt, ka viņu zirgi nav tik ātri un viņu meitenes — tik skaistas. Un es skaidri zinu, ka viņu viskijs netiek ne tuvu tēva viskijam.

—   Ešlijs Vilkss saka — tur esot daudz jauku gleznu un mūzikas. Viņam Eiropa patīk, un viņš pastāvīgi par to runā.

—   Nu, tu jau zini, kādi šie Vilksi, tie jau visi kā traki uz mūziku, grāmatām un gleznām. Māmiņa saka — tas tādēļ, ka viņu vectēvs esot no Virdžīnijas. Virdžīnijā visi interesējoties par tādām lietām.

—   Manis dēļ lai interesējas, to es viņiem novēlu. Lai dod man labu zirgu, ko jāt, labu viskiju dzert, labu meiteni, ko mīlēt, un sliktāku, ar ko papriecāties, tad viņi var paturēt savu Eiropu. Un, ja mēs tagad būtu Eiropā un izceltos karš, mēs netiktu laikā atpakaļ. Es tūkstoškārt labāk eju karā nekā braucu uz Eiropu!

—   Es arī, un, jo ātrāk, jo labāk. .. Klausies, es zinu, kur mēs varētu aizjāt vakariņās: laidīsim taisnā ceļā pie Eibla Vindera un pieteiksimies atpakaļ dienestā.

—   Laba doma, tur mēs dzirdēsim jaunas ziņas par karaspēku un beidzot dabūsim zināt, kādas uniformas viņi izvēlējušies.

—   Ja būs zuāvu uniforma, tad lai parauj velns, man zūd katra patika. Platajās, sarkanajās biksēs es jūtos kā lempis. Tās jau atgādina sieviešu flaneļa bikses!

—   Vai māsteri grib jāt pie māstera Vindera?— Džīmss ierunājās.— Tur nedos labu vakariņu, ķēkša nomirusi, un viņi nevar nopirkt jaunu, tagad vāra plūcēja, un viņu melnie man stāstīt — tā ir sliktākā ķēkša pasaulē.

—   Žēlīgais dievs, kādēļ tad viņi nepērk jaunu ķēkšu?

—   Par ko tad baltie plukatas pirkt nēģerus? Tiem nekad nav vairāk par četriem.

Džīmsa balsī skanēja neslēpta nicināšana. Viņa paša sabiedriskais stāvoklis bija nodrošināts, jo Tārltoniem piederēja simt nēģeru, un, kā jau visi lielo plantatoru vergi, viņš nicināja sīkos fermerus, kuriem bija tikai daži melnie.

—   Es tev novilkšu ādu pār acīm!— Stjuarts bija noskaities. — Kā tu drīksti Eiblu Vinderu saukt par «balto plukatu»! Protams, viņš nav bagāts, bet tādēļ viņš nav nicināms, un velns lai mani parauj, ja es kādam, vienalga, baltam vai melnam, atļaušu viņu nonicināt! Krietnāka vīra nav visā grāfistē. Vai citādi pulks viņu būtu vēlējis par leitnantu?

—   To es ar nesaprot,— Džīmss atbildēja, nemaz neuztraukdamies par kunga dusmām.— Es vienmēr domā, viņi vēlē virsniekus no bagātajiem māsteriem, nevis no salašņām.

—   Es tev saku, viņš nav salašņa! Vai tikai tu negrasies viņu salīdzināt ar īstajiem baltajiem salašņām — kaut vai tādiem kā Slateriji? Eibls gan nav bagāts, bet, ja mēs visi viņu tā cienām, ka ievēlam par savu leitnantu, tad neviens melnais nedrīkst par viņu ņirgāties. Pulks gan zina, ko dara.

Jātnieku pulks bija nodibināts pirms trim mēnešiem — tai pašā dienā, kad. Džordžija bija atdalījusies no ASV; tūlīt sākās brīvprātīgo iesaukšana. Vārda pulkam vēl nebija, lai gan priekšlikumu netrūka. Katram bija sava ideja, un neviens negribēja no tās atteikties, tāpat ikviens gribēja runāt līdzi par uniformas krāsu un veidu. «Kleitonas meža kaķi», «Ugunsrijēji», «Ziemeļdžordžijas huzāri», «Zuāvi», «Iekšzemes strēlnieki» (lai gan pulks bija bruņots pistolēm, zobeniem un dunčiem, nevis šautenēm), «Kleitonas dragūni», «Asiņainie pērkongrāvēji», «Zibenīgie un nežēlīgie»— visiem šiem nosaukumiem bija savi piekritēji. Kamēr nekas vēl nebija galīgi izlemts, jauno formējumu sauca par «pulku», un, par spīti lepnajam nosaukumam, ko beidzot pieņēma, to arī līdz galam sauca tikai par «pulku».

Virsniekus izvēlēja no karavīru rindām, jo apgabalā nevienam nebija kauju pieredzes, ja neņēma vērā dažus Meksikas kara un seminolu cīņu veterānus; turklāt pulks nebūtu pieņēmis par vadoni nevienu veterānu, ja nevarētu tam uzticēties. Visiem patika četri jaunie Tārltoni un trīs Fontēni, bet par virsniekiem tos nevarēja vēlēt — Tārltoni pārāk ātri piedzērās un tad darīja dažādas muļķības, savukārt Fontēni bija slepkavigi strauja rakstura. Tādēļ par kapteini ievēlēja Ešliju Vilkšu — viņš bija labākais jātnieks visā grāfistē, un viri cerēja, ka viņš ar savu skaidro galvu pulku vismaz ārēji pratīs turēt kārtībā. Reifords Kalverts bija ievēlēts par virsleitnantu, tādēļ ka viņu visi cienīja, un Eibis Vinders, trapera dēls un mazturīgs fermeris, tika par leitnantu.

Eibls bija gudrs, nopietns milzis, neizglītots, labsirdīgs, vecāks par citiem jaunekļiem un ļoti pieklājīgs dāmu klātbūtnē. Kārtas iedomību pulkā nepazina. Pārāk daudzi viņu tēvi un vectēvi bija no sīko fermeru vidus iedzīvojušies bagātībā. Eibls bija labākais šāvējs pulkā, īsts strēlnieks, kurš no septiņdesmit pieciem soļiem varēja izšaut vāverei aci, turklāt viņš zināja visu, kas varēja noderēt, dzīvojot klajā laukā,— prata lietū iekurt uguni, sadzīt pēdas medījumam un atrast avotus. Pulks novērtēja šīs viņa dotības un, tā kā Eibls arī citādi visiem patika, viņu iecēla par virsnieku. Šo pagodinājumu viņš pieņēma nopietni, vienkārši, it kā tas viņam pienāktos, un nemaz nekļuva iedomīgs, taču plantatoru dāmas un vergi nespēja — kā viņu vīri un kungi — samierināties ar to, ka Eibls nebija dzimis lielīpašnieks.

Sākumā pulkā tika uzņemti vienīgi plantatoru dēli. Tas bija dižciltīgo pulks. Katram pašam bija jāgādā par savu zirgu, ieročiem, uzkabi, uniformu un kalpiem. Taču jaunajā Kleitonas grāfistē vēl nebija tik daudz bagātu plantatoru un, lai varētu saformēt pulku, nācās vervēt brīvprātīgos arī no sīko fermeru, mūžameža mednieku, prēriju traperu un dažos gadījumos pat no mazturīgo balto dēliem, ja vien tie kaut cik pacēlās pāri savas kārtas vidējam līmenim.

Šie jaunie cilvēki, tāpat kā viņu bagātākie kaimiņi, dega nepacietībā kara gadījumā cīnīties ar jenkijiem; atlika vienīgi nepatīkamais naudas jautājums. Tikai retajam no sīkajiem fermeriem bija zirgi. Savu zemi viņi apstrādāja ar mūļiem, un arī to nebija necik daudz, retajam vairāk par četriem. Mūļi bija nepieciešami saimniecībā, tādēļ kara vajadzībām tos nevarētu izmantot, ja ari pulks būtu ar mieru tos pieņemt, taču tam visi enerģiski pretojās. Trūcīgie baltie jutās lepni jau tad, ja tiem bija viens zirgēzelis. Mūžameža un purvāju ļaudīm nebija ne zirgu, ne mūļu, tie pārtika no savas zemes ražojumiem un medījumiem. Lielāko tiesu viņi nodarbojās ar maiņas tirdzniecību un skaidrā naudā redzēja labi ja piecus dolārus gadā. Zirgi un uniformas tiem bija nepiepildāms sapnis. Taču viņi bija tikpat lepni savā nabadzībā kā plantāciju īpašnieki savā bagātībā un negribēja pieņemt neko tādu, kas atgādinātu turīgo kaimiņu labdarību. Tādēļ, lai nevienu neapvainotu un tomēr darītu pulku cīņasspējīgu, Skārletas tēvs, Džons Vilkss, Baks Monro, Džims Tārltons, Hjū Kalverts, visi lielie plantāciju īpašnieki, izņemot vienīgi Engusu Makintošu, bija ziedojuši naudu, lai pulku apgādātu ar vīriem un zirgiem. Beigu beigās ikviens plantācijas īpašnieks apsolījās samaksāt par savu dēlu un zināmu daudzumu citu jaunekļu apbruņojumu, un viss tika nokārtots tā, ka mazturīgākie pulka karavīri varēja saņemt zirgus un uniformas, nejuzdamies aizskarti goda jūtās. Divreiz nedēļā visi pulcējās Džonsboro, lai piedalītos apmācībās un skubinātu virsniekus sākt karu. Sarunas par pietiekamu skaitu zirgu vēl nebija galā, bet, kam zirgs bija, tas laukā aiz tiesas nama izrādīja savu jātnieka mākslu, cēla gaisā putekļu mākoņus, kliedza līdz aizsmakumam un vicināja Neatkarības kara laiku zobenu, ko bija noņēmis tēva istabā no sienas. Kam zirga vēl nebija, tas sēdēja uz Bularda tirgotavas sliekšņa un noskatījās jātniekos, zelēja tabaku un pļāpāja. Vai arī piedalījās šaušanas sacensībās. Šaut nevienam nebija jāmācās—Dienvidu štatos gandrīz katrs piedzimst ar šaujamo rokā, pavada dzīvi medībās un bez mācīšanās kļūst par labu strēlnieku.

Katrā apskatē varēja redzēt bezgala dažādus šaujamieročus no plantatoru muižām un traperu mājelēm. Tika cilāti garstobraini, vecmodīgi šaujamie ieroči no tiem laikiem, kad pirmoreiz pārgāja Alegeinus, vecas, pa galu lādējamas musketes, kurām par upuri bija kritis ne viens vien indiānis, kad Džordžiju tikko sāka iekopt, seglu pistoles, kas 1812. gadā bija kalpojušas seminolu karā un vēlāk Meksikā, ar sudrabu apkaltas divkauju pistoles, kabatas revolveri, divstobru medību bises un elegantas jaunas šautenes, angļu ražojumi ar spožām cietkoka laidēm.

Apmācības parasti beidzās Džonsboro krogos, bet līdz ar tumsas iestāšanos tur izcēlās tik daudz kautiņu, ka virsniekiem bija grūti novērst zaudējumus tajos, iekams vēl briesmas draudēja no jenkijiem. Kādā no šiem kautiņiem Stjuarts Tārltons bija sašāvis Keidu Kalvertu un Tonijs Fontēns — Brentu. Tieši pulka formēšanas laikā dvīņus izslēdza no Virdžīnijas universitātes, un viņi lielā sajūsmā pieteicās pulka rindās. Taču pēc šīs šaušanās pirms diviem mēnešiem māte viņus atkal bija aizsūtījusi mācīties, šoreiz uz pašu štata universitāti, stingri pavēlot tur palikt. Tai laikā viņi sāpīgi juta apmācību uztraucošo pārmaiņu trūkumu. Kas viņiem zināšanas un izglītība, ja varēja jāt un kliegt, un šaut!

—   Jāsim taisni pāri O'Hāru un Fontēnu ganībām,— Brents teica.— Tad tūliņ būsim galā.

—   Mēs tur dabūt ēst tikai oposumu un pupas,— Džīmss iebilda.

—  Tu vispār nekā nedabūsi,— Stjuarts atcirta,— tu jāsi mājās un pateiksi mātei, ka nebūsim vakariņās.

—   Nē, to es nedarīt!— Džīmss bailēs iekliedzās.— To es nedarīt! Man ar nepatīk, kad misis Beatrise mani per. Vispirms viņa man jautā, kā tas gadījies, ka māsteri atkal izmesti no skolas, un tad — kādēļ es māsterus nevest mājās, lai viņa mūs visus var nopērt. Un tad teikt, ka mans pie visa vainīgs. Ja māsteri mani neņem līdzi pie māstera Vindera, es visu nakti gulēt mežā. Labāk lai mani saņem patruļnieks nekā misis Beatrise!

Dvīņubrāļi apjukuši un noskaitušies uzlūkoja nepiekāpīgo nēģeru zēnu.

—   Viņš tiešām var izrādīties tik stulbs un ļauties, lai patruļa to saķer, tad mātei nedēļām ilgi būtu iemesls rāties. Vari man ticēt, ar melnajiem viņai klājas vēl grūtāk nekā ar mums. Bet piesargies, tu nekaunīgais melnais ēzeli,— ja tu Vindera melnajiem lielīsies, ka mēs katru dienu ēdam ceptas vistas un šķiņķi, bet viņi tikai trušus un oposumus, tad es pateikšu mātei un tu netiksi mums līdzi karā.

—   Lielīties? Es lielīties lētu nēģeru priekšā? Manam smalkas manieres, to manam misis Beatrise iemācījusi tikpat labi kā māsteriem.

—  Tas viņai ar mums visiem trim nav sevišķi labi izdevies,— Stjuarts teica. Viņš spēji parāva pavadu, iespieda bērim piešus sānos un, viegli pār sklandu žogu pārlēcis, aizjāja pa Džeralda O'Hāras plantācijas lauku mīksto zemi. Brenta zirgs lēca pakaļ, Džīmss, pie segliem turēdamies, dzina savu zirgu tiem līdzi. Džīmsam nepatika lēkt pāri žogiem, taču viņam bija nācies pārvarēt arī augstākas sētas nekā šī, lai neatpaliktu no saviem kungiem.

Biezējošā krēslā viņi auļoja pāri sarkanajām arumu vagām un, nojājuši lejā pa nokalni, jau tuvojās upei, kad Brents uzsauca brālim:— Stjū! Vai tev arī nelikās, ka Skārleta īstenībā gribēja mūs ielūgt vakariņās?

—   Man visu laiku tā likās,— Stjuarts atteica.— Kā tu domā, kādēļ viņa..

—          .[1]

Kad dvīņubrāļi bija atstājuši Skārletu Tarā pie lieveņa kāpnēm un pakavu klaboņa jau izdzisusi tālumā, meitene kā mēnessērdzīga gāja atpakaļ pie sava krēsla. Viņas seja bija sastingusi, mute sāpēja — tik ilgi viņa pret savu gribu bija

turējusi lūpas smaidā savilktas, lai neatklātu noslēpumu. Skārleta gurdeni apsēdās, pavilka kājas zem sevis, un sirds viņai sāpēs uztūka tik liela, ka tai gandrīz vairs nebija krūtīs vietas. Tā pukstēja ar savādiem maziem ieskrējieniem; meitenes rokas bija aukstas, viņu nomāca lielas nelaimes sajūta. Viņas vaibstos atspoguļojās sāpes un apjukums, tāds kā izlutināta bērna izbrīns: līdz šim katrs lūgums tika izpildīts, bet nu pirmoreiz nācās sastapties ar dzīves nepielūdzamo nežēlību.

Ešlijs precēs Melāniju Hamiltoni.

Bet tas taču nevarēja būt tiesa! Dvīņi maldījās vai arī atkal gribēja viņu pazobot. Ešlijs taču nevarēja mīlēt šo meiteni! Neviens nevarēja iemīlēties tādā pelei līdzīgā radījumā kā Melānija. Lielā nicināšanā Skārleta gara acīm redzēja vājo, bērnišķīgo stāvu un nopietno, sirdsveidīgo, neizskatīgo un naivo Melānijas sejiņu. Ešlijs taču mēnešiem ilgi nebija māsīcu redzējis, kopš viesībām pērngad Divpadsmit Ozolos viņš tikai pāris reižu bija bijis Atlantā. Nē, Ešlijs nevarēja mīlēt Melāniju, tādēļ ka… ai, par to taču nebija nekādu šaubu, tādēļ ka viņa pati, Skārleta, bija tā, ko viņš mīlēja! To viņa zināja.

Viņa juta, ka grīda nodreb zem mammītes[1] smagajiem soļiem. Viņa steigšus izstiepa kājas un centās piešķirt sejai mierīgāku izteiksmi. Mammītei nekādā ziņā nedrīkstēja rasties aizdomas, ka nav kaut kas kārtībā. Mammīte bija pārliecināta, ka visi O'Hāras pieder tai ar miesu un dvēseli, un visiem noslēpumiem. Pietika ar niecīgāko norādījumu uz kādu noslēpumu, lai viņa bez žēlastības kā medību suns sāktu dzīt tam pēdas. Ja mammītes ziņkārību tūliņ neapmierināja, viņa par to sāka runāt ar Elenu, un tad Skārletai vajadzēja mātei vai nu visu izstāstīt, vai arī izdomāt ticamus melus — to viņa jau bija piedzīvojusi. Mammīte parādījās priekšnama durvīs; tā bija milzīga, veca sieva ar mazām, gudrām ziloņa acīm. Viņa bija tīrasiņu nēģeriete, spoži melna un līdz pēdējam asins pilienam padevīga O'Hārām, Elenas drošākais atbalsts, viņas triju meitu posts, visu citu kalpotāju šausmas. Mammīte bija nēģeriete, bet viņas goda kodekss un viņas lepnums bija tikpat stingrs, pat stingrāks nekā viņas kungiem. Viņa bija augusi Solanžas Robijāras — Elenas O'Hāras mātes, nepieejami vēsas un lepnas francūzietes,— guļamistabā, un šī dāma bargi sodīja bērnus un kalpotājus par katru mazāko pieklājības pārkāpumu. Mammīte bija bijusi Elenas aukle, un, kad Elena apprecējās, viņa no Savanas bija atbraukusi tai līdzi uz ziemeļiem. Ko mammīte mīlēja, to viņa pārmācīja, un, tā kā viņas mīlestībai un lepnumam uz Skārletu nebija robežu, viņa Skārletu pārmācīja bez pārtraukuma.

—   Vai kungi aizgāja? Kā tas saprotams, ka tu viņus neielūdzi vakariņās, mis Skārlet, es taču teicu Porkam, lai klāj diviem viesiem,— kas tā uzvedas?

—  Ak, man netīk klausīties — viņi mūžīgi runā tikai par karu, un pie galda es to nebūtu pacietuši, jo arī tēvs visu laiku būtu runājis līdzi un lādējis misteru Linkolnu.

—  Tev tik sliktas manieres kā kokvilnas plūcējai, un tas man jāpiedzīvo pēc tam, kad mēs ar misis Elenu esam ar tevi tā nomocījušās, un te tu atkal sēdi bez lakata, un tūliņ būs vēss, es tak tev vai simtreiz esmu teikusi, ka tā tu dabūsi drudzi, ja neņemsi lakatu ap pleciem, nāc iekšā, mis Skārlet!

Skārleta mākslotā vienaldzībā novērsās un klusībā priecājās, ka vecā sieva, par lakatu rūpēdamās, nebija redzējusi viņas seju.

—   Nē, labāk palikšu tepat un noskatīšos, kā saule riet, tas ir tik skaisti. Lūdzu, atnes man lakatu, mammīt, es palikšu te, līdz pārjās tēvs.

—  Tava balss skan tā, it kā tu jau būtu saaukstējusies,— mammīte aizdomīgi teica.

—   Neesmu saaukstējusies.— Skārleta kļuva nepacietīga. — Un tagad atnes man lakatu.

Mammīte gāzelēdamās iegāja atpakaļ priekšnamā. Skārleta dzirdēja, kā viņa kāpņu galā sauca istabmeitu, kā čīkstēja kāpnes; tad viņa klusi piecēlās.

Viņa zināja — kad mammīte atgriezīsies, tā atkal sāks rāties par viņas nepieklājību, un Skārleta vienkārši nespēja to klausīties, viņai sirds vai lūza aiz sāpēm. Viņa stāvēja un vilcinājās, nezinādama, kur paslēpties, līdz sirdssāpes drusku aprimst. Tad viņai kaut kas ienāca prātā. Tēvs bija aizjājis uz Divpadsmit Ozoliem, Vilkšu plantāciju, nopirkt Dilsiju, sava sulaiņa Porka sievu. Dilsija Divpadsmit Ozolos bija sieviešu uzraudze un vecmāte, un kopš savām kāzām pirms sešiem mēnešiem Porks dienu un nakti bija uzmācies kungam, ka vajadzētu nopirkt Dilsiju, lai viņi varētu dzīvot kopā vienā plantācijā. Džeralda pretestība bija pamazām izzudusi, un tā viņš šodien bija aizjājis runāt par Dilsiju.

«Tēvs noteikti zinās,» Skārleta domāja, «cik šai briesmīgajā vēstī patiesības. Ja viņš arī nekā nebūs dzirdējis, tad būs vismaz kaut ko manījis, varbūt redzējis Vilkšu ģimenē zināmu satraukumu. Ja es viņu vēl pirms vakariņām satiktu, es varbūt uzzinātu patiesību, varētu pārliecināties, ka tie tikai muļķīgi Tārltonu meli.»

Džeraldam jau bija laiks pārrasties mājās, un, ja viņa gribēja satikt tēvu vienatnē, atlika tikai gaidīt pie lielceļa, gatves galā. Klusi viņa nokāpa no lieveņa, uzmanīgi atskatījās, vai mammīte to nevar redzēt pa augšstāva logiem, un, pārliecinājusies, ka aiz plīvojošiem aizkariem nelūkojas neviena melna seja ar sniegbaltu turbānu, viņa steigšus pacēla zaļo, puķaino ģērbu un ātri — cik mazās kājas nesa — skrēja cauri dārzam uz vārtiem.

Tumšie ciedri gatves abās pusēs veidoja velvi pār viņas galvu un pārvērta garo aleju krēslainā tunelī. Tiklīdz Skārleta jutās drošībā, viņa sāka iet lēnāk. Viņa vēl elsa, jo ņieburs bija tik cieši savilkts, ka meitene nevarēja ātri paskriet. Drīz viņa sasniedza gatves galu pie ceļa, bet apstājās tikai tad, kad bija nogriezušies ap stūri un kad starp viņu un mājām bija lielais koku puduris.

Aizelsusies, pietvīkušiem vaigiem viņa apsēdās uz celma un gaidīja tēvu. Viņam jau vajadzēja būt klāt, bet Skārleta priecājās, ka viņš aizkavējies, jo atlika laiks atvilkt elpu un tiktāl atvēsināt seju, lai tēvam nerastos aizdomas. Kuru katru mirkli varēja atskanēt pakavu kliksti: tūliņ viņa redzēs tēvu mežonīgos auļos joņojam augšā pakalnā. Taču minūtes gāja, bet Džeralds nerādījās. Sirds viņai atkal kļuva bezgala smaga.

Viņa domās traucās pa līkumaino ceļu, kas pēc pavasara lietus asinssarkans aizstiepās lejup pa nogāzi līdz gausajai Flintai, pāri purvaino pļavu joslai un tālāk atkal kalnā līdz Divpadsmit Ozoliem, kur dzīvoja Ešlijs. Tagad šim ceļam bija tikai viena nozīme: tas veda pie Ešlija, uz skaisto māju ar baltajām kolonnām, kas vainagoja pakalnu kā grieķu templis.

«Ai, Ešlij! Ešlij!» Sirds viņai pukstēja arvien straujāk.

Kaut kas no ledainās izbrīna un posta sajūtas, kāda viņu nospieda, kopš Tārltoni bija pastāstījuši savas tenkas, nogrima atpakaļ dvēseles dziļumā, atstājot vietā drudzi, kas viņu mocīja jau divus gadus.

Tagad viņai likās savādi, ka agrāk Ešlijs nebūt nebija licies sevišķi pievilcīgs. Toreiz viņa to bija redzējusi nākam un ejam un ne mirkli nebija par puisi domājusi. Bet kopš tās dienas pirms diviem gadiem, kad Ešlijs pēc sava ilgā Eiropas ceļojuma pirmo reizi bija ieradies Tarā, viņa jau viņu mīlēja. Viņa bija sēdējusi lievenī namdurvju priekšā, kad viņš savā pelēkajā uzvalkā bija atjājis pa garo aleju. Cik nevainojami viņa platā, melnā kaklasaite piegulēja smalki krokainajam kreklam! Viņa vēl atcerējās katru sīkumu Ešlija apģērbā, mirdzoši nospodrinātās kurpes, kaklasaites adatu ar kameju medūzas galvas veidā, plato Panamas cepuri, ko viņš noņēma, tiklīdz ieraudzīja Skārletu. Viņš nokāpa no zirga un pasvieda pavadu nēģeru zēnam. Tur viņš stāvēja un smaidīdams raudzījās augšup plaši ieplestām, sapņaini pelēkām acīm. Saule tik spoži atmirdzēja viņa gaišajos matos, ka tie atgādināja sudrabotu cepuri. Tad viņš teica: «Tātad tu nu esi pieaugusi, Skārlet,»— uzskrēja pa kāpnēm un noskūpstīja tai roku. Ai, Ešlija balss! Viņa nevarēja aizmirst, kā bija pukstējusi sirds, kad viņa pirmoreiz izdzirda tās gari stieptās, jaukās skaņas. Jau tai pirmajā mirklī viņa to bija iekārojusi, vienkārši un bez apdomāšanās iekārojusi — gluži kā ēdienu, jājamzirgu vai mīkstu gultu.

Divus gadus Ešlijs bija bijis viņas kavalieris ballēs, izbraukumos un tiesas dienās, gan ne tik bieži kā dvīņubrāļi Tārltoni vai Keids Kalverts, ne tik uzmācīgā veidā kā brāļi Fontēni, tomēr nebija pagājusi neviena nedēļa, kad Ešlijs nebūtu iegriezies Tarā.

Tiesa gan, viņš nekad nebija atzinies mīlestībā, un viņa skaidrajās, pelēkajās acīs nekad nebija parādījusies tā kvēle, ko Skārleta tik bieži redzēja citu vīriešu acīs. Un tomēr Skārleta zināja, ka Ešlijs viņu mīl, viņa nevarēja kļūdīties. To viņai teica instinkts, kas ir stiprāks par saprātu, un pārliecība, kuras pamatā bija vērojumi un piedzīvojumi. Pārāk bieži viņa bija sastapusi Ešlija skatienu, kad viņš uzlūkoja viņu ilgās un reizē savādās skumjās, kas viņai likās mīklainas. Skārleta taču zināja, ka Ešlijs viņu mīl, bet kādēļ viņš nekā neteica? To viņa nevarēja saprast; Ešlijā bija daudz kā tāda, ko viņa neizprata. Viņš vienmēr bija pieklājīgs, bet tāls un nepieejams. Neviens nezināja, par ko viņš domā, un viņa to zināja vismazāk. Šejienieši mēdza skaidri un gaiši izklāstīt visu, kas ienāca prātā, un Ešlija atturība viņus izveda no pacietības. Parastajās izpriecās, medībās, kāršu spēlē, dejās un politiskos strīdos viņš neatpalika no citiem, un zirgā viņš pārspēja visus. Viņš atšķīrās ar to, ka patīkamie laika kavēkļi viņam nebija ne dzīves jēga, ne mērķis. Viņš bija viens ar savu grāmatu un mūzikas mīlestību, ar savu tieksmi dzejot un sapņot.

Ai, kāpēc viņš tik labi izskatījās un bija tik gaišmatains, kāpēc viņš bija tik nepieejams un pieklājīgs un tik satraucoši garlaicīgs savās sarunās par visu, kas Skārletu neinteresēja,— un tomēr tik jauks un mīļš! Naktī pēc vakara, kad Skārleta ar viņu pustumsā bija sēdējusi uz lieveņa namdurvju priekšā, viņa, gulēt aizgājusi, stundām ilgi bez miega svaidījās pa gultu un mierinājās domām, ka nākamreiz viņš katrā ziņā viņu bildinās. Bet nākamā reize pienāca un pagāja, un nekas nenotika — nekas, tikai drudzis kļuva vēl neizturamāks. Viņa mīlēja Ešliju, viņa to iekāroja un nesaprata. Viņas daba bija tik vienkārša un tieša kā vēji pār Taru, kā dzeltenā upe, kas meta līkumu ap tēva laukiem, un līdz pat sava mūža galam viņa neiemācījās saprast kaut ko divkosīgu. Te viņa pirmo reizi sastapās ar daudzpusīgu raksturu.

Ešlija priekšteči savu brīvo laiku bija veltījuši domāšanai, nevis darbībai. Viņi bija vērpuši raibus, mirdzošus sapņus, kam nebija sakara ar īstenību. Ešlijs dzīvoja un sapņoja citā pasaulē, kas bija skaistāka par Džordžiju, un tikai pret savu gribu atgriezās īstenībā. Viņš uzlūkoja cilvēkus, un tie viņam nebija ne mīļi, ne riebīgi. Viņš vēroja dzīvi, un tā viņu nesajūsmināja, bet arī nenomāca. Viņš pasauii pieņēma tādu, kāda tā bija, un tāpat savu vietu tanī, paraustīja plecus un atgriezās labākajā — mūzikas un grāmatu pasaulē.

Skārleta nezināja, kā tas bija noticis, ka viņš savaldzinājis viņu, kaut arī viņa daba bija tik sveša viņas dabai. Tieši noslēpumainais Ešlijā kairināja Skārletas ziņkārību. Šis puisis bija kā durvis, kurām nav ne atslēgas, ne slēdzenes. Šīs noslēpumainības dēļ viņa mīlēja viņu vel vairāk, un viņa simpātiju apbrīnojami atturīgais izpausmes veids tikai vairoja meitenes ilgas iegūt Ešliju. Viņa bija pilnīgi pārliecināta,, ka reiz viņš to bildinās. Viņa bija pārāk jauna un pārāk izlutināta, lai zinātu, kas ir neveiksme. Un nu kā pērkona spēriens nāca šī briesmīgā ziņa. Ešlijs gribēja precēt Melāniju! Tas nevarēja būt.

Vēl pagājušajā nedēļā, kad viņi krēslā bija jājuši mājās no Fērhilas, viņš bija teicis: «Skariet, man tev jāteic kas ļoti svarīgs, nemaz nezinu, kā lai tev to pasaku.»

Viņa bija tikli nolaidusi acis, bet viņas sirds bija sākusi pukstēt neprātīgā priekā. Viņa domāja, ka nu pienācis sengaidītais mirklis. Tad viņš bija turpinājis: «Tagad nē, mēs tūliņ būsim mājās, mums vairs nav laika. Ai, Skārlet, kāds es esmu gļēvulis!» Tad viņš bija iespiedis zirgam piešus sānos un mežonīgos auļos uzjājis Taras kalnā.

Skārleta sēdēja uz celma un apdomāja vārdus, kas bija viņu darījuši tik laimīgu, un pēkšņi tie ieguva citu — riebīgu nozīmi. Varbūt viņš bija gribējis tikai pastāstīt par savu saderināšanos! Ai, kaut nu tēvs drīzāk būtu mājās! Viņa vairs nespēja izciest gaidas un bailes.

Saule jau bija nozudusi aiz apvāršņa, un sarkanā kvēle pamalē izdzisa, kļuva blāva. Zilā debess pamazām izbālēja maigā sarkankrūtīšu olu zaļumā, un pār dabu nolaidās lauku saulrieta nereālais klusums. Ainava saplūda ar ēnām. Spilgti sarkanais lielceļš un vagas vairs nebija tik baigi asiņainas, tās atkal kļuva par vienkāršu brūnu zemi. Ceļa otrā pusē ganībās klusi stāvēja zirgi, mūļi un govis, galvas pār žogu izstiepuši, tie gaidīja, kad dzīs kūtī un pabaros. Biezokņa tumšās ēnas pie pļavu strauta dzīvniekus biedēja, tie cilāja ausis Skārletai pretī, it kā ilgotos cilvēka tuvuma.

Augstās priedes upes palienē, saules gaismā tik silti zaļas, tagad gluži melnas pacēlās pret bālajām nakts debesīm — vareni, diženi milzeņi, tie stāvēja ciešā ierindā, aizšķērsojot pieeju gausi plūstošajiem, dzeltenajiem ūdeņiem. Kalnā aiz upes Vilkšu mājas augstie, baltie dūmvadi pamazām zuda varenajos ozolos, kas auga ap to. Tikai pēc galda lampām, kas spīdēja tālas un niecīgas kā spraudīšu galviņas, varēja nojaust, ka tur bija mājas. Siltais, veldzējošais pavasara mitrums, uzarto lauku svaigā smarža un saules riets dāvāja Skārletai savu burvību.

Saulriets, pavasaris un svaigais zaļums tomēr nespēja meiteni iejūsmināt. Viss šis skaistums viņai bija ikdienišķs — tāpat kā gaiss, ko elpoja, un ūdens, ko dzēra. Viņas apziņa skaisto uztvēra tikai konkrētās, taustāmās lietās — šķirnes zirgos, sieviešu sejās, krāšņos tērpos. Taču klusā vakara krēsla pār Taras laukiem viņas satrauktajam prātam atnesa mazliet miera. Pati to nezinādama, viņa mīlēja savu dzimteni tāpat kā mātes seju, kad tā noliecās z^m lampas vakara lūgšanas stundā.

Vēl arvien ne vēsts no Džeralda klusajā, līkumainajā ceļā!

Ja viņa gaidīs vēl ilgāk, mammīte noteikti nāks viņu meklēt un ar varu pārvedīs mājās. Kad Skārleta atkal paskatījās lejup satumsušajā ceļā, viņa pēkšņi izdzirda pakavu klaboņu pie ganību pakalna un redzēja, ka zirgi un govis izbailēs izklīst uz visām pusēm. Džeralds O'Hāra pilnos auļos taisni pār laukiem jāja mājās.

Sava smagā, garkājainā bēra mugurā viņš iztālēm atgādināja zēnu, kam zirgs daudz par lielu. Viņš to dzina ar pātagu un skaļiem kliedzieniem. Viņa garie, baltie mati plīvoja vējā.

Lai gan Skārleta bija gluži aizņemta ar savām domām, viņa tomēr vēroja tēvu lepnumā un mīlestībā, jo Džeralds bija lielisks jātnieks.

«Kādēļ gan viņam vienmēr jādzenas pāri sētām, kad pāris glāžu iedzēris?» viņa domāja. «Un vēl taisni šai vietā, kur viņš pērngad krita un salauza celi. Turklāt viņš mātei svēti apsolījās nekad vairs nelēkt.»

Skārleta nejuta bērnišķīgas bailes no tēva, viņš likās tikpat jauns kā viņa, pat tuvāks nekā māsas. Ja viņš spēja lēkt pāri žogiem un kaut ko noslēpt no savas sievas, tas viņas sirdi pildīja ar lepnumu un svētlaimīgu vainas apziņu, kas līdzinājās viņas pašas priekam, kad izdevās piemānīt mammīti. Viņa piecēlās, lai redzētu tēvu.

Smagais zirgs bija sasniedzis žogu, atspērās un bez pūlēm pārlēca tam pāri. Jātnieks sajūsmā gavilēja. Pātaga plīkšķēja gaisā, baltie, cirtainie mati plīvoja. Džeralds neredzēja meiteni koku ēnā. Uz ceļa izjājis, viņš atkal pievilka pavadu un atzinīgi noglāstīja zirgam kaklu.

—   Neviens šai grāfistē un visā štatā nav cienīgs tev pieskarties,— viņš lepni teica savam zirgam; par spīti trīsdesmit deviņiem Amerikā pavadītiem gadiem, viņa mēli vēl arvien darīja smagu Mītas grāfistes īru akcents. Tad viņš steigšus sāka pieglaust matus un savilkt kaklasaiti, kas bija sagriezusies aiz auss. To viņš darīja, lai varētu rādīties sievai kā džentlmenis, kas mierīgi jājis mājās pēc ciemošanās kaimiņos. Skārleta to zināja, viņai radās izdevība sākt sarunu, neatklājot savu patieso nolūku.

Viņa skaļi iesmējās. Džeralds satrūkās. Tad viņš pazina meitu, un viņa ziedošajā sejā pēkšņi parādījās vainas apziņas un reizē arī spītības izteiksme. Ar grūtībām viņš nokāpa no zirga — ceļgals vēl bija stīvs — un ar pavadu rokā pienāca klāt.

—   Ē, jaunkundzīt,— viņš ieknieba meitai vaigā,— tu man uzglūni, lai varētu nosūdzēt mātei — tāpat kā tava māsa Suelena pagājušā nedēļā?

Tēva aizsmakusi, dobjā balss bija dusmīga, taču tai bija arī glaimīga pieskaņa. Skārleta kaitinādamās paklakšķināja mēli un izstiepa roku, lai sakārtotu viņa kaklasaiti.

Reizē ar tēva elpu viņai sejā iesitās stipra viskija smarža ar vieglu piparmētru piejaukumu. No viņa dvakoja arī zelējamās tabakas, eļļainas ādas un zirgu smaka — šo dažādo smārdu sajaukums, kas viņai vienmēr atgādināja tēvu un tādēļ patika arī pie citiem vīriešiem.

—   Nē, tēt, es neesmu tāda tenku vācele kā Suelena,— viņa teica, tad atkāpās un lietpratīgi apskatīja sakārtoto tēva uzvalku.

Džeralds bija maza auguma vīrs, drusku garāks par piecām pēdām, bet tik stūrains un plecīgs, ka sēdot izskatījās lielāks, nekā patiesībā bija. Viņa druknais ķermenis balstījās uz īsām, spēcīgām kājām. Tās vienmēr bija ieautas vislabākās ādas zābakos un plati ieplestas kā bravūrīgam puikam. Ja maza auguma vīrietis sāk dižoties, tas ātri kļūst smieklīgs, bet sparīgs gailis, lai arī mazs, vienmēr tiek cienīts vistu kūtī, un to pašu varēja teikt par Džeraldu. Pat visdrosmīgākais zobgalis neuzdrīkstētos nosaukt Džeraldu O'Hāru par smieklīgu punduri.

Viņam bija sešdesmit gadu, un viņa kuplie, cirtainie mati mirdzēja sidraba baltumā. Taču viņa viltīgajā sejā nebija nevienas grumbas un asajās, mazajās, zilajās acīs zibēja tāda cilvēka jauneklīgā bezrūpība, kurš nenopūlē smadzenes abstraktākām problēmām nekā, piemēram, cik kāršu uzņemt pokera spēlē. Viņa seja bija tik īriska, ka pat viņa dzimtenē, ko viņš jau sen bija atstājis, grūti būtu atrast vēl īriskāku: apaļa, spilgti sarkana, ar īsu degunu un platu muti, izteikti kareivīga.

Bet aiz šīs ārienes Džeralds O'Hāra slēpa vismaigāko sirdi. Viņš nevarēja noskatīties, kā vergs raud, dzirdot viņa rājienu, lai tas būtu, cik pelnīts būdams; Viņš nespēja izturēt kaķēna ņaudēšanu vai bērna brēkšanu. Bet viņam ārkārtīgi nepatika, ja kāds viņu pieķēra šai vājībā. Džeralds nenojauta, ka ikviens, kas viņu pirmoreiz sastapa, jau pēc piecām minūtēm redzēja viņa labo sirdi; ja viņš to būtu nojautis, viņa pašlepnums no tā būtu ļoti cietis. Viņam patika domāt, ka visi dreb bailēs un paklausa, kad viņš pilnā kaklā izkliedz savas pavēles. Viņam nekad nebija ienācis prātā, ka plantācijā visi klausa tikai vienai balsij, un tā bija viņa sievas Elenas maigā balss. Nebija iespējams, ka viņš šo noslēpumu kādreiz varētu uzzināt, jo starp plantācijas ļaudīm — no Elenas līdz pēdējam vergam — pastāvēja tāda kā klusa sazvērestība ļaut viņam ticēt, ka viņa vārds visiem ir likums.

Uz Skārletu viņa dusmas un kliedzieni atstāja vismazāko iespaidu. Viņa bija vecākā meita, kopš Džeralds zināja, ka trim viņa dēliem, kas atdusējās ģimenes kapos, citi nesekos, viņš bija ieradis ar Skārletu runāt kā ar vīrieti, un tas viņai sagādāja lielu prieku.

Viņa vairāk līdzinājās tēvam nekā jaunākās māsas. Kerīna, kas īstenībā bija kristīta Kerolainas Irēnas vārdā, bija maiga un sapņaina, un Suelena, īstajā vārdā Suzanna Elinora, pārāk interesējās par savu eleganci un smalku izturēšanos.

Visvairāk Skārletu ar tēvu saistīja klusa savstarpējas aizsardzības noruna. Ja Džeralds pārsteidza meitu kāpjam pāri žogam, lai nebūtu jāiet pusjūdzi līdz vārtiem, vai arī vēlu vakarā sēžam uz lieveņa kāpnēm ar kādu pielūdzēju, viņš to gan pamatīgi nostrostēja, bet Elenai un mammītei nekā neteica. Tāpat arī, ja Skārleta redzēja tēvu pāri žogiem lecam, par spīti svinīgajam solījumam to nedarīt, vai arī ja dabūja zināt, cik naudas tēvs zaudējis pokera spēlē — un uzzināt to šai tenkotāju provincē bija gandrīz neizbēgami —, viņa rūpīgi sargājās šķietami nevainīgās Suelenas klātbūtnē pie galda runāt par to. Skārleta un tēvs viens otram svinīgi apliecināja, ka tādas nejaucības Elenu tikai sāpinātu, ja nāktu viņai ausīs, un mīļo māmiņu viņi neparko negribēja sāpināt.

Skārleta uzlūkoja tēvu dziestošajā dienas gaismā un rada mierinājumu viņa klātbūtnē, pati nezinādama, kādēļ. Pirmatnēji vitālais, rupjais zemes spēks, kas mita tēvā, iedvesa viņai paļāvību. Itin nemaz nepazīdama cilvēkus, viņa neatskārta, ka tas ir vienīgi tādēļ, ka viņa arvien vēl ļoti līdzīga tēvam, kaut arī Elena un mammīte sešpadsmit gadu bija pūlējušās Skārletā izdzēst tēva rakstura līnijas.

—   Nu tu vari droši rādīties mājās,— viņa teica,— un, ja tu pats nesāksi lielīties ar saviem nedarbiem, nevienam neradīsies aizdomas. Bet man liekas, ka, pēc tam kad tu pērngad salauzi celi, lecot pār šo žogu, tev tiešām nevajadzētu…

—   Velns lai mani parauj, ja es Jaušu savai meitai noteikt, pār kuriem žogiem drīkstu lēkt un pār kuriem ne!— tēvs uzbrēca un atkal ieknieba meitai vaigā.— Mans kakls pieder man pašam, jā gan! Labāk saki — ko tu te dari bez lakata?

Redzēdama, ka viņš ar parasto paņēmienu mēģina izvairīties no nepatīkamas sarunas, viņa klusēdama paņēma viņu zem rokas un teica:— Es gaidīju tevi. Nezināju, ka tu tik ilgi kavēsies. Gaidīju tevi, lai uzzinātu, vai esi nopircis Dilsiju.

—   Protams, ka es viņu nopirku, viņu un viņas meitu Prisiju piedevām, un cena, ko samaksāju, mani izputinās. Džons Vilkss gandrīz jau gribēja man tās dāvināt, bet neviens nedrīkst teikt, ka Džeralds O'Hāra pieņem dāvanas. Beigu beigās viņš paņēma trīs tūkstošus par abām.

—   Dieva dēļ, tēt, — trīs tūkstošus! Un Prisiju tev taču nemaz nevajadzēja pirkt!

—   Vai esmu nodzīvojies jau tik tālu, ka paša meita sāk mani tiesāt?— Džeralds patētiski iesaucās.— Prisija ir glīta meitene un tāpēc…

—   Es viņu pazīstu — aušīga, viltīga palaidne,— Skārleta mierīgi atbildēja. Tēva skaļums meiteni nemaz neietekmēja. — Tu viņu nopirki vienīgi tādēļ, ka Dilsija tevi lūdza.

Džeralds izskatījās samulsis — kā vienmēr, kad viņu pieķēra labā darbā, un Skārletai bija jāsmejas, ka viņa sirdi tik viegli atklāt.

—   Un kas par to! Nav nozīmes pirkt vienu pašu Dilsiju, lai tā vēlāk bērna dēļ staigātu nokārtu galvu. Vairāk gan es nevienam melnajam neļaušu ņemt sievu no citas plantācijas — tas prieks man par dārgu. Nāc nu, kaķēn, iesim vakariņās.

Tumsa kļuva arvien melnāka. Debesīs bija pazudusi pēdējā zaļganā vizma, un siltajā pavasara gaisā bija ieplūdis viegls dzestrums. Skārleta prātoja, kā lai ievirza sarunu par Ešliju, nemodinot aizdomas. Tas bija grūti, jo Skārleta neprata rīkoties ar viltu, un Džeralds šai ziņā bija viņai tik līdzīgs, ka tūliņ atklāja meitas vājības — tāpat kā viņa redzēja visu, ko tēvs gribēja slēpt. Un smalkjūtības viņam šādos gadījumos nebija nemaz.

—   Kā tad šiem Divpadsmit Ozolos klājas?

—   Nu, apmēram tāpat kā vienmēr. Tur bija arī Keids Kalverts, un, kad biju noslēdzis darījumu par Dilsiju, mēs pasēdējām galerijā un izdzērām dažas glāzes viskija. Keids nupat pārbraucis no Atlantas, tur visi esot uztraukti un runājot tikai par karu.

Skārleta nopūtās. Ja reiz Džeralds sāka runāt par karu, varēja paiet vairākas stundas, kamēr tas atkal apklusa. Viņa ātri iejaucās un novirzīja sarunu uz citu pusi.

—   Vai viņi neteica kaut ko par rītdienas dārza svētkiem?

—   Jā, nu man nāk prātā. . . Mis… kā jel viņu sauca.. . tā mazā, glītā meitene, kas pērngad bija šeit, Ešlija māsīca, tu taču zini… nu jā, mis Melānija Hamiltone un viņas brālis Čārlzs arī jau atbraukuši no Atlantas un. ..

—   Ak tā, viņa jau klāt?

—  Jā, jauka, klusa meitene, kas pati nekad nesāk pirmā runāt, tieši tāda, kādai sievietei jābūt. Bet nu nāc, māte mūs droši vien jau meklē.

To dzirdot, Skārletai nolaidās rokas. Par spīti visam, viņa bija cerējusi, ka neatliekamas darīšanas Melāniju Hamiltoni aizkavēs dzimtajā Atlantā. Dzirdot, ka pat Džeralds tik ļoti uzteic Melānijas lēnīgo, kluso dabu, kas tik ļoti atšķīrās no viņas pašas dabas, Skārleta vairs nespēja valdīties.

—   Vai Ešlijs arī tur bija?

—   Jā.

Džeralds palaida meitas roku vaļā, pagriezās un stingri paskatījās tai sejā.— Ja tu tādēļ esi mani gaidījusi, kāpēc tu man tūliņ neteici?

Nu Skārleta vairs nezināja, ko atbildēt, un ar nepatiku sajuta, ka nosarkst.

—   Nu, runā!

Viņa vēl arvien klusēja. Kaut viņa būtu drīkstējusi sagrābt tēvu aiz pleciem, sapurināt, neļaut viņam runāt!

—   Viņš tur bija un ļoti laipni apjautājās par tevi. To pašu darīja arī viņa māsas. Viņas cer, ka tevi nekas neaizkavēs rīt ierasties dārza svētkos. Domāju, ka tu brauksi?— Džeralds viltīgi smīnēdams jautāja.— Nu, meitenīt, ko tas viss nozīmē ar tevi un Ešliju?

—  Neko,— viņa īsi attrauca un pavilka to aiz rokas.— Iesim, tēt!

—  Tā, tā, nu tu gribi iet mājās,— viņš noteica.— Bet es nekustēšu no vietas, kamēr nedabūšu zināt, kas ar tevi noticis. Nu man nāk prātā, ka tu pēdējā laikā esi ļoti savāda. Vai viņš tev sagrozījis galvu? Varbūt viņš tevi bildināja?

—   Nē.

—   To viņš arī nedarīs,— Džeralds teica.

Meitenē uzliesmoja dusmas, bet Džeralds to savaldīja ar rokas mājienu.

—  Turi muti, jaunkundzīt! Šodien Džons Vilkss man pateica kā lielu noslēpumu — Ešlijs precēšot mis Melāniju. Un rīt paziņošot saderināšanos.

Skārletas roka nespēkā izslīdēja no tēva rokas. Tātad tas tomēr bija tiesa!

Sāpes plosīja viņas sirdi kā plēsīga zvēra nagi. Turklāt viņa juta, ka tēva acis līdzjūtīgi, bet reizē arī mazliet īgni raugās viņā — viņš bija nostādīts tāda jautājuma priekšā, kam pats nezināja atbildes. Viņš mīlēja Skārletu, taču viņam nemaz nepatika, ka meita nāk pie viņa ar savām bērnišķīgajām mīklām, lai viņš tās atrisinātu. Elena tām visām zināja atbildi. Skārleta taču varēja iet pie viņas ar savām rūpēm un raizēm.

—   Tu taču nebūsi devusi iemeslu sevi aprunāt. . . sevi un mūs visus?. ..— viņš uzbruka. Uztraucies viņš vienmēr runāja ļoti skaļi.— Vai tu esi skrējusi pakaļ vīrietim, kurš tevi nemīl, tu, kas vari dabūt ikvienu šai grāfistē?

Dusmas un aizvainots lepnums aizēnoja viņas sāpes.

—  Neesmu skrējusi viņam pakaļ. Tas.. . tas mani tikai ļoti pārsteidza.

—   Nu gan tu melo!— Bet tad Džeralds ieskatījās viņas sāpju pārņemtajā sejiņā un labsirdīgi piebilda:— Man tevis žēl, meitiņ, bet galu galā — tu taču vēl esi bērns un tev netrūkst citu pielūdzēju.

—   Mātei bija tikai piecpadsmit gadu, kad viņa apprecējās, bet man jau ir sešpadsmit,— Skārleta aizsmakušā balsī teica.

—   Māte bija citāda,— Džeralds atbildēja.— Ne tāda svilpaste kā tu. Bet nu nāc, meitenīt, galvu augšā, nākamnedēļ es tevi ņemšu līdzi uz Čārlstonu, apciemosim krustmāti Jūleiliju, un visā tai brēkā ap Samteras fortu tu nedēļas laikā aizmirsīsi Ešliju.

«Viņš mani tur par bērnu,» Skārleta nodomāja. No dusmām un bēdām viņai aizrāvās balss. «Viņš domā, ka man tikai jāparāda jauna rotaļlieta un es tūliņ aizmirsīšu zilumus.»

—   Nav ko uzmest lūpu,— Džeralds norāja.— Ja tev būtu kaut drusku prāta, tu sen būtu apprecējusies ar Stjuartu vai Brentu Tārltonu. Apdomā pati — ja tu apprecētos ar vienu no dvīņiem, mēs varētu plantācijas apsaimniekot kopā, mēs ar Džimu Tārltonu uzceltu tev skaistu māju tai vietā, kur robežas saiet kopā, lielajās priedēs, un. ..

—   Vai tu vēl ilgi turēsi mani par bērnu?— Skārleta sašutusi iesaucās.— Es negribu braukt uz Čārlstonu, negribu māju,

negribu precēties ne ar vienu no dvīņiem. Gribu tikai. ..— Viņa apklusa, bet par vēlu.

Džeralda balss skanēja apbrīnojami mierīgi, viņš runāja ļoti lēni, kā celdams katru vārdu no sava reti aiztiktā domu krājuma.

—  Tu gribi tikai Ešliju, bet viņu tu nedabūsi. Ja arī viņš pats tevi gribētu, nemaz nezinu, vai es tam piekristu, par spīti mūsu draudzībai ar Vilksiem.— Meitas izbaiļu skatienu uztvēris, Džeralds turpināja:— Gribu savu bērnu redzēt laimīgu, bet ar viņu tu nekad nebūtu laimīga.

—   Būtu gan!

—   Nebūtu vis, meitiņ. Laulība tikai tad ir laimīga, ja apprecas līdzīgs ar līdzīgu.

Skārletai pēkšņi gribējās kliegt: «Bet tu taču esi laimīgs, un jūs ar māti nemaz neesat līdzīgi!» Bet viņa savaldījās, baidīdamās, ka tēvs viņai iesitīs pliķi par šo nekautrību.

—   Mēs un Vilksi — mēs esam dažādi ļaudis,— viņš lēni turpināja, vārdus meklēdams.— Vilksi nav tādi kā citi mūsu kaimiņi. . . kā visas ģimenes, ko pazīstu. Vilksi ir savādnieki, un labi vien ir, ka tie prec savas māsīcas un patur savu dīvainību paši savā ģimenē.

—   Bet, tēt, Ešlijs taču nav…

—   Valdi mēli, kaķēn! Par to zēnu es nekā nesaku, viņš man patīk. Ja es saku — dīvaini, es ar to nedomāju, ka viņi ir traki. Viņi nav traki kā Kalverti, kas gatavi paspēlēt visu savu mantu līdz pēdējam zirgam, vai Tārltoni, kuri ar katru metienu laiž pasaulē jaunu žūpu, vai Fontēni, šie karstgalvji, kas iedomāta apvainojuma dēļ gatavi katru nosist. Tādas dīvainības ir viegli saprotamas, un dievs zina — ja nebūtu viņa žēlastības, arī Džeralds O'Hāra nebūtu labāks! Negribu teikt, ka Ešlijs aizbēgtu ar citu sievieti, ja tu būtu viņa sieva. Ja viņš to darītu, tu būtu laimīgāka, jo tad tu viņu vismaz varētu saprast. Viņa dīvainība ir citāda, tā nav izprotama. Viņš man patīk, bet es viņu nesaprotu. Saki man vaļsirdīgi, kaķēn,— vai tu saproti viņa aušīgo dziņu pēc grāmatām, dzejas un mūzikas, gleznām un citām līdzīgām muļķībām?

—   Ai, tēt,— Skārleta nepacietīgi iesaucās,— ja es būtu viņa sieva, es viņam to visu izdzītu no galvas!

—  Tu tā domā,— Džeralds uzmanīgi teica un uzmeta meitai asu skatienu.— Bet tu nepazīsti vīriešus, kur nu vēl tādu kā Ešlijs. Neviena sieva savu vīru nav pārvērtusi ne par mata platumu. To tu ievēro! Un pārvērst Vilkšu — žēlīgais dievs, incitenīt, kas tev prātā! Tāda ir visa viņu ģimene, viņi vienmēr lādi bijuši un droši vien tādi arī paliks. Es tev saku, tādi viņi piedzimuši un tādi nomirs. Paskaties vien, kā viņi dzenas uz Ņujorku un Bostonu, lai dzirdētu operas un apskatītu gleznas. Viņi veselām kastēm pasūta franču un vācu grāmatas no Eiropas un tad sēž un lasa, un sapņo par diezin kādām aušībām, lai gan viņiem vajadzētu pavadīt laiku medībās un pie pokera galda kā īstiem vīriem.

—   Visā grāfistē neviens tik labi neprot turēties seglos kā Ešlijs!— Skārleta bija noskaitusies, ka tēvs iedrošinās Ešlijam pārmest tieši vīrišķības trūkumu.— Neviens, varbūt vēl vienīgi viņa tēvs, un — kas attiecas uz pokeru — vai Ešlijs vēl pagājušā nedēļā Džonsboro tev neatņēma divsimt dolārus?

—   Kalverti atkal nav pratuši turēt muti,— Džeralds padevīgi noteica.— Jāšanā un pokera spēlē Ešlijs tur līdzi labākajiem vīriem, un es nemaz nenoliedzu — ja vien viņš grib, viņš var dzert tik ilgi, kamēr pat Tārltoni pakrīt zem galda. Viņš var gan to visu, bet viņam pie sirds tas nav. Tādēļ es saku: viņš ir savādnieks.

Skārleta nomākta klusēja. Viņai nebija ko iebilst pret šo apsūdzību, Džeraldam bija taisnība. Ešlijam tiešām nebija pie sirds visas tās jaukās lietas, kuras viņš tik teicami prata. Nodarbēs, kurām citi nodevās ar visu degsmi, viņš piedalījās tikai aiz pieklājības.

Džeralds pareizi saprata viņas klusēšanu. Viņš noglāstīja meitai roku un triumfēdams teica:— Nu redzi! Tev taču jāatzīst, ka man taisnība. Ko tu iesāksi ar tādu vīru kā Ešlijs? Viņi visi ir mēnessērdzīgi — šie Vilksi.— Un tad viņš paglaimoja:— Kad es nupat runāju par Tārltoniem, es, protams, negribēju tev viņus uzspiest. Tie ir smalki puiši, bet, ja tu esi noskatījusi Keidu Kalvertu, man vienalga. Kalverti, visumā ņemot, ir krietni ļaudis, kaut arī vecais apprecējis jenkijieti. Un, kad manis vairs nebūs,— klusu, mīļā, klausies,— es Taru atstāšu tev un Keidam…

—  Taru es negribu ne par velti!— Skārleta bija sašutusi. — Un ar Keidu tu liec mani mierā! Negribu ne Taru, ne kādu citu muļķīgu plantāciju. Ko man līdz plantācijas, ja…— Viņa gribēja teikt: «. . .ja nevaru dabūt to vīrieti, kuru gribu.» Bet Džeralds, noskaities par augstprātību, ar kādu meita nonicināja viņa dāvanu, to, kas viņam bez Elenas bija visdārgākā manta pasaulē, nikni pārtrauca:— Te nu tu, Skārleta O'Hāra, stāvi un saki man acīs, ka Tara — mana māja un mana zeme — tev nekā nenozīmē?

Skārleta spītīgi pamāja ar galvu. Viņai pārāk gauži sāpēja sirds. Viņai bija vienalga, vai viņa tēvu aizkaitina vai ne.

—  Vienīgā lieta, kurai pasaulē vispār kāda vērtība, ir zeme!— viņš kliedza un sašutumā mētāja pa gaisu īsās, resnās rokas.— Vienīgā lieta, kas pasaulē pastāv mūžīgi, kā dēļ vērts strādāt, cīnīties un mirt!

—   Ak dievs, tēt,— viņa nepatikā iesaucās,— tu runā kā īrs!

—   Vai es par to kādreiz esmu kaunējies? Gluži otrādi, es ar to lepojos, un tu, zostiņ, neaizmirsti, ka arī tevī puse īru asiņu. Katram cilvēkam, kura dzīslās tek kaut piliens īru asiņu, zeme, uz kuras tas dzīvo, ir tikpat kā māte. Šai mirklī man kauns par tevi. Es tev piedāvāju skaistāko zemi pasaulē — ja neskaita Mītas grāfisti vecajā dzimtenē —, bet ko tu dari? Tu savelc degunu!

Džeralds jau gribēja sākt trakot, tad pēkšņi savaldījās, redzot sirdssāpes Skārletas sejā.

—  Nu jā, tu vēl esi jauna, un dzimtenes mīlestība — gan tā vēl nāks pār tevi. Tu esi bērns, un zēni tev sagrozījuši galvu. Gan jau sapratīsi, kad būsi vecāka… Izvēlies tikai Keidu, vienu no dvīņiem vai kādu no Aivena Monro dēliem, tad redzēsi, cik jauku pūru es tev došu!

Džeraldain šī saruna pamazām bija apnikusi, viņš bija stipri noskaities, ka jālauza galva par šo būšanu. Turklāt viņam sāpēja sirds, ka Skārleta vēl arvien izskatījās tik izmisusi, kaut arī viņš piedāvājis grāfistes labākos jaunekļus un Taru piedevām. Tādas dāvanas vajadzēja pieņemt ar skūpstiem un roku plaukšķināšanu.

—  Nu, mazā jaunkundzīt, neraudi! Nav svarīgi, kas tevi apprec, ja tikai tas ir džentlmenis, kurs domā tāpat kā tu, dienvidnieks ar sirdi īstajā vietā. Sievietei mīlestība rodas pēc kāzām.

—   Ak, tēt, tie ir vecmodīgi Īrijas uzskati.

—   Bet tie ir labi un pareizi! Tikai šie nelgas jeņķi dzenas pēc laulībām aiz mīlestības — gluži kā nēģeri! Vislabākā laulība ir tā, kur vecāki paši meitai izrauga vīru. Kā tāda muļķīga meitene kā tu var atšķirt īstu vīru no blēža? Paraugies tikai uz Vilksiem! Kas viņus kopš paaudzēm uztur lepnus un stiprus? Viņu ģimenē precas tikai līdzīgs ar līdzīgu, viņi prec savas māsīcas, paklausīdami ģimenes padomam.

—  Ak dievs!— Viņa sajuta kā nazi sirdī — Džeralda vārdi viņai izskaidroja briesmīgo, neizbēgamo patiesību. Džeralds redzēja viņas noliekto galvu un nemierīgi mīņājās no vienas kājas uz otru.— Tu taču neraudi?— Tēvs neveikli taustījās pēc viņas zoda un mēģināja pavērst augšup viņas seju.

—   Nē!— Viņa strauji atrāvās.

—  Tu alkal melo, un es lepojos ar to. Priecājos par tavu lepnumu, kaķēn, un ari rit dārza svētkos es tevi gribu redzēt lepnu. Grāfistē nedrīkst tenkot, ka tu sēro par vīrieti, kas pret tevi nekad nav jutis neko vairāk kā tikai draudzību.

«Ir gan,» Skārleta domāja savā noskumušajā sirdī, «daudz vairāk! Es to jūtu. Ja vien man būtu bijis drusku vairāk laika, gan es būtu panākusi, ka viņš man to būtu pateicis,— ak dievs, kaut Vilksi neuzskatītu, ka tiem vienmēr jāprec māsīcas!»

Džeralds paņēma meitu zem rokas.— Iesim nu vakariņās. Tas viss paliks starp mums. Negribu uztraukt māti, nedari tu ari to. Tā, meitēn, tagad nošņauc degunu!

Skārleta noslaucīja degunu saplosītajā kabatlakatiņā, un viņi roku rokā gāja pa tumšo aleju uz māju. Zirgs tiem lēni sekoja. Pie pašas mājas Skārleta gribēja atsākt sarunu, bet tad ieraudzīja māti lieveņa ēnā. Viņai bija cepure galvā, lakats ap pleciem un cimdi rokās. Mātei aiz muguras stāvēja mammīte ar seju kā negaisa mākonis, turēdama melno ādas somu, kurā Elena O'Hāra vienmēr ņēma līdzi pārsējus un zāles, kad gāja apraudzīt saslimušus vergus. Mammītes lūpas bija zemu nokārušās; kad nēģeriete bija noskaitusies, viņa varēja tik tālu atstiept apakšlūpu, ka tā izskatījās divreiz platāka nekā parasti. Tagad viņa to bija atstiepusi, un Skārleta zināja, ka mammīte pukojas.

—   Mister O'Hāra!— Elena iesaucās, redzēdama abus nākam pa gatvi. Elena piederēja pie tās paaudzes sievietēm, kas arī pēc septiņpadsmit gadu laulības, dzemdējusi sešus bērnus, vēl prata ievērot pieklājības normas.— Mister O'Hāra, Slateriju mājā notikusi nelaime. Emmijai piedzimis bērns, tas mirst un steidzīgi jākristī. Iešu mammītei līdzi un paskatīšos, vai nevaru ko darīt viņu labā.

Viņa jautājot pacēla galvu, it kā viņas rīcība būtu atkarīga no Džeraida piekrišanas; tā bija tikai formalitāte, bet Džeralda sirdij tā bija ļoti tuva.

—   Kungs un tētīt!— viņš iesaucās.— Kādēļ šiem baltajiem salašņām tevi jāsauc tieši vakariņu laikā, kad gribu tev izstāstīt svaigas kara baumas no Atlantas?! Bet ej vien, misis O'Hāra, tu jau nakti nevarēsi gulēt, ja nebūsi viņiem palīdzējusi.

—   Viņai nekad nav miera, viņa katru nakti ceļas no miega, lai apraudzītu nēģerus un baltos salašņas, kas labāk varētu paši rūpēties par sevi,— mammīte vienmuļā balsī bubināja, kāpdama lejā pie ratiem, kas stāvēja uz sānceļa.

—   Sēdies pie galda manā vietā, mīļais bērns,— Elena teica un jau ar cimdā tērpto roku maigi noglāstīja Skārletas vaigu.

Par spīti asarām, ko meitene vēl pūlējās valdīt, Skārletu dziļi aizkustināja mātes glāsta nezūdošais valdzinājums un reizē ari vieglā, smalkā citronu verbēnas smarža, kas plūda no Elenas čaukstošā zīda ģērba. Elena O'Hāra viņu vienmēr pārsteidza kā brīnums, kas dzīvo vienā mājā ar viņiem, kā brīnums, kas sajūsmina, mierina un apbur.

Džeralds palīdzēja sievai iekāpt ratos un piekodināja zirgu puisim braukt uzmanīgi. Tobijs, kas jau divdesmit gadu bija rīkojies ar Džeralda zirgiem, mēmās dusmās par šo aizrādījumu, uzmeta lūpu un tā ari aizbrauca ar mammīti pie sāniem; abu sejās atspoguļojās gluži afrikānisks sašutums.

— Ja es šiem salašņām Slaterijiem par baltu velti nedarītu tik daudz laba,— Džeralds norūca,— viņi sen būtu pārdevuši man savus nožēlojamos pāris akrus zemes un mēs būtu tikuši no viņiem vaļā!

Tad viņš pēkšņi pasmaidīja, atcerējies joku, ko gribēja izspēlēt ar savu sulaini.— Nāc, meitiņ, pastāstīsim Porkam, ka neesmu nopircis Dilsiju, bet viņu pašu pārdevis Džonam Vilksam.

Viņš pasvieda zirga pavadu mazam nēģeru zēnam, kas stāvēja tuvumā, un kāpa augšā pa kāpnēm. Skārletas bēdas viņš bija pilnīgi aizmirsis — tik ļoti viņš priecājās par izdevību izjokot savu sulaini. Skārleta sekoja viņam svina smagām kājām. Galu galā, viņa domāja, viņas laulība ar Ešliju nemaz nebūtu dīvaināka kā viņas tēva laulība ar Elenu Robijāru. Kā arvien viņa brīnījās, kā gan trokšņainais, skarbais tēvs bija pratis apprecēt tādu sievieti kā viņas māte. Starp viņiem abiem bija tāda izcelsmes, audzināšanas un raksturu plaisa, ka lielāku grūti iedomāties.

III

Elena O'Hāra bija trīsdesmit divus gadus veca, pēc viņas laikmeta vērtējuma, sieviete vidējos gados, sieva, kas bija dzemdējusi sešus bērnus un apglabājusi trīs. Viņa bija liela auguma, galvas tiesu garāka par savu mazo, ugunīgo vīru, bet ejot viņa tik graciozi šūpojās gurnos, ka viņas prāvais augums nemaz nedūrās acīs. Melnās tafta kleitas stāvā apkaklīte cieši apņēma slaido, apaļo, pienbalto kaklu. Biezie, tumšie mati, kas bija savīti stingrā mezglā un ietverti tīkliņā, šķita viegli atliekuši viņas galvu atpakaļ. No mātes francūzietes, kuras vecāki 1791. gadā no revolūcijas bija aizbēguši uz Haiti, viņai bija iešķībās, tumšās acis, tintes melnās skropstas un tumšie mati; no Ieva, Napoleona armijas karavīra, taisnais, iegarenais deguns un paplatā sejas augšdaļa, ko mīkstināja zoda un vaigu maigais apaļums. Bet dzīve pati bija apveltījusi Elenu gan ar lepno, bet ne augstprātīgo stāju, gan ar iznesību, gan ar melanholisko skatienu, kurā nekad nepazibēja draiska uguntiņa.

Viņa būtu bijusi neatvairāmi apburoša sieviete, ja viņas acīs mirdzētu kaut dzirkstele kvēles, smaidā jaustos kaut drusku pretimnākoša siltuma, kaut mazliet dzīvīguma balsī, kas viņas piederīgo un kalpotāju ausīs skanēja kā maiga melodija. Viņa runāja Džordžijas piekrastes mīkstajā, neskaidrajā izloksnē ar skanīgiem patskaņiem, viegliem līdzskaņiem un tikko manāmu franču akcentu. Nekad viņa nepacēla balsi, pavēlot kalpam vai norājot bērnu, tomēr Tarā visi viņu klausīja uz vārda, turpretī viņas vīra kliedzienus un lamas vienaldzīgi laida pār galvu.

Cik vien Skārleta spēja atcerēties, māte vienmēr bija bijusi tāda. Vienalga, vai viņa kādu slavēja vai rāja, viņas balss vienmēr bija vienādi maiga un salda, viņas izturēšanās vienmēr vienāda un noteikta, par spīti ikdienas rūpēm, ko radīja Džeralda plašā saimniecība, gars vienmēr mierīgs un mugura taisna — pat tad, kad mira mazie dēli. Skārleta nekad nebija redzējusi mātes muguru pieskārāmies krēsla atzveltnei. Nekad viņa nebija redzējusi māti apsēžamies bez šuvekļa, ja neņēma vērā ēdienreizes, slimnieku kopšanu un tās stundas, kad viņa nodarbojās ar plantācijas grāmatvedību. Ja bija viesi, viņa strādāja smalkus izšuvumus, parasti viņas rokas darbojās gar Džeralda krokotiem krekliem, meitu garderobi vai vergu apģērbiem. Skārleta māti nemaz nevarēja iedomāties bez zelta uzpirksteņa, tāpat kā nevarēja iedomāties, ka līdzās mātes zīdā ģērbtajam stāvam nebūtu mazā nēģeru meitene, kuras vienīgais uzdevums bija izlasīt sainetināmos diegus un kundzei līdzi no istabas istabā nēsāt rožkoka rokdarbu kastīti, kad viņa staigāja pa māju, uzraudzīdama virtuvi, mazgātavu un lielo drēbnieku darbnīcu, kas strādāja plantācijas vajadzībām.

Skārleta māti nekad nebija redzējusi stingro mieru zaudējušu, nekad nebija redzējusi viņas apģērbu citādu kā tikai nevainojami kārtīgu jebkurā dienas vai nakts stundā. Kad Elena ģērbās ballei, viesu uzņemšanai vai tikai tiesas dienai Džonsboro, viņai parasti vajadzēja divas stundas laika, divu istabmeitu un mammītes palīdzību, līdz viņa bija apmierināta ar savu izskatu. Turpretī varēja pabrīnīties, cik ātri viņa prata saģērbties brīdī, kad nedrīkstēja kavēties.

Skārletas istabu no mātes istabas šķīra tikai priekšnams, un viņa jau no agras bērnības pazina klusās skaņas, kad rīta krēslā kailas melnas kājas slīdēja pār grīdas cietkoku, steidzīgo klauvēšanu pie mātes durvīm un klusās, bailīgās nēģeru balsis, kas čukstēja par slimībām, dzemdībām vai nāvi kādā no balti nokaļķotajām nēģeru būdiņām. Bērnībā viņa bieži bija piezagusies pie durvīm un pa šauru spraugu paceltas sveces nemierīgajā gaismā redzējusi Elenu iznākam no tumšās istabas, kur Džeralds netraucēti krāca tālāk,— ar zāļu somiņu pie rokas, gludi sasukātiem matiem, ģērbā, kam neviena poga nebija palikusi glīti neaizpogāta.

Skārleta vienmēr bija jutusi dziļu mierinājumu, dzirdot māti noteiktā un tomēr līdzjūtīgā balsī čukstam, kad viņa uz pirkstgaliem steidzās cauri priekšnamam: — Cst, ne tik skaļi! Jūs pamodināsiet misteru O'Hāru. Tik slimi viņi nav, ka uzreiz jāmirst.

Ai, bija tik labi atkal ielīst gultā un zināt, ka Elena jau aizgājusi naktī un viss būs kārtībā.

Ja Elena visu nakti bija pavadījusi pie dzemdētājas vai mirēja — tanīs reizēs, kad tiklab vecais, kā jaunais ārsts Fontēns bija aizbraukuši pie slimniekiem un nevarēja nākt palīgā,— viņa rītos, kā parasti, sēdēja pie azaida galda. Tumšajās acīs bija noguruma ēnas, tomēr viņas balss un izturēšanās bija tāda pati kā vienmēr, nekas neliecināja par piepūlēšanos. Aiz viņas atturīgā maiguma, ko bikli cienīja visa māja — Džeralds ne mazāk par meitenēm, lai gan viņš drīzāk būtu miris nekā to atzinis,— aiz šī maiguma slēpās dzelžains spēks.

Kad Skārleta vakaros reizēm pacēlās pirkstgalos, lai noskūpstītu slaidajai mātei vaigu, viņa skatījās uz mātes muti ar īso, maigo virslūpu, kas bija pārāk jutīga šai skarbajai pasaulei, un domāja, vai tiešām arī tā kādreiz savilkusies meitenīgos smieklos un naktīs stāstījusi draudzenēm mazus, intīmus noslēpumus. Nē, tas likās neticami, māte vienmēr bija bijusi tāda kā tagad — pasaules balsts, gudrības avots, vienīgais cilvēks, kas uz visiem jautājumiem zināja atbildi.

Bet Skārleta maldījās. Pirms daudziem gadiem Elena Robijāra iSavanā bija tikpat nerātni smējusies kā jebkura piecpadsmit gadus veca meitene jaukajā piekrastes pilsētā, caurām naktīm čukstējusies ar draudzenēm, apmainoties intīmām domām un visiem noslēpumiem, atskaitot vienu. Tas bija tai gadā, kad Džeralds O'Hāra, divdesmit astoņus gadus vecāks par viņu, ienāca viņas dzīvē,— tai pašā gadā, kad no viņas aizgāja jaunība un viņas melnacainais brālēns Filips Robijārs. Kad Filips ar nekautrīgi drosmīgajām acīm un nevaldāmo dabu uz visiem laikiem atstāja Savanu, viņš paņēma līdzi visu spožumu no Elenas sirds un mazajam līkkājim īram, kas meiteni apprecēja, atstāja tikai tukšu, laipnu čaulu.

Bet Džeraldam ar to pietika. Viņš bija gluži mēms aiz neticamās laimes, ka tiešām drīkst šo meiteni precēt. Ja viņas sirds arī bija kaut ko zaudējusi, viņš to nemanīja. Gudrs vīrietis būdams, Džeralds zināja, ka viņam, trūcīgam īram no nepazīstamas dzimtas, tā ir brīnumaina laime — iegūt bagātas un lepnas piekrastes ģimenes meitu. Jo Džeralds bija paša spēkiem ticis uz augšu.

Divdesmit viena gada vecumā viņš bija no Īrijas atbraucis uz Ameriku. To viņš bija darījis lielā steigā, tāpat kā dažs labāks un dažs sliktāks īrs pirms un pēc viņa; tik vien viņam bija kā drēbes, kas tai brīdī bija mugurā, biļete un divi šiliņi kabatā; par viņa galvu bija izsolīta atlīdzība, un tā, pēc viņa domām, bija augstāka, nekā viņa noziegums pelnīja. Šaipus elles vārtiem nebija neviena orāniešu piekritēja, kas Anglijas valdībai vai kaut pašam velnam būtu licies simt mārciņu vērts. Bet, ja jau valdībai tik ļoti ķērās pie sirdskāda savu Īrijas muižu atstājuša angļu lielgruntnieka pārvaldnieka nāve, tad Džeraldam O'Hāram bija pēdējais laiks pazust. Protams, viņš bija pārvaldnieku nosaucis par «Orāniešu bastardu», bet tādēļ šim cilvēkam taču vēl nebija tiesību svilpot «Boinas upes» sākuma taktis, lai viņu izsmietu.

Bija pagājuši jau vairāk nekā simt gadi kopš kaujas pie Boinas upes. O'Hāru ģimenei un viņu draugiem tā tomēr bija neaizmirstama diena — diena, kad viņu cerības un sapņi kopā ar zemes īpašumiem un visu mantu bija izkūpējuši līdz ar putekļu mākoni, ko sacēla Stjuartu prinča zirga pakavi,— pārbiedētais princis aizbēga, pamezdams savus piekritējus īrus Orānijas Vilhelmam, lai ar tiem izrēķinātos viņa algotņi, kuru cepures greznoja dzeltenas kokardes.

Šā un vēl citu iemeslu dēļ Džeralda ģimene neskatījās traģiski uz viņa ķildas liktenīgo iznākumu, ja nu vienīgi drusku bažījās par nopietnajām sekām, kurām neizbēgami bija jānāk. O'Hāras jau sen bija modinājuši angļu policijas aizdomas par slepenu darbību pret kroni, un Džeralds nebija pirmais O'Hāra, kam vajadzēja ņemt kājas pār pleciem un lielā steigā atstāt Īriju. Savus vecākos brāļus Džeimsu un Endrū viņš atcerējās neskaidri kā mazrunīgus jaunus vīriešus, kas neparastā laikā — nakts stundās nāca un gāja noslēpumainus ceļus un bieži mātei par lielām bailēm nozuda veselām nedēļām. Viņi jau pirms vairākiem gadiem bija aizbraukuši uz Ameriku — pēc tam kad bija atrasts mazais šauteņu arsenāls, kas bija glabājies aprakts O'Hāru cūkkūtī. Tagad viņi bija bagāti tirgotāji Savanā —«lai gan tikai mīļais dieviņš zina, kur tāda pilsēta atrodas», kā viņu māte, abus vecākos dēlus pieminot, nekad neaizmirsa piezīmēt. Džeraldam nu bija jābrauc pie viņiem.

Viņš atstāja tēva māju ar steidzīgu mātes skūpstu, dedzīgiem Katoliskiem svētības vārdiem un tēva atvadu padomu: «Domā par to, kas tu esi, un nepieņem dāvanas!» Viņa pieci lielie brāļi .11 atzinīgu, tomēr mazliet iecietīgu smaidu novēlēja viņam laimīgu ceļu, jo Džeralds bija jaunākais un augumā mazākais šajā pārdrošnieku dzimtā.

Viņa pieci brāļi un tēvs .bija vairāk nekā sešas pēdas gari un atbilstoši plati, bet mazais Džeralds divdesmit viena gada vecumā zināja, ka piecarpus pēdu ir viss, ko tas kungs savā gudrībā viņam piešķīris. Gluži Džeralda dabā bija par to ne mirkli nebēdāt, mazais augums nebūt nemazināja viņa pašapziņu. Gluži pretēji, stingrais, zemais stāvs viņu īsti darīja par to, kas viņš bija, jo viņš iemācījās, ka maziem cilvēkiem jābūt pārdrošiem, ja tie lielo starpā grib tikt uz priekšu. Un pārdrošs viņš tiešām bija.

Viņa lielie brāļi bija īdzīgi, vārdos skopi vīri, kuri savu galīgi izbalojušo slavu valkāja ar klusu niknumu un naidu, kas tikai šad un tad uzliesmoja rūgtā, dzēlīgā humorā. Ja Džeralds būtu bijis tikpat noslēgts kā viņi, tas būtu gājis citu O'Hāru ceļu un slepeni kopā ar dumpiniekiem darbojies pret valdību. Bet viņam bija «skaļa rīkle» un «vērša piere», kā viņa māte maigi izteicās. Temperamenta ziņā viņš bija kā pulvera muca, viņa rokas ātri savilkās dūrēs, un starp lielajiem O'Hārām viņš staigāja kā mazs Bantamas gailis putnu aplokā starp milzīgiem Košinšinas gaiļiem. Lielie viņu mīlēja, labsirdīgi pazoboja, lai pakaitinātu, un tad apstrādāja ar dūrēm tieši tik daudz, cik bija nepieciešams, lai sīkajam ierādītu vietu, kas tam pienācās.

Izglītības bagāža, ar kuru Džeralds devās uz Ameriku, bija ļoti trūcīga, bet viņš to nenojauta. Māte viņam bija iemācījusi lasīt un rakstīt, arī rēķināt viņš labi prata, un ar to viņa gudrība bija izsmelta. No latīņu valodas viņš prata tikai mises responsorijas, no pasaules vēstures zināja vienīgi to, kāda netaisnība nodarīta Īrijai. No dzejas viņš pazina tikai Mūru, no mūzikas — tikai īru vecās tautasdziesmas. Viņš juta lielu cienību pret cilvēkiem, kas bija mācītāki nekā viņš, tomēr savas izglītības robus neuztvēra kā trūkumu. Kam gan visas šīs gudrības bija vajadzīgas jaunajā zemē, kur viņa gluži neizglītotie tautieši bija ieguvuši lielu bagātību, kur prasīja tikai to, lai cilvēks ir spēcīgs un nebaidās nekāda darba!

Arī Džeimss un Endrū, kas deva brālim darbu savā Savanas tirdzniecības namā, nejuta viņa izglītības trūkumus. Viņa rokraksts, labā rēķināšanas prasme un veiklība tirdzniecībā tūliņ ieguva brāļu atzinību. Literāras un muzikālas zināšanas viņos būtu modinājušas tikai nicināšanu. Gadsimta sākumā Amerika bija īriem labvēlīgi noskaņota. Džeimss un Endrū, kas sākumā bija ratos veduši preces no Savanas uz Džordžijas iekšzemi, tagad jau bija ieguvuši tirdzniecības namu, un arī Džeralds kopā ar viņiem tika uz augšu.

Dienvidi ar saviem iedzīvotājiem viņam patika, un drīz vien viņš jau pilnīgi piederēja pie tiem — vismaz viņš pats tā domāja. Dienvidos un to iedzīvotājos gan bija šis un tas, ko viņš tā arī nekad nesaprata, bet, tā kā viņš itin visu darīja no sirds, viņš pilnīgi piesavinājās arī dienvidnieku uzskatus un ieražas: pokera spēli un zirgu skriešanās kaislību, politisko karstgalvību un goda kodeksu, Dienvidu štatu tiesības un naidu pret jenkijiem, izturēšanos pret vergiem un kokvilnas audzēšanas prasmi, nicināšanu pret mazturīgajiem salašņām un pārspīlētu pieklājību pret dāmām. Viņš pat iemācījās zelēt tabaku; viskiju dzert viņam vairs nebija jāmācās — to viņš prata jau no šūpuļa.

Un tomēr viņš bija un palika Džeralds O'Hāra. Viņa ieražas un uzskati mainījās, bet savu īpatnību viņš nebūtu gribējis mainīt arī tad, ja būtu varējis. Viņš apbrīnoja bagāto plantatoru nevērīgo eleganci, kad tie tīrasiņu zirgos atjāja Savanā no savām sūnu apaugušajām karaļvalstīm ar savu ne mazāk eleganto dāmu ekipāžām un vergu redeļu ratiem. Eleganci Džeralds nekad neieguva. Dienvidnieku stieptās, aizplīvurotās balsis tīkami skanēja ausīs, bet viņš palika pie savas cietās īru izloksnes. Džeraldam ļoti gāja pie sirds, kā viņi gluži nevērīgi kārtoja svarīgas lietas vai lika uz vienas pokera kārts veselu kapitālu, plantāciju vai melno vergu un bezrūpīgā vienaldzībā uzņēma zaudējumus, it kā tie būtu tikai centi, ko pasviež ņēģeru zēniem. Bet Džeralds bija pazinis nabadzību un nekad neiemācījās nepiespiesti un ar humoru zaudēt naudu. Tā bija patīkama ļaužu suga — šie Džordžijas piekrastes ļaudis ar savu straujumu, kas viņu valodā tomēr izpaudās tik maigi un graciozi, ar savām burvīgajām pretrunām un nelīdzsvaroto raksturu. Džeraldam viņi patika. Jaunais īrs, nupat ieradies no zemes, kur pūš salti un spēcīgi vēji, kur nav miglainu, drudža dīgļiem pilnu purvu, varēja lepoties ar neuzvaramu dzīvības spēku, kas viņu reizi par visām reizēm atšķīra no kūtrās aristokrātijas šajos malārijas purvos ar subtropu klimatu.

Kas viņam varēja noderēt, to viņš iemācījās, pārējais viņu neinteresēja. Par visnoderīgāko Dienvidu štatos viņš drīz atzina pokera spēles prasmi un galvu, kas panes viskiju. Iedzimtās kāršu spēles un degvīna dzeršanas dāvanas Džeraldam atnesa divus no viņa vērtīgākajiem īpašumiem — sulaini un plantāciju.

Trešais un visdārgākais īpašums bija viņa sieva, un par to viņam, pēc paša domām, bija jāpateicas vienīgi dieva neizdibināmai labvēlībai.

Sulainis, vārdā Porks, gluži melns un ļoti veikls drēbnieks, viņam kā no gaisa nokrita kādā naktī, kuru viņš pavadīja pie pokera galda ar kādu plantatoru no Sentsaimonas salas, vīru, kurš kāršu spēles pārgalvībā varēja sacensties ar Džeraldu, bet kura galva nespēja tikpat veiksmīgi turēties pretī Jaunorleānas rumam. Porka agrākais īpašnieks gan gribēja nēģeri atpirkt par divkāršu summu, bet Džeralds palika nelokāms. Ar pirmā verga, turklāt vēl «sasodīti labākā sulaiņa visā piekrastē» iegūšanu bija sperts pirmais solis uz viņa ilgu piepildījumu. Džeralds gribēja kļūt par vergu īpašnieku un lielgruntnieku.

Viņš bija nolēmis iekārtoties citādāk — nekaulēties un nelīkņāt cauras naktis sveču gaismā pār garām skaitļu rindām kā viņa brāļi Džeimss un Endrū. Brāļi nejuta sabiedriskā nopēluma traipu, kas pielipa visiem tirgotājiem. Bet Džeralds to juta. Viņš gribēja kļūt par plantācijas īpašnieku. Neremdināmās ilgās — kā jau īrs, kas, nabadzībā dzīvodams, apstrādājis zemi, kurā viņa senči kādreiz valdījuši un kurā medījuši kā muižnieki,— viņš tiecās pēc savas zemes, kas zaļa un auglīga plestos acu priekšā. Neatlaidībā, kas neatzina nekādas šaubas, nekādus šķēršļus, viņš tiecās pēc savas mājas, savas plantācijas, saviem zirgiem un vergiem. Šai jaunajā zemē, kurā varēja justies drošībā no visām tām briesmām, kas draudēja viņa vecajā dzimtenē, no nodokļiem un nomas līguma uzteikšanas, te viņš to visu gribēja iekarot. Bet lolot šādus nodomus un piepildīt tos bija divas dažādas lietas. Džordžijas piekrasti savās rokās pārāk stingri turēja šaurs aristokrātu loks, lai viņš varētu cerēt kādreiz iekarot stāvokli, pēc kura tik ļoti ilgojās.

Bet tad liktenis un pokers sadarbojās un dāvāja Džeraldam plantāciju, ko viņš vēlāk nosauca par Taru, un aizdzina viņu no piekrastes uz štata ziemeļiem.

Liktenis bija gribējis, lai Džeralds kādā siltā pavasara vakarā Savanas krodziņā dzirdētu runājam tuvumā sēdošu svešinieku. Svešais bija dzimis Savanā un atkal ieradies te pēc divpadsmit zemes iekšienē pavadītiem gadiem. Zemes loterijā, kurā štats sadalīja plašu apgabalu Džordžijas vidienē, ko indiāņi bija atstājuši, viņam bija kritis laimests. Viņš bija braucis turp un ierīkojis plantāciju. Bet tad māja nodegusi, un no tā laika plantācija viņam tik ļoti apnikusi, ka viņš ar lielu prieku tiktu no tās vaļā.

Džeraldu nemitīgi nodarbināja doma par paša īpašumu. Panācis, ka viņu iepazīstina ar šo vīru, Džeralds jutās vēl saintriģētāks, kad svešinieks pastāstīja, kā ieceļotāji plūstot uz Džordžijas ziemeļiem. Džeralds jau tik ilgi bija dzīvojis Savanā, ka arī bija pieņēmis vispārējo uzskatu: viss pārējais štats ir mūžamežs, kur kolonistam aiz katra krūma uzglūn indiāņi. Tiesa gan, kāds veikalu ceļojums brāļu uzdevumā viņu savā laikā bija aizvedis simt jūdžu augšup pa Savanas upi līdz Ogastai. Tādējādi viņš bija iekļuvis dziļi zemes iekšienē un iepazinies ar vecajām pilsētām uz rietumiem no Ogastas. Viņš zināja, ka šis apgabals ir tikpat biezi apdzīvots kā piekraste, bet, spriežot pēc svešinieka apraksta, plantācija atradās krietnas simt piecdesmit jūdzes uz rietumiem no Savanas, zemes iekšienē, tikai nedaudzas jūdzes uz dienvidiem no Čatahūči upes. Džeralds zināja, ka apgabali, kas atradās upes ziemeļos, vēl bija čeroki cilts indiāņu rokās. Tādēļ viņš ļoti brīnījās, kad svešais smējās par viņa iebildumu, ka tur bieži varot gadīties sadursmes ar indiāņiem, un stāstīja, kādas šajā jaunajā zemē esot ziedošas pilsētas un muižas.

Pēc stundas, kad saruna jau draudēja apsīkt, Dgeralds ar viltību, ko viņa zilo acu vaļsirdīgā nevainība neļāva nojaust, uzaicināja svešinieku laika kavēklim uzspēlēt kārtis. Vēlu vakarā, kad bija izdzerts jau krietni daudz viskija, pienāca bridis, kad pārējie spēlētāji lika kārtis pie malas un Džeralds ar svešinieku turpināja spēlēt divatā. Svešais lika visas savas spēļu markas un turklāt vēl savas plantācijas īpašuma zīmi. Džeralds darīja to pašu un dokumenta vietā uzlika savu kabatas portfeli. Tas, ka portfeļa saturs nejauši piederēja brāļu O'Hāru firmai, sevišķi neapgrūtināja Džeralda sirdsapziņu. Rīt misē būs laika diezgan izsūdzēt grēkus. Viņš zināja, ko grib, un, ja Džeralds kaut ko gribēja, viņš devās uz mērķi pa vistaisnāko ceļu. Turklāt viņš tik ļoti paļāvās uz savu likteni un laimi kāršu spēlē, ka ne mirkli nedomāja, kā atdos naudu, ja to zaudēs.

«Jūs taču neko neiegūstat, bet es tikai priecājos, ka man vairs nebūs jāmaksā nodokļi,» nopūtās zaudētājs, likdams atnest tinti un spalvu. «Galvenā dzīvojamā ēka pirms gada nodega, un laukos aug tikai krūmi un jaunas priedītes. Bet, lai nu plantācija būtu kāda būdama, tagad tā pieder jums.»

«Nekad nespēlē kārtis dzērumā, ja neesi ar īru viskiju saradis kopš dzimšanas,» Džeralds tajā pašā vakarā teica Porkam, kad tas viņam palīdzēja tikt gultā, un sulainis, kurš, savu kungu apbrīnodams, bija sācis vingrināties īru izloksnē, attiecīgi atbildēja dīvainā nēģeru runas un Mītas grāfistes dialekta sajaukumā, ko nesaprata neviens cits — tikai viņš pats un viņa kungs.

Dūņainā Flinta, kas klusi plūda starp bieziem priežu siliem un mežvīna apvītiem upmalas ozoliem, ieskāva Džeralda jauno īpašumu no abām pusēm. Kad Džeralds uzkāpa nelielajā paugurā, kur agrāk bija slējusies māja, viņam šis augstais, zaļais iežogojums šķita redzams un patīkams viņa zemes un lauku īpašuma tiesību apliecinājums — gluži kā sēta, ko viņš būtu cēlis pats savām rokām. Viņš stāvēja uz nodegušās ēkas pārogļotajiem pamatiem, noskatījās garajā alejā, kas veda uz lielceļu, un sirsnīgi lādējās,-jo viņa prieks bija pārāk dziļš, lai to izteiktu pateicības lūgšanā. Šīs abas tumšo koku rindas bija viņa, tāpat kā nolaistais maurs, kur zem baltām zvaigznēm nokaisītiem jauniem magnoliju kokiem līdz jostasvietai auga nezāles. Atmatā aizlaistie, sīku priedīšu un krūmāju pārņemtie lauki zaļos viļņos aizstiepās uz visām četrām debesu pusēm. Tas viss nu piederēja Džeraldam O'Hāram — tādēļ ka neviens kārtīgs īrs nav tik lēti apskurbināms un tādēļ ka viņam nebija pietrūcis drosmes visu likt uz vienas kārts.

Džeralds aizvēra acis un neapstrādātās zemes akru klusumā jutās kā beidzot pārnācis mājās. Šeit, kur viņš stāvēja, sliesies dzīvojamā māja — ķieģeļu ēka ar baltu apmetumu. Viņpus ceļa sklandu žogi iežogos treknu liellopu un tīrasiņu zirgu ganības, un sarkanā zeme kalna nogāzē līdz pat upes ganībām saulē vizēs kā meža zosu dūnas: tur būs milzīgs kokvilnas lauks. Par nelielo sākuma kapitālu, ko bija aizņēmies no saviem ne visai sajūsminātajiem brāļiem, un par hipotēku Džeralds nopirka pirmos vergus laukstrādniekus un ieradās Tarā, kur vientuļi dzīvoja pārvaldnieka mājas četrās istabās, līdz no zemes pacēlās dzīvojamās mājas baltie mūri.

Viņš iekopa laukus, stādīja kokvilnu un atkal aizņēmās naudu no Džeimsa un Endrū, lai nopirktu vēl dažus vergus. Brāļi atveda Džeraldam naudu un nākamā gadā saņēma to ar augļiem atpakaļ. Plantācija pamazām pletās plašumā, Džeralds piepirka vēl dažus akrus klāt, un ar laiku ilgotā baltā māja kļuva par īstenību.

Māju uzcēla vergi, smaga un plaša tā slējās pakalna virsotnē. Džeraldam ārkārtīgi patika, ka tā, vēl jauna būdama, izskatījās nosirmojusi. Vecie ozoli, zem kuru varenajiem zariem reiz bija staigājuši indiāņi, iežogoja ēku ar saviem resnajiem stumbriem, un zari, liekdamies pāri jumtam, meta tumšas ēnas. Sakoptajā mauriņā auga rasmīgs āboliņš un Bermudu zāle, un Džeralds rūpējās, lai tas allaž būtu glīts un tīrs. No ciedru alejas līdz pat baltajiem vergu namiņiem viss izskatījās cienīgs un pamatīgs, un ikreiz, kad Džeralds, auļodams pa ceļu, ieraudzīja savas mājas jumtu, viņam lepnumā iesila sirds, it kā viņš to redzētu pirmo reizi.

To visu bija sasniedzis viņš — mazais karstgalvis Džeralds ar cieto pakausi!

Ar kaimiņiem viņam bija vislabākās attiecības — ja neņēma vērā Makintošu, ar kura muižu viņa plantācijai bija kopēja robeža kreisajā pusē, un Slaterijus, kuru nožēlojamie trīs akri piekļāvās viņa īpašumam labajā pusē aiz ganībām, starp upi un Džona Vilksa plantāciju.

Makintoši bija skotu izcelsmes īri un Orānijas Vilhelma piekritēji: ar to tie uz visiem laikiem bija zaudējuši cienību Džeralda acīs, lai gan jau septiņdesmit gadu bija nodzīvojuši Džordžijā un pirms tam jau veselu cilvēka milžu Karolīnā. Bet pirmais viņu ģimenes loceklis, kas bija spēris kāju Amerikas krastā, bija nācis no Olsteras, un Džeraldam ar to pietika. Tā bija stīva, iedomīga ģimene, kas stingri turējās savrup un precējās vienīgi ar saviem Karolīnas radiem. Baumas, ka viņi simpatizējot verdzības atcelšanai, nekādā ziņā nevairoja viņu popularitāti. Vecais Enguss gan savu mūžu nebija atlaidis brīvībā nevienu vergu un bija pat izdarījis nepiedodamu pārkāpumu — pārdevis dažus no saviem nēģeriem ceļojošiem vergu tirgoņiem, bet baumas tomēr neapklusa. Ja kāda «orānieša» skotiskais skopums saduroties ar principu, skopums vienmēr uzvarot.

Ar Slaterijiem bija citādi. Tie bija trūcīgi baltie un nepelnīja pat to īgno cienību, ko neviļus izsauca Engusa Makintoša stūrgalvīgā neatkarība. Vecais Slaterijs, kurš, par spīti Džeralda un Džona Vilksa atkārtotiem piedāvājumiem, ietiepīgi turējās pie sava zemes pleķīša, bija nožēlojams plukata. Viņa sieva, slimīga, savītusi sieviete mūžam izspūrušiem matiem, bija laidusi pasaulē trušu baram līdzīgu neizdevušos bērnu pulciņu, ko ik gadus vēl apzināti pavairoja. Tomam Slaterijam nebija vergu, viņš pats ar abiem vecākajiem dēliem nomocījās savos pāris kokvilnas laukos, kamēr sieva ar mazākajiem bērniem mēģināja apstrādāt zemes gabalu, kur bija ierīkots kaut kas sakņu dārzam līdzīgs. Nezināmu iemeslu dēļ Slaterijam nekad neveicās ar kokvilnas ražu, un, tā kā kundze pastāvīgi gaidīja kādu bērnu, dārzā reti paauga tik daudz, lai visi varētu remdēt izsalkumu. Tādēļ neviens nebrīnījās, kad Toms Slaterijs apstaigāja kaimiņus, ubagodams kokvilnas sēklu un kādu cūkas sāngabalu, lai noturētos virs ūdens. Ar to enerģijas mazumu, kas Slaterijam piemita, viņš ienīda savus kaimiņus, kuru pieklājība pauda nicinājumu, un vēl negantāk — bagāto plantaloru uzpūtīgos melnos vergus. Provinces mājkalpotāji vērtēja sevi augstāk par «baltajiem salašņām», un melno neslēptais izsmiekls Slateriju dziļi sāpināja, bet viņu nodrošinātais stāvoklis modināja skaudību. Viņš kāvās ar trūkumu, turpretī šie melnie bija labi paēduši un labi ģērbušies, un, kad viņi saslima vai novecoja, par viņiem tika gādāts. Viņi lepojās ar savu īpašnieku vārdiem un lielāko tiesu arī ar to, ka piederēja sabiedrības krējuma pārstāvjiem, turpretī uz Slaterijiem visi skatījās ar nicināšanu. Slaterijs būtu varējis savas mājas pārdot kuram katram provinces plantatoram trīsreiz dārgāk par patieso vērtību; plantatori nebūtu žēlojuši naudu, lai tiktu no viņa vaļā. Bet viņš ar sevišķu gandarījumu un spītību palika, kur bijis, un cieta trūkumu, dzīvodams no vienas kokvilnas ķīpas ienākuma un savu kaimiņu labdarības.

Ar visiem citiem provincē Džeraldam bija draudzīgas attiecības, un daži viņam pat bija tuvi draugi. Vilksi, Kalverti, Tārltoni, Fontēni priecājās, kad Džeralda īsais, druknais stāvs smaga, sirma zirga mugurā ieauļoja pa viņu māju gatvi. Tie smaidīja un lika atnest augstas glāzes, kurās tad uzlēja Burbonu viskiju pāris tējkarotēm cukura un pāris saspiestām piparmētrām. Džeraldu nevarēja nemīlēt, un ar laiku arī kaimiņi atklāja to, ko bērni, nēģeri un suņi noprata jau pirmajā acu uzmetienā: aiz viņa skaļās balss un rupjās izturēšanās slēpās līdzjūtīga sirds, dzirdīgas ausis un atvērts naudas maks. Viņam ierodoties, arvien sākās elles tracis. Suņi rēja, melnie bērni gavilēja, skriedami viņam pretī, ķildojās savā starpā par to, kurš drīkstēs turēt Džeralda zirgu, un smaidīja par viņa labsirdīgajiem glāstiem. Baltie bērni gribēja šūpoties uz viņa ceļiem, kamēr viņš ar vecākiem lādējās par jenkiju nekrietnību. Draugu meitas viņam uzticēja savas mīlas rūpes, dēli, kas tēva darbistabā baidījās atzīties, cik zaudējuši kāršu spēlē, viņā atrada palīgu nelaimē.

«Un jūs jau veselu mēnesi esat parādā, jūs, jaunais nelieti!» viņš tad uzkliedza. «Pie velna, kādēļ jūs ātrāk nenācāt pie manis?»

Džeralda skarbā balss un rupjā mēle bija pārāk pierastas, lai kāds par tām ļaunotos. Jaunekļi tikai kautrīgi smaidīja un atbildēja: «Ai, mister O'Hāra, man bija tik neērti griezties pie jums, un mans tēvs. ..»

«Jūsu tēvs nenoliedzami ir krietns vīrs, bet stingrs. Tādēļ ņemiet šo te, un lai viss būtu kārtībā!»

Plantāciju īpašnieku dāmas padevās pēdējās. Bet, kad misis Vilksa, cienījama dāma ar neparastu klusēšanas talantu, kādu vakaru, pēc tam kad Džeralda zirgs bija aizauļojis pa gatvi, savam vīram bija teikusi: «Viņam gan rupja mute, bet viņš tomēr ir džentlmenis,»— Džeraldu beidzot atzina visas. Viņš pats neapjauta, ka pagājuši gandrīz desmit gadi, kamēr viņš to sasniedzis. Kopš tā brīža, kad Džeralds bija ieradies Tarā, viņš ne mirkli nebija šaubījies, ka pieder pie aristokrātu sabiedrības. Bet, kad viņam bija četrdesmit trīs gadi, kad viņš bija tik muskuļains un veselīgs, ka atgādināja krāsainās gravīrās attēlotos muižniekus medībās, viņš saprata, ka vairs nepietiek ar Taru, lai viņš to mīlētu kā mīlēdams, tāpat ar kaimiņiem, ar viņu atvērtajām sirdīm un viesmīlīgajiem namiem. Viņam vajadzēja sievu.

Tarā bija ārkārtīgi nepieciešama saimniece. Resnā virēja, melnā laukstrādniece, kas bija pieņemta tikai tādēļ, ka citādi nevarēja iztikt, nekad laikā nedabūja ēdienu galdā, un istabmeita, agrākā kokvilnas plūcēja, ļāva putekļiem krāties uz mēbelēm, un viņai nekad nebija krājumā tīras veļas. Tādēļ ikreiz, kad ieradās viesi, mājā valdīja īsts juceklis. Porkam, vienīgajam mācītajam mājkalpotājam Tarā, bija uzticēta citu kalpotāju uzraudzīšana, bet arī viņš, ar Džeraldu kopā dzīvodams, pamazām bija kļuvis nolaidīgs. Viņš gan turēja kārtībā Džeralda guļamistabu un cienīgi pasniedza ēdienu galdā, bet citādi ļāva visam iet savu gaitu.

Ar savu nemaldīgo dabas doto instinktu nēģeri sen bija izpratuši saimnieka raksturu un, zinādami, ka suns, kas rej, nekož, nekautrīgi to izmantoja. Džeralds gan ļoti bieži briesmīgā balsī draudēja pārdot vergus tirgū vai pamatīgi nopērt, tomēr Tarā neviens vergs vēl nebija pārdots un pērt viņš tos bija pēris tikai vienu vienīgu reizi — par to, ka Džeralda mīļākais zirgs pēc ilgas medību dienas nebija pienācīgi apkopts.

Ar savām asajām, zilajām acīm Džeralds redzēja, cik labi nostādīta saimniecība viņa kaimiņu plantācijās un kā sievietes ar gludajiem matiem un šalcošajiem zīda ģērbiem prot valdīt un rīkot savus kalpotājus. Viņš nezināja, cik nodarbinātas šīs sievietes bija no saules lēkta līdz pusnaktij, cik cieši tās savalgoja pienākums pastāvīgi uzraudzīt virtuvi, bērnistabu, šujamo istabu un veļas mazgātavu. Viņš redzēja tikai ārējo rezultātu, un tas uz viņu atstāja iespaidu.

Cik ļoti viņam vajag sievas, to Džeralds atskārta kādu rītu, kad ģērbās, lai jātu uz tiesas dienu pilsētā. Porks bija sameklējis krokoto kreklu, ko Džeralds vismīļāk valkāja, bet kalpone kreklu bija salāpījusi tik nevīžīgi, ka nu to varēja nēsāt vienīgi sulainis.

«Māster Džerald,» Porks teica, sirsnīgi tencinādams par kunga dāvināto satīna kreklu, kamēr Džeralds vārījās dusmās, «jums vajag sievas un liela pulka mājas nēģeru — to jums vajag.»

Džeralds gan uzbrēca Porkam par nekaunīgo izrunāšanos, bet saprata, ka melnajam taisnība. Viņš gribēja sievu un bērnus un zināja — ja viņš tos nedabūs visdrīzākajā laikā, tad būs par vēlu. Bet viņš tomēr negribēja precēt kuru katru kā misters Kalverts, kurš bija apņēmis par sievu savu bāreņu audzinātāju. Viņa sievai vajadzēja būt tīrasiņu dāmai ar tikpat smalkām manierēm kā misis Vilksa un prast tikpat labi saimniekot Tarā, kā misis Vilksa saimniekoja Divpadsmit Ozolos.

Divu iemeslu dēļ viņam bija grūti ieprecēties provinces dižajās ģimenēs. Pirmais iemesls — trūka meitu precību gados; otrais — daudz svarīgākais iemesls bija tas, ka Džeraldu, kaut ari viņš jau gandrīz desmit gadu dzīvoja šai apvidū, vēl arvien uzskatīja par svešu ienācēju. Neviens nekā nezināja par viņa ģimeni. Kaut arī Džordžijas vidienes sabiedrība nebija gluži tik noslēgusies kā piekrastes aristokrāti, taču neviena ģimene negribēja atdot savu meitu vīram, par kura vectēvu nekas nebija zināms. Džeralds ļoti labi saprata, ka, par spīti patiesajām un neliekuļotajām simpātijām, neviens no tiem kungiem, ar kuriem kopā viņš medīja, dzēra un runāja par politiku, viņu negribētu par znotu. Tādēļ viņš tomēr nejutās mazāks un neievērojamāks par saviem kaimiņiem. Vispār nebija nekā tāda, kas varētu viņā modināt kaut ko līdzīgu savas mazvērtības apziņai. Viņam tas likās tikai dīvains vietējo muižnieku paradums — ka meitas drīkst ieprecēties tikai tādās ģimenēs, kas ilgāk par diviem gadu desmitiem nodzīvojušas Dienvidu štatos, kam pieder zeme un vergi un kas visu šo laiku nodevušās vienīgi sabiedrībā vispāratzītiem netikumiem.

«Sakravā mantas, mēs brauksim uz Savanu,» viņš teica Porkam, «un, ja es no tevis vēl kādreiz dzirdēšu tādus vārdus kā «turi muti» vai «velna milti», es tevi uz karstām pēdām pārdošu, jo tādus vārdus arī pats tikai retu reizi ņemu mutē.»

Varbūt Džeimss un Endrū zinās padomu? Brāļi pacietīgi noklausījās Džeralda stāstu, bet nedeva tam nekādas lielās cerībās. Viņiem Savanā nebija radu, kas varētu palīdzēt, viņi abi Amerikā bija atbraukuši jau kā precēti vīri. Viņu veco draugu meitas jau sen bija pie vīriem, tām visām jau bija ģimenes un bērni.

«Tu neesi bagāts vīrs, un tu neesi cēlies no ievērojamas dzimtas,» Džeimss teica.

«Esmu pratis nopelnīt naudu, gan man izdosies arī ar ievērojamo dzimtu! Kuru katru es neprecēšu.»

«Lai tev labi veicas,» Endrū sausi piezīmēja.

Tomēr brāļi Džeralda labā darīja visu, ko varēja. Džeimss un Endrū bija veci un cienījami Savanas pilsoņi. Viņiem bija daudz draugu, un veselu mēnesi viņi Džeraldu vadāja no mājas uz māju vakariņās, ballēs, izbraukumos.

«Runa var būt tikai par vienu vienīgu,» Džeralds beidzot teica. «Un viņa pat vēl nebija dzimusi, kad es izkāpu Amerikas krastā.»

«Uz kuru tad tu esi metis aci?»

«Uz mis Elenu Robijāru.»

Džeralds mēģināja to izteikt gluži nevērīgi, jo Elena Robijāra ar savām mazliet iešķībajām acīm bija saistījusi ne tikai viņa skatienu vien. Par spīti mīklainajai vienaldzībai, ko bija tik savādi vērot piecpadsmit gadus vecas meitenes raksturā, viņa Džeraldu valdzināja un apbūra. Turklāt Elenā bija jaušama savādu skumju, neizprotama izmisuma ēna, kas dziļi aizkustināja Džeralda sirdi un vairs neatlaida to, tādēļ viņš pret šo meiteni izturējās daudz maigāk un pieklājīgāk nekā pret visiem citiem cilvēkiem pasaulē.

«Tu varētu būt viņas tēvs!»

«Esmu savos labākajos gados.» Džeralds jutās apvainots.

«Džerij, nevienu meiteni Savanā tev nav tik maz cerību iegūt kā Elenu. Viņas tēvs ir Robijārs, un šie franči ir tik lepni kā pats Lucifers. Viņas māte — dievs lai svētī viņas dvēseli — bija ļoti smalka dāma.»

«Kāda man tur daļa?» Džeralds iekarsa. «Smalkā dāma taču mirusi, bet vecajam Robijāram es patīku.»

«Kā vīrietis — jā, bet ne jau kā znots.»

«Tā meitene pie tevis neies,» Endrū iebilda. «Viņa jau kādu gadu samīlējusies savā brālēnā Filipā Robijārā, trakā uzdzīvotājā, kaut arī ģimene viņai dienu un nakti skandina, lai viņa par to vairs nedomā.»

«Viņš jau aizceļojis uz Luiziānu,» Džeralds teica.

«Kā tu to zini?»

Džeraldam nebija patīkami atzīties, ka par šo ārkārtīgi svarīgo ziņu viņš var pateikties Porkam; taču viņš noklusēja, ka ģimene piespiedusi Filipu aizbraukt.

«Viņa nebūs tik ļoti iemīlējusies, lai nevarētu to aizmirst. Piecpadsmit gadu vecumā meitene vēl maz ko zina no mīlestības.»

«Trakulīgo brālēnu viņi tik un tā atzītu par labāku nekā tevi.»

Džeimss un Endrū bija gluži mēmi aiz brīnumiem, kad kļuva zināms, ka Pjēra Robijāra meita precēšoties ar mazo īru no Ziemeļdžordžijas. Savanā visi lauzīja galvu par Filipa aizceļošanu uz rietumiem, bet arī vislielākie tenkotāji nekādi nespēja i/zināt, kādēļ Robijāra visskaistākā meita grib iet pie mazā, trokšņainā, sarkansejainā vīra, kas tai sniedzās tikko līdz ausīm; la visiem bija un palika neatminama mīkla. Arī Džeralds pats nekad netika īsti skaidrībā, kā tas bija noticis. Viņš bija piedzīvojis brīnumu un tādēļ šo vienīgo reizi mūžā jutās sirds dziļumos pazemīgs, kad ļoti bālā, bet gluži mierīgā Elena uzlika savu vieglo rociņu uz viņa rokas un teica: «Mister O'Kāra, esmu ar mieru kļūt jūsu sieva.»

Robijāri bija kā zibens ķerti un vienīgi neskaidri kaut ko nojauta. Tikai Elena pati un viņas melnā aukle zināja, kas bija noticis tai naktī, kad meitene līdz ausmai bija raudājusi kā mazs bērns un rītā piecēlusies kā pieaugusi sieviete. Mammīte ar baigām jausmām bija nodevusi jaunajai kundzei mazu sainīti no Jaunorleānas ar svešas rokas rakstītu adresi. Sainītī bija maza Elenas ģīmetne,— viņa iekliegdamās nometa to uz grīdas,— četras viņas pašas rakstītas vēstules Filipam Robijāram un kāda Jaunorleānas garīdznieka īsais paziņojums, ka viņas brālēns kritis par upuri kautiņam krogā.

«Viņi padzina Filipu … Tēvs, Polina un Jūleilija. Viņi to aizdzina! Es viņus ienīstu, visus, visus! Negribu viņus vairs redzēt! Gribu tikt projām, tālu projām, lai neredzētu vairs nevienu no viņiem un šo pilsētu — neko tādu, kas man atgādinātu Filipu!»

Kad nakts jau bija gandrīz pagājusi, mammīte, bēdās par kundzi gandrīz acis izraudājusi, iedrošinājās iebilst: «Mīļā, to tu nevari.»

«Bet es tā gribu! Misters O'Hāra ir labs cilvēks. Es to darīšu vai arī braukšu uz Čārlstonu un iestāšos klosterī.»

Piedraudēšana ar klosteri beidzot izspieda piekrišanu arī no gluži apjukušā, dziļi satriektā Pjēra Robijāra. Viņš bija stingrs prezbiteriānis, lai arī cēlies rio katoļu ģimenes, un iespēja, ka viņa meita varētu kļūt par mūķeni, viņam šķita briesmīgāka nekā viņas precības ar Džeraldu O'Hāru. Galu galā pret šo vīru nebija ko iebilst, ja neņēma vērā, ka viņš nepiederēja pie labākajām ģimenēm.

Tā nu Elena pagrieza muguru Savanai, lai to nekad vairs neredzētu, un kopā ar savu krietni vecāko vīru, mammīti un divdesmit melnajiem mājkalpotājiem aizceļoja uz Taru.

Nākamajā gadā piedzima pirmais bērns. Viņi to nosauca par Ketiju Skārletu, jo tā sauca Džeralda māti. Džeralds jutās vīlies, jo bija vēlējies dēlu, bet tad tomēr tik ļoti sapriecājās par mazo melnmati meitu, ka lika katram vergam Tarā izsniegt rumu un pats piedzērās līdz skaļam un svētlaimīgam apskurbumam.

Ja Elena kādreiz arī nožēloja savu pēkšņo lēmumu, to nedabūja zināt neviens, vismazāk Džeralds, kurš vai plīsa aiz lepnuma, tiklīdz paskatījās uz sievu. Elena izdzēsa no atmiņas Savanu un visu, kas ar to saistīts, līdz ar ierašanos Tarā Ziemeļdžordžija kļuva par viņas otro dzimteni.

Elenas tēva māja bija eleganta celtne franču koloniju stilā un atgādināja peldošu burinieku: viegla, sievišķīgi apaļīgām līnijām, bāli sārtu apmetumu, augstu portālu, platām kāpnēm, ko ieskāva mežģīņveidīgas čuguna margas. Bagāta, krāšņa, laipna, tomēr augstprātīga māja. Līdz ar šo māju viņa bija atstājusi veselu civilizāciju, kam tur bija dzimtene, lai ieietu svešā vidē, kurā jutās kā pusi pasaules šķērsojusi.

Ziemeļdžordžija bija skarba zeme, kur dzīvoja visos vējos rūdīti ļaudis. Augstajā līdzenumā, Zilo kalnu pakājē, cik vien tālu sniedzās skatiens, viļņoja iesarkanie pakalni. Starp tiem, drūmīgu priežu apēnoti, rēgojās milzīgi granīta bluķi. Elenas acīm šī ainava likās mežonīga un primitīva. Viņa bija pieradusi pie maigā piekrastes skaistuma — pelēkā sūnāja un tumšzaļiem krūmājiem aiz baltā liedaga, ko apstaroja subtropu saule, un pie plašajiem, smilšainajiem, zaļām palmām apaugušajiem līdzenumiem.

Bet te bija apvidus, kurā pazina ziemas salu un vasaras karstumu un kura iedzīvotāju spēks un enerģija Elenai bija sveši. Šejienieši bija laipni ļaudis, augstsirdīgi un vienmēr omulīgi, bet rupji un strauji. Piekrastes iedzīvotāji varēja lepoties, ka tie, visas nebūšanas, ķildas un divkaujas ieskaitot, nokārtoja, nezaudējot labas manieres. Ziemeļdžordžijas ļaužu asinīs bija krietna tiesa varmācības. Piekrastē dzīve ritēja rāmi un līdzsvaroti. Šeit tā mutuļoja — jauna, nevaldāma, alkatīga. Savanieši visi šķita viena lējuma, vienādiem uzskatiem un tradīcijām, turpretī šeit bija raibu raibā sabiedrība. Ziemeļdžordžijas ļaudis bija ieceļojuši no dažādām malām, no Karolīnas un Virdžīnijas, no Eiropas un Tālajiem Ziemeļiem. Daži no viņiem, kā Džeralds, bija jaunatnācēji, laimes meklētāji, citi, kā Elena, bija vecu cilšu atvases, kam dzīve dzimtenē bija kļuvusi par smagu un kam bija nācies meklēt patvērumu tālumā. Daudzi bija ieceļojuši bez kāda iemesla, tos šurp atdzinušas viņu tēvu — mūžameža pionieru nemierīgās asinis.

Visi šie tik dažādie ļaudis ar tik atšķirīgu pagātni dzīvoja visai patvaļīgi, un Elena pie tā nekādi nevarēja pierast. Viņa instinktīvi zināja, kā katrā atsevišķā gadījumā rīkotos piekrastes ļaudis, bet, kā izturēsies Ziemeļdžordžijas iedzīvotāji, nekad nevarēja iepriekš paredzēt.

Šajā apvidū visu atdzīvināja uzplaukuma vilnis, kas tolaik veļas pāri Dienvidiem. Visa pasaule pieprasīja kokvilnu, un apgabala neskartā, auglīgā zeme deva bagātas ražas. Kokvilna bija šīs zemes sirdsasinis, kokvilnas sēja un kokvilnas raža bija šis sarkanās zemes pulss. Līkajās vagās lekni sazēla bagātība un augstprātība. Ja kokvilna jau pirmo paaudzi darīja tik bagātu, tad nākošajām vajadzēja būt vēl bagātākām. Drošības sajūta dzīvei piešķīra kairinošu, spraigu vērienu, un ļaudis to baudīja ar sirsnību, ko Elena nekad nespēja īsti saprast. Naudas un vergu viņiem bija papilnam, kāršu spēlei laika arī netrūka, un viņi spēlēja labprāt. Nekad viņi nebija tik aizņemti, lai nevarētu atteikties no darba medību, izjādes vai rikšošanas sacīkšu dēļ, teju vai neviena nedēļa nepagāja bez dārza svētkiem un deju vakariem.

Elena negribēja un arī nevarēja kļūt līdzīga šiem ļaudīm — pārāk daudz no sevis viņa bija atstājusi Savanā —, bet viņa juta cienību pret tiem un ar laiku iemācījās apbrīnot šo ļaužu vaļsirdīgo, taisno dabu un vērtēt vīru pēc tā, kas viņš tiešām bija. Viņa kļuva par visiemīļotāko kaimiņieni grāfistē. Viņa bija laba un krietna namamāte, teicama māte un padevīga sieva. Salauztās sirds pašaizliedzību, ko Elena bija gribējusi veltīt baznīcai, viņa tagad atdeva saimniecībai un vīram, kurš bija viņu glābis no mokošajām atmiņām un nekad nebija apgrūtinājis ar liekiem jautājumiem.

Kad Skārleta bija gadu veca un tik spēcīga un vesela, kāda vien tik maza meitene, pēc mammītes domām, vispār drīkstēja būt, Elena dzemdēja otru bērnu, kuru kristīja par Suzannu Elinoru, bet vienmēr sauca tikai par Suelenu, un pēc kāda laika dienas gaismu ieraudzīja Kerīna, kas ģimenes bībelē bija ierakstīta ar Kerolainas Irēnas vārdu. Tad cits pēc cita pasaulē nāca trīs zēni, kas visi nomira, pirms vēl bija iemācījušies staigāt, un tagad atdusējās raupuļaino ciedru ēnā simt jardu no mājas, ģimenes kapsētā zem trim akmeņiem, uz kuriem visiem bija vienāds uzraksts: «Džeralds O'Hāra, jun.»

Kopš Elenas ierašanās Tarā plantācija bija pārvērtusies. Jau piecpadsmit gadu vecumā meitene nebija baidījusies uzņemties lielas plantācijas saimnieces atbildību. Pirms kāzām jaunām meitenēm vispirmkārt vajadzēja būt skaistām un mīļām, ģimenes un sabiedrības greznumam; pēc kāzām tām pēkšņi vajadzēja prast vadīt saimniecību, kurā bija simt vai vēl vairāk cilvēku, gan melnu, gan baltu. Šiem uzdevumiem viņas tika audzinātas. Elena bija tikpat labi sagatavota laulības dzīvei kā jebkura labi audzināta jauna dāma, turklāt viņai līdzās bija mammīte, kas prata iedvest darbīgumu pat vistūļīgākajam un slinkākajam kalpam. Elena ātri ieviesa kārtību, cienīgumu un daiļumu Džeralda saimniecībā un padarīja Taru tik skaistu, kāda tā agrāk nekad nebija bijusi.

Māja bija celta bez kāda plāna, jaunas telpas bija piebūvētas klāt, kad un kur likās izdevīgāk, tomēr Elenas uzmanīgajā gādībā tā ieguva burvību, kas atsvēra celtnes plāna trūkumu. Ciedru aleja no lielceļa uz māju — alejai vajadzēja būt ikvienā kārtīgā Džordžijas plantācijā — ar savām vēsajām, tumšajām ēnām vēl vairoja pārējo koku zaļuma tīkamo iespaidu. Glicīnijas, slīgstot lejup no verandām, spilgti izcēlās uz baltā apmetuma fona un saplūda ar miršu krūmu sārtajiem ziediem pie namdurvīm un magnoliju balto ziedu jūru dārza zālājā, daiļi aizsegdamas mājas stūrainās līnijas.

Pavasarī un vasarā mauriņa biezā zāle un āboliņš vizēja tik burvīgā smaragda zaļumā, ka neatvairāmi vilināja pat tītarus un baltās zosis, kuru vieta īstenībā bija pagalmā aiz mājas. Putnu barveži pastāvīgi zagās uz mājas priekšu, zaļās zāles, jasmīnu pumpuru un glicīniju gardo lapu vilināti. Lai iegrožotu putnu postīšanas kāri, pie namdurvīm sardzē allaž stāvēja nēģeru puika. Ar saplīsušu dvieli bruņotais puika uz lieveņa kāpnēm piederēja pie Taras kopainas. Ieroča iespaids bija ļoti vājš, jo zēnam bija aizliegts putniem ar to sist, viņš drīkstēja dvieli tikai vicināt, lai aizbaidītu vistas. Šo uzdevumu Elena bija uzticējusi desmitiem mazu nēģerēnu — tas bija katra verga pirmais atbildīgais postenis Tarā. Kad nēģerēniem bija pilni desmit gadi, viņus sūtīja mācīties pie vecā plantācijas kurpnieka vai arī pie namdara un galdnieka Amosa, pie govju gana Filipa vai arī pie mūļu kopēja Kefija. Ja nēģerēni neparādīja apdāvinātību nevienā no šiem amatiem, tie palika par laukstrādniekiem un — pēc nēģeru uztveres — līdz ar to uz visiem laikiem bija zaudējuši tiesības uz augstāku vietu.

Elenas dzīve nebija ne viegla, ne laimīga. Vieglas dienas viņa no dzīves negaidīja, un, ja viņai trūka laimes, tad tāpēc, ka tāds ir sievietes liktenis. Pasaule piederēja vīriešiem, un viņa ar to samierinājās. īpašums piederēja vīram, sievai tas bija tikai jāpārvalda. Ja māja un plantācija bija kārtībā, tad gods par to pienācās vīram,— sieva slavēja viņa gudro prātu un veiklību. Vīrs bauroja kā vērsis, ierāvis skabargu pirkstā,— sieviete baidījās ievaidēties dzemdību laikā, lai viņu netraucētu. Vīrieši rupji izrunājās un bieži bija piedzērušies. Sievietes nelikās dzirdam piedauzīgos vārdus un bez sarūgtinājuma apguldīja un apsedza žūpas. Vīrieši skarbi un bez aplinkiem izteica savas domas, sievietes vienmēr bija laipnas, labsirdīgas un pacietīgas. Elena bija audzināta smalku dāmu tradīcijās: viņai bija mācīts iu'nI savu nastu, nezaudējot nekā no savas sievišķīgās burvības, uti viņa gribēja arī visas trīs meitas izaudzināt par smalkām dainām. Ar jaunākajām viņai tas izdevās, Suelena tik ļoti gribēja patikt zēniem, ka uzmanīgi un labprāt ievēroja mātes pamācības, Kerīna savukārt bija bikla un viegli lokāma. Turpretī Skārleta, kura bija atsitusies Džeraldā, tikai ar pūlēm alrada ceļu uz dāmas ideālu izskatā un raksturā.

Mammītei par lielu sašutumu Skārletas mīļākie rotaļu biedri nebija viņas rātnās māsas vai labi audzinātās Vilkšu meitenes, bet plantācijas nēģeru bērni un kaimiņu zēni. Kokos kāpt un akmeņus sviest viņa prata tikpat labi, ja ne labāk. Mammīte bija gluži apjukusi, redzot, ka Elenas meita attīstās tādā virzienā, un bieži lūdzās, lai tā «izturoties kā maza dāma». Bet Elena visu vēroja iecietīgām acīm un redzēja daudz tālāk. Viņa zināja, ka rotaļu biedri kādreiz būs pielūdzēji, un katras meitenes pirmais pienākums bija apprecēties. Viņa domāja, ka tas ir tikai bērna pāri plūstošais dzīvesprieks un ka vēl būs laika diezgan iemācīt Skārletai grācijas un piemīlības mākslu.

Šai nolūkā Elena un mammīte pūlējās roku rokā, un, kad Skārleta paaugās, viņa kļuva par uzcītīgu skolnieci. Daudz gan viņa neiemācījās. Par spīti veselam pulkam audzinātāju un diviem tuvējā Fajetvilas meiteņu skolā pavadītiem gadiem, viņas izglītība bija un palika diezgan trūcīga, toties visā apgabalā nebija nevienas jaunavas, kas labāk dejotu. Viņa prata smaidīt tā, ka vaigos rotaļājās mazas bedrītes, prata vieglām kājām iet, lai platie krinolīna svārki vilinoši plīvotu viņai apkārt, prata ieskatīties vīriešiem acīs un tūliņ nolaist plakstus, it kā drebētu saldā satraukumā. Un vislabāk viņai padevās neizrādīt vīriešiem savu aso prātu, slēpt to aiz sejas izteiksmes, kas bija tik maiga un nevainīga kā mazam bērnam. Elena un mammīte nopūlējās iepotēt viņai īpasibas, kas viņu darītu par tiešām iekārojamu sievu: Elena to centās panākt ar laipnām pamācībām, mammīte — ar pastāvīgiem rājieniem.

«Mīļā, tev jāsēd mierīgāk un cienīgāk,» Elena meitai teica, «tu nedrīksti pārtraukt džentlmeņus arī tad, ja viņiem nav taisnība un tu zini labāk nekā viņi. Vīriešiem nepatīk sievietes, kas ir pārāk patstāvīgas.»

«Maza dāma, kas savelk pieri grumbās un uzmet lūpu, un saka: «es gribu» vai «es negribu»,— nedabū vīru,» mammīte drūmi pareģoja. «Mazai dāmai jānolaiž acis un jāsaka «protams, ser, jums taisnība».»

Cik labi varēdamas, viņas mācīja meitenei visu, kas dāmai jāzina, taču Skārleta uztvēra tikai ārējo. Sirds piemīlību, no kuras būtu vajadzējis izaugt ārējai pieklājībai, viņa nekad neiemācījās un arī neredzēja iemesla to apgūt. Pietika ar ārējo veidolu — dāmīgā izturēšanās līdzēja iegūt piekrišanu, un neko vairāk viņa arī nevēlējās. Džeralds dižojās, ka Skārleta esot piecās grāfistēs izdaudzināta skaistule, un nevarēja teikt, ka tie būtu meli. Gandrīz visi jaunie vīrieši no kaimiņiem, tāpat daudzi no tālienes, no Atlantas un Savanas, bija izteikuši vēlēšanos viņu precēt. Sešpadsmit gadu vecumā mammītes un Elenas izskolotā meitene izskatījās mīļa un paklausīga, kaut gan īstenībā bija spītīga un iedomīga. Viņai bija tēva straujā, kaislīgā daba, bet no mātes pašaizliedzīgā, iecietīgā rakstura — tikai plāna virskārta. Elena to pilnībā neapzinājās, mātei Skārleta vienmēr centās rādīties no labākās puses; viņa slēpa omas nepastāvību, apspieda dusmas un bija tik maiga, cik vien varēja būt, jo mātes pārmetošais skatiens spēja novest viņu līdz asarām.

Turpretī mammītei par Skārletu nebija nekādu ilūziju, un tā pastāvīgi uzglūnēja meitenei, lai izprastu, kas īsti slēpjas aiz ārējā spožuma. Mammītei bija asāks skatiens nekā Elenai, un Skārleta nevarēja atcerēties reizi, kad viņai būtu izdevies veco aukli uz ilgāku laiku piemānīt.

Abas mīļās audzinātājas nežēlojās par Skārletas straujajām asinīm un nevaldāmo dabu. Ar tādām īpašībām Dienvidu štatu sievietes lepojās. Abām rūpes darīja tikai no Džeralda mantotais spītīgais, patvaļīgais raksturs, reizēm viņas baidījās, ka neizdosies noslēpt šīs liktenīgās īpašības, kamēr nebūs labvēlīgi atrisināts Skārletas precību jautājums. Bet Skārleta gribēja precēties — precēties ar Ešliju — un pacietīgi valkāja šķietamas rātnības un mīļas muļķības masku, jo vīriešus varēja savaldzināt tikai ar šiem līdzekļiem. Viņu neinteresēja, kādēļ tas tā ir; viņai nebija ne jausmas, kas notiek cilvēka dvēselē, arī viņā pašā. Viņa zināja tikai vienu: ja viņa šo vai to darīja un teica, vīrieši neizbēgami atbildēja šādiem vai tādiem glaimiem. To uzminēt nebija grūtāk kā atcerēties matemātisku formulu. Matemātika bija vienīgais priekšmets, kas Skārletai skolā nebija sagādājis nekādas grūtības.

Vēl mazāk nekā vīriešu dvēseles dzīvi viņa pazina sieviešu pārdzīvojumus, jo sievietes viņu neinteresēja. Draudzeņu viņai nekad nebija bijis, un viņa arī nekad nebija izjutusi to trūkumu. Visas sievietes, arī abas māsas, bija viņas ienaidnieces, jo lika cilpas tam pašam medījumam — vīrietim.

Visas sievietes, ar vienu vienīgu izņēmumu — viņas māti.

Elena O'Hāra bija citāda. Skārletai viņa likās svēta, tāda, kas paceļas pāri visiem citiem cilvēkiem. Bērnu dienās viņa bija uzlūkojusi māti kā Jaunavu Mariju un, kļuvusi vecāka, neK (i/cja, kādēļ vajadzētu šo uzskatu grozīt. Elena viņai bija pilnīgā miera iemiesojums; tādu mieru var dot vienīgi debesis vai māte. Viņas māte bija taisnības, patiesības, maigas mīlestības un dziļas gudrības iemiesojums — īsta lēdija.

Skārleta ar visu sirdi gribēja būt tāda kā māte, traucēja tikai daži šķēršļi: sieviete, kas ir taisna un patiesa, mīļa un pašaizli< dzīga, zaudē lielāko tiesu dzīves prieku un — droši var k ikt — daudz pielūdzēju. Bet dzīve ir pārāk īsa, lai atteiktos no šim baudām. Vēlāk, kad viņa jau būs Ešlija sieva un vecāka, vēlāk, kad atliks laiks tādam cildenumam, viņa būs ļoti līdzīga I 'lēnai. Bet pagaidām …

IV

Tovakar Skārleta pie galda ieņēma mātes vietu. Bet viņas sirdī vēl arvien gruzdēja briesmīgā ziņa par Ešliju un Melāniju. Viņa izmisusi ilgojās, kaut māte ātrāk pārbrauktu no Slaterijiein, bez viņas meitene jutās vientuļa un atstāta. Kādas tiesības Slaterijiem ar savām mūžīgajām slimībām aizkavēt Elenu tieši šodien, kad viņai, Skārletai, māte tik ļoti vajadzīgai?

Drūmo vakariņu laikā Skārletai sāpīgi griezās ausīs Džeralda dimdošā balss; viņai likās, ka ilgāk nevarēs to izciest. Tēvs jau bija pilnīgi aizmirsis savu sarunu ar meitu un iedvesmoti vēstīja par Samteras forta jaunumiem. Turklāt viņš šad un tad, savus vārdus apstiprinādams, sita dūri galdā un mētājās abām rokām. Viņš bija radis pie galda pārvaldīt sarunu, un parasti Skārleta sēdēja, pati savās domās nogrimusi, un nedzirdēja gandrīz ne vārda no tā, ko citi runāja. Taču šodien viņa dzirdēja tēva balsi, lai arī uzmanīgi klausījās, vai neatskanēs ratu rīboņa, kas ziņotu par Elenas atgriešanos. Protams, Skārleta nedomāja mātei stāstīt, kas tik smagi nospieda viņas sirdi. Elena justos apbēdināta un pārsteigta, ja uzzinātu, ka viņas meita grib iegūt vīrieti, kurš saderinājies ar citu jaunavu. Un tomēr — šo pirmo traģēdiju pārdzīvot Skārletai būtu palīdzējusi jau mātes mierinošā klātbūtne vien. Viņa vienmēr jutās drošībā Elenas tuvumā, nebija tāda ļaunuma, ko Elena ar savu klātbūtni vien nevarētu mazināt.

Skārleta neviļus pietrūkās no krēsla, izdzirdusi gatvē riteņu klandus, bet noslīga atpakaļ, kad rati pabrauca mājai garām un iegriezās pagalmā aiz tās. Tā nevarēja būt Elena, jo viņa būtu izkāpusi tūliņ pie ieejas kāpnēm. Tad no āra istabā atskanēja uztrauktas nēģeru balsis un spalgi smiekli. Skārleta pa logu ieraudzīja Porku. Viņš turēja rokā paceltus degošus sveķainus skalus, kuru gaismā varēja redzēt neskaidrus stāvus izkāpjam no redeļu ratiem. Smiekli un tērzēšana tumsā kļuva arvien skaļāka: omulīgas, bezrūpīgas balsis, maiga dūdošana un smalki spiedzieni. Tad varēja dzirdēt dipam soļus, kas tuvojās pa sēlas puses kāpnēm un tālāk pa koridoru, kas veda uz galveno dzīvojamo māju. Priekšnamā pie ēdamistabas tie apstājās, bija dzirdama īsa sačukstēšanās, tad ienāca Porks, pilnīgi zaudējis savu parasto cienību, izvalbītām acīm, zobus spīdinādams.

—   Māster Džerald,— viņš aizelsies ziņoja, un melnā seja staroja līgavaiņa lepnumā.— Jaunā sieva ir klāt.

—  Jaunā sieva? Neesmu nevienu jaunu sievu pircis,— Džeralds attrauca un rādīja ļoti pārsteigtu seju.

—   Jā, jā! Māster Džerald, viņa ir te aiz durvīm un vēlas ar jums runāt!— Porks smējās, lielā satraukumā lauzīdams rokas.

—   Nu tad ved iekšā savu līgavu,— Džeralds teica.

Porks izgāja priekšnamā pie sievas, kas bija ieradusies no Vilkšu plantācijas, lai kļūtu par Taras saimniecības sastāvdaļu. Viņa ienāca, un viņai līdzi, gandrīz paslēpusies mātes kuplajos katūna brunčos, cieši blakus turēdamās, nāca divpadsmit gadus vecā meita.

Dilsija bija liela auguma un stāvēja ļoti taisni. Viņa varēja būt jebkurā vecumā starp trīsdesmit un sešdesmit gadiem, tik gluda bija viņas nekustīgā bronzas krāsas seja. Viņas vaibstos skaidri varēja redzēt indiāņu asinis, kas pārspēja melnās rases raksturīgās pazīmes. Sarkanīgā āda, augstā piere, izspīlētie vaigu kauli un ērgļa deguns virs biezajām nēģerietes lūpām — viss liecināja par abu rasu sajaukumu. Viņa izturējās tik cienīgi un pašapzinīgi, ka šai ziņā pārspēja pat mammīti. Mammītei pašcieņa bija ieaudzināta, Dilsijai tā bija asinīs.

Dilsija arī tā nekropļoja vārdus kā lielākā daļa nēģeru, viņa runāja pareizāk.

—   Labvakar, jaunā mis, labvakar, māster Džerald. Man žēl, ka jūs traucēju, bet es gribēju nākt un jums pateikties, ka esat mani nopirkuši un manu bērnu arī. Daudz kungu varbūt būtu pirkuši mani, bet nebūtu pirkuši manu Prisiju tikai tādēļ, lai es neesmu bēdīga. Es jums ļoti pateicos. Gribu darīt visu, ko varu, un pierādīt, ka es jums to neaizmirsīšu.

—   Hm,— Džeralds samulsis ieklepojās — viņš atkal bija pieķerts labā darbā.

Dilsija pagriezās pret Skārletu, un viņas acu kaktiņos pazibēja kaut kas smaidam līdzīgs.— Mis Skārlet, Porks man saka — jūs esot lūgusi māsteru Džeraldu, lai tas mani nopērk. Tādēļ es jums dodu savu Prisiju par jūsu personīgo istabmeitu.

Viņa pasniedzās ar roku aiz muguras un stūma mazo meiteni uz priekšu. Tā bija kalsena, brūna meitene ar tievām kājām, kas atgādināja putna kājas, un neskaitāmām, rūpīgi ar diegu aptītām bizītēm, kuras stīvi kā eža adatas slējās uz visām pusēm ap galvu. Viņai bija ass skatiens, kam nekas nepalika nemanīts, un viņa ar nolūku rādīja muļķīgu seju.

—   Pateicos, Dilsij,— Skārleta atbildēja.— Tikai baidos, ka tur mammītei savs vārds sakāms. Viņa jau kopš manas dzimšanas ir mana istabmeita.

—   Mammīte paliek veca,— Dilsija teica vēsā mierā, kas mammīti būtu padarījis traku aiz niknuma.— Viņa ir laba aukle, bet mis Skārleta tagad jauna dāma, un viņai vajag labas istabmeitas, un mana Prisija jau gadu kalpojusi mis Indijai, viņa prot šūt un uzspraust matus tikpat labi kā pieaugusi istabmeita.

Māte iegrūda Prisijai dūri ribās, Prisija kniksēja un smaidīdama uzlūkoja Skārletu, kurai atlika tikai smaidīt pretī. «Mazā viltniece,» viņa nodomāja un skaļi teica:— Pateicos tev, Dilsij, par to mēs parunāsimies, kad pārbrauks O'Hāras kundze.

—   Pateicos, mis, vēlu kungiem labu nakti.— To izteikusi, Dilsija pagriezās un kopā ar meitu izgāja no istabas. Porks aizsteidzās viņai pakaļ.

Kad vakariņu galds bija novākts, Džeralds atkal turpināja savu priekšnesumu, taču tas viņam vairs nesagādāja īstu prieku un klausītājām vēl jo mazāk. Kad viņš dimdošā balsī paziņoja, ka drīz sākšoties karš, un patētiski jautāja, vai dienvidnieki drīkstot vēl ilgāk ciest jenkiju apvainojumus, atbildes vietā viņš dzirdēja tikai klusus, vienaldzīgus «jā, tēt» un «nē, tēt». Kerīna sēdēja uz spilvena zem lielās lampas un lasīja romānu par meiteni, kas pēc sava mīļotā nāves iestājusies klosterī. Pār vaigiem viņai ritēja klusas laimes asaras, un gara acīm meitene ar labpatiku redzēja pati sevi mūķenes baltajā galvassegā. Suelena izšuva kaut ko savai «cerību lādei», kā viņa to klusu smiedamās sauca, un domāja, vai rīt dārza svētkos tomēr nemēģināt atņemt māsai Stjuartu Tārltonu, savaldzināt to ar maigo sievišķību, kas viņai piemita un kā Skārletai nebija.

Skārleta savukārt vēl arvien mocījās ar nemiera pilnajām domām par Ešliju.

Kā gan tēvs varēja joprojām runāt par Samteras fortu un jenkijiem, labi zinādams, ka viņai sirds vai lūst? Kā visi ļoti jauni cilvēki, viņa brīnījās, ka citi spēj aizmirst viņu sāpes un ka pasaule griežas tālāk, par spīti viņu salauztajām sirdīm. Galva Skārletai dūca, it kā tai cauri brāztos viesuļvētra, un šķita savādi, ka ēdamistaba ar smago sarkankoka galdu, trauku skapjiem, smagajiem sudraba traukiem un raibajiem paklājiem uz spožās grīdas ir tikpat klusa un mierīga kā vienmēr. Skārleta tik ļoti mīlēja stundas, kuras ģimene te pavadīja pēc vakariņām, bet šodien viņai šī aina riebās, un vislabprātāk viņa būtu klusi izgājusi ārā caur tumšo priekšnamu Elenas mazajā darbistabā un tur uz vecās sofas izraudājusi savas bēdas. No visām mājas telpām šī mazā istaba Skārletai bija vismīļākā. Te Elena rītos sēdēja pie rakstāmgalda, saveda kārtībā rēķinus un pieņēma plantācijas uzrauga Džonasa Vilkersona ziņojumus. Turpat ģimene pavadīja brīvās stundas. Elenas zoss spalva slīdēja pa rēķinu grāmatas lapām, Džeralds atlaidās vecajā šūpuļkrēslā, bet meitenes izsēdētajos dīvāna spilvenos, kas bija pārāk nodiluši un nolietoti, lai tos liktu priekšistabās. Skārleta tagad ilgojās būt tur vienatnē ar Elenu, lai varētu ielikt galvu mātes klēpī un netraucēti izraudāties.

Tad gatves granti iečirkstējās riteņi, un tūlīt ārā atskanēja Elenas maigā balss. Visi pacēla acis, kad viņa savā līganajā gaitā ienāca istabā un viņai līdzi — vieglā citronu un verbenu smarža, kas vienmēr plūda no Elenas ģērba krokām un Skārletas domās saistījās ar mātes tēlu. Dažus soļus aiz viņas stibīja mammīte ādas somu rokā, uzmestu apakšlūpu un savilktām uzacīm. Nākdama iekšā savā gāzelīgajā gaitā, mammīte savā nodabā kaut ko murmināja — vārdus gan nevarēja saprast, toties viņas sapīkums bija skaidri noprotams.

—  Man žēl, ka tik ilgi aizkavējos.— Elena ļāva pledam noslīdēt no pleciem, pasniedza to Skārletai un noglāstīja meitai vaigu. Sievai ienākot, Džeralda seja noskaidrojās.

—   Vai mazais tārpiņš nokristīts?— viņš apvaicājās.

—  Jā, un jau nomiris, nabadziņš,— Elena teica.— Baidījos, ka Emmija arī neizcietīs, bet nu man liekas, ka viņa izdzīvos.— Meitenes pacēla ziņkārus, jautājošus skatienus, bet Džeralds filozofiski papurināja galvu.

—  Nu, tā arī labāk, ko gan šis nabaga bērns pasaulē būtu darījis bez tēva …

—    Ir jau vēls, labāk sāksim lūgšanu,— Elena tik maigi pārtrauca vīru, ka šī iejaukšanās būtu palikusi gluži nemanīta, ja Skārleta māti tik labi nepazītu. Skārletai ļoti gribējās zināt, kurš tad īsti bijis Emmijas Slaterijas bērna tēvs, bet viņa saprata arī, ka no mātes nav ko gaidīt atbildi uz šādu jautājumu. Viņai bija aizdomas uz Džonasu Vilkersonu, kuru bieži bija redzējusi vakara krēslā ar Emmiju staigājam pa lielceļu. Džonass bija vecpuisis un jenkijs. Vergu uzrauga amats uz visiem laikiem liedza šim vīram satikties ar Džordžijas labāko sabiedrību. Viņš nevarēja ieprecēties nevienā kaut cik cienījamā ģimenē un varēja saieties tikai ar Slaterijiem vai citiem tamlīdzīgiem salašņām. Savas izglītības dēļ viņš jutās kādu pakāpi augstāk nekā Slateriji, un viņam, protams, negribējās precēt Emmiju, ar kuru viņš vakara krēslā tik bieži gāja pastaigāties.. Skārleta nopūtās, jo viņa bija ļoti ziņkārīga. Viņas mātes acu priekšā allaž risinājās visādas būšanas, taču Elena par tām tikpat kā nelikās zinis. Viņa centās neievērot visu nepieklājīgo un prasīja no Skārletas to pašu, jāteic gan, bez īpašiem panākumiem.

Elena jau bija piegājusi pie kamīna un izņēmusi no mazās kastītes rožukroņi, kad mammīte enerģiski iejaucās:— Misis Elen, vispirms jāpaēd vakariņas, tad varēsiet lūgt dievu.

—   Pateicos, mammīt, man negribas ēst.

—   Es pati jums pagatavošu vakariņas, tad jūs ēdīsiet.

Mammīte sašutumā savilka pieri un cauri priekšnamam

iegāja virtuvē.— Pork,— viņa sauca,— pasaki ķēkšai, lai uzpūš uguni, misis Elena pārbraukusi!

Grīdai zem mammītes svara dimdot, pašsaruna, ko viņa bija sākusi jau agrāk, kļuva arvien skaļāka, un drīz to arī ēdamistabā skaidri varēja dzirdēt:— Es vienmēr saku, nav vērts rūpēties par baltajiem salašņām, tie ir vislielākie sliņķi un visnepateicīgākie nelieši, misis Elenai nevajadzētu līdz nāvei nopūlēties tādu ļaužu labā, tie paši varētu nopirkt diezgan nēģeru, kas tos apkopj, ja vien tiem būtu kaut kripata prātiņa. Es vienmēr saku …

Mammītes balss izskanēja tālumā. Viņai bija pašai sava metode, kā darīt kungiem zināmu savu viedokli. Viņa labi saprata, ka pašcieņa baltajiem cilvēkiem neatļauj klausīties, ko melnie savā nodabā runā. Bet šādi viņa varēja būt droša, ka nedzirdēs iebildes un rājienus, lai runātu, cik skaļi runādama, un nevienam tomēr nebūs šaubu par viņas ieskatiem.

Porks ienāca ar šķīvi, nazi, dakšiņu un salveti. Mazs nēģeru zēns viņam sekoja pa pēdām. Ar vienu roku viņš steidzīgi pogāja ciet baltos audekla svārkus, otrā nesa mušu vēdekli no plānām avīžu papīra sloksnēm bambusniedres galā, kas bija garāka par viņu pašu. Elenai bija grezns pāva spalvu mušu vēdeklis, taču to lietoja tikai sevišķos gadījumos un arī tad tikai pēc ilgas stīvēšanās, jo Porks, ķēkša un mammīte uzskatīja, ka pāvu spalvas nesot nelaimi.

Elena apsēdās krēslā, ko Džeralds tai piestūma, un tūliņ sākās četrbalsīgs uzbrukums:

—  Māt, manai balles kleitai atplīsusi mežģīne. Es gribētu rīt tajā doties uz Divpadsmit Ozoliem. Vai tu man to piešūsi?

—   Māmiņ, Skārletas jaunā kleita ir daudz skaistāka nekā mana, sārtā ģērbā es izskatos kā putnu biedēklis. Vai viņa nevar vilkt manu sārto un es — viņas zaļo?

—   Māt, vai es drīkstu rīt palikt ballē? Man taču ir jau trīspadsmit.

—   Misis O'Hāra, kas to būtu domājis,— cst, meitenes, es tagad runāju!— Keids Kalverts šorīt bijis Atlantā, un viņš saka,— vai paliksiet klusu, es nedzirdu pats savu balsi!— viņš saka, tur visi esot ļoti uztraukti un runājot tikai par karu. Čārlstonā visi domājot, ka jenkiju nekaunība ilgāk vairs nav ciešama.

Elena gurdi pasmaidīja, šajā balsu nesaskaņā klausīdamās, un, kā jau pieklājas, vispirms atbildēja vīram:— Ja Čārlstonas cienījamie ļaudis tā domā un jūt, tad viņiem droši vien taisnība.— Elena bija pārliecināta, ka, varbūt vienīgi Savanu atskaitot, visi kontinenta smalkākie un cienīgākie ļaudis dzīvo šajā mazajā ostas pilsētā, un jāteic, ka Čārlstonas pilsoņi paši arī bija tādos ieskatos.

—   Nē, Kerīn, mans bērns, nākamgad. Tad gan tu varēsi palikt ballē un valkāt tādus pašus tērpus kā lielās māsas. Tad mana mazā sārtvaidzīte varēs priecāties, cik gribēs. Neraudi nu, tu taču zini, ka drīksti piedalīties dārza svētkos un palikt līdz vakariņām, bet balles atļautas tikai no četrpadsmit gadu vecuma.

—   Atnes man savu kleitu, Skārlet! Pēc vakara lūgšanas piešūšu tev to mežģīni.

—   Suelen, tavs tonis man nepatīk. Tavs sārtais tērps ir ļoti skaists un ļoti labi piederas tavai sejas krāsai tāpat kā Skārletai zaļais. Bet varēsi rīt aplikt manu granātu kaklarotu.

Suelena mātei aiz muguras triumfējot pacēla deguntiņu un ļaunā priekā paskatījās uz Skārletu, kas arī bija cerējusi uz granātu kaklarotu. Skārleta parādīja mēli. Suelena spēja būt tik neciešama ar savām žēlabām un savu patmīlību, un, ja Elenas klātbūtne Skārletu nebūtu atturējusi, viņa māsu jau sen būtu iepļaukājusi.

—   Man gribētos dzirdēt sīkāk, ko misters Kalverts stāstīja par Čārlstonu,—■ Elena teica vīram.

Skārleta labi zināja, ka māte nemaz neinteresējas par karu un politiku. Tās bija vīriešu darīšanas, gar kurām dāmām nebija daļas. Taču Džeraldam patika izteikt savus uzskatus, un Elena labprāt atļāva vīram šo prieku.

Kamēr Džeralds gari un plaši klāstīja jaunās ziņas, mammīte cēla kundzei galdā dažādus ēdienus. Tur bija zeltaini grauzdiņi, cepta cāļa krūtiņa un kūpošas, pārgrieztas, dzeltenas batātes, no kurām pilēja kausēts sviests. Mammīte iegrūda dunku mazajam Džekam sānos, un puika steidzīgi sāka Elenai aiz muguras šūpot vēdekli. Mammīte stāvēja pie galda un vēroja katru kumosu, kas ceļoja no šķīvja kundzes mutē. Skārleta redzēja, ka Elena aiz noguruma lāgā nemana, ko ēd. Tikai mammītes nepielūdzamā seja viņu piespieda neatteikties no vakariņām. Kad šķīvis bija tukšs, bet Džeralds vēl nebija rimies lamāt nelietīgos jenkijus, kas pieprasīja atbrīvot nēģerus, taču negribēja par tiem samaksāt ne plika graša, Elena piecēlās.

—   Vai jau skaitīsim lūgšanas?— viņš jautāja.

—   Jā, ir vēls — tiešām, pulkstenis jau desmit. Kerīnai jau sen vajadzēja gulēt. Pork, lūdzu, lampu; mammīt, manu lūgšanu grāmatu.— Mammītes aizsmakušiem čukstiem klausīdams, Džeks nolika mušu vēdekli kaktā un novāca šķīvjus, kamēr mammīte skapja atvilktnē meklēja Elenas nobružāto lūgšanu grāmatu. Porks piecēlās pirkstgalos, satvēra ķēdes riņķi un lēni laida griestu lampu lejup, līdz galda gals kļuva spoži apgaismots, bet istabas griesti pazuda tumsā. Elena sakārtoja svārkus un noslīga uz ceļiem, novietoja atvērto lūgšanu grāmatu sev priekšā uz galda un salika rokas uz tās. Džeralds nometās viņai blakus. Skārleta un Suelena ieņēma savas parastās vietas galda otrā galā un salocīja krokainos apakšsvārkus zem ceļiem mīkstu spilventiņu veidā, lai cietā grīda pārāk nenospiestu ceļus. Kerīna, kas bija maza saviem gadiem, lāgā nevarēja nomesties ceļos pie galda, tādēļ noslīga pie krēsla un atbalstīja elkoņus uz sēdekļa. Tā Kerīnai pašai arī labāk patika, jo vakara lūgšanas laikā viņa gandrīz vienmēr iemiga, un, ja viņa tupēja šādā stāvoklī, māte nekā nemanīja. Bija dzirdama čaboņa, nēģeru mājkalpotāji, kājas šļūcinādami, ienāca priekšistabā un nometās ceļos pie atvērtajām durvīm. Mammīte notupdamās skaļi ievaidējās, Porks arī uz ceļiem turējās taisni kā slotas kāts, Roze un Tīna glīti izklāja raibos katūna svārkus. Ķēkša izskatījās kalsena un dzeltena sniegbaltajā lakatiņā. Džeks, ļoti samiegojies, meklēja vietu, kur nomesties pēc iespējas tālāk no mammītes pirkstiem, kuri tik labprāt mēdza puikam kniebt. Nēģeru tumšās acis mirdzēja — vakara lūgšana kopā ar baltajiem kungiem piederēja pie ievērojamākiem dienas notikumiem. Viņi gan maz ko saprata no litānijas vecajiem, jaukajiem teikumiem un austrumnieciski gleznainās valodas, taču tā viņiem gāja pie sirds, un, dziedošās balsīs atbildēdami:— Kungs, apžēlojies par mums, Kristu, apžēlojies par mums,— viņi bijīgi klanījās.

Elena aizvēra acis un sāka lūgt, viņas balss cēlās un grima mierinoši kā šūpuļa dziesma. Galvas noliecās dzeltenās gaismas lokā, kad Elena pateicās dievam par ģimenes un savu nēģeru veselību un laimi.

Beigusi lūgšanu par visiem Taras iedzīvotājiem, par savu tēvu un māti, savām māsām, par saviem trim mazajiem mirušajiem dēliem un «visām nabaga dvēselēm šķīstīšanas ugunī», Elena, laizdama caur slaidajiem pirkstiem baltās lūgšanu krelles, sāka skaitīt lūgsnu dievmātei. Kā lēns vējš atskanēja atbilde no melno un balto lūpām:

— Svētā Marija, dieva māte, lūdz par mums, grēciniekiem, tagad un mūsu nāves stundā. Āmen.

Par spīti sirdssāpēm un neizlieto asaru smeldzei, pār Skārletu nolaidās dziļš miers — kā vienmēr šai stundā. Vilšanās rūgtums un bailes par rītdienu atkāpās, dodamas vietu cerībai. Šo atvieglojumu gan neatnesa ticība dievam: reliģija meitenei nebija nekas vairāk kā lūgšanu skaitīšana. Viņu aizkustināja māte, kad tā pacēla savu apskaidroto seju pret dieva troni, viņa svētajiem un eņģeļiem un izlūdzās svētību cilvēkiem, kurus mīlēja. Ja Elena aizlūdza par viņu, debesīm vajadzēja to sadzirdēt — par to Skārleta bija pārliecināta.

Elena bija beigusi, un Džeralds, kurš atkal nebija varējis atrast savu rožukroņi vakara lūgšanai, slepšus pirkstus noliekdams, sāka skaitīt Ave un Mūsu Tēvs. Dzirdot tēva dziedošo balsi, Skārlelas domas pret pašas gribu atkal aizklīda tālumā. Viņa gan zināja, ka šajā brīdī viņai būtu vajadzējis pārbaudīt savu sirdsapziņu. Elena viņai bija mācījusi katras dienas beigās pamatīgi ieskatīties savā sirdsapziņā, atzīt savas daudzās kļūdas un pārkāpumus, izlūgties dieva piedošanu un spēku turēties pretī kārdinājumiem, lai atkal nekristu to valgos. Taču Skārleta pārbaudīja tikai savu sirdi.

Meitene nolaida galvu uz saliktajām rokām, lai māte nevarētu redzēt viņas seju, un viņas skumjās domas atkal aizklīda pie Ešlija. Kā gan viņš varēja precēt Melāniju, ja īstenībā mīlēja viņu, Skārletu? Viņš taču zināja, cik ļoti viņa to mīlēja. Kā gan Ešlijs tā varēja lauzt viņas sirdi?

Te pēkšņi viņai prātā ienāca kāda jauna doma, gaiša un starojoša kā komēta. «Ak dievs, Ešlijam taču nav ne jausmas, ka es viņu mīlu!»

Šī atziņa nāca tik negaidīta, ka Skārleta izbailēs gandrīz skaļi atvilka elpu. Vienu ilgu, satrauktu mirkli viņas domas sastinga kā paralizētas, tad traucās tālāk.

«Kā lai viņš to zinātu? Esmu pret viņu vienmēr izturējusies tik klīrīgi, tēlojusi dāmu, esmu viņa klātbūtnē izlikusies tik neaizskarama, viņš droši vien domā, ka es pret viņu nekā

nejūtu — labi, ja tikai draudzību. Protams, tādēļ viņš man nekā neteica! Viņš domā, ka viņa mīlestība bez cerībām, tādēļ…»

Skārleta tūlīt atcerējās, ka ne reizi vien bija pieķērusi Ešliju tik savādi lūkojamies, pelēkās acis, kas parasti tik labi prata slēpt viņa domas, gluži vaļsirdīgi bija vērušās viņā ar moku un izmisuma plosītu skatienu.

«Viņš domā, ka esmu iemīlējusies Brentā, Stjuartā vai Keidā, tādēļ jūtas sirds dziļumos yīlies. Un, tā kā viņš nevar dabūt mani, viņš droši vien domā, ka savai ģimenei par prieku tikpat labi var precēt Melāniju. Bet ja viņš zinātu, ka es viņu mīlu …»

Skārletas mainīgā oma no dziļas bezcerības pacēlās svētlaimīgā satraukumā. Tad tāds bija Ešlija klusēšanas, viņa dīvainās izturēšanās izskaidrojums! Viņš nezināja! Viņas patmīlība nāca palīgā vēlmei, viņas ilgas kļuva pārliecība. Ja Ešlijs zinātu, ka viņa mīl viņu, viņš kristu ceļos viņas priekšā. Viņai vajag tikai. . . «Ak,» viņa domāja, spiežot pirkstus pie karstās pieres. «Kādēļ tas man tikai tagad nāk prātā! Man jāizdomā, kā viņam to paziņot. Viņš droši vien neprecēs Melāniju, ja zinās, ka es viņu mīlu! Nemūžam neprecēs!»

Viņa sarāvās, pamanījusi, ka Džeralds beidzis skaitīt lūgšanu un māte skatās uz viņu. Meitene steidzīgi sāka savas lūgšanas un noskaitīja, ko rožukronis prasīja, bet viņas balss bija tik aizkustināta, ka mammīte atvēra acis un pētoši paskatījās viņā. Kad viņa bija noskaitījusi lūgšanas un Suelena un pēc tam Kerīna sāka skaitīt savas, Skārletas domas traucās arvien tālāk reibinošā, jaunā cerībā. Arī tagad vēl nebija par vēlu! Ļoti bieži apgabalā jau bija piedzīvots, ka līgavainis (reizēm arī līgava) aizbēdzis ar kādu citu tieši no altāra priekšas. Un Ešlija saderināšanās pat nebija paziņota. Jā, viņai vēl bija laika diezgan! Ja Ešliju pie Melānijas nesaista mīlestība, bet tikai vecs solījums, kādēļ viņš nevarētu ņemt atpakaļ doto vārdu un precēt viņu, Skārletu? Tā Ešlijs droši vien arī darītu, tiklīdz uzzinātu, ka Skārleta viņu mīl. Viņai tas bija kaut kādā veidā jāpaziņo. Kā — gan jau viņa izdomās! Un tad …

Skārleta pēkšņi uztrūkās no laimīgajiem sapņiem. Viņa bija nokavējusi atbildi, un māte viņu pārmetoši uzlūkoja. Atkal iekritusi rituālā, Skārleta atvēra acis un slepus pārlaida skatienu istabai. Ceļos nometušies stāvi, maigā lampas gaisma, nēģeru krēslainās ēnas, pat visi pazīstamie priekšmeti, kas vēl pirms stundas viņai bija likušies tik apnicīgi, tagad cerību pacilātībā ieguva brīnišķīgu nokrāsu, un istaba atkal kļuva skaista. Šo acumirkli, šo ainu viņa nekad neaizmirsīs!

—   Dārgā Jaunava,— māte lūdzās. Sākās Jaunavas litānija, un Skārleta paklausīgi atbildēja:— Lūdz par mums,— kamēr Elena savā maigajā altā cildināja dievmātes tikumus.

Jau bērna gados Skārleta, šos vārdus izrunājot, vienmēr bija vairāk pielūgusi savu māti nekā Jaunavu, un tā tas bija arī vēl tagad. Kaut arī tā varbūt bija dieva zaimošana, Skārleta caur pievērtajiem plakstiem vienmēr redzēja Elenas augšup pacelto seju, nevis Svēto Jaunavu, kad skanēja mūžsenie vārdi: «Slimo glābiņš, gudrības tronis, grēcinieku patvērums, mūžīgā svētlaime.» Šie vārdi bija tik skaisti tāpēc, ka pauda Elenas būtību. Bet šovakar visā ceremonijā, klusajos vārdos, čukstošajās atbildēs Skārleta savā pacilājumā izjuta tādu skaistumu, kādu agrāk nekad nebija izjutusi. Viņas sirds tiecās pretī dievam neliekuļotā pateicībā par to, ka tas viņai bija pavēris teku, kas no lielā posta veda taisni Ešiija rokās.

Kad pēdējais «āmen» bija izskanējis, visi mazliet stīvām kājām piecēlās, un Tīna ar Rozi kopīgiem spēkiem palīdzēja piecelties mammītei. Porks paņēma no kamīna garu skalu, aizdedzināja to un izgāja priekšistabā. Kāpnēm pretī atradās riekstkoka bufete, kas ēdamistabai bija par lielu, un uz tās platās dzegas stāvēja vairākas lampas un garā rindā svečturi ar svecēm. Porks aizdedzināja lampu un trīs sveces un cienīgi kā karaļa guļamistabas pirmais kambarkungs, kas rāda gaismu karalim un karalienei ceļā uz guļamistabu, veda procesiju augšā pa kāpnēm, gaismekli augstu virs galvas turēdams. Viņam sekoja Elena Džeraldam zem rokas, tad nāca meitenes — katra ar savu sveci rokā. Skārleta iegāja savā istabā, nolika sveci uz augstās kumodes un tumšajā sienas skapī meklēja balles tērpu, kam bija jāpiešuj atirusī mežģīne. Viņa paņēma to un klusiem soļiem devās pa koridoru. Vecāku istabas durvis bija mazliet pavērtas, un, iekām meitene paguva pieklauvēt, viņa dzirdēja Elenu klusā, bet stingrā balsī sakām: — Mister O'Hāra, jums jāatlaiž Džonass Vilkersons.

Džeraids pikti attrauca:— Bet kur es ņemšu jaunu uzraugu, kas mani nekrāps?

—   Viņš jāatlaiž tūliņ, jau rīt no rīta. Lielais Sems ir labs priekšstrādnieks un var uzņemties Džonasa pienākumus, kamēr atradīsiet jaunu uzraugu.

—   Ak tā!— atskanēja Džeralda balss.— Tagad saprotu! Tātad cienījamais Džonass uztaisījis . ..

—   Viņam jāuzsaka tūlīt.

«Tātad Emmijas Slaterijas bērna tēvs ir Vilkersons,» Skārleta nodomāja. «Nu jā, ko citu var sagaidīt no jenkija un balto plukatu meičas?»

Brīdi uzmanīgi nogaidījusi, ļaudama Džeralda buldurēšanai noklust, viņa pieklauvēja pie durvīm un pasniedza mātei kleitu.

Kad Skārleta bija izģērbusies un nopūtusi sveci, viņas i itdienas plāns jau bija visos sīkumos gatavs. Tas bija vienkāršs. No Džeralda mantotā mērķtiecība ļāva viņai saskatīt tikai mērķi savā priekšā un īsāko ceļu uz to.

Sākumā viņa gribēja būt «lepna», kā Džeralds bija vēlējies, bet, tiklīdz viņi būs ieradušies Divpadsmit Ozolos, meitene gribēja izturēties tik jautri un draiski, cik vien iespējams. Nevienam nedrīkstēja rasties aizdomas, ka viņa satriekta par Ešliju un Melāniju. Un viņa koķetēs ar katru vīrieti. Varbūt tas bus nežēlīgi pret Ešliju, toties viņš to vēl kaislīgāk iekāros. Viņa neatstās neievērotu nevienu vīrieti precību gados — no vecā sarkanbārža Frenka Kenedija, Suelenas pielūdzēja, līdz kautrīgajam, klusajam, pastāvīgi sarkstošajam Čārlzam Hamiltonam, Melānijas brālim. Tiem visiem vajadzēja lidot ap viņu kā bitēm ap stropu; droši vien tas Ešliju pārvilinās no Melānijas pie viņas apbrīnotājiem. Pēc tam viņa iekārtosies tā, lai tālu no viesu pulka pāris minūšu varētu palikt ar jaunekli vienatnē. Ja Ešlijs tad nespers pirmo soli, viņai tas būs jādara pašai.

Kad viņi beidzot paliks vieni, Ešlija dvēselē vēl būs svaigs visu pārējo aplidotāju izdarību iespaids, viņam ķersies pie sirds, ka tie visi tīko pēc viņas, un viņa acīs atkal mirdzēs skumjais, izmisušais skatiens. Bet tad viņa to atkal darīs laimīgu, likdama nojaust, ka viņa, visu iekārotā, mīl Ešliju vairāk par visiem citiem vīriešiem pasaulē. Un brīdī, kad viņa — bikla un maiga — tā atzīsies, viņš vēl tūkstoškārt vairāk lasīs viņas acīs. Protams, tas notiks nevainojami pieklājīgā veidā. Viņai ne prātā nenāca Ešlijam atklāti teikt, ka viņa to mīl,— tas nu nekādā ziņā nebija iespējams. Nebija svarīgi, kā viņa tam liks visu nojaust, tas bija sīkums, par ko viņa nelauzīja galvu. Ar tādām lietām viņa jau bieži bija pratusi tikt galā, gan tas viņai izdosies arī šoreiz.

Krēslainajā mēnesnīcā savā gultā gulēdama, viņa iztēlojās visu šo ainu. Viņa redzēja, kā Ešlija pārsteigtā seja atmirdzēs laimē, kad tas sapratīs, ka viņa to tiešām mīl. Viņa dzirdēja, kā Ešlijs jautās, vai viņa grib būt tā sieva.

Viņa, protams, atbildēs, ka nevar precēties ar vīrieti, kas saderinājies ar citu jaunavu. Bet tad viņš kļūs arvien neatlaidīgāks, un beidzot viņa ļausies pierunāties. Un tad viņi nolems vēl tai pašā pēcpusdienā bēgt uz Džonsboro un …

Tiešām — rītvakar ap šo laiku viņa varbūt jau būs Ešlija Vilksa sieva!

Viņa piecēlās gultā sēdus, saņēma rokas ap ceļiem un ilgu, laimīgu brīdi tiešām jutās Ešlija Vilksa sieva — Ešlija līgava! Tad viņu pārņēma vieglas baiļu trīsas. Ja nu tas neizdodas, ja nu notiek citādi? Ja nu Ešlijs viņu neaizved? Viņa apņēmīgi atvairīja šīs domas.

— Par to es nedomāšu,— viņa stingri noteica,— citādi sākšu atkal bēdāties. Neredzu iemesla, kādēļ viss nevarētu notikt tā, kā es gribu — ja viņš mani mīl. Un es taču zinu, ka viņš mani mīl!

Skārleta pacēla galvu, zaļās acis mirdzēja meness gaismā. Elena viņai nekad nebija teikusi, ka ilgas un to piepildījums nav gluži viens un tas pats. Dzīve vēl nebija meitenei mācījusi, ka skriešanās sacīkstēs ne vienmēr uzvar tas, kam ātrākas kājas. Tā viņa gulēja sidrabainajā tumsā, krāja jaunu drosmi un kala plānus, kādus mēdz kalt meitenes sešpadsmit gadu vecumā, kad dzīve tik skaista, kad neveiksmes liekas neiespējamas, kad glīts tērps un piemīlīga sejas krāsa šķiet pietiekoši stipri ieroči, lai uzvarētu likteni.

V

Pulkstenis bija desmit. Šī aprīļa diena solījās būt neparasti silta; saules gaisma plūda caur platā loga zilajiem aizkariem Skārletas istabā. Krēmkrāsas sienas kvēloja, sarkankoka mēbeles zaigoja kā vīns, grīda, kur to nesedza spilgti sarkanais paklājs, mirdzēja kā spogulis. Jau varēja just Džordžijas vasaru, kas ar savu neganto karstumu padzīs pavasara vēsuma plūdus. Balzamisku ziedu smaržu un mitrās zemes izgarojumu piesātināts siltums spiedās istabā. Pa logu Skārleta redzēja sniegbaltās narcises abpus grantētajam piebrauktuves ceļam, dzelteno jasmīnu zari līka no ziedu svara un aptvēra krūmus kā krinolīns. Dzeltenie ķauķi un sīļi izkaroja vecum veco cīņu par to, kam piederēs magnolija zem viņas loga. Skaidri varēja dzirdēt ķildnieku spalgās, asās balsis un padzīto žēlās vaimanas.

Tik jauki rīti Skārletu arvien vedināja kavēties pie loga un, rokas uz platās palodzes atbalstot, ieelpot Taras smaržas un uzņemt sevī tās skaņas. Bet šorīt viņas acis neredzēja neko no visa šī skaistuma, viņa tikai atviegloti nopūtās: «Paldies dievam, ka nelīst!» Uz gultas, rūpīgi lielā papes kārbā salocīts, atradās viņas ābolzaļais muarē tērps ar dzeltenīgiem mežģīņu volāniem. To viņai vajadzēja vest līdzi uz Divpadsmit Ozoliem un apģērbt dejām, taču tagad Skārleta, to redzot, tikai paraustīja plecus. Ja viņas plāns izdosies, viņa šo tērpu šovakar nemaz neuzvilks.

Jau lubu laiku pirms balles sākuma viņa ar Ešliju būs ceļā uz D/.onsboro, lai salaulātos. Toties grūtāks bija jautājums, ko vilkt lielajos dārza svētkos pusdienas laikā. Kurš tērps vislabāk i/celtu viņas daiļumu un darītu viņu valdzinošu?

Kopš astoņiem viņa jau bija pielaikojusi daudzus tērpus un 111kal tos aizmetuši un tagad sapīkusi neziņā stāvēja mežģīņu biksēs, batista korsetē un trejos viļņainos, mežģīnēm apšūtos apakšsvārkos. Izsvaidītās drēbes gulēja uz grīdas, uz gultas un krēsliem ap viņu daudzkrāsainā audumu un garu lenšu kaudzē.

Sārtais organdi ģērbs ar garo jostu viņai piestāvēja labi, taču tas viņai bija bijis mugurā jau pērnvasar, kad Melānija ciemojās Divpadsmit Ozolos, viņa noteikti nebūs aizmirsusi un savā ļaunprātībā atcerēsies to. Melnais bombazīna tērps ar kuplajām piedurknēm un Stjuartu laika apkakli ļoti krāšņi izcēla viņas ādas krāsu, taču tajā viņa izskatījās veca. Skārleta bailīgi pameta skatienu spogulī uz savu sešpadsmitgadīgās meitenes seju, it kā nojauzdama grumbas un nokārušos zodu. Nekādā gadījumā viņa negribēja izskatīties veca un cienīga blakus Melānijas svaigumam. Muslīna ģērbs ar lavandas krāsas svītrām un platajiem mežģīņu ielaidumiem bija krāšņs, bet viņai lāgā nepiederējās. Kerīnas maigajam profilam un bērnišķajai sejas izteiksmei tas lieliski piestāvētu, Skārleta pati tajā atgādināja skolnieci. Zaļais tafta tērps ar zaļām samta lentēm apmalotiem sīkiem kruzulīšiem bija ļoti glīts un īstenībā viņas mīļākais tērps, jo darīja viņas acis tumšas kā smaragdus. Bet tieši uz krūtīm tam bija skaidri redzams tauku traips. Protams, viņa to varēja aizsegt ar saktu, taču Melānijai bija tik vērīgs skatiens! Tad vēl bija daži raibi katūna ģērbi, kas Skārletai tomēr nelikās gana svinīgi šim gadījumam, dažas balles kleitas un zaļais, puķainais muslīna ģērbs, ko viņa bija valkājusi vakar. Taču tas bija pēcpusdienas tērps un nederēja dārza svētkiem. Tam bija kuplas, bet ļoti īsas piedurknes, un kakla izgriezums gandrīz tikpat dziļš kā balles ģērbam, un tomēr viņai nekas cits neatlika — bija vien tas pats jāvelk. Galu galā viņai nebija jākaunas par savu kaklu, rokām un krūtīm, kaut arī nelikās gluži pieklājīgi tās jau priekšpusdienā rādīt.

Vēlāk, grozīdamās un locīdamās pie spoguļa, Skārleta vēlreiz pārliecinājās, ka viņas figūrā tiešām nav nekā slēpjama. Viņas kakls bija īss, bet skaisti liekts, rokas vilinošas un pilnīgas. Korsetes paceltās krūtis bija ļoti skaistas. Nekad viņai nebija vajadzējis ņieburā iešūt smalkas zīda rišas kā vairumam meiteņu viņas vecumā, lai piešķirtu figūrai vēlamo apaļumu. Viņa priecājās, ka bija mantojusi Elenas rokas un kājas, un vēlējās arī Elenas slaidumu, kaut arī īpaši neskuma par savu drusku mazāko augumu. «Žēl, ka nedrīkst rādīt kājas,» viņa nodomāja un pacēla apakšsvārkus. Tūliņ tās varēja redzēt, mežģīņu biksītēs tērptas, slaidas, labi veidotas un apaļīgas. Pat Fajetvilas meiteņu skolā visām audzēknēm bija nācies atzīt, ka viņai ir skaistas kājas. Un kur vēl viņas viduklis — slaidāka nebija trijās grāfistēs!

Viduklis viņu atkal noveda pie praktiskām domām. Zaļais muslīna tērps jostasvietā bija četrdesmit trīs centimetrus plats, bet mammīte korseti bija savilkusi četrdesmit piecus centimetrus platajam bombazīna ģērbam. Vajadzēja lūgt mammīti savilkt to vēl ciešāk. Skārleta pavēra durvis un nepacietīgi sauca. Viņa varēja atļauties pacelt balsi, jo Elena bija pieliekamā kambarī, kur izsniedza ķēkšai produktus šai dienai.

—   Daži iedomājas, ka es spēju lidot,— mammīte norūca un čāpoja pa kāpnēm augšā. Viņa ienāca aizelsusies, ar tāda cilvēka seju, kas sagatavojies cīņai un priecājas par to. Lielajās, melnajās rokās viņa nesa paplāti ar kūpošiem ēdieniem — divas lielas, ar sviestu aplietas batātes, sīrupainas griķu pankūkas un lielu šķiņķa šķēli treknā mērcē. Redzot, ko mammīte atnesusi, Skārletas sejā vieglu sapīkumu nomainīja spītība. Satraukumā viņa pavisam bija aizmirsusi mammītes dzelzs likumu, saskaņā ar kuru O'Hāru meitenēm pirms katrām viesībām vajadzēja mājās tik pamatīgi paēst, lai ciemos vairs negribētos.

—   Nevajag, es neēdīšu, vari nest atpakaļ.

Mammīte nolika paplāti uz galda un nostājās cīņas gatavībā.

—   Tu ēdīsi gan! Negribu vēlreiz piedzīvot to, kas notika pēdējos dārza svētkos, kad es no plunčiem paliku tik slima, ka nevarēju tevi pieskatīt. Tu apēdīsi visu līdz pēdējam kumosam!

—   Nenāk ne prātā! Labāk nāc šurp un savelc man korseti ciešāk, citādi nokavēsim. Rati jau piebraukti.

Mammīte turpināja glaimīgā balsī:— Mis Skārlet, esi tik mīļa un drusciņ ēd! Mis Kerīna un Suelena apēda visu.

—   Kāds tur brīnums!— Skārleta nicīgi teica.— Tām jau nav vairāk drosmes kā trušiem. Es negribu! Atceros, kā es reiz apēdu visu, ko tu man atnesi, un aizbraucu pie Kalvertiem, un tur bija krējuma saldējums, ko viņi bija atveduši no pašas Savanas, un es nevarēju apēst vairāk par vienu karoti. Šodien es sev nekā neliegšu un ēdīšu, cik vien man gribēsies.

Tik lielu spītību redzot, mammīte sašutumā sarauca uzacis. Ko jauna meitene drīkstēja un ko ne, tas mammītes galvā bija stingri nošķirts. Vidusceļa nebija. Suelena un Kerina bija kā vasks viņas spēcīgajās rokās un godbijīgi paklausīja visiem viņas aizrādījumiem. Bet ieskaidrot Skārletai, ka gandrīz visas viņas dabiskās tieksmes un iedomas nav saskaņojamas ar dāmas i icuīgu izturēšanos, vienmēr bija grūts darbs. Mammītes uzvaras pār Skārletu vienmēr bija ar mokām izcīnītas un liecināja par viltīgiem paņēmieniem, kas balto cilvēku prātam bija gluži sveši.

—   Tev varbūt vienalga, ko kungi runā par mūsu ģimeni, bet inan nav vienalga,— mammīte pukojās.— Es negribu stāvēt un klausīties, kā viesībās visi saka — mis Skārleta slikti audzināta; es tev allažīt esmu teikusi,- ka īstu lēdiju var pazīt no tā, ka viņa cd kā mazs putniņš, bet tu gribi pie Vilksiem notiesāt visu, ko lur pasniedz, un pierīties kā tītars.

—   Māte ir dāma un tomēr ēd,— Skārleta atcirta.

—   Kad tu būsi precējusies, tu arī varēsi ēst,— mammīte atbildēja.— Kad misis Elena bija tik veca kā tu, viņa nekad neēda svešās mājās, un krustmāte Polīna un krustmāte Jūleilija arī ne, un viņas visas ir apprecējušās; jaunkundzes, kas daudz ēd, nedabū vīru.

—   Neticu. Dārza svētkos, kad tev palika nelabi, bet es iepriekš neko nebiju ēdusi, Ešlijs Vilkss man teica, ka viņam tieši patīkot meitenes ar labu ēstgribu.

Mammīte purināja galvu, kā nelaimi pareģodama.

—• Ko viens kungs saka un ko viņš domā — divas dažādas lietas. Un es turklāt neesmu manījusi, ka misters Ešlijs tevi bildinātu.

Skārleta jau gribēja skarbi atbildēt, bet tad savaldījās. Tiesa kas tiesa, mammītes vārdi bija trāpījuši visvārīgākajā vietā, un nebija ko iebilst. Redzēdama viņas apjukumu, mammīte atkal paņēma paplāti un savā viltībā mainīja taktiku. Viņa piegāja pie durvīm un nopūtās.

—   Nu, kā gribi. Kad ķēkša bija pagatavojusi ēdienu, es viņai teicu: «Dāmu tu vari pazīt no tā, ka viņa ciemos neēd.» Un vēl es viņai teicu: «Savu mūžu neesmu redzējusi balto dāmu, kas ēstu mazāk par mis Melliju Hamiltoni, kad viņa pēdējoreiz ciemojās pie mistera Ešlija, tas ir, pie mis Indijas . . .»

Skārleta uzmeta viņai asu, aizdomu pilnu skatienu, taču mammītes platajā sejā bija rakstīta tikai tīrā nevainība un nožēla par to, ka Skārleta nav tāda dāma kā Melānija Hamiltone.

—   Noliec paplāti un savelc man korseti ciešāk!— Skārleta aizkaitināta teica.— Pēc tam mēģināšu drusku ēst. Ja es tagad ēstu, tu nevarētu man savilkt korseti.

Mammīte apslēpa triumfu un atkal nolika paplāti.

—   Ko tad mans mīļais jēriņš ģērbs?

—   Šo,— Skārleta parādīja uz smaržīgo zaļi puķainā muslīna kaudzi. Mammītes cīņas gars atkal iedegās.

—   Nē, to tu nedarīsi, tas neder rītam, pirms trijiem tu nedrīksti staigāt kailām krūtīm, un šim ģērbam nav ne apkakles, ne piedurkņu, tu dabūsi vasaras raibumus, un es negribu to piedzīvot, kad visu ziemu esmu likusi tev paniņu kompreses, lai izbalinātu vasaras raibumus, ko tu dabūji Savanas jūrmalā, es pateikšu tavai mātei.

—  Ja tu viņai teiksi kaut vienu vienīgu vārdu, kamēr nebūšu apģērbusies, es neēdīšu ne kumosa,— Skārleta vēsi atteica.

—     Pēc tam mātei vairs nebūs laika sūtīt mani augšā, lai vēlreiz pārģērbtos.

Mammīte padevīgi nopūtās, jo nu viņa bija uzvarēta. Ja bija jāizvēlas viens no diviem ļaunumiem, tad labāk lai skuķis priekšpusdienā valkā pēcpusdienas ģērbu nekā pie galda pierijas kā tītars.

—   Pieturies un ievelc elpu!— viņa pavēlēja.

Skārleta paklausīja un pieķērās pie gultas gala. Mammīte vilka un rāva visiem spēkiem, un, kad korsetē iežņaugtā vidukļa jau tā niecīgais apmērs kļuva vēl šaurāks, viņas acīs parādījās lepns, maigs mirdzums.

—   Nevienai nav tāda viduča kā manam mīļajam jēriņam,— viņa apmierināta teica.— Ikreiz, kad es mis Suelenas vidukli savelku labi cieši, viņa gandrīz paģībst.

—   Pū!— Skārleta nopūtās, ievilka elpu un tikko varēja izteikt vārdus:— Es nekad vēl neesmu paģībusi.

—   Nekaitētu, ja tu šad un tad to darītu,— mammīte ieteica.

—   Tu dažreiz esi pārāk sparīga un droša, es tev jo bieži esmu gribējusi teikt — ka neizskatās labi, ja tu nepaģībsti, čūskas un peles ieraugot. Mājās jau tas nav no svara, bet, svešiem redzot. ..

—   Klusē! Gan tu redzēsi, es dabūšu vīru arī bez spiegšanas un ģībšanas. Ak tu žēlīgais — nu gan pieguļ! Tagad uzvelc man tērpu.

Mammīte uzmanīgi pārvilka divpadsmit metrus zaļā, puķainā muslīna pār iecietinātajiem apakšsvārkiem un aizāķēja šauro, mugurpusē dziļi izgriezto kleitas ņieburu.

—   Bet skaties tu man, turi šalli ap pleciem, kad ej saulē, un nenoņem cepuri, kad tev karsti,— viņa piekodināja,— citādi tu pārnāksi mājās brūna kā vecais Slaterijs, bet tagad ēd, manu jēriņ, bet ne pārāk ātri; kas tur par labumu, ja viss tūliņ atkal nāk atpakaļ.

Skārleta paklausīgi apsēdās pie galda, gan šaubīdamās, vai viņa varēs paelpot, ja norīs kaut kumosiņu. Mammīte paņēma no mazgājamā galda garu dvieli, uzmanīgi apsēja to Skārletai ap kaklu un izklāja balto drānu pār viņas klēpi. Skārleta sāka ar šķiņķi, jo šķiņķi viņa labprāt ēda, un ar lielām pūlēm pievārēja to arī šoreiz.

—   Ak dievs, kaut es jau būtu precējusies!— Viņa rūgti nopūtās, ar riebumu ķerdamās pie batātēm.— Kā man apnikusi šī mūžīgā nedabiskā izturēšanās — nekad es nedrīkstu darīt, ko gribu! Man vairs nav nekādas patikas izlikties, ka ēdu kā putniņš, tipināt sīkiem solīšiem, kad man gribas skriet, teikt, ka man pēc valša reibst galva, ja es gluži labi varētu dejot divas dienas no vietas un nemaz nepagurt. Man vairs nepatīk katram muļķim, kam divreiz mazāk prāta nekā man, maigi teikt: «Jūs esat tik asprātīgs!»— un mūždien izlikties, ka neko nezinu, lai vīrieši man varētu stāstīt pekstiņus un izrādīties pārāki, ievērojami un gudri. .. Nu gan es vairs nevaru ne drusciņas norīt!

—   Apēd vienu pankūku, kamēr nav atdzisusi,— mammīte nepielūdzami skubināja.

—   Kādēļ meitenei vienmēr jāiztaisās tik dumjai, ja viņa grib dabūt vīru?

—   Man liekas, vīrieši nezina, ko grib, viņi tikai iedomājas, ka zina, un, ja iztop viņu iegribām, var drīz tikt zem aubes un nav visu mūžu jātup vecmeitās; viņi iedomājas, ka viņiem vajadzīgas klusas muļķītes, kam prāta un ēstgribas tik maz kā putniem; vīrietim pāriet patika precēt meiteni, ja rodas aizdomas, ka šī gudrāka par viņu.

—   Bet kā tu domā — vai vīrieši nebrīnās, ja pēc kāzām pamana, ka viņu sievām tomēr piemīt prāts?

—   Nu, tad ir par vēlu, tad viņi jau precējušies. Ar sievām turklāt ir citādi, kungi grib, lai viņu sievām būtu prāts.

—   Tad es darīšu, ko gribēšu, un arī teikšu, ko gribēšu, un, ja ļaudīm tas nepatiks, es par to tikai pasmiešos.

—   Nē, to tu nedarīsi vis,— mammīte norāja.— Kamēr es elpošu, tas nenotiks, un tagad apēd pankūku, mīlulīt!

—   Jenkiju meitenes nemaz nav tādas aitiņas. Pērngad Saratogā redzēju daudzas izrādām savu saprātu, turklāt vīriešu klātbūtnē.

Mammīte nicīgi nošņācās.

—   Jenkiju meitenes, jā, tās varbūt runā gan, kas ienāk prātā, bet es neredzēju vis, ka Saratogā daudzi tās būtu bildinājuši.

—   Bet jenkijiem taču arī jāprecas,— Skārleta iebilda.— Tie jau neaug kā zāle. Tiem taču arī jāprecas un jādabū bērni. Turklāt bērnu tiem ir daudz.

—   Vīrieši viņas prec naudas dēļ,— mammīte nesatricināmā pārliecībā atbildēja.

Skārleta mērcēja pankūku sīrupā un ēda. Var jau būt, ka mammītes izteicienos bija kāda daļa patiesības — Elena taču sacīja to pašu, tikai maigākiem vārdiem. Visu viņas draudzeņu mātes savām meitām iekala pārliecību, ka pasaules priekšā viņām jābūt ļoti nevarīgām, pieglaudīgām būtnēm ar maigām stirnas acīm. Nebija jau viegli ilgu laiku tā izlikties. Varbūt viņa tiešām bija pārāk droša? Reizēm viņa Ešlijam bija gluži brīvi un vaļsirdīgi izteikusi savas domas. Varbūt viņas lielais prieks par jāšanu un skriešanu bija puisi atbaidījis un iedzinis maigās Melānijas rokās? Vai viņai būtu jāmaina taktika? Bet, ja Ešliju varēja apmānīt ar tik muļķīgu izlikšanos, tad viņa to vairs nevarēja cienīt tā kā līdz šim. Vīrietis, kurš bija tik dumjš, ka ticēja apsvērtai, liekuļotai vientiesībai, ģīboņiem un glaimiem, nebija tā vērts, lai viņa dēļ pūlētos.

Bet tādi jau bija viņi visi. Ja viņa tiešām bija ar Ešliju nepareizi iesākusi, atlika tikai mēģināt citādi. Viņa gribēja savaldzināt šo puisi; viņai atlika vēl tikai dažas stundas laika, lai to iegūtu. Ja viņam tiešām patīk īsti vai šķietami ģīboņi, labi — viņa kritīs ģībonī. Ja viņu pievelk čiepstoša balstiņa, sekla koķetērija un zvirbuļa smadzenes, labi — viņa tēlos naivo un izliksies vēl dumjāka par Ketlīnu Kalverti. Bet, ja būs vajadzīga drošāka rīcība, viņa nevairīsies arī tās. Šodien bija jāliek lietā visi līdzekļi.

Nebija neviena, kas Skārletai pateiktu, ka viņas pašas spriganais, ņiprais dabiskums bija pievilcīgāks par jebkuru masku, ko viņa varēja uzlikt. Ja kāds viņai to būtu teicis, viņa būtu priecājusies, bet diezin vai būtu tam ticējusi; arī sabiedrība, pie kuras tā piederēja, būtu šaubījusies, jo nekad — nevienā laikmetā gan pirms, gan pēc tam — sievietes dabiskums nebija tik zemu vērtēts kā toreiz.

Kad rati veda meitenes pa sarkano ceļu uz Vilkšu plantāciju, Skārleta nopriecājās, ka nedz māte, nedz mammīte nebrauc līdzi. Tātad viesībās nebūs neviena, kas tikko manāmi sarauktām uzacīm vai pastieptu apakšlūpu varētu iejaukties viņas plānos. Suelena, protams, rīt visu izpļāpās, bet, ja viss notiks tā, kā Skārleta bija cerējusi, tad ģimene būs pārāk satraukta par viņas saderināšanos ar Ešliju vai pat par viņas nolaupīšanu, ka nevienu vairs nesadusmos viņas nepiedienīgā uzvedība dārza svētkos. Jā, viņa priecājās, ka Elena nebija varējusi braukt līdzi.

Džeralds tajā pašā rītā bija atlaidis Džonasu Vilkersonu, un Elena bija paiikusi Tarā, lai pirms uzrauga aiziešanas kopā ar to izskatītu norēķinus. Atvadu skūpstu Skārleta mātei bija devusi mazajā darbistabā, kur Elena sēdēja pie augstā, vecā sekretāra ar papīru pilnajiem plauktiem un atvilktnēm. Džonass Vilkersons ar cepuri rokā stāvēja turpat blakus. Iedegusi seja pauda vāji slēptu naidu, naidu, kas bija Džonasā aizsvilies kopš brīža, kad viņš gluži vienkārši bija padzīts no provinces labākās uzrauga vietas tādas nieka mīlināšanās dēļ. Viņš vairākas reizes bija Džeraldam teicis, ka Emmiju Slateriju tikpat labi būtu varējuši apbērnot vismaz kādi divpadsmit citi vīrieši, un Džeralds tam klusībā pilnīgi piekrita, taču Elenas acīs tas lietas būtību negrozīja. Džonass ienīda visus šos dienvidniekus. Vēsā pieklājība, aiz kuras slēpās nicināšana pret viņa zemo kārtu, viņam likās neciešama. Bet vairāk par visiem viņš ienīda Elenu O'Hāru, kura, viņaprāt, iemiesoja visu, kas Džonasam šai zemē riebās.

Mammīte kā galvenā mājas saimes uzraudze arī bija palikusi mājās, lai Elenai palīdzētu, un viņas vietā uz bukas Tobijam blakus sēdēja Dilsija. Meiteņu balles tērpi garā papes kārbā gulēja tām uz ceļiem. Džeralds savā smagajā medību zirgā jāja blakus ratiem, drusku iereibis un ļoti apmierināts, ka tik ātri un veikli nokārtojis nepatīkamo Vilkersona lietu. Atbildību viņš bija novēlis uz Elenu; sievas vilšanās par to, ka viņa viesībās nevarēs tikties ar saviem draugiem, Džeraldam nenāca ne prātā. Bija jauka pavasara diena, viņa lauki izskatījās krāšņi, putni dziedāja, un viņš jutās tik jauns un līksms, ka nespēja nopietni domāt. Šad un tad viņš uzvilka «Pegiju vaļējos ratos» vai citas īru dziesmiņas, tāpat arī drūmo gaudu dziesmu par Robertu Emitu: «Tālu tā zeme, kur viņas varonis dus.» Viņš bija laimīgs un priecīgi satraukts, zinot, ka visu dienu varēs pavadīt skaļā, trokšņainā sašutumā par jenkijiem un sarunās par karu. Viņš bija lepns uz savām trim skaistajām meitām krokainajos stīpu svārkos, ar aušīgi mazajiem, mežģīnēm apšūtajiem saulessardziņiem virs galvas. Par savu iepriekšējās dienas sarunu ar Skārletu viņš vairs nedomāja, tā bija pilnīgi izzudusi no viņa atmiņas. Viņš tikai domāja, ka Skārleta ir skaista un dara viņam lielu godu un ka viņas acis šodien ir tik zaļas kā Īrijas pakalni. Šī iedoma vairoja viņa pašlepnumu, tanī bija kaut kas poētisks, tādēļ viņš savas meitenes pagodināja, skaļi, lai gan ne visai pareizi izpildīdams «Kad zaļābola vainags man galvā. . .».

Skārleta noraudzījās viņā ar mīļu nosodījumu, kādu māte jūt pret saviem mazajiem lielībniekiem dēliem; viņa zināja, ka, saulei rietot, tēvs būs smagi piedzēries. Atceļā viņš, kā parasti, mēģinās tumsā lēkt pār katru žogu starp Divpadsmit Ozoliem un Taru, un cerams, ka sevišķa dieva žēlastība un zirga veselais saprāts arī šoreiz pasargās viņu no kakla laušanas. Tiltu viņš neliksies manām un zirgā pārpeldēs upi, un tad, ska]i aurodams, pārjās mājās, un Porks, kurš šādos gadījumos vienmēr gaidīja priekšistabā, apguldīs viņu darbistabā uz dīvāna. Droši vien viņš sabojās savu jauno, pelēko uzvalku un tādēļ nākamā dienā nejauki lamāsies, turklāt gari un plaši stāstīs Elenai, kā viņa zirgs tumsā ievēlies no tilta upē,— tie būs salti meli, kuriem neviens neticēs, bet kurus visi noklausīsies bez iebildumiem. Tad viņš jutīsies kā liels viltnieks.

Džeralds ir brīnišķīgs, iedomīgs, vieglprātīgs, mīļš tētiņš, Skārleta meitas mīlestības uzplūdā nodomāja. Šorīt viņa bija tik satraukta un laimīga, ka mīlēja Džeraldu un visu pasauli. Viņa bija skaista un labi to zināja. Diena vēl nebūs pagājusi, kad Ešlijs jau piederēs viņai. Saule spīdēja silti un laipni, un viņas acu priekšā pletās Džordžijas pavasara krāšņums. Ceļmalā kazeņu mētras ar savu svaigo zaļumu aizklāja sarkanās grambas, ko nogāzēs iegrauzušas ziemas lietavas, un kailos granīta bluķus, kuri bija izmētāti mālainajā zemē, jau apvija mežrozes un maigi zilas vijolītes. Kokiem apaugušos pakalnus aiz upes vainagoja mirdzoši balti ligustru ziedi — izskatījās, ka zaļumus vēl klāj sniega kupenas. Mežābelēm bija pārplīsuši pumpuri, tie lāsmoja vismaigākajās krāsās — no balta līdz košam rožu sārtumam, bet zem kokiem, kur saule rotaļājās nobirušās egļu skujās, pletās raibs — sarkans, iedzeltens un gaiši sārts — meža staipekņu paklājs. Liegais vējiņš uzvēdīja svaigu, vieglu sulīga zaļuma elpu, un visa pasaule reibinoši smaržoja.

«Cik neaizmirstami skaista diena!» Skārleta nodomāja. «Un varbūt jau šodien būs manas kāzas!» Viņa ar tvīkstošu sirdi iztēlojās, kā viņi abi ar Ešliju šodien pēc pusdienas cauri šim ziedu krāšņumam, cauri spirgtajam zaļumam dosies tālē, uz Džonsboro, pie garīdznieka; varbūt tas notiks jau šonakt — mēness gaismā. Protams, viņiem vajadzēs vēlreiz salaulāties pie mācītāja Atlantā, bet par to lai domā Elena un Džeralds. Viņai kļuva neomulīgi, iedomājoties, kā Elena nobālēs aiz kauna, izdzirdusi, ka viņas meita aizbēgusi ar citas jaunavas līgavaini, bet Skārleta jutās droša, ka Elena viņai piedos, kad redzēs, cik viņa laimīga. Džeralds skaļi lādēsies, taču, par spīti visiem zvērestiem nemūžam neļaut viņai precēties ar Ešliju, tomēr neizsakāmi priecāsies par abu ģimeņu saradošanos.

«Bet par to varēs lauzīt galvu, kad būšu jau apprecējusies,» viņa nodomāja un atgainīja bažīgās domas. Šādā pavasara rīta saulē, turklāt redzot, kā pakalnā upes otrā krastā parādās Divpadsmit Ozolu dzīvojamās mājas skursteņi, varēja tikai priekā nodrebēt.

«Tur nu es dzīvošu visu mūžu un vēl kādas piecdesmit un v.iirak reizes redzēšu tādu pavasari, un stāstīšu saviem bērniem nu mazbērniem, cik skaists bija šis pavasaris, tik skaists, kādu lic nekad nepiedzīvos.» To iedomājoties, viņa jutās tik laimīga, ka sāka dziedāt līdzi «Zaļābola vainaga» beigu refrēnu, izpelnīdamās skaļu Džeralda piekrišanu.

—   Nezinu gan, kādēļ tu šorīt esi tik jautra,— Suelena zobgalīgi teica. Viņa nevarēja aizmirst, ka Skārletas zaļajā balles kleitā viņa būtu izskatījusies daudz labāk nekā tērpa likumīgā īpašniece. Kādēļ Skārleta vienmēr bija tik skaudīga un nekad negribēja aizdot māsām savus tērpus un cepures? Un kādēļ māte viņu vienmēr aizstāvēja un apgalvoja, ka zaļais neesot Suelenas krāsa?— Tu taču zini tikpat labi kā es, ka šovakar paziņos Ešlija saderināšanos,— tēvs mums to šorīt pateica. Un sen jau redzams, ka tu esi viņā samīlējusies.

—   Ej nu ej!— Skārleta parādīja māsai mēli un neļāva sabojāt labo omu. «Interesanti, ko mis Suelena teiks rīt ap šo laiku?»

—   Bet, Suzīt, tu taču zini, ka tas nav tiesa!— Kerīna aizskarta protestēja.— Skārletas draugs taču ir Brents!

Skārleta smaidot pavērsa zaļās acis uz jaunākās māsas pusi un vēlreiz nobrīnījās par tās jauko vientiesību. Visa ģimene zināja, ka trīspadsmit gadus vecā Kerīna atdāvinājusi savu sirdi Brentam Tārltonam, kurš viņā redzēja tikai jaunāko māsiņu. Kad Elenas nebija tuvumā, visi O'Hāras meitēnu par to zoboja līdz asarām.

—   Mīļā, man Brents ir gluži vienaldzīgs,— Skārleta bija augstsirdīga savās laimes jausmās,— un viņš arī nedomā par mani. Tu taču zini — viņš gaida, kad tu būsi pieaugusi.

Mulsumā starp laimi un šaubām Kerīnas bērna sejiņa pietvīka rozes sārtumā.

—   Ai, Skārlet, vai tiešām?

—   Skārlet, vai tev māte nav teikusi — Kerīna vēl par mazu, lai domātu par pielūdzējiem. Kam tu viņai stāsti tādas aušības?

—   Skrien un pasūdzies, ja gribi,— Skārleta atcirta.— Tu vienkārši gribi Kerīnu atturēt, jo labi zini, ka pēc gada viņa būs daudz skaistāka par tevi.

—   Pievaldiet mēlītes, citādi dabūsiet ar pātagu!— Džeralds brīdināja abas vecākās māsas.— Cst, klausieties! Vai tur kāds nebrauc? Tie būs Tārltoni vai Fontēni!

Kad viņi tuvojās krustojumam, kur kokiem apaugušā pakalnā viņu ceļš krustojās ar ceļu uz Mimozu un Fērhilu, arvien dzirdamāki kļuva pakavu kliksti, skanēja ratu rīboņa un sieviešu balsis, jautra vārdu pārmaiņa aiz zaru priekškara.

Džeralds apturēja zirgu un lika Tobijam apstādināt ratus tieši krustcelēs.

—   Tārltonu dāmas,— viņš paziņoja meitām. Džeralda ziedošā seja staroja: ja neņēma vērā Elenu, sarkanmatainā misis Tārltone viņam patika vairāk par visām citām grāfistes dāmām.— Un viņa pati brauc! Jā, tā sieviete prot rīkoties ar zirgiem! Viņas roka ir viegla kā spalva un stipra kā jēlāda, un tomēr tik skaista, ka gribas to skūpstīt. Žēl, ka jums nevienai nav tādu roku,— viņš piebilda, uzmezdams meitām maigi pārmetošu skatienu.— Kerīnai bail no nabaga lopiņiem, Suelenas roka sažņaudzas kā kāsis, līdzko tā satver pavadu, bet tu, Skārlet…

—   Nu, mani neviens zirgs vēl nav nometis,— Skārleta bija ļoti sašutusi,— bet misis Tārltona krīt katrās medībās.

—   Un pārlauž atslēgas kaulu kā vīrietis,— Džeralds teica, — bez ģībšanas, bez lieka uztraukuma. Bet nu klusu, tur viņa brauc!

Viņš piecēlās kāpšļos un jau pa gabalu noņēma cepuri, tiklīdz parādījās Tārltonu kariete, pilna at meitenēm raibos ģērbos, saulessargiem, plīvojošiem šķidrautiem un misis Tārltoni uz bukas. Četras meitas ar aukli un garajām balles kleitu kārbām — tur nu tiešām kučierim nebija vietas. Turklāt Beatrise Tārltona neļāva nevienam — vienalga, melnam vai baltam — ķerties pie grožiem, ja vien pašai roka nebija pakārta kaklā. Maiga, smalkiem kauliem un tik baltu ādu, it kā viņas liesmainie mati būtu uzsūkuši sevī visu sārtumu, Beatrise bija veselības un neizsīkstošas enerģijas pārpilna. Viņa bija laidusi pasaulē astoņus bērnus, tikpat sarkanmatainus un spēcīgus kā viņa pati, un teicami uzaudzinājusi tos, ļaudama bērniem lielu brīvību, bet vienlaikus arī turēdama tos stingros grožos kā savvaļas kumeļus. «Valdi tos, bet nelauz viņu gribu,»— tāds bija misis Tārltonas princips.

Viņa mīlēja zirgus un pastāvīgi runāja par tiem. Viņa tos saprata un mācēja kopt labāk nekā visi grāfistes vīrieši. Lielajā aplokā kumeļu bija, ka biezs, tāpat ari plašā māja pakalnā bija par šauru viņas astoņiem bērniem. Kad viņa jāja caur plantāciju, viņai vienmēr līdzi skrēja kumeļi, dēli, meitas un medību suņi. Savus zirgus, it īpaši raudo ķēvi Nelliju, viņa uzskatīja par radījumiem ar cilvēka prātu, un, ja saimniecība kādreiz aizkavēja Beatrisi ilgāk par to stundu, kad viņa ik dienas mēdza izjāt, misis Tārltona iespieda nēģeru zēnam cukurtrauku rokā un teica: «Iedod Nellijai kādu sauju un saki viņai, ka es tūliņ nākšu.»

Viņa gandrīz vienmēr staigāja jātnieces apģērbā, katrā ziņā vienmēr bija gatava kāpt seglos un tālab katru ritu pieceļoties attiecīgi ietērpās. Katru rītu neatkarīgi no tā, vai lija lietus vai spīdēja saule, Nelliju apsegloja un vadāja šurp un turp mājas priekšā, gaidot mirkli, kad misis Tārltona varēs uz kādu stundu atbrīvoties no saimnieces pienākumiem. Fērhila bija grūti apsaimniekojama plantācija, tādēļ dīku stundu bija ļoti maz, un Nelliju bieži vien bezgala .ilgi soļos vadāja šurp un turp, kamēr Beatrise Tārltona darīja savus dienas darbus, nevērīgi nesdama uz rokas jātnieces svārku malu, zem kuras varēja redzēt krietnu gabalu no viņas spožajiem, augstajiem zābakiem.

Šodien viņa bija melna zīda tērpā ar gluži nemoderni šauru krinolīnu. Bet tik un tā viņa izskatījās kā jātnieces apģērbā tērpusies — vidus bija tikpat cieši savilkts, un mazā, melnā cepure ar melno strausa spalvu, kas ieslīpi turējās virs labsirdīgajām, brūnajām acīm, bija gauži līdzīga tai vecajai cepurei, kuru viņa valkāja medībās.

Džeraldu ieraudzījusi, viņa pavicināja pātagu un apturēja savus straujos kumeļus. Visas četras meitenes pārliecās pār ratu malu, tik skaļi sveicinot, ka zirgi bailēs slējās pakaļkājās. Nejaušam vērotājam būtu licies, ka pagājuši gadi, nevis tikai divas dienas, kopš Tārltoni un O'Hāras pēdējoreiz satikušies. Tārltoni bija sabiedriska dzimta un ļoti cienīja savus kaimiņus, it sevišķi O'Hāru meitenes, pareizāk sakot, Suelenu un Kerīnu. Visā grāfistē nebija nevienas meitenes, varbūt vienīgi Ketlīna Kalverte ar savām zvirbuļa smadzenēm, kas tiešām mīlētu Skārletu.

Vasarās šai novadā apmēram reizi nedēļā rīkoja vienu balli un dārza svētkus. Rudajām Tārltonu meitenēm ar viņu neremdējamo izpriecu kāri katri jauni dārza svētki un katra balle tomēr likās tik uztraucoši pasākumi, it kā viņas ko tādu redzētu pirmo reizi mūžā. Tas bija glīts, jautrs kvartets, cieši sasēdies ratos, tā ka stīpu svārki ar rišām kārās pāri malai, bet saulessargi viegli sitās kopā virs platajām salmu cepurēm ar rozēm un melna samta zodu lentēm. Zem cepurēm varēja redzēt dažādu nokrāsu sarkanus rnatus. Hetijai bija koši, spilgti sarkani, Kamillai — gaišas zemeņu krāsas, Rendas mati bija vara krāsā un mazās Betsijas cirtas — dzelteni sarkanas kā burkāni.

— Skaists pulciņš, cienīgā kundze,— Džeralds galanti teica, apturēdams zirgu blakus dāmu ratiem.— Bet neviena nav tik skaista kā māte.

Misis Tārltona grozīja zeltaini brūnās acis un jocīgā sajūsmā par komplimentu savilka apakšlūpu. Meitenes iesaucās:— Māmiņ, netaisi tik skaistas acis, mēs pateiksim tēvam!— Un:— Ticiet man, mister O'Hāra, tiklīdz parādās kāds skaists vīrietis — tāds kā jūs —, viņa mums tūliņ to atņem!

Skārleta smējās līdz ar viņām par šiem jautrajiem vārdiem un tomēr, kā arvien, viņu drusku atbaidīja lielā vājībā, ar kādu Tārltonu meitenes izturējās pret savu māti — gluži kā pret līdzīgu, ne vecāku par sešpadsmit gadiem. Iedomāties vien, ka viņa tā varētu runāt ar savu māti, Skārletai likās gandrīz zaimojoši. Tomēr Tārltonu meiteņu attiecībās ar māti bija savs īpatnējs un liels jaukums, jo meitas to dievināja, par spīti visam, ko viņas mātē nosodīja un zoboja. Skārletai iešāvās prātā, ka, nebūt nevēlēdamās tādu māti kā misis Tārltona, viņa tomēr mīļuprāt šādi paķircinātu Elenu. Taču šī iedoma vien jau liecināja par godbijības trūkumu pret Elenu, un viņa nokaunējās. Četras mazās Sarkangalvītes Tārltonu ratos droši vien nekad nejuta tādus sirdsapziņas pārmetumus. Kā vienmēr, kad Skārletai uzmācās sajūta, ka viņa nav tāda kā viņas kaimiņienes, meiteni pārņēma savāda nedrošība.

Lai Skārleta būtu, cik attapīga būdama, viņa slikti pazina cilvēkus, tomēr pusapzināti noprata, ka Tārltonu meitenes gan bija nevaldāmas kā ķēvītes un aušīgas kā marta zaķi, toties viņām bija laimīgs mantojums — no pretrunām brīvs raksturs. Kā no mātes, tā no tēva puses viņas bija Ziemeļdžordžijas meitas, ko tikai viena paaudze šķīra no pirmajiem mūžameža līdumniekiem. Viņas bija drošas par sevi un apkārtējo pasauli un instinktīvi vienmēr zināja, kas jādara. To pašu varēja teikt arī par Vilksiem, taču pavisam citā nozīmē. Viņām izpalika iekšējais konflikts, kas tik bieži bija jāizcīna Skārletai,, kuras dzīslās pārsmalcinātas aristokrātes asinis jaucās ar atjautīgo, dzīvīgo īru zemnieka dabu. Skārleta juta vajadzību cienīt un dievināt savu māti, bet reizē arī raustīt tai matus un ķircināt to. Tās pašas pretrunīgās jūtas viņai lika vēlēties, lai vīrieši viņu uzskatītu par smalku, dižciltīgu dāmu, un tai pašā laikā ilgoties būt valšķīgai nebēdnei, kurai pāris skūpstu neko lielu nevar kaitēt.

—   Kur tad Elena šorīt aizķērusies?— misis Tārltona jautāja.

—   Mēs atlaižam uzraugu, un viņa palika mājās, lai izskatītu rēķinu grāmatas. Un kur tad jūsu vīra kungs ar dēliem?

—   Ak, tie jau pirms vairākām stundām aizjāja uz Divpadsmit Ozoliem pārbaudīt punšu — vai tas gana stiprs. It kā no pēcpusdienas līdz agram rītam vēl nebūtu laika diezgan! Lūgšu Džonu Vilkšu aizkavēt viņus arī naktī — lai guldina kaut stallī! Piecus par daudz iebaudījušus vīriešus arī es nevaru valdīt. Ar trim es vēl tiktu galā, bet…

Džeralds žigli iejaucās un mainīja sarunas tematu, skaidri iuzdams, kā meitas viņam aiz muguras klusi smejas un atceras io, kadā stāvoklī viņš pats pagājušā rudenī bija pārkūlies mājās no Vilkšu dārza svētkiem.

—   Bet kādēļ jūs šodien nesēžat zirgā, misis Tārltona? Bez Nellijas jūs man liekaties gluži sveša. Jūs taču esat īsts stentors…

—   Žēlīgais dievs — stentors!— misis Tārltona smējās, lūkodama atdarināt Džeralda īrisko izrunu.— Jūs droši vien gribējāt teikt — kentaurs! Stentors bija tāds vīrs ar balsi kā misiņa rags.

—   Stentors vai kentaurs, man vienalga,— Džeralds atbildēja un neļāvās samulsināties šīs kļūdas dēļ.— Un turklāt, cienītā, jūsu balss jau arī skan kā misiņa taure, kad jūs medībās skubināt dzinējsuņus.

—   Nu tu dabūji, māt!— Hetija iesaucās.— Vienmēr esmu tev teikusi, ka tu ķērc kā indiānis, kad ieraugi lapsu.

—   Bet ne jau tik skaļi kā tu, kad mammīte mazgā tev ausis,— misis Tārltona atcirta.— Un tu vēl gribi man iestāstīt, ka tev esot sešpadsmit gadi! Nu, jāt nevaru šoreiz tādēļ, ka Nellijai šorīt agri atskrēja kumeliņš.

—   Tiešām?— Džeralds tūliņ ieinteresējās, viņa acīs mirdzēja īriska sajūsma par zirgiem, un Skārleta atkal jutās dziļi samulsusi, salīdzinot savu māti ar misis Tārltonu. Elenai ķēves nekad neatnesa kumeļus un govis — teļus. Pietika jau ar to, ka vistas dēja olas. Elena to visu nelikās manām. Bet misis Tārltona tādu kautrību nepazina.— Maza ķēvīte, vai ne?

—   Nē, skaists, mazs ērzelītis ar gandrīz divus jardus garām kājām. Jums kādreiz jāatnāk to apskatīt, mister O'Hāra. īsts Tārltonu zirgs, sarkans kā Hetijas cirtas.

—   Arī citādi viņš Hetijai ļoti līdzīgs,— Kamilla teica un spiegdama iegrima svārku, mežģīņu biksīšu un cepuru kaudzē, kad garsejainā Hetija gribēja tai kniebt.

—   Manējās šorīt kā driģenes saēdušās,— misis Tārltona teica.— Visu laiku dīdās, kopš mēs šorīt saņēmām jauno ziņu par Ešliju un viņa Atlantas māsīcu. Kā īsti viņu sauca? Melānija? Dievs lai svētī šo bērnu, droši vien viņa ir jauka meitene, bet es nespēju atcerēties ne viņas vārdu, ne seju. Mūsu ķēkša ir Vilkšu sulaiņa sieva. Sulainis vakar vakarā atnācis ciemos un pastāstījis ķēkšai, ka šovakar paziņošot saderināšanos, un viņa šorīt pateica mums. Meitenes par to nezin kādēļ ļoti uztraucas. Sen taču zināms, ka Ešlijs precēs Melāniju, ja vien, protams, neizraudzīsies kādu no savām Meikonas māsīcām. Gluži tāpat Mīlulīte Vilksa kādreiz apprecēsies ar savu brālēnu Čārlzu, Melānijas brāli. Sakiet man, mister O'Hāra,— vai Vilksiem tāds likums — precēties tikai ar pašu radiem? Ja nu…

Teikuma beigas, ko misis Tārltona izteica smiedamās, Skārleta nedzirdēja. Vienu mirkli tai likās, ka saule paslēpusies aiz vēsa mākoņa un pasaule grimst tumsā, kas visām lietām laupa krāsu. Svaigi zaļā lapotne izskatījās drūmīga, ligustri nomelnējuši, ziedošā ābele, kas nupat vēl bija starojusi krāšņā sārtumā, nobālēja un apvīta. Skārleta iespieda pirkstus ratu polsterētajā sēdeklī, un viņas saulsargs sagrīļojās. Zināt, ka Ešlijs saderinājies, vēl nebija tik briesmīgi kā dzirdēt šos ļaudis tik vienkārši un nevērīgi par to runājam. Bet tad viņas sirdī atkal ieplūda varens drosmes vilnis, saule atkal iznira no mākoņiem un dāvāja ainavai jaunu mirdzumu. Viņa zināja, ka Ešlijs viņu mīl. Par to nebija nekādu šaubu. Un viņa pasmaidīja, iedomādamās, cik pārsteigta būs misis Tārltona, kad šovakar vairs nebūs ne runas par saderināšanos, toties visi runās par Ešlija un Skārletas bēgšanu. Misis Tārltona droši vien stāstīs visiem, kāda Skārleta viltniece, cik mierīgi viņa sēdējusi un klausījusies runās par Melāniju, skaidri zinādama, ka viņa ar Ešliju. .. Tā domājot, viņas vaigos savilkās bedrītes, un Hetija, kas uzmanīgi vēroja mātes vārdu radīto iespaidu, nemiņā viegli pieri savilkusi, atlaidās sēdeklī.— Jūs varat teikt, ko gribat, mister O'Hāra,— misis Tārltona pārliecinoši teica,— bet brālēnu un māsīcu precības tomēr ir aplamība. Nav vēl gana, ka Ešlijs prec mazo Hamiltoni, vēl arī Mīlulītei jāiet pie bālā Čārlija Hamiltona. ..

—   Ja Mīlulīte neies pie Čārlija, viņa citu nedabūs,— Renda nežēlīgi noteica, labi apzinādamās, kāda pašai piekrišana.— Viņai taču cita pielūdzēja nav bijis. Un arī Cārlijs neizskatās sevišķi iemīlējies, lai gan viņi ir saderināti. Skārlet, vai tu vēl atceries, kā viņš pagājušos ziemassvētkos skrēja tev pakaļ?

—   Neesi tik ļauna, mis,— māte teica.— Brālēniem nevajadzētu precēties ar māsīcām, pat otrā pakāpē ne. Tas vājina sugu. Cilvēki taču nav zirgi. Var pārot ķēvi ar viņas brāli un ērzeli ar viņa meitu un izkopt sugas tīrību, bet ar cilvēkiem nu reiz ir citādi. Tā varbūt var iegūt glītu ārieni, bet izturību un spēku — nemūžam.

—   Cienījamā kundze, atļaujiet iebilst — kur atrast vēl brašākus ļaudis par Vilksiem? Un viņi taču vienmēr precējušies tikai savā starpā — jau kopš tiem laikiem, kad Braiens Borjū bija jauns puisis.

—  Ir pēdējais laiks to izbeigt. Nē, es nerunāju par Ešliju, viņam tas nav tik raksturīgi, viņš ir sasodīti pievilcīgs zēns, lai f.nii ari starp citu… Toties paskatieties uz abām bālajām Vilkšu meitenēm — nabaga radījumi! Jaukas meitenes, proi.niis, bet galīgi bezkrāsainas. Un mazā mis Melānija? Tieva kā sklanda, tik maiga, ka vējš var apgāzt,— un bez kāda temperamenta. Nevienas pašas domas galvā. «Nē, misis, jā, misis!»— v.iirāk viņa nemāk pasacīt. Vai saprotat, ko gribu teikt? Šai ģimenei vajadzīgas jaunas asinis, labas, stipras asinis, tādas kā manām sarkanmatēin vai jūsu Skārletai. Tikai nepārprotiet mani, Vilksi savā ziņā ir ļoti jauki ļaudis, jūs jau zināt, ka man viņi patīk, bet būsim atklāti — viņi ir pārāk izsmalcināti, vai nav tiesa? Lieliski uz sausas, vieglas zemes, bet — pieminiet manus vārdus — es neticu, ka Vilksi var labi skriet pa smagu zemi. Pārsmalcinātības dēļ viņu asinīm trūkst sulīguma un spēka, un man šķiet, ka viņi nespētu izturēt neparedzētas grūtības. Šī suga derīga tikai labvēlīgiem apstākļiem. Pastāvīgi savā starpā precēdamies, viņi kļuvuši citādāki nekā pārējie mūsu apvidus ļaudis. Allaž viņi plinkšķina klavieres un bāž degunu grāmatās. Man tā vien liekas, ka Ešlijam lasīšana patīk labāk nekā medības. Vai tad tā nav, mister O'Hāra? Un kādi viņiem kauli? Pārāk smalki! Viņiem vajadzīgi kārtīgi tēviņi un vaislīgas mātītes!

—   Khm,— Džeralds nokrekstējās, pēkšņi atskārzdams, ka šī saruna, kas viņam pašam likās ļoti interesanta un piemērota, uz Elenu atstātu pavisam citādu iespaidu, un viņam kļuva neērti, ka meitas dzird tik vaļīgu izrunāšanos. Taču misis Tārltona, kā parasti, izlikās nedzirdam to, kam nebija sakara ar viņas iemīļoto tematu: sugas izkopšanu, vienalga, zirgu vai cilvēku.

—   Es zinu, ko saku,— man pašai bija brālēns un māsīca, kuri apprecējās, un, ticiet man, viņu bērniem bija tādas acis kā vardēm, nabaga radījumi! Un, kad mana ģimene gribēja, lai es precu savu otrās pakāpes brālēnu, es spārdījos pretī kā kumeļš. Es teicu: «Nē, māt, to nu es nedarīšu! Tad jau visi mani bērni sirgs ar špatu un dusulību!» Protams, māte krita ģībonī, kad pieminēju špatu, bet es biju nelokāma, un vecmāmiņa mani atbalstīja. Viņa arī kaut ko saprata no zirgu audzēšanas un pilnīgi piekrita man. Un viņa palīdzēja man aizbēgt ar misteru Tārltonu. Un tagad raugiet manus bērnus! Lieli, veseli, un starp tiem nav neviena vārguļa vai plānprātiņa, kaut arī Boids nav garāks par sešām pēdām. Turpretī Vilksi. ..

—   Cienītā kundze, es jau negribētu mainīt tematu, tomēr. ..— Džeralds viņu steidzīgi pārtrauca. Viņš bija ieraudzījis Kerīnas pārsteigto skatienu un spraigo ziņkāri Suelenas vaibstos un baidījās, ka tās uzmāksies Elenai ar kutelīgiem jautājumiem un atklāsies, cik slikti viņš pratis meitenes uzraudzīt. Ar lielu prieku viņš ievēroja, ka Skārleta izliekas neko nedzirdam, kā jaunai dāmai pieklājas.

Hetija Tārltona viņam palīdzēja izkļūt no ķezas.

—   Dieva dēļ, māt, brauksim taču tālāk!— viņa nepacietīgi uzsauca mātei.— Citādi es izcepšu saulē, jau skaidri jūtu, kā man uz kakla rodas vasaras raibumi.

—   Cienīgā kundze, tikai acumirkli, iekām braucat tālāk,— Džeralds teica.— Ko esat izlēmusi? Vai pārdosiet pulkam zirgus? Karš var izcelties kuru katru dienu, un zēni grib zināt, vai viss kārtībā. Kleitonas grāfistes pulkam mēs gribam dot Kleitonas zirgus. Bet jūs, spītniece, vēl arvien liedzaties mums pārdot savus skaistos kumeļus.

—   Varbūt kara nemaz nebūs,— misis Tārltona atvairījās — viņas domas vēl kavējās pie Vilkšu dzimtas precību ieražām.

—   Bet, cienījamā kundze, jūs taču nevarat.. .

—   Māmiņ,— Hetija atkal iejaucās,— vai jūs ar misteru O'Hāru nevarētu izrunāties par zirgiem, kad būsim Divpadsmit Ozolos?

—   Nevar vis, mis Hetij,— teica Džeralds.— Es jūs ilgi neaizkavēšu, bet jāizrunā ir, jo Divpadsmit Ozolos taču visi — kā jauni, tā veci — gribēs tikt pie skaidrības zirgu lietā. Ai, man sirds vai lūst, redzot, ka tik smalka, skaista dāma kā jūsu māte tā skopojas ar saviem zirgiem. Kur palikusi jūsu tēvijas mīlestība, misis Tārltona? Vai Konfederācija jums vairs neko nenozīmē?

—   Māmiņ,— mazā Betsija iekliedzās,— Renda sēž uz mana tērpa, viņa to galīgi saburzīs!

—   Pagrūd Rendu nost un sēdi klusu. Tagad klausieties, Džerald O'Hāra!— Beatrises acis aizdomīgi iezibējās.— Par konfederāliem labāk nerunājiet! Domāju, ka tie man nozīmē tikpat daudz cik jums, jo man pulkā ir četri dēli, bet jums neviena. Taču mani zēni var parūpēties par sevi, bet mani zirgi ne. Ja es zinātu, ka ar tiem jās puiši, ko pazīstu, džentlmeņi, kas pieraduši pie tīrasiņu kustoņiem, es tos atdotu par velti. Es nevilcinātos ne mirkli. Bet vai tad no manis var prasīt, lai savus skaistos lopiņus uz dzīvību un nāvi atdodu mūžameža iebūviešiem un sīkiem zemturiem, kam bijusi darīšana tikai ar mūļiem? Ai nē, mīļais! Lietuvēns mani mocītu, iedomājoties vien, kā tos bendē bez kārtīgas kopšanas. Vai domājat, ka es šiem stulbeņiem ļaušu nodzīt savus mīluļus, ar laužņiem saplosīt tiem lūpas, sist tos, kamēr viss temperaments pagalam? Man drebuļi iet pār muguru, kad iedomājos to. Nē, mister O'Hāra, jūs esat ļoti laipns, ka gribat manus zirgus, bet labāk būtu, ja jūs saviem mr/a vīriem Atlantā nopirktu dažus vecus ādeņus,— viņi nemaz nemanītu atšķirību. ..

—   Māiniņ, lūdzu, brauksim tālāk!— arī Kamilla piebalsoja nepacietīgajam korim.— Tu taču labi zini, ka beigu beigās tomēr atdosi savus mīluļus, ja tēvs un zēni pa īstam sāks runāt, Ka tie konfederātiem tiešām vajadzīgi un tā tālāk. Tad tu raudāsi, bet tomēr atdosi.

Misis Tārltona smaidīdama pavicināja grožus.

—  Nenāk ne prātā,— viņa teica un viegli uzšāva zirgiem ar pātagu. Pajūgs ātri aizripoja.

—   Lieliska sieviete,— Džeralds noteica, uzlika cepuri galvā un piejāja tuvāk saviem ratiem.— Brauc, Tobij! Gan mēs viņu pierunāsim un dabūsim viņas zirgus. Protams, viņai taisnība. Kā nu ne! Ja kāds nav džentlmenis, lai nepieskaras labiem zirgiem. Tādam īstā vieta kājniekos. Žēl, ka mūspusē nav diezgan plantatoru dēlu, lai pulka skaits būtu pilns. Ko tu teici, Skārlet?

—   Tētiņ, lūdzu, jāj kādu gabalu pa priekšu vai iepakaļ. Tu cel tādus putekļus, ka mums jāslāpst nost.— Skārletai vairs nebija spēka ilgāk paciest šo sarunu. Tā viņu izklaidēja, bet viņai vajadzēja sakopot domas un piešķirt sejai vēlamo izteiksmi, kamēr viņi vēl nebija sasnieguši Divpadsmit Ozolus. Džeralds paklausīgi iespieda zirgam piešus sānos un sarkanā putekļu mākonī drāzās panākt Tārltonu ratus, lai varētu turpināt sarunu par zirgiem.

VI

Viņi šķērsoja upi un sāka braukt kalnā. Divpadsmit Ozoli vēl nebija redzami, kad Skārleta starp augsto koku vainagiem jau ieraudzīja slinku dūmu mākoni un saoda degošas malkas, ceptu cūku un jēru tīkamo smaržu sajaukumu.

Dārza mielastam ierīkotie pavardi, kuros jau kopš iepriekšējā vakara dega lēna uguns, atgādināja garas siles ar sārtām oglēm. Virs tiem grozīja lielos iesmos uzdurtos cepešus, un tauki čurkstot pilēja kvēlojošās oglēs. Skārleta zināja, ka smarža, ko vieglais vējš nes tiem pretī, nāk no vecās ozolu birzs aiz lielās mājas. Tur, smilšainajā nogāzē, kas veda uz rožu dārzu, Džons Vilkss vienmēr rīkoja savus dārza mielastus. Tā bija patīkama, ēnaina vieta, daudz skaistāka par to, kurā Kalverti mēdza rīkot savus dārza svētkus. Misis Kalverta necienīja uz iesma ceptu gaļu un apgalvoja, ka tās smārds dienām ilgi paliekot mājā, tādēļ viņas viesiem vienmēr vajadzēja karsēties saulē klajā laukā ceturtdaļjūdzi no mājas. Turpretī Džons Vilkss, kura viesmīlība bija izdaudzināta visā štatā, darīja visu, lai ciemiņi justos labi.

Garos galdus, kas bija klāti ar smalkāko audeklu no Vilkšu ģimenes tīnēm, vienmēr nolika visēnainākajā vietā, tiem abās pusēs novietoja garus solus bez atzveltnēm, bet tos viesus, kuri nelabprāt sēdēja uz soliem, meža pļavā gaidīja krēsli, dīvāniņi un spilveni. Garenie pavardi, uz kuriem cepās gaļa un kūpēja milzīgie veļas katli, izplatīdami vilinošu mērces un pēc Braunšveigas parauga sagatavotās sutinātās gaļas smaržu, atradās pietiekami tālu no viesiem, lai dūmi tiem nekostu acīs. Vairāk par duci nēģeru rosīgi skraidīja šurp un turp, uz paplātēm iznēsādami ēdienus. Aiz šķūņiem arvien bija vēl kāds pavards, pie kura mājas kalpotāji, viesu kučieri un kalpones ēda kukurūzas cepumus, batātes, plunču virumu — šo ēdienu, kas nēģeriem tā garšo, un ražas laikā arī arbūzus, cik vien gribēja.

Cūkas cepeša gardo smaržu sajuzdama, Skārleta kāri savilka deguntiņu un cerēja, ka ap to laiku, kad cepetis būs gatavs, viņai atkal radīsies ēstgriba. Tobrīd viņa vēl jutās paēdusi un turklāt bija tik cieši iežņaugta korsetē, ka nemitīgi baidījās pasprūdīt kādu atraugu, tas būtu bijis briesmīgi — atraugāšanās bija atļauta tikai veciem kungiem un ļoti vecām dāmām.

Nu viņi bija augšā, un viņu skatieniem atklājās baltā, nevainojami simetriskā māja ar augstajām kolonnām, plašajām verandām un lēzeno jumtu, skaista kā sieviete, kura tik pārliecināta par savu daiļumu, ka var pret visiem būt laipna un vēlīga. Skārleta Divpadsmit Ozolus mīlēja pat vēl vairāk nekā Taru, jo gadi šim namam piešķīra cienīgumu, kura Džeralda mājai vēl trūka.

Platā gatve bija pilna jājamzirgiem, pajūgiem un viesiem, kas sveicinājās ar draugiem un paziņām. Smaidīgi nēģeri, satraukti kā vienmēr, kad sabrauca viesi, veda zirgus sētā, kur tos izjūdza un nosegloja. Melni un balti bērni klaigādami skraidīja pa svaigi zaļo mauru, lēkāja, spēlēja paslēpes un lielījās, cik katrs apēdis. Plašajā hallē, kas no parādes durvīm sniedzās cauri visai mājai, drūzmējās ļaudis. Kad O'Hāru rati piebrauca pie durvīm, Skārleta redzēja meitenes krinolīnos raibas kā tauriņus staigājam augšup un lejup pa kāpnēm, kas veda uz otro stāvu. Viņa redzēja, kā meitenes pa vienai un pa pāriem apstājās un noliecās pār margām, dzirdēja tās smejamies un sasaucamies ar jaunekļiem, kas stāvēja lejā.

Pa vaļējām stikla durvīm viņa redzēja vecākās dāmas, kas savos melnajos zīda ģērbos cienīgi sēdēja dzīvojamā istabā, kustināja vēdekļus un tērzēja par bērniem un slimībām, un par lo, kurš kuru apprecējis un kādēļ. Vilkšu sulainis Toms rosīgi •.leidzās ar sudraba paplāti no vienas istabas otrā, smaidīja un klanīdamies piedāvāja gaiši brūnās un pelēkās biksēs un smalki krokotos batista kreklos tērptajiem jaunajiem kungiem glāzes ar piparmētru viskiju.

Saulainajā lievenī drūzmējās viesi. Skārletai likās, ka te sapulcējusies visa grāfiste. Četri Tārltonu puiši ar tēvu stāvēja, pret augstajām kolonnām atspiedušies, dvīņubrāļi Stjuarts un Brents blakus— nešķirami kā vienmēr, Boids un Toms tuvāk tēvam Džimam Tārltonam. Misters Kalverts stāvēja cieši blakus savai jenkiju izcelsmes sievai, kas vēl pēc piecpadsmit Džordžijā pavadītiem gadiem jutās gandrīz kā svešiniece. Visi pret viņu bija ļoti pieklājīgi un laipni — viņiem vienkārši bija tās žēl —, bet neviens nespēja aizmirst, ka bez šīs izcelsmes viņai piemita vēl kāds trūkums: viņa pirms kāzām bija bijusi mistera Kalverta bērnu audzinātāja. Tur bija arī abi Kalverta dēli, Reifords un Keids, ar savu gaišmataino māsu Ketlīnu, žilbinošu jaunu dāmu, kas ķircinājās ar tumšmataino Džo Fontēnu un viņa glīto saderināto Salliju Monro. Aleksis un Tonijs Fontēni kaut ko čukstēja ausī Dimilijai Monro, kas sāka skaļi smieties. Ļaudis bija sabraukuši no tuvienes un tālienes, no desmit jūdzes tālās Lavdžojas, no Fajetvilas un Džonsboro, daži pat no Atlantas un Meikonas. Šķita, ka ļaužu drūzma sagāzīs nama sienas, pa logiem un durvīm te skaļāk, te klusāk skanēja nebeidzama tērzēšana un smiekli, klusi saucieni un spalgas balsis.

Uz parādes durvju kāpnēm stalti stāvēja Džons Vilkss sudraba matu rotā, izstarodams savas sirsnīgās viesmīlības kluso burvību, kas bija tikpat silta un nemainīga kā Džordžijas vasaras saule. Viņam blakus stāvēja Mīlulīte Vilksa — iesaukta par Mīlulīti tāpēc, ka plantācijā visus, sākot ar savu tēvu un beidzot ar pēdējo laukstrādnieku, viņa uzrunāja tikai tā,— un smiedamās apsveica piebraukušos viesus.

Mīlulītes nervozā, acīm redzamā cenšanās patikt katram vīrietim, kas viņai tuvojās, bija pretēja viņas tēva cienīgajai stājai. Skārleta nodomāja, ka beigu beigās misis Tārltonai tomēr taisnība. Vilkšu ģimenes vīrieši neapšaubāmi izskatījās labi. Kuplās un tumšās skropstas, kas tik jauki slēpa Džona Vilksa un Ešlija acis, Mīlulītei un viņas māsai Indijai bija retas un bālas. Mīlulīte bezskropstaino acu dēļ nedaudz atgādināja trusi, bet Indija bija vienkārši neglīta.

Indija nekur nebija manāma. Skārleta nodomāja, ka viņa droši vien vēl kavējas virtuvē, lai dotu kalpotājiem pēdējos norādījumus. Nabaga Indija, Skārleta domāja,. kopš mātes nāves viņa tā nomocījusies ar saimniecību, ka viņai nav neviena pielūdzēja, vienīgi Stjuarts Tārltons, un «galu galā», Skārleta taisnojās, «nav mana vaina, ka es viņam liekos skaistāka nekā Indija».

Džons Vilkss nokāpa lejā pa kāpnēm un piedāvāja Skārletai roku. No karietes izkāpdama, Skārleta pamanīja, ka Suelenas kustības pēkšņi kļuvušas valšķīgas. Tātad viņa kaut kur viesu pulkā bija ieraudzījusi Frenku Kenediju.

«Vai tas nebūtu briesmīgi, ja man nebūtu neviena labāka pielūdzēja par šo vecmeitu biksēs,» Skārleta nicīgi nodomāja, likdama kāju uz zemes un ar pateicīgu smaidu sekodama Džona Vilksa aicinājumam.

Frenks Kenedijs piesteidzās pie ratiem palīdzēt Suelenai izkāpt, un māsa izskatījās tik cēla, ka Skārletai gribējās to iepļaukāt. Kaut arī Frenkam Kenedijam bija vairāk zemes nekā citiem šai grāfistē, kaut arī viņam bija laba sirds, ko tas viss līdzēja, ja viņš jau bija četrdesmit gadus vecs, kalsens un nervozs, nēsāja šķidru, dzeltenbrūnu vaigubārdu un izturējās klīrīgi kā veca meita. Bet tad Skārleta atcerējās savu plānu, nomāca nicināšanu un apsveica Kenediju ar tik burvīgu smaidu, ka tas gandrīz atrāva Suelenai pretī izstiepto roku un laimīgā izbrīnā uzlūkoja Skārletu.

Nevērīgi tērzēdama ar Džonu Vilkšu, Skārleta ar acīm meklēja pūlī Ešliju, taču mājas priekšā tas nekur nebija ieraugāms. Desmit balsu apsveica Skārletu, Stjuarts un Brents nāca pretī. Monro meitenes pieskrēja klāt un jūsmoja par viņas tērpu. Vienā mirklī viņa bija nokļuvusi uzmanības centrā skaļajā pulkā, kur visi centās cits citu pārkliegt. Kur gan bija Ešlijs? Un Melānija, un Čārlzs? Pūlēdamās nemanāmi novērot apkārtni, viņa visu laiku skatījās hallē un jautrajā ļaužu drūzmā.

Kad nu Skārleta, tā tērzēdama un smiedamās, lāgu lāgiem pārlaida acis dārzam un hallei, viņas skatienu piesaistīja kāds svešinieks, kurš stāvēja mazliet atstatu no pārējiem viesiem un raudzījās viņā ar tik klaju nekaunību, ka Skārleta acumirklī sarāvās — pa daļai sievišķīgā priekā par to, ka atkal saistījusi kāda vīrieša uzmanību, pa daļai samulsusi, ka viņas tērps priekšpusē pārāk dziļi izgriezts. Vīrietis vairs neizskatījās jauns, tam bija vismaz trīsdesmit pieci gadi, un viņš bija ļoti liela un spēcīga auguma. Skārleta nodomāja, ka viņa nekad nav redzējusi tik plecīgu vīrieti ar tik vareniem muskuļiem; viņš gandrīz bija par spēcīgu, lai izskatītos elegants. Kad viņu skatieni sastapās, vīrietis pasmaidīja, parādīdams baltus zvēra zobus zem īsi apcirptām melnām ūsām. Svešiniekam bija tumša itihi, un viņš bija saulē iededzis kā jūras laupītājs. Viņam bija drosmīgas, melnas acis kā pirātam, kurš patlaban apdomā, ko darīt — nogremdēt kuģi vai nolaupīt skaistu meiteni. Vīrieša seja pauda saltu pārdrosmi, un, kad svešais viņai zobgalīgi un nekaunīgi uzsmaidīja, Skārletai aizrāvās elpa. Patiesībā viņai no šī skatiena vajadzēja justies apvainotai, un viņa klusībā dusmojās uz sevi, ka tā nebija. Viņa nezināja, kas ir šis svešinieks, taču viņa tumsnējās sejas vaibsti nepārprotami liecināja par dižciltīgu izcelsmi. Tā bija nojaušama arī pēc viņa šaurā ērgļa deguna virs pilnīgajām, sarkanajām lūpām, pēc augstās pieres un acīm, kas atradās tālu viena no otras.

Tikai ar piespiešanos viņa novērsa skatienu, svešinieka smaidam neatbildējusi, arī viņš pagriezās, izdzirdis saucienu:

—   Ret! Ret Batler, panāciet šurp! Es jūs iepazīstināšu ar Džordžijas cietsirdīgāko meiteni!

Rets Batlers? Šis vārds viņai likās pazīstams, tam bija sakars ar kādu skandalozu notikumu, bet viņas domas kavējās pie Ešlija, un viņa par to tālāk nedomāja.

— Man jāiet augšā sakārtot matus,— viņa teica Stjuartam un Brentam, kuri mēģināja viņu nošķirt no viesu pūļa.

—   Lūdzu, pagaidiet mani tepat un neskrieniet projām ar citām meitenēm, citādi būšu dusmīga.

Viņa redzēja, ka Stjuarts viņai šodien var sagādāt nepatikšanas, ja viņa mēģinātu flirtēt ar kādu citu. Viņš bija iedzēris un staigāja apkārt iedomīgu, cīņaskāru seju, kas nevēstīja nekā laba — to Skārleta zināja no piedzīvojumiem. Hallē viņa apstājās, parunājās ar draugiem un sasveicinājās ar Indiju, kas tai brīdī izspūrušiem matiem un sīkiem sviedru pilieniem uz pieres iznāca no dibenistabām. Nabaga Indija! Viņas mati un skropstas bija bezkrāsaini, stūrainais zods bija izvirzīts uz priekšu, liecinot par spītīgu dabu, turklāt viņai bija divdesmit gadi un viņa bija vecmeita. Vai Indija dusmojās par to, ka Skārleta viņai bija atņēmusi Stjuartu? Runāja, ka Indija puisi vēl arvien mīlot, bet Vilksi jau bija tādi, ka nekad nevarēja zināt, kas notika viņu sirdī. Ja viņa arī ļaunojās uz Skārletu, tad nekad to neizrādīja un izturējās pret savu sāncensi tikpat atturīgi, laipni un pieklājīgi kā agrāk.

Skārleta pateica Indijai dažus laipnus vārdus un grasījās kāpt augšā pa platajām kāpnēm, bet tad izdzirda kādu biklu balsi viņu saucam, pagriezās un ieraudzīja Čārlzu Hamiltonu. Tas bija izskatīgs jauneklis ar kuplām, mīkstām brūnu matu cirtām ap balto pieri un tumšbrūnām, skaidrām, maigām suņa acīm. Savās sinepju krāsas biksēs un melnajos svārkos viņš izskatījās ļoti elegants. Uz smalki krokainā krekla krūtīm tam bija visplatākā, vismodernākā melnā kaklasaite, kādu vien varēja iedomāties. Kad Skārleta pagriezās pret viņu, Čārlza sejā sakāpa viegls sārtums. Jaunu dāmu tuvumā viņš bija ļoti kautrīgs un, tāpat kā kautrīgu vīriešu lielākā daļa, visvairāk apbrīnoja tādas straujas, drošas meitenes kā Skārleta. Viņa nekad nebija veltījusi viņam vairāk par paviršu uzmanību, tādēļ tagad Čārlzam gandrīz aizrāvās elpa, redzot starojošo laipnību, ar kādu Skārleta viņu sveicināja, izstiepdama viņam pretī abas rokas.

— Ā, Čārlz Hamilton, jaukais vecais zēn! Varu derēt, ka jūs tikai tādēļ esat mērojis tālo ceļu no Atlantas, lai salauztu manu nabaga sirdi!

Čārlzs stostījās aiz satraukuma, turēdams savās rokās viņas mazās, siltās rociņas un raudzīdamies Skārletas mirdzošajās acīs. Tā meitenes runāja ar citiem jaunekļiem, bet ar viņu — nekad. Viņš nesaprata, kādēļ meitenes pret viņu vienmēr izturējās kā pret jaunāko brāli un bija ļoti laipnas, bet nekad neatļāvās viņu paķircināt. Viņš karsti vēlējās, kaut nu tās ar viņu flirtētu un jokotos tāpat kā ar citiem zēniem, kas nebija nedz tik glīti kā viņš, nedz tik bagātīgi apveltīti ar pasaulīgo mantību. Un, ja tas kādreiz — ļoti retos gadījumos — ari notika, viņam nekad nenāca prātā īstās atbildes un viņš vai beidzās nost samulsumā par savu nevarīgi sakniebto muti. Pēc tam viņš caurām naktīm gulēja nomodā, pārcilādams prātā visas tās atjautības un glaimus, ko būtu varējis izteikt. Bet izdevība vairs neatkārtojās, jo pēc viena vai diviem nesekmīgiem mēģinājumiem meitenes allaž atmeta Čārlzam ar roku. Arī ar Mīlulīti — par spīti vārdos neizteiktai norunai, ka viņi nākamā rudenī precēsies,— viņš bija kautrīgs un kluss. Reizēm viņam uzmācās nepatīkama sajūta, ka Mīlulītes koķetā izturēšanās pret viņu kā pret savu īpašumu nedara viņam godu. Viņa skrēja pakaļ visiem vīriešiem, un Čārlzs ļoti labi varēja iztēloties, ka viņa gluži tāpat izturētos pret jebkuru citu, ja vien rastos izdevība. Izredzes apprecēt šo meiču viņu sevišķi nesajūsmināja. Viņa Čārlzā nespēja modināt neprātīgi romantiskās jūtas, kuras — no viņa iemīļotajām grāmatām spriežot — piederējās katram mīlētājam. Viņš vienmēr bija ilgojies, kaut viņu mīlētu skaista, aizraujoša, ugunīga un bīstama būtne,— un tagad Skārleta O'Hāra teica, ka viņš esot ieradies lauzt tās sirdi.

Viņš meklēja vārdus, bet neatrada, tādēļ klusībā priecājās, ka Skārleta bez pārtraukuma runāja tālāk un tādējādi atbrīvoja viņ u no pūlēm meklēt piemērotu atbildi. Tas bija pārāk skaisti, lai tam ticētu.

Tā, tagad pagaidiet tepat, kamēr nākšu atpakaļ, sēdēsim kopa pie galda. Un nesāciet flirtēt ar citām meitenēm, esmu briesmīgi greizsirdīga!— Šie gluži neticamie vārdi skanēja no •..ii lajam lūpām starp abām vaigu bedrītēm, kamēr pār viņas zaļajām acīm kautrīgi nolaidās kuplas, melnas skropstas.

—  Ai, nē,— viņš beidzot klusi izdvesa, nemaz nenojauzdams, ka šajā brīdī viņš Skārletai liekas īsts teļš, kas gaida miesnieku.

Viņa viegli iesita puisim pa roku ar salocīto vēdekli un pagriezās, lai kāptu augša pa kāpnēm. Tad viņas skatiens vēlreiz apstājās pie Reta Batlera, kurš stāvēja pāris soļu no Čārlza. Cik varēja noprast, viņš bija dzirdējis visu sarunu, jo zobgalīgi uzsmaidīja viņai un atkal nopētīja viņu no galvas līdz kājām, turklāt tik nekaunīgi, kā neviens nebija uzdrīkstējies darīt.

—   Piķis un zēvele!— Skārleta sašutumā klusi izgrūda Džeralda iemīļoto lāstu.— Skatās tā, it ka zinātu, kāda es izskatos bez krekla!— Viņa atmeta galvu un gāja augšā. Guļamistabā, kur dāmas bija nolikušas drēbes, viņa sastapa Ketlīnu Kalverti, kas spoguļa priekšā rotājās un koda lūpās, lai tās izskatītos sarkanākas. Aiz jostas viņai bija aizspraustas svaigas rozes, kas labi piestāvēja viņas vaigu krāsai, rudzpuķu zilās acis satraukumā dzirkstīja.

—   Ketlīn,— Skārleta ievaicājās, mēģinādama savilkt augstāk korseti,— kas ir šis riebīgais Batlers tur lejā?

—   Vai tad tu nezini?— Ketlīna satraukta čukstēja un uzmanīgi paskatījās uz blakus istabu, kur Dilsija pļāpāja ar Vilkšu meiteņu mammīti.— Misteram Vilksam droši vien nepatīk, ka viņš ir šeit, bet viņš atbraucis Džonsboro pie mistera Kenedija, man liekas, kokvilnas darīšanās, un tad misteram Kenedijam, protams, vajadzēja ņemt viņu līdzi.

—   Kā to saprast?

—   Ar viņu neviens nesaietas.

—   Tiešām?

Skārleta brīdi klusēja un apdomāja dzirdēto. Viņa vēl nekad nebija atradusies zem viena jumta ar cilvēku, ar kuru neviens nesaietas. Tas bija ļoti interesanti.

—   Ko tad viņš izdarījis?

—  Ai, Skārlet, viņam ir briesmīga slava. Viņu sauc Rets Batlers, un viņš ir no Čārlstonas. Viņa vecāki tur pieder pie labākajām ģimenēm, bet tuvinieki vairs negrib par viņu ne dzirdēt. Karo Reta man pērnvasar par viņu stāstīja. Viņš izmests no Vestpointas. Iedomājies, viņam tur bijušas tādas nepatikšanas, par kurām Karo nemaz nedrīkstot zināt, un tad vēl tas tracis ar meiteni, kuru viņš atteicies precēt. Vai tiešām tu par to nekā nezini? Nu, šis misters Batlers Čārlstonā ar kādu meiteni vienjūgā izbraucis vizināties. Nezinu, kas viņa bija, bet man ir zināmas aizdomas. No kārtīgas ģimenes viņa nevarētu būt, citādi jau nebūtu vēlu pēcpusdienā viena pati braukusi tam līdzi, un iedomājies — viņi palikuši laukā gandrīz visu nakti un beidzot kājām pārnākuši mājā. Viņi apgalvojuši, ka zirgs sācis trakot, salauzis ratus un viņi apmaldījušies mežā. Un tagad uzmini, kas tālāk notika!

—   Nevaru uzminēt, stāsti!— Skārleta sajūsmā teica un sagatavojās visļaunākajam.

—   Nākamā dienā viņš liedzās to precēt.

—   Ā!— Skārleta bija vīlusies.

—   Viņš teica, ka neesot tai nekā nodarījis un nesaprotot, kādēļ viņam tā jāprec. Protams, ka meitenes brālis izaicināja viņu uz divkauju un misters Batlers teica, ka labāk ļaušoties, lai viņu nošauj, nekā precēšot muļķa zosi. Un tad notika divkauja, un misters Batlers nošāva meitenes brāli, un viņam bija jābēg no Čārlstonas, un tagad neviens ar viņu vairs negrib saieties,— Ketlīna triumfējot vēl īstā brīdī paspēja pabeigt, jo pēkšņi ienāca Dilsija apskatīt savas kundzes meitu tērpus.

—   Vai viņai bija bērns?— Skārleta čukstēja Ketlīnai ausī.

Ketlīna sparīgi papurināja galvu.— Bet viņas gods tomēr

bija pagalam,— viņa čukstus atbildēja.

«Kaut man ar Ešliju tā gadītos!» Skārleta pēkšņi nodomāja. «Viņš ir pārāk īsts džentlmenis, lai mani pēc tam neprecētu.» Un tomēr viņa juta zināmu cienību pret Retu Batleru, ka viņš bija atteicies precēt muļķa zosi.

Skārleta sēdēja augstā rožkoka atpūtas krēslā milzīga ozola ēnā aiz mājas, un ap viņu viļņoja volāni un rišas, zem kurām varēja redzēt divas collas no viņas safjāna kurpēm — vairāk dāma nedrīkstēja rādīt. Rokā viņa turēja šķīvi ar biskvītu, kam gandrīz nebija pieskārusies, un ap viņu grozījās septiņi kavalieri. Dārza svētki bija sasnieguši kulminācijas punktu. Silto gaisu caurstrāvoja smiekli un jautri vārdi, sudraba un porcelāna šķindoņa un gardu ēdienu smarža. Vēja virzienam mainoties, no pavardiem pār viesiem vēlās dūmu mākoņi, ko dāmas apsveica jautriem izbaiļu kliedzieniem, sparīgi vēdinādamas palmu vēdekļus.

Lielākā daļa jauno dāmu ar saviem aplidotājiem sēdēja uz soliem pie garajiem galdiem. Taču Skārleta zināja, ka meitenei ir tikai divi sāni un pie katriem iznāk vieta tikai vienam vīrietim, tādēļ bija nolēmusi apsēsties savrup, lai varētu pulcināt ap sevi pēc iespējas vairāk vīriešu.

Lapenē maura vidū sēdēja precētās dāmas, kas izskatījās ļoti cienīgas savos tumšajos tērpos šajā jautrībā un raibo krāsu mirdzumā. Precēta sieviete neatkarīgi no vecuma uz visiem laikiem bija šķirta no spulgacēm meitenēm, pielūdzējiem un visiem jaunības priekiem. Precētu sievu, ap kurām lakstotos kavalieri, Dienvidos nebija. Sākot ar Fontēnu vecmāmiņu, kas gluži netraucēti izmantoja savas vecuma atraugāšanās tiesības, un beidzot ar septiņpadsmit gadus veco Alisi Monro, kura cīnījās ar pirmās grūtniecības nelabuma sajūtu, viņas visas bija sabāzušas galvas kopā un risināja bezgalīgas ģenealoģiskas un ginekoloģiskas sarunas, kas šādas viesības darīja par ļoti derīgiem, interesantiem un praktiskiem kursiem.

Skārleta ar pārākuma apziņu noskatījās precētajās dāmās — tās viņai atgādināja treknas pīles.

Precētās sievas nedrīkstēja priecāties. Skārletai nemaz neienāca prātā, ka arī viņa pati pēc apprecēšanās ar Ešliju sēdēs lapenēs un salonos pie nopietnajām matronām nespīdīgos zīda tērpos, tālu no jautrības un jaunības rotaļām. Kā vairumam meiteņu, viņas fantāzija sniedzās tikai līdz altārim un ne soli tālāk. Turklāt viņa patlaban jutās pārāk nelaimīga, lai domātu par tādām lietām.

Viņa nodūra acis un knibināja iesākto biskvītu ar tādu eleganci un tik pilnīgu ēstgribas trūkumu, ka mammītei būtu bijis prieks to redzēt. Kaut arī pielūdzēju netrūka, viņa vēl nekad savā mūžā nebija jutusies tik nelaimīga kā tobrīd. Visi viņas plāni bija izjukuši. Kavalieri viņu aplidoja dučiem, tikai Ešlijs ne, un viņai atkal uzmācās visas vakarējās bailes un ļaunās nojautas. Viņas sirds pukstēja te ātri, te gausi, viņas vaigi brīžiem kļuva liesmaini sārti, brīžiem gluži bāli. Ešlijs nemaz nebija mēģinājis Skārletai tuvoties, un kopš ierašanās viņa to ne mirkli nebija satikusi vienatnē, vēl vairāk — kopš pirmās sasveicināšanās viņa nemaz vēl nebija ar puisi runājusi. Dārzā aiz mājas viņš bija nācis pretī, vedot zem rokas Melāniju, kas viņam sniedzās tikko līdz plecam.

Melānija bija trausla, gracioza meitene, līdzīga bērnam, kas pārģērbšanās rotaļā uzvilcis pārāk lielu mātes krinolīnu, un lielo acu biklais, gandrīz bailīgais skatiens šo iespaidu vēl pastiprināja. Biezo, tumšo, cirtaino matu mākonis bija stingri ietverts tīkliņā un galvvidū veidoja atraitņu aubei līdzīgu smaili, vēršot viņas sejiņu vēl sirdsveidīgāku. Šī seja ar pārāk platajiem vaigu kauliem un pārāk smailo zodu bija jauka un bikla, taču tā nekād ā ziņā nebija skaista, un Melānija neprata savus trūkumus atsvērt ar sievišķīgu valdzināšanas mākslu. Viņa izskatījās tāda, kāda bija,— vienkārša kā zeme, laba kā maize, dzidra kā avota ūdens. Tomēr, par spīti skaistuma trūkumam un mazajam augumam, viņas kustībās jautās rimta cienība, kas darīja meiteni vecāku par viņas septiņpadsmit gadiem un piešķīra viņai savādu nozīmību. Gaiši pelēkais organdi ģērbs ar ķiršsarkano atlasa jostu ieskāva vēl bērnišķīgo ķermeni rišās un anaržīgas drēbes mākoņos. Dzeltenā cepure ar garajām, ķiršu sarkanajām lentēm piešķīra īpašu mirdzumu viņas ziloņkaula krāsas ādai. Lielās, brūnās acis ar savu kluso spīdumu atgādināja ziemas mierā sastingušu meža ezeru, kura dziļumā caur rāmo ūdeni var redzēt tumšus dzelmes augus.

Melānija bija Skārletai biklā laipnībā uzsmaidījusi un teikusi, cik skaists viņas zaļais tērps, bet Skārletai bija bijis grūti kaut cik pieklājīgi atbildēt — tik ļoti viņa ilgojās būt vienatnē ar Ešliju. Pēc tam Ešlijs visu laiku bija sēdējis uz soliņa Melānijai pie kājām, tālu no citiem viesiem, un mierīgi runājies ar to, un ap viņa lūpām bija rotājies vieglais, sapņainais smaids, ko Skārleta tik ļoti mīlēja. Viņa smaidu redzot, Melānijas acīs bija iedegusies maza dzirkstele, un tas vēl pasliktināja stāvokli, jo tagad pat Skārletai bija jāatzīst, ka sāncense izskatās gandrīz skaista. Kad Melānija uzlūkoja Ešliju, viņas seju apmirdzēja tāda kā iekšēja gaisma. Ja mīlošu sirdi var pamanīt, tad tagad to varēja redzēt Melānijas Hamiltones sejā.

Skārleta pūlējās novērst skatienu, taču tas viņai neizdevās. Ik mirkli uzlūkojot abus dūdotājus, viņa kļuva divkārt jautrāka ar saviem kavalieriem. Viņa smējās un jokojās, ķircinājās un atmeta galvu, tā ka auskari skanēja. Desmitiem reižu viņa izsaucās: «Ak, nieki, muļķības!»— un zvērēja nekad vairs neticēt vīriešiem. Bet Ešlijs to nemaz nemanīja, viņš tikai raudzījās Melānijā un runāja tālāk, un Melānija savukārt vērās viņā starojošu seju, kas skaidri liecināja, ka viņa pieder Ešlijam ar sirdi un dvēseli.

Skārleta jutās nelaimīga. Paviršāks vērotājs gan varētu domāt, ka nav tādas meitenes, kurai būtu vēl mazāks iemesls justies nelaimīgai. Viņa neapšaubāmi bija šo svētku karaliene. Jebkurā citā laikā vīriešos modinātā lielā ievērība un citu meiteņu sirdssāpes viņai sagādātu milzīgu prieku.

Par spīti dvīņu Tārltonu apvienotām pūlēm, Čārlzs Hamiltons neatkāpās no viņas sāniem. Vienā rokā viņš turēja Skārletas vēdekli, otrā savu neaizskarto šķīvi un spītīgi izvairījās uzlūkot Mīlulīti, kura jau bija tuvu asarām. Keids bija nosēdies viņai pie otras rokas un niknām acīm urbās Stjuartā. Starp viņu un dvīņubrāļiem jau kvēloja apslēpta naida uguns, viņi jau bija apmainījušies asiem vārdiem. Frenks Kenedijs .staigāja ap Skārletu kā vista ap savu vienīgo cāli, skraidīja šurp un turp no ozola pie galdiem, nesdams Skārletai dažādus gardus kumosus, it kā nepietiktu jau ar divpadsmit sulaiņiem. Suelenas apslāpētās dusmas jau lauzās cauri viņas cienīgajai atturībai, un viņa veltīja Skārletai naidīgus skatienus. Mazajai Kerīnai nāca raudiens. Kliedzošā pretrunā ar Skārletas šārīta uzmundrinošajiem vārdiem Brents bija viņai uzsaucis tikai «sveika, mazā māsiņ», paraustījis bizes lenti un pēc tam visu uzmanību pievērsis Skārletai. Parasti taču viņš bija tik laipns un izturējās pret Kerīnu ar jautru godbijību, ļaudams viņai justies kā pieaugušai dāmai, un Kerīna klusībā sapņoja par to dienu, kad viņa drīkstēs uzspraust matus, uzvilkt garus svārkus un tiešām uzskatīt Brentu par savu pielūdzēju. Bet nu šķita, ka viņš pilnīgi un neatņemami pieder Skārletai. Monro meitenes ar pūlēm slēpa raizes par abu tumšmataino Fontēnu nevērību — arī tie stāvēja lokā ap Skārletu un spiedās tuvāk, tiklīdz kāds cits grasījās piecelties un atkāpties. Savu sašutumu un nosodījumu par Skārletas izturēšanos viņas darīja zināmu Hetijai Tārltonai, viegli, bet izteiksmīgi uzraukdamas uzacis. «Bezkauņa»— lūk, vienīgais īstais vārds, ko pelnīja šī zaļace. Jaunās dāmas visas trīs reizē paņēma savus mežģīņu saulsardziņus, pateica, ka nu esot paēdušas, viegli pieskārās tuvāk stāvošo kungu elkoņiem un saldās balsīs izteica vēlēšanos paieties līdz rožu dārzam, strautam un lapenei. Šo stratēģisko atkāpšanos ievēroja visas pārējās klātesošās dāmas, bet nepamanīja neviens no vīriešiem.

Skārleta klusībā smējās, redzēdama, kā trīs vīrieši ar nožēlu atstāj viņas burvīgo sabiedrību, lai parādītu dāmām apkārtni, ko tās pazina jau kopš bērnības, un uzmeta ašu skatienu Ešlijam, lai redzētu, vai viņš to ievērojis. Bet Ešlijs rotaļājās ar Melānijas jostas galiem un smaidīdams lūkojās tai sejā. Skārletas sirds sāpēs sažņaudzās. Viņa būtu varējusi līdz asinīm saskrāpēt Melānijas ziloņkaulam līdzīgo ādu.

Skatienam klīstot tālāk, viņas acis satikās ar Reta Batlera acīm, viņš stāvēja nomaļus un runājās ar Džonu Vilkšu. Viņš bija vērojis meiteni un tagad tai uzsmaidīja; Skārletai radās neomulīga sajūta, ka no visiem klātesošajiem tikai šis vīrietis, ar kuru neviens nesagājās, saprot viņas izmisīgo jautrību un nekaunīgi par to priecājas. Arī viņam tā ar baudu būtu izskrāpējusi acis.

«Kaut nu es šos svētkus izciestu līdz pusdienai,» viņa domāja, «tad visas meitenes ies augšā diendusā, bet es palikšu šeit un beidzot varēšu parunāt ar Ešliju. Viņš taču būs ievērojis, cik ļoti es to vēlos.» Viņa mēģināja mierināt sirdi vēl ar kādu citu cerību: «Protams, viņam jābūt uzmanīgam pret Melāniju, galu gilā tā taču viņa māsīca, un, ja viņš to neievērotu, Melānija visu laiku sēdētu viena pati.»

Viņai atkal radās drosme, un viņa veltīja vēl lielāku uzmanību Čārlzam, kurš ne mirkli nenolaida no viņas savas kvēlās, brūnās acis. Viņam tā bija brīnišķīga diena, sapņu diena. Viņš bija iemīlējies Skārletā. So jauno jūtu varā Mīlulīte pazuda kā biezā miglā. Mīlulīte bija skaļš zvirbulis, Skārleta — mirdzošs kolibri. Viņa ievēroja viņu vairāk par visiem citiem, uzdeva viņam jautājumus un pati uz tiem atbildēja, un viņš līdz ar to izskatījās veikls un gudrs, kaut arī pats neizteica nevienu vārdu. Citi jaunekļi sašuta, pukojās un nezināja, ko par to domāt. Viņiem bija ļoti jāpiepūlas, lai neaizmirstu pieklājību un nomāktu augošo niknumu. Viņi bija iedegušies, un, ja viņu nemocītu domas par Ešliju, Skārleta svinētu īstu triumfu.

Kad pēdējie cūkas, cāļa un jēra cepeša kumosi bija apēsti, Skārleta cerēja, ka Indija nu piecelsies un aicinās dāmas istabās. Pulkstenis bija divi, un saule ļoti karsēja, taču Indija pēc triju dienu gatavošanās darbiem bija nogurusi un priecājās, ka varēja sēdēt un kliegt kādam vecam, kurlam Fajetvilas kungam ausī savas atbildes.

Sabiedrību pārņēma slinka miegainība. Nēģeri staigāja apkārt, noridādami garos galdus. Smiekli un sarunas pieklusa, visi gaidīja, kad namamāte dos zīmi mielasta beigšanai. Palmu vēdekļi plīvoja, daži veci kungi aiz karstuma un pārēšanās sāka snaust. Dārza svētki bija beigušies, un visi gribēja atpūsties, kamēr saule atradās zenītā.

Šai pārtraukumā starp rīta viesībām un vakara balli visi bija kļuvuši neparasti gurdeni. Tikai jaunajos vīriešos vēl virmoja nemierīgā enerģija, kas nupat vēl bija dzīvinājusi visu sabiedrību. Viņi staigāja no vienas grupas pie otras, tērzēja klusās balsīs un izskatījās skaisti un apslēpta spēka pilni kā jauni kumeļi. Zem šīs pusdienas gurdenības gailēja kaislības, kas jebkurā mirklī varēja spēji izlauzties postošās liesmās un tikpat ātri izdegt. Vīrieši un sievietes — visi bija skaisti un strauji, visi drusku mežonīgi zem ārējās pieklājības maskas.

Pagāja vēl brīdis, saule kļuva vēl karstāka, un Skārleta līdz ar citiem atkal paskatījās uz Indiju. Sarunas jau sāka apsīkt, kad pēkšņi Džeralda dusmīgā, skaļā balss visus iztraucēja no snaudas. Viņš stāvēja mazliet atstatu no ēdamgaldiem un dedzīgi strīdējās ar Džonu Vilkšu.

— Piķis un zēvelei Lūgties miermīlīgu izlīgumu ar jenkijiem — pēc tam kad esam šos neliešus padzinuši no Samteras

I'orta? Tagad izlīgt? Dienvidu štatiem ar ieročiem rokā jāpierada, ka tie necieš apvainojumus un ka tie nešķiras noūnijas ar tas laipnu atļauju, bet atbrīvojas paši saviem spēkieml

«Ak dievs,» Skārleta nodomāja. «Sākas! Nu mēs te varēsim sēdēt līdz pusnaktij!»

Vienā mirklī pazuda miegainā noskaņa, gaisotne kļuva elektrizēta. Vīrieši pielēca kājās, pārkliedza cits citu. Paklausot mistera Vilksa lūgumam negarlaikot dāmas, visu rītu neviens nebija runājis par politiku un kara draudiem. Bet nu Džeralds ar Samteras fortu hja salauzis šo klusēšanas ledu, un visi klātesošie vīrieši aizmirsa namatēva lūgumu.

«Protams, mēs gribam cīnīties…»—«Šie nolādētie jenkiji, nelieši tādi…»—«Mēs tos sakausim vienā mēnesī…»—«Katrs no mums ir vērts divdesmit jenkiju. ..»—«Līgt mieru?… Viņi paši mums neliek mieru!»—«Kā misters Linkolns apvainoja mūsu pilnvarniekus!… Nedēļām ilgi viņš tiem lika gaidīt un solījās atbrīvot Samteras fortu!»—«Viņi grib karu! Drīz viņi to nožēlos!» Džeralds kliedza skaļāk par visiem. Skārleta dzirdēja viņu aurojam: «Dienvidu štatu tiesības, velns lai parauj!»

Visas šīs runas Skārletai neizturami riebās, viņa zināja, ka vīrieši tā runās stundām ilgi un viņa nevarēs notvert Ešliju. Vīrieši taču zināja — kara nebūs. Viņiem tikai patika klaigāt un lielīties.

Čārlzs Hamiltons nebija piecēlies reizē ar citiem, viņš joprojām bija pie Skārletas. Tad viņš pieliecās meitenei tuvāk un jaunā dvēseles atklātībā čukstēja:

—   Mis O'Hāra … Es … es esmu nolēmis iestāties Dienvidkarolīnas pulkā, ja izcelsies karš. Misters Veids Hemptons organizē jātnieku pulku, un es, protams, arī gribu iet viņam līdzi. Viņš ir lielisks vīrs un bija mana tēva labākais draugs.

Skārleta domāja: «Vai viņš gaida, ka es saukšu trīsreiz «urā»?» Izskatījās, ka Čārlzs viņai atklājis visdziļāko noslēpumu. Skārleta izbrīnījusies pavērās viņā un nodomāja: «Kā gan vīrieši var būt tik aušīgi un domāt, ka sievietes interesējas par tādām lietām!» Viņš savukārt nodomāja, ka Skārletai aiz sajūsmas pietrūcis vārdu, un turpināja arvien drošāk:

—   Ja nu es aizietu, vai tad. .. jūs bēdātos… mis O'Hāra?

—   Tad es katru nakti raudātu spilvenā.

To viņa teica zobgalīgi, bet Čārlzs sacīto uzņēma gluži nopietni un aiz prieka nosarka. Viņa bija paslēpusi roku tērpa krokās, viņš to sataustīja un cieši saspieda, pats brīnīdamies par savu drosmi un viņas pretimnākšanu.

—   Vai jūs lūgsiet dievu par mani?

«Aitasgalva!» Skārleta nikni nodomāja un slepus paskatījās apkārt pēc kāda, kas viņu varētu paglābt no šīs sarunas.

—   Vai jūs to darīsiet?

—   Jā… protams, mister Hamilton, vismaz trīs rožukroņus katru vakaru!

Čārlzs ātri paskatījās apkārt, aizturēja elpu un saspringa. Viņi bija tikpat kā vieni. Tāda izdevība tik drīz nebija sagaidāma. Un, ja arī dievs viņam to vēlreiz c&vinātu, varbūt tad viņam pietrūktu drosmes.

—   Mis O'Hāra… man jums kaut kas jāsaka. Es________ es jūs mīlu!

—   Ko?— Skārleta noteica un cauri ķildnieku pulkam mēģināja saskatīt Ešliju, kurš vēl arvien sēdēja Melānijai pie kājām, j

—   Jā, mīlu!— Čārlzs čukstēja sajūsmā par to, ka viņa nebija smējusies, nedz paģībusi.— Es jūs mīlu! Jūs esat…— pirmo reizi mūžā viņam atraisījās mēle,— skaistākā meitene, ko pazīstu, visjaukākā un vislabākā, neviena pret mani nav bijusi i tik laba kā jūs. Es jūs mīlu no visas sirds. Es gan nedrīkstu cerēt, ka jūs varētu mīlēt tādu cilvēku kā mani, bet, ja jūs mani tikai drusciņ iedrošinātu, es darītu visu, lai jūs varētu mani iemīlēt. ! Es…

Čārlzs apklusa, viņš nevarēja izdomāt neko tādu, kas Skārletai attēlotu viņa dziļās jūtas, tādēļ vienkārši teica:— Gribu jūs i precēt.

Dzirdot vārdu «precēt», Skārleta vienā mirklī atgriezās <j reālajā pasaulē. Nupat vēl viņa bija domājusi par precēšanos ar ; Ešliju un nu uzlūkoja Čārlzu vāji slēptā sašutumā. Kādēļ šim : teļam vajadzēja uzmākties ar savām jūtām tieši tagad, kad viņas galva gandrīz plīsa no pašas domu un jūtu pārpilnības? Viņa ieskatījās Čārlza brūnajās acīs, bet neredzēja pirmās j biklās zēna mīlestības skaistumu, ko tās izstaroja, neredzēja neprātīgo, svētlaimīgo maigumu, kas Čārlzu bija liesmaini pārņēmis. Skārleta bija pieradusi, ka vīrieši viņu bildina — turklāt daudz pievilcīgāki vīrieši nekā Čārlzs Hamiltons, vīrieši, kuri bija pārāk pieklājīgi un smalkjūtīgi, lai darītu to tieši dārza svētkos pie pusdienu galda, kad viņai galvā bija daudz svarīgākas domas. Viņa redzēja tikai divdesmit gadus vecu zēnu, kurš bija pietvīcis kā biete un izskatījās ļoti muļķīgi. Skārleta labprāt būtu to pateikusi, taču viņas prātā paši no sevis nāca vārdi, ko Elena viņai bija mācījusi šādiem gadījumiem. Kā parasti, viņa nolaida acis un mulsi nomurmināja:

—   Mister Hamilton, es saprotu, kādu godu jūs man parādāt, manu roku lūgdams, bet tas notiek tik pēkšņi, ka nemaz nezinu, ko lai atbildu.

Šādā kārtā veikli varēja izvairīties no vīrieša patmīlības aizskaršanas un tomēr valdīt pār to. Čārlzs uzķērās, it kā šī csma būtu pirmoreiz un viņam vienīgajam mesta.

—  Varu gaidīt mūžīgi! Gribu jūs precēt tikai tad, kad būsiet pilnīgi pārliecināta par savām jūtām. Lūdzu, mis O'Hāra, sakiet man, ka drīkstu cerēt!

—  Hm,— Skārleta noteica, viņas vērīgais skats pamanīja lišliju smaidot nolūkojamies Melānijā no lejas uz augšu. Kaut šis stulbenis, kurš atkal taustījās pēc viņas rokas, vienu mirkli paliktu kluss — varbūt viņa saprastu, par ko tie abi runā. Čārlza pļāpāšana neļāva sadzirdēt balsis, kurās viņa tik uzmanīgi klausījās. Ko Melānija bija teikusi tai nirklī, kad Ešlijs ar lādu interesi pavērās?

—  Cst!— viņa iešņācās un ieknieba jauneklim rokā, pat nepaskatījusies uz viņu.

Čārlzs sarāvās — pirmajā mirklī viņam likās, ka Skārleta viņu atgrūž, un viņš piesarka, bet tad redzēja, ka meitene skatās uz viņa māsu, un nomierinājās. Skārleta baidījās, ka citi varētu dzirdēt viņa vārdus. Protams, viņa bija samulsusi un ļoti uzmanījās, lai kāds nenoklausītos viņu sarunu. Čārlzs juta sevī agrāk nepazītu vīrišķību. Viņš bija samulsinājis meiteni, novedis viņu neērtā situācijā! Tas bija reibinoši, viņš mēģināja izskatīties pēc iespējas bezrūpīgs un viegli atbildēja Skārletas rokasspiedienam, likdams noprast, ka ir džentlmenis un saprot viņas piesardzību.

Viņa to pat nejuta, jo šai mirklī skaidri izdzirda Melānijas balsi, kas bija šīs bālģīmes vislielākā burvība:— Es gan par mistera Tekerija darbiem esmu citādās domās nekā tu. Viņš ir ciniķis. Man šķiet, viņš nav tāds džentlmenis kā misters Dikenss.

Kā gan varēja vīrietim teikt tādas blēņas! Skārleta jutās tik atvieglināta, ka būtu varējusi smieties. Tātad Melānija ir tikai zilzeķe, un, ko vīrieši domā par zilzeķēm, to taču katrs zina … Vīrieša interesi taču var pamodināt tikai ar to, ka runā par viņu un pamazām novirza sarunu uz sevi. Ja Melānija būtu teikusi: «Tu esi brīnišķīgs!»— vai: «Kā tev nāk prātā tādas domas! Mana muļķīgā galviņa droši vien pārpbīstu, ja es mēģinātu par to domāt!»— tad Skārletai būtu bijis iemesls baidīties. Bet ko viņa? Vīrietis sēdēja viņai pie kājām, bet viņa ar to runāja tik nopietni kā baznīcā. Skārletas izredzes pēkšņi tik ļoti palielinājās, ka viņa starojošu seju pievērsās Čārlzam un no prieka pasmaidīja. Šis simpātiju apliecinājums Čārlzu aplaimoja. Viņš paķēra Skārletas vēdekli un sāka tik dedzīgi vēdināt, ka meitenes mati plīvoja vējā.

—   Ešlij, mēs vēl nezinām, ko tu par to domā,— no iekarsušo vīriešu pulka atskanēja Džima Tārltona balss. Ešlijs atvainojās un piecēlās. «Tomēr nav skaistāka par viņu,» Skārleta nodomāja, redzēdama, cik jauki viņam piestāv mierīgās, nevērīgās kustības un kā saule mirdz viņa gaišajos matos. Pat vecākie vīri apklusa, lai noklausītos viņu.

—   Nu, kungi, ja Džordžija cīnīsies, es iešu līdzi. Vai citādi būtu iestājies pulkā?— viņš teica, pelēkās acis plaši iepletis. Sapņainums bija no tām izzudis, acīs kvēloja tāds spraigums, kādu Skārleta agrāk nekad nebija novērojusi.— Bet es ceru tāpat kā tēvs, ka līdz karam nenonāks un jenkiji mums liks mieru …— Viņš smaidīdams pacēla roku, kad Fontēni un Tārltoni sāka ķildoties savā starpā gluži kā Bābeles torņa cēlēji.— Jā, jā, zinu, mēs esam apvainoti un pievilti. Bet — ja mēs būtu jenkiju vietā un viņi gribētu atteikties no Ūnijas kā tagad mēs — kā tad mēs rīkotos? Apmēram tāpat!

«Tas nu atkal gluži viņa garā,» Skārleta nodomāja. «Vienmēr viņam jāiejūtas citu stāvoklī!» Viņas acīs katrai problēmai bija tikai viena puse. Reizēm viņa Ešliju vienkārši nesaprata.

—   Nebūsim pārsteidzīgi un nejausim sevi ieraut karā! Lielākā daļa pasaules posta cēlusies no kariem, un ikreiz, kad karš laimīgi pārciests, neviens vairs skaidri nezina, par ko karots.

Skārleta savilka degunu. Par laimi, neviens nešaubījās par Ešlija drosmi, citādi vīri nebūtu tik mierīgi viņā klausījušies. Ap viņu jau cēlās bīstams kaislīgu, ķildīgu balsu juceklis.

Maura laukumā zem kokiem vecais, kurlais kungs no Fajetvilas piedūrās Indijai pie rokas.

—   Kas tur īsti notiek? Par ko viņi runā?

—   Par karu!— Indija, rokas pie mutes pielikusi, kliedza tam ausī.— Viņi grib cīnīties ar jenkijiem!

—   Par karu, jūs sakāt?— viņš iesaucās, sameklēja spieķi un ar pūlēm piecēlās no krēsla, viņš bija kļuvis pārsteidzoši enerģisks.

—   Es viņiem pateikšu, kas ir karš. Esmu bijis karā.

Misteram Makrejam reti gadījās izdevība parunāt par karu,

parasti dāmas to jau pašā sākumā apklusināja.

Viņš steidzīgi tuvojās vīriešu grupai un, balsi paceldams, vicināja spieķi. Tā kā viņš nedzirdēja, ko teica citi, viņš drīz vien kļuva neierobežots cīņa slauka valdnieks.

—   Jaunie uguns rijēji, klausieties, ko jums teikšu! Labāk neilgojieties kara. Esmu bijis karā un zinu, kā tas ir. Es biju seminolu karā un biju tik liels muļķis, ka piedalījos vēl arī Meksikas karā. Jūs nezināt, kas ir karš. Jūs domājat, ka tur jāj skaistā zirgā, meitenes jums kaisa puķes ceļā un jūs pārnākat inaja kā varoņi. Nē, kungi! Jūs ciešat badu un, slapjā zālē gulēdami, saķerat drudzi vai plaušu karsoni. Un, ja ne drudzi vai plaušu karsoni, tad caureju noteikti! Jā, kungi, kādas tik vt'dera kaites nedabū karā . .. dizentēriju un tā tālāk . ..

Dāmas nosarka līdz ausu galiem. Misters Makrejs bija rupjāka laikmeta cilvēks, līdzīgs Fontēnu vecmāmiņai, kura pastāvīgi atraugājās, šo laikmetu visi gribēja aizmirst.

Skrej nu ātri pēc vectēva,— kāda no Makreja meitām u/.sauca jaunai meitenei.— Nudien,— viņa čukstēja uztrauktaium matronām visapkārt,— ar viņu kļūst jo dienas jo ļaunāk. Ticat vai neticat, šorīt viņš teica Mērijai — unviņai tikai sešpadsmit gadi: «Nu, mazā jaunkundz . . .»— Turpinājumu tā čukstēja ļoti klusā balsī, kamēr mazmeita steidzās aizvest misteru Makreju atpakaļ ēnainajā vietā.

Starp visām satraukti smaidošajām meitenēm un strīdiņā iekarsušajiem vīriem tikai viens cilvēks palika nesatricināmi mierīgs. Skārleta redzēja, ka Rets Batlers stāv, pret koku atspiedies, rokas dziļi bikšu kabatās sabāzis. Kopš misters Vilkss viņu bija atstājis, viņš bija palicis viens un, sarunai iekarstot, nebija vēl teicis ne vārda. Sarkanās lūpas ironiski savilkās zem īsi apcirptajām melnajām ūsām un tumšajās acīs iedzirkstījās jautrs izsmiekls, it kā viņš klausītos bērnu pļāpās. «Nepatīkams smīns,» Skārleta nodomāja. Viņš mierīgi noklausījās, kā Stjuarts Tārltons izspūrušiem sarkaniem matiem un zibošām jcīm atkārtoja: «Mēneša laikā mēs viņus sasitīsim! Džentlmeņi prot labāk cīnīties nekā šitā banda. Viens mēnesis, nē, viena pati kauja, un . ..»

—   Kungi,— Rets Batlers teica skanīgajā, gludajā Čārlstonas izloksnē, neizkustējies no ērtā stāvokļa un pat neizvilcis rokas no bikšu kabatām.— Vai es arī drīkstu teikt kādu vārdu?

Viņa balss tonis bija tikpat nicīgs kā viņa skatiens, tikai to aizplīvuroja uzsvērta pieklājība, kas liecināja par izsmieklu.

Visi pagriezās pret Batleru augstprātīgā laipnībā, ar kādu vienmēr mēdza uzklausīt viņu sabiedrībai svešus cilvēkus.

—   Vai kāds no kungiem ir padomājis, ka uz dienvidiem no Meikonas—Diksonas līnijas nav nevienas ieroču fabrikas un cik maz te Dienvidos dzelzs lietuvju? Cik maz vilnas, kokvilnas vērptuvju, ādas mītuvju? Vai esat domājuši par to, ka mums nav neviena kuģa un ka jenkiju flote vienā nedēļā var bloķēt ostas, lai mēs vairs nevarētu izvest savu kokvilnu? Vai tad iespējams, ka to visu kungi nebūtu apdomājuši?

«Šis laikam mūsu zēnus uzskata par īstiem ēzeļiem,» Skārleta noskaitās. Asinis saskrēja viņai vaigos.

Ari vairāki jaunekļi spītīgi pacēla galvas. Džons Vilkss neuzkrītoši, bet steidzīgi nostājās agrākajā vietā blakus runātājam, it kā gribēdams klātesošiem ar to atgādināt, ka šis vīrs ir viņa viesis un turklāt arī dāmas klausās.

—   Visļaunākais ir tas,— Rets Batlers turpināja,— ka dienvidnieku lielākā daļa ir ļoti maz ceļojuši vai arī nav pratuši savos ceļojumos kaut ko mācīties. Jūs, kungi, protams, visi esat tālu ceļojuši. Bet ko jūs esat redzējuši? Eiropu, Ņujorku, Filadelfiju, un dāmas, protams, ir bijušas Saratogā.— Viņš viegli paklanījās pret dāmu grupu zem kokiem.— Jūs tur redzējāt viesnīcas un muzejus, balles un spēļu namus. Un tad jūs pārbraucāt mājās, pārliecināti, ka nekur pasaulē nav tik skaisti kā šeit, Dienvidos. Kas attiecas uz mani — es gan esmu dzimis Čārlstonā, bet pēdējos gadus esmu pavadījis Ziemeļos.— Smaidot viņš rādīja savus baltos zobus, skaidri zinādams, ka klātesošajiem viņa dzīves stāsts nav svešs, bet nepiegriezdams šim apstāklim ne mazāko vērību.— Esmu redzējis daudz ko tādu, ko jūs pat nenojaušat. Ieceļotāju tūkstošus, kuri par uzturu un dažiem dolāriem algas ies cīnīties jenkiju pusē, fabrikas, lietuves, kuģu būvētavas, kalnraktuves. .. visu, kā mums nav. Mums taču ir tikai mūsu kokvilna, mūsu vergi un mūsu iedomība. Mēneša laikā viņi mūs sakaus.

Vienu mirkli valdīja klusums. Rets Batlers izvilka smalku linu lakatiņu un nevērīgi notīrīja piedurkni. Tad visapkārt sāka mosties kņada, kas nevēstīja nekā laba. Balsu murdoņa zem kokiem atgādināja iztraucētas bišu saimes dūkšanu. Arī Skārleta juta, ka vaigi pietvīkst dusmās, taču tajā pašā laikā viņas skaidrajā prātā iešāvās doma, ka viss, ko šis vīrietis bija teicis, izklausījās ļoti prātīgi un varēja būt patiesība. Viņa tiešām nekad nebija redzējusi nevienu fabriku un arī nepazina nevienu, kas to būtu redzējis. Bet arī tad, ja viņš runāja patiesību, viņš tomēr nebija džentlmenis, jo par tādām lietām nemēdz runāt viesībās, kur visi bija nākuši priecāties.

Stjuarts Tārltons, uzacis savilcis, panāca uz priekšu, un Brents tam sekoja uz pēdām. Pats par sevi saprotams, dvīņubrāļi prata uzvesties, un nebija domājams, ka viņi dārza svētkos nopietni ķildosies, tomēr dāmas pārņēma tīkams satraukums — tik reti gadījās noskatīties vīriešu ķildā, parasti viņas dzirdēja tikai nostāstus par tām.

—   Cienītais,— Stjuarts dobjā balsī izgrūda,— ko jūs ar to gribat teikt?

Rets pieklājīgi, bet drusku ironiski paskatījās viņā.

—  Tikai to pašu,— viņš atbildēja,— ko savā laikā teicis Napoleons — varbūt esat par viņu dzirdējuši? Viņš teicis: «Dievs vienmēr ir stiprākās armijas pusē!»

Tad Batlers pagriezās pret Džonu Vilkšu un laipni sacīja: Jūs man solījāt parādīt savu bibliotēku — vai drīkstu tagad lo redzēt? Man diemžēl šodien jau agrā pievakarē jāsteidzas atpakaļ uz Džonsboro, man tur darīšanas.

Viņš viegli sasita papēžus un palocījās uz visām pusēm kā deju skolotājs. Palocīšanās bija ļoti gracioza, turklāt tik nekaunīga kā pliķis sejā. Tad viņš paceltu galvu kopā ar Džonu Vilkšu aizgāja šķērsām pāri mauram, un viņa kaitinošie smiekli aizskanēja līdz pat viesiem, kuri bija pie galdiem.

Vienu mirkli valdīja mulss klusums, tad atkal sākās balsu murdoņa. Indija gurdi piecēlās un tuvojās saniknotajam Stjuartam Tārltonam. Skārleta nedzirdēja, ko viņa teica, bet izjuta kaut ko līdzīgu sirdsapziņas pārmetumiem, redzot skatienu, ar kādu Indija puisi uzlūkoja. Tas bija tas pats padevīgais skatiens, ar kādu Melānija lūkojās Ešlijā,— tikai ar to starpību, ka Stjuarts uz to neatbildēja. Vienu mirkli Skārleta nodomāja, ka viņš Indiju varbūt jau būtu apprecējis, ja viņa, Skārleta, pērngad nebūtu ar viņu tā flirtējusi. Bet tad viņa nomierinājās, jo nosprieda, ka nav taču viņas vaina, ja citas meitenes neprot noturēt savus pielūdzējus.

Beidzot Stjuarts Indijai uzsmaidīja — tas bija samocīts smaids — un pamāja ar galvu. Laikam jau Indija bija viņu lūgusi nesākt ķildu ar misteru Batleru. Zem kokiem sākās kņada, viesi cēlās kājās. Mātes sauca bērnumeitas un mazos bērnus un pulcināja tos kopā, lai atvadītos. Jaunās meitenes pa pāriem un pulciņos cēlās un smiedamās, tērzēdamas gāja uz māju, lai guļamistabās mazliet atdusētos pirms balles.

Dāmas atstāja vīriešus lapenē un ozolu ēnā. Džeralds, misters Kalverts un citi aizturēja tikai misis Tārltonu, no kuras viņi cerēja beidzot saņemt solījumu dot pulkam zirgus.

Ešlijs lēni tuvojās Skārletai un Čārlzam, ap viņa lūpām rotājās pa pusei domīgs, pa pusei jautrs smaids.

—   Iedomīgs kā velns, vai ne?— viņš noteica un noskatījās Batleram pakaļ.— Viņš man atgādina Bordžas.

Skārleta neatcerējās grāfistē, Atlantā, nedz Savanā ģimeni ar tādu uzvārdu.

—  Tādus es nepazīstu. Vai viņš tiem rada? Kas tie par ļaudīm?

Čārlza sejai pārslīdēja samulsums: tur cīnījās neticība, kauns un mīlestība. Uzvarēja mīlestība, viņš nolēma, ka meitenei jābūt piemīlīgai, maigai un skaistai, bet tai nav vajadzīga izglītība, tā varētu tikai traucēt skaistumam. Tādēļ viņš ātri atbildēja:— Bordžas bija itālieši.

— Ak tā,— Skārleta zaudēja jebkuru interesi,— ārzemnieki!

Viņa dāvāja Ešlijam visburvīgāko smaidu, taču viņš tieši tai brīdī lūkojās sānis. Viņa skatiens kavējās pie Čārlza, tas bija saprotošs un nedaudz līdzjūtīgs.

Skārleta stāvēja kāpņu galā un uzmanīgi vērās pāri margām lejup hallē. Tā bija tukša. No guļamistabām pa augšējo koridoru plūda nemitīga klusu balsu čaloņa. Tā auga un atkal pieklusa, un pastarpām šad un tad atskanēja smiekli un saucieni: «Nē, vai tiešām?»— un: «Ko tad viņš teica?» Meitenes atpūtās sešās lielajās guļamistabās — gultās un uz dīvāniem. Viņas bija novilkušas tērpus, atlaidušas korsetes, mati vaļīgi krita uz pleciem. Diendusa šai zemē bija sens paradums, un reti kur tā bija tik nepieciešama kā šādās viesībās, kas ilga visu dienu — sākās agrā rītā un augstāko vilni sita balles laikā. Pusstundu meitenes vēl tērzēja un smējās, tad istabmeitas aizvēra logu slēģus, un siltajā pustumsā sarunas izzuda čukstos un beidzot aprima; klusumu pārtrauca tikai viegli, vienādi elpas vilcieni.

Skārleta bija pārliecinājusies, ka Melānija guļ gultā kopā ar Mīlulīti un Hetiju Tārltonu, viņa izzagās koridorā un devās lejā pa kāpnēm. Pa kāpņu logu viņa redzēja vīriešus, kas pulkā sēdēja zem kokiem un no augstām glāzēm dzēra viskiju. Tur viņi paliks līdz vēlai pēcpusdienai. Viņa pārlaida skatienu pulciņam, bet Ešliju tur neatrada. Tad viņa ieklausījās un izdzirda Ešlija balsi — viņš vēl stāvēja pie parādes durvīm un atvadījās no aizbraucējām sievietēm un bērniem.

Sirds viņai sāka strauji pukstēt, viņa ātri devās lejā pa kāpnēm. Ja nu viņa satiktu misteru Vilkšu? Kā viņa tam izskaidrotu, kāpēc klejo apkārt pa māju, kamēr citas meitenes guļ? Nu, tur nekā nevarēja darīt, bija vien jāriskē.

Hallē viņa dzirdēja kalpotājus staigājam šurp un turp pa ēdamistabu: paklausot mājziņa norādījumiem, tie nesa ārā no istabas galdu un krēslus, atbrīvodami vietu dejotājiem. Halles otrā pusē bija vaļā bibliotēkas durvis, un viņa aizsteidzās turp. Tur viņa varēja pagaidīt, kamēr Ešlijs atvadīsies, un pasaukt viņu, kad viņš ienāks hallē.

Bibliotēkā valdīja pustumsa, aizkari bija nolaisti. Krēslainā telpa ar augstajām sienām, ko līdz griestiem aizsedza grāmatas, viņu nomāca. Viņa droši vien nebūtu labprātīgi izraudzījusies šo telpu, lai izrunātos ar cilvēku, kuru tik ļoti gribēja satikt.

I ,icls grāmatu daudzums viņu vienmēr nomāca tāpat kā cilvēki, kas daudz lasīja . . . Visi, tikai viens ne — Ešlijs. Pustumsā acu I»riekšā slējās smagās mēbeles, augsti atzveltnes krēsli ar dziļiem sēdekļiem un platām parocēm augumā lielajiem Vilkšu vīriešiem, zemi, mīksti, ar samtu apvilkti sēdekļi un soliņi meitenēm. Garās telpas otrā galā pie kamīna kā gulošs milzu dzīvnieks rēgojās varens dīvāns, Ešlija iemīļotā atpūtas vieta.

Viņa pievēra durvis, atstājot šauru spraugu, un centās apvaldīt straujos sirdspukstus. Viņa mēģināja atcerēties plānu, ko vakar vakarā bija izdomājusi līdz sīkumam. Taču viss, ko viņa bija gribējusi Ešlijam teikt, pēkšņi bija pagaisis no atmiņas. Vai viņa bija kaut ko izdomājusi un atkal aizmirsusi? Vai arī, pēc viņas plāna, Ešlijam pašam bija jānāk pie viņas un jārunā? Viņa nevarēja atcerēties, un pēkšņi viņai uznāca saltas trīsas. Kaut nu neprātīgie sirdspuksti tā nedimdētu ausīs, gan tad viņa kaut ko izdomātu. Taču sirds sāka sisties vēl stiprāk, kad viņa dzirdēja, ka Ešlijs beidzis atvadīties un nāk iekšā pa namdurvīm.

Neko viņa vairs nespēja domāt, tikai to, ka mīl Ešliju^— visu, visu, no lepni paceltās galvas līdz pat smailajām, tumšajām kurpēm. Viņa mīlēja Ešlija smieklus — arī tad, kad tos nesaprata, mīlēja viņa dīvaino klusēšanu, kad citi runāja. Ai, kaut viņš tagad ienāktu šeit un apskautu viņu, tad nekas vairs nebūtu jāsaka. Viņš taču mīlēja to, citādi nemaz nedrīkstēja būt… «Varbūt man jālūdz?» Meitene aizvēra acis un sāka klusi skaitīt: «Ave, Maria, žēlīgā …»

—   Tu, Skārlet?— Ešlija balss pēkšņi atskanēja cauri dūkoņai viņas ausīs un viņu ārkārtīgi samulsināja. Viņš stāvēja priekšistabā, skatījās pa durvju spraugu un maigā zobgalībā smaidīja.

—   No kā tu slēpies? No Čārlza vai no Tārltoniem?

Viņa norija siekalas. Tātad viņš tomēr bija ievērojis, kā vīrieši to aplidoja! Cik neizteicami mīļi viņš tur stāvēja smaidošām acīm, cik uztraukta viņa bija! Viņa nevarēja parunāt, tikai izstiepa roku un vilka Ešliju iekšā. Viņš ienāca izbrīnījies un ziņkārīgs. Meitenē viņš saskatīja savādu satraukumu, viņas acīs liesmoja tāda kvēle, kādu nekad tajās nebija redzējis, un pat istabas krēslā bija jaušams viņas vaigu pietvīkums. Neviļus viņš pievēra durvis un satvēra Skārletas roku.

—   Ko tu vēlies?— viņš gandrīz čukstus jautāja.

Viņa rokas pieskārienu jūtot, Skārleta nodrebēja. Tagad tas notiks — gluži tā, kā viņa bija sapņojusi. Caur viņas prātu traucās tūkstoš nesakarīgu domu, bet nevienu no tām viņa neprata ietērpt vārdos. Viņa spēja tikai drebēdama uzlūkot Ešliju. Kādēļ viņš neko neteica?

—   Ko tu vēlies?— viņš atkārtoja.— Vai tu man gribi atklāt kādu noslēpumu?

Pēkšņi viņa atguva valodu, un tikpat pēkšņi no viņas kā čaula nokrita Elenas audzināšana un nekavēts uz āru izlauzās Džeralda īriskais straujums.

—   Jā . .. noslēpumu. Es mīlu tevi.

Uz mirkli iestājās tāds klusums, it kā abi būtu aizturējuši elpu. Pēc tam Skārletas drebošā sirds atguva mieru, viņu pārņēma laimes sajūta un lepnums. Kādēļ viņa to jau sen nebija izdarījusi? Daudz vienkāršāk taču bija skaidri izteikt savas jūtas nekā iet aplinku ceļus, kā pieklājas jaunām dāmām un kā tai bija mācīts. Un tad viņas skatiens uzmeklēja Ešlija acis.

Viņa redzēja Ešlija acīs apjukumu, neticību un … ko vēl? Tā Džeralds bija skatījies tajā dienā, kad viņa mīļākais zirgs bija pārlauzis kāju un viņam vajadzēja to nošaut. Kādēļ viņai tieši tagad tas ienāca prātā!? Cik muļķīga doma! Kādēļ Ešlijs izskatījās tik savāds un neko neteica? Jaunekļa vaibstus piepeši apslēpa tāda kā maska. Viņš galanti pasmaidīja.

—   Vai tev nepietiek ar to, ka esi ieguvusi tik daudzu vīriešu sirdis?— viņš teica savā parastajā, maigi zobgalīgajā tonī. — Vai gribi visas? Nu, mana sirds vienmēr piederējusi tev, tu taču zini. Tu vienmēr esi gar to asinājusi zobus.

Nu kaut kas bija aplam .. . gluži ačgārni! Tā taču nebija domāts! Neprātīgajā domu virpuli Skārletas smadzenēs sāka noskaidroties kāda viena doma. Nezin kā. . . nezin kāda iemesla dēļ Ešlijs rīkojās tā, it kā viņa ar to gribētu tikai rotaļāties. Turklāt labi zinādams, ka tā nav. To viņa skaidri juta.

—   Ešlij. . . Ešlij . .. saki man … tu nedrīksti… ai, nezobojies par mani! Vai man pieder tava sirds? Ai, mīļais, es tevi. ..

Viņš ātri uzlika roku viņai uz lūpām, maska bija nozudusi.

—   Tā tu nedrīksti teikt! Nē, Skārlet, to tu nedrīksti! Tu jau nemaz tā nedomā. Tu sev nekad nepiedosi, ka esi man to pateikusi, un arī man — ka esmu to dzirdējis.

Skārleta strauji atmeta galvu. Viņai pārskrēja karstuma vilnis.

—   Man tev nekas nav jāpiedod. Es saku tev, ka mīlu tevi, un zinu arī, ka neesmu tev vienaldzīga, jo …— Viņa apklusa, vēl nekad viņa nebija cilvēka sejā redzējusi tik nelaimīgu izteiksmi.— Ešlij, tu taču mani mīli… jā vai nē?

—   Jā,— viņš dobji teica,— es mīlu tevi.

Ari sacīdams, ka ienīst viņu, Ešlijs nebūtu varējis Skārletu v.iirak izbiedēt. Ne vārda neteikusi, viņa paraustīja to aiz piedurknes.

—  Skariet,— viņš teica,— iesim ārā un aizmirsīsim, ka esam viens ar otru tā runājuši.

—  Nē,— viņa čukstēja,— to es nevaru. Ko tu ar to gribi leikt? Vai tad tu negribi mani.. . precēt?

Viņš atbildēja:— Es precēšu Melāniju.

Tad viņa pēkšņi atjēdzās, noslīgusi uz zemā samta sēdekļa, lišlijs sēdēja uz soliņa viņai pie kājām. Viņas rokas jauneklis cieši turēja savējās. Viņš runāja šo un to — bet viņa nesaprata. Viņas galva bija kā izslaucīta, visas domas izgaisušas, Ešlija vārdi likās tikai lietus lāses aiz loga rāts. Viņa dzirdēja un reizē nedzirdēja pārliecinošos, maigos, līdzjūtīgos vārdus — tā tēvs runā ar bērnu, kurš sasities.

Melānijas vārdu saklausījusi, viņa atguvās un paskatījās Ešlija dzidri pelēkajās acīs, kurās atkal jautās dīvainais saltums, kas meiteni vienmēr bija mulsinājis,— šķita, ka Ešlijs ienīst pats sevi.

—  Tēvs grib šovakar paziņot mūsu saderināšanos. Mēs drīz salaulāsimies. Man vajadzēja tev to pateikt, bet es domāju, ka tu jau to zini. Domāju, ka visi to zina — jau sen. Man ne prātā nenāca, ka tu. .. Tev tik daudz pielūdzēju. Es domāju, Stjuarts . ..

Viņa atkal atdzīvojās, sāka just un saprast.

—   Bet tu taču vēl nupat teici, ka mīli mani.

Ešlija siltās rokas sāpināja viņu.

—   Mīļā, vai man katrā ziņā jāsaka vārdi, kas tev darīs pāri? …

Viņa klusēja, un viņš turpināja.

—   Kā lai tev to izskaidroju, mīļā? Tu esi tik jauna un neapdomīga, tu nezini, kas ir laulība.

—   Zinu, ka mīlu tevi.

—   Laimīgai laulībai ar mīlestību vien nepietiek, ja divi cilvēki ir tik atšķirīgi kā mēs. Skārlet, tu gribi vīrieti iegūt pilnīgi — ar miesu un dvēseli, sirdi un prātu. Nedabūjusi visu, tu justos nelaimīga. Bet es tev nevarētu sevi visu atdot. Un pats arī negribētu iegūt visu tavu garu un dvēseli. Tas tevi apvainotu, un tu mani ienīstu — rūgti ienīstu. Tu ienīstu grāmatas, ko es lasu, mūziku, ko es mīlu, jo tās mūs šķirtu — kaut arī neilgi. Un es . .. varbūt es . ..

—   Vai viņu tu mīli?

—   Viņa ir tāda pati kā es, mums ir vienādas asinis, mēs saprotam viens otru, Skārlet… Ai, Skārlet, kā lai tev izskaidroju, ka laulībā vispār nevar būt miera, ja abi nav vienādas dabas?

Kāds jau reiz tā bija teicis: «Jāprecas līdzīgam ar līdzīgu, citādi laulība nav laimīga.» Kas to bija teicis? Skārletai šķita, ka pagājuši jau tūkstoš gadi, kopš viņa to dzirdējusi, bet vēl arvien viņa nespēja šos vārdus saprast.

—   Bet tu taču teici, ka tu mani mīli!

—   Man to nevajadzēja teikt.

Kādā Skārletas dvēseles stūrī uzliesmoja ilgi gruzdējusi uguns. Visu viņas būtni pārņēma akls niknums.

—   Ja nu reiz tu biji tik nekrietns un to pateici.. .

Viņš nobālēja.

—   Es biju nekrietns, to teikdams, jo gribu precēt Melāniju. Esmu nodarījis pāri tev un vēl vairāk — viņai. Man nevajadzēja tā runāt — es zināju, ka tu mani nesapratīsi. Kā gan es varu tevi nemīlēt — tevī taču mutuļo dzīves kaislība, kuras man trūkst! Kā lai nemīlu tevi, ja tu proti mīlēt un ienīst ar straujumu, kas man liegts? Tu taču esi tik pirmatnīga kā uguns un vētra, un es …

Viņa atcerējās Melāniju un pēkšņi redzēja viņas mierīgās, brūnās acis, kuru skatiens nāca kā no liela tāluma, viņas mierīgās, mazās rokas melnajos mežģīņu cimdos, atcerējās viņas maigo klusēšanu. Un tad Skārletu pārņēma niknums, tas pats mežonīgais niknums, kas Džeraldu bija pamudinājis uz slepkavību un arī citu īru senčus uz dažādiem noziegumiem, par kuriem tie bija samaksājuši ar savām galvām. Viņā vairs nebija ne vēsts no labi audzinātajiem Robijāriem, kuri, mierīgi klusēdami, varēja izciest visus pārbaudījumus, kādus pasaule tiem uzlika.

—   Kādēļ tu neatzīsties, gļēvuli? Tev taču vienkārši bail mani precēt! Tu labāk gribi mūžu pavadīt ar stulbu aitiņu, kura muti atver, tikai lai pateiktu «jā» vai «nē», un kura tev dāvās jērus, kas nepratīs izskaitīt līdz trīs, tāpat kā viņa! Kādēļ…

—   Tu nedrīksti tā runāt par Melāniju!

—   Es nedrīkstu? Sasodīts! Kas tu tāds esi, ka uzdrošinies man norādīt, ko drīkstu un ko ne? Tu, gļēvuli, nelga, tu … Tu izlikies, ka gribi mani precēt. . .

—   Esi taisnīga!— viņa balss lūdzās.— Vai tad kādreiz esmu .. .

Viņa negribēja būt taisnīga, lai gan ļoti labi zināja, ka Ešlijs runā patiesību. Nekad viņš nebija pārkāpis draudzības robežas; par to domājot, Skārletu atkal pārņēma dusmas — aizvainota lepnuma un aizskartas patmīlības dusmas. Viņa bija skrējusi viņam pakaļ, un nu viņš par to neko negribēja zināt. Viņam labāk patika maza, muļķīga piena sejiņa — tāda kā Melānijai. Ai, kaut viņa būtu klausījusi Elenas un mammītes padomiem un nebūtu ļāvusi pat nojaust, ka mīl viņu .. . Tikai lai nejustu šo dedzinošo kaunu!

Savilktām dūrēm Skārleta uzlēca kājās, arī Ešlijs piecēlās un noraudzījās viņā. Jaunekļa sejā atspoguļojās mēmas skumjas — kā cilvēkam, kurš skatās acīs nožēlojamai, moku pilnai īstenībai.

—  Es tevi ienīstu līdz nāvei, tu, nelieti … tu, zemiskais .. . nekrietnais .. .— Ko lai vēl tādu pasaka? Neviens vārds viņai nelikās gana ļauns.

—   Skārlet, lūdzu . ..

Viņš izstiepa roku viņai pretī, un tad viņa no visa spēka iecirta Ešlijam pļauku. Klusajā telpā pliķis noskanēja kā pātagas cirtiens. Un tūlīt pazuda viss viņas niknums, sirdī palika tikai bezgalīgas skumjas un izmisums.

Sitiena sarkanās pēdas skaidri iezīmējās viņa bālajā, nogurušajā sejā. Viņš neko neteica, tikai pacēla pie lūpām meitenes roku un noskūpstīja to. lekām Skārleta paguva vēl ko izteikt, viņš jau bija izgājis un klusi aizvēris durvis.

Viņa atkal atslīga krēslā drebošiem ceļgaliem. Nu viņš bija prom, un atmiņas par šo pliķi viņai visu mūžu vairs nedos mieru.

Viņa dzirdēja, kā attālinās Ešlija vieglie, klusie soļi, un pēkšņi skaidri apjauta, cik briesmīgi rīkojusies. Viņa bija zaudējusi Ešliju uz visiem laikiem. Nu viņš ienīdīs viņu un turpmāk ikreiz, kad viņi tiksies, atcerēsies, kā viņa bija kritusi ap kaklu, lai gan viņš nebija devis ne mazāko iemeslu.

«Neesmu labāka par Mīlulīti Vilkšu,» viņa pēkšņi nodomāja un atcerējās, kā visi — un viņa pati visnegantāk — bija smējušies par Mīlulītes nekautrīgo uzvešanos. Viņa redzēja, kā Mīlulīte koķetēdama locījās, ķērās vīriešiem zem rokas, aušīgi smiedamās. Šī vīzija Skārletā atkal iesvēla dusmas — pašai uz sevi, uz Ešliju, uz visu pasauli. Kā viņa ienīda sevi un visus pārējos savas pirmās krustā sistās, pazemotās mīlestības neprātā! Šai mīlestībā bija krietna daļa patmīlības un tīksmīgas paļaušanās uz savu burvību. Nu viņa bija cietusi sakāvi. Bet vairāk par šo zaudējumu viņu mocīja bailes no apkaunojuma. Vai viņa bija izturējusies tikpat uzkrītoši kā Mīlulīte? Vai visi par viņu smiesies? No šīm domām viņa atkal nodrebēja.

Piecēlusies viņa ar roku atspiedās pret mazu galdiņu un pieskārās porcelāna rožu vāzei, ap kuru glaudās divi porcelāna eņģeļi. Viņai gribējās kliegt, tik bezgala kluss bija istabā. Vajadzēja kaui ko darīt, lai nesajuktu prātā. Viņa paķēra vāzi un niknumā svieda to šķērsām pāri istabai pret kamīnu. Vāze aizlidoja cieši gar augstā dīvāna atzveltni un sašķīda pret marmoru.

—   Tas nu par daudz,— atskanēja kāda balss aiz dīvāna atzveltnes.

Savu mūžu viņa nebija tik ļoti izbijusies. Viņas mute kļuva tik sausa, ka no tās nevarēja izdabūt ne skaņu. Viņa pieķērās pie krēsla atzveltnes, kad Rets Batlers piecēlās no dīvāna, kur bija gulējis, un pārspīlētā pieklājībā paklanījās.

—   Manuprāt, pietiek jau ar to, ka manu diendusu iztraucēja scēna, ko biju spiests noklausīties. Vai man vēl jāriskē ar savu dzīvību?

Tas tiešām bija viņš. Tas nebija rēgs. Bet — lai dievs žēlīgs!— viņš taču bija visu noklausījies! Skārleta saņēma atlikušos spēkus un pūlējās izskatīties cienīga.

—   Ser, jums vajadzēja mūs brīdināt, ka esat šeit.

—   Ak tā?— Viņa baltie zobi mirdzēja, drosmīgās, melnās acis smaidot raudzījās Skārletā.— Bet jūs taču pati ielauzāties šeit. Es biju spiests gaidīt misteru Kenediju un, tā kā man likās, ka dārzā mana klātbūtne nav gluži vēlama, biju tik smalkjūtīgs un ienācu šeit, cerēdams drusku atpūsties. Nebija lemts …— Viņš paraustīja plecus un klusi iesmējās.

Skārletai atkal sāka asinis vārīties, iedomājoties, ko šis nekaunīgais tips bija dzirdējis — visus tos vārdus, kurus viņa nožēloja, vēlēdamās, kaut nekad tos nebūtu izteikusi. — Spiegotājs …— viņa niknā balsī iesāka.

—   Spiegotāji nereti dzird šo to interesantu un pamācošu,— viņš smīnēdams teica.— Un man ir liela pieredze spiegošanā …

—   Ser,— viņa teica,— jūs neesat džentlmenis!

—   Vārds vietā,— viņš nevērīgi atbildēja.— Un jūs, mis, neesat lēdija!— Laikam jau viņa Retam likās ļoti komiska, viņš joprojām smīkņāja.— Ja sieviete runā un rīkojas tā, kā nupat dzirdēju, viņa nav dāma. Bet, patiesību sakot, dāmas mani reti valdzinājušas. Viņas nekad nav tik drošas vai ari tik slikti audzinātas, lai skaidri pateiktu, ko īsti domā. Un ar laiku tas kļūst gauži apnicīgi. Bet jūs, mīļā mis O'Hāra, esat meitene ar apbrīnojamu temperamentu. Noņemu cepuri jūsu priekšā. Es tikai nesaprotu, kā šis elegantais misters \51kss spējis savaldzināt tik vētrainu meiteni kā jūs. Viņam vajadzētu mesties ceļos un pateikties dievam par sievieti ar jūsu — nu, kā viņš teica?— dzīves kaislību, bet tā kā viņš ir tikai gļēvs vārgulis …

—  Jūs neesat cienīgs viņam kurpes notīrīt!— Skārleta nikni iekliedzās.

— Un jūs viņu visu mūžu ienīdīsiet!

Batlers atkrita dīvānā, un viņa dzirdēja to atkal iesmejamies. Ja viņa būtu varējusi nogalināt šo tipu, viņa būtu to izdarījusi, bet viņa tikai, cik vien cienīgi varēdama, izgāja no istabas un aizcirta smagās durvis.

Viņa uzskrēja pa kāpnēm tik ātri, ka noreiba galva. Augšā viņa apstājās, drudžaini pieķērās pie margām, viņas sirds nevaldāmi pukstēja dusmās, aizvainojumā un piepūlē, ka likās — tā izlēks no krūtīm. Viņa mēģināja dziļi elpot, taču mammīte bija pārāk cieši savilkusi korseti. Ja nu viņa paģībtu un viesi atrastu viņu šeit, kāpņu galā, ko tie domātu? Ai, gan jau viņi zinātu, ko domāt,— gan Ešlijs, gan šis nekrietnais Batlers, gan riebīgi greizsirdīgās meitenes! Pirmoreiz mūžā viņa būtu priecājusies, ja būtu līdzi ožamā sāls pudelīte kā citām meitenēm, taču tādas viņai savu māžu nebija bijis. Viņa allaž bija lepojusies, ka nemēdza ģībt. Viņa vienkārši nedrīkstēja tagad te nokrist!

Skārleta pamazām atguva spēkus. Pēc minūtes viņai atkal būs labi, viņa klusi ieies mazajā ģērbistabā blakus Indijas guļamtelpai, atpogās korseti, iezagsies istabā un atlaidīsies kādā no gultām blakus guļošajām meitenēm. Viņa centās nomierināties. Šajā brīdī viņa droši vien izskatījās pēc vājprātīgās. Ja nu kāda no meitenēm vēl būtu nomodā, tā noteikti tūliņ pamanītu, ka viņa satraukusies,— un tas nu mūžam nedrīkstēja notikt.

Pa plato balkona logu kāpņu galā viņa redzēja vīriešus vēl arvien zvilnam krēslos zem kokiem un lapenes ēnā. Kā viņa tos apskauda! Kaut viņa būtu vīrietis! Tad viņai nekad nebūtu jāpiedzīvo tāds kauns kā nupat. Tā stāvēdama un kaistošām acīm, galvai vēl drusku reibstot, vērodama vīriešus, viņa pēkšņi izdzirda ātru pakavu klaboņu gatves galā. Grants pašķīda uz visām pusēm, atskanēja satraukta balss. Kāds jātnieks auļos drāzās pāri zaļajam mauram pie slinko vīriešu bariņa zem kokiem.

Aizkavējies viesis? Bet kādēļ viņš jāja šķērsām pāri mauriņam — Indijas lepnumam? Skārleta nepazina jātnieku, bet, kad svešinieks izlēca no segliem un satvēra Džona Vilksa roku, viņa redzēja, cik ļoti tas uztraukts. Vīriešu pulks drūzmējās ap ziņnesi. Par spīti attālumam, viņa dzirdēja jautājošo, kliedzošo balsu kņadu un juta vīriešu drudžaino sasprindzinājumu. Tad pāri balsu juceklim pacēlās Stjuarta Tārltona balss, kas gavilēja: «Jī-eij-jī!»— gluži kā medībās. Pati to nezinādama, viņa pirmoreiz dzirdēja dumpinieku kara saucienu.

Četri Tārltoni — un Fontēnu zēni viņiem līdzi — nošķīrās no pārējiem un skrēja uz stalli, spalgi kliegdami:— Džīms! Džīms! Seglo zirgus!

«Droši vien ugunsgrēks,» Skārleta nodomāja. Piķis ar visu ugunsgrēku — viņai tagad bija jātiek guļamistabā.

Skārletas sirds bija nomierinājusies, viņa uz pirkstgaliem iegāja klusajā gaitenī. Māju bija pārņēmis smags, silts gurdums, šķita, ka tā, līdzīgi meitenēm, mierīgi snauzdama, gaida vakaru, lai tad ar mūziku un svecēm atplauktu visā skaistumā. Viņa uzmanīgi pavēra ģērbistabas durvis, pārkāpa pār slieksni un palika stāvam. Skārletas roka vēl atradās uz durvju roktura, kad viņa pa pretējo durvju spraugu no guļamistabas izdzirda Mīlulītes Vilksas kluso, gandrīz čukstošo balsi:

—   Man liekas, Skārleta šodien uzvedās tik nekaunīgi, ka nekaunīgāk vairs nevar.

Skārletas sirds atkal sāka strauji sisties, viņa neapzināti piespieda roku pie krūtīm, kā gribēdama to ar varu savaldīt. «Spiegotāji nereti dzird šo to interesantu,» kāds viņu atmiņā mēdīja. Vai viņai tagad vajadzēja klusām aiziet? Vai arī — brīdināt runātāju, ka viņa ir šeit, un nostādīt Mīlulīti pelnīti neveiklā stāvoklī? Tad viņa izdzirda vēl kādu balsi un aizturēja elpu. Pat mūļu aizjūgs nebūtu varējis Skārletu izkustināt no vietas šai brīdī, kad viņa klausījās Melānijas vārdos.

—   Ai, Mīlulīt, nerunā tā! Neesi tik ļauna! Skārleta vienkārši ir ļoti strauja, dedzīga meitene. Man viņa likās burvīga.

«Tā tikai vēl trūka!» Skārleta iecirta nagus korsetē. «Sī mazā, biklā skuķe mani aizstāv!»

To bija vēl grūtāk klausīties nekā Mīlulītes dzēlīgos izteikumus. Ikvienai sievietei — ja neņēma vērā māti —, pēc Skārletas domām, piemita tikai patmīlīgas, savtīgas tieksmes. Melānija bija droša par Ešliju, tādēļ varēja atļauties tādu nesavtību. Tas bija īsti Melānijas dabā,— Skārleta nodomāja,— dižoties ar savu varu un reizē iegūt cēlsirdīgas meitenes slavu. Citas meitenes aprunādama, Skārleta pati bieži bija lietojusi šo paņēmienu, muļķīgos vīriešus tas allaž bija pārliecinājis par viņas lēnprātību un nesavtību.

—   Nu, mana dārgā,— Mīlulīte spītīgi pacēla balsi,— tad jau tu esi galīgi akla!

—   Cst, Mīlulīt,— iešņācās Sallija Monro.— Tu jau kliedz tā, ka visa māja skan.

Mīlulīte nedaudz klusāk turpināja:

—   Tu taču redzēji, kā viņa lakstojās ar visiem vīriešiem, kam vien tika klāt. . . Pat ar misteru Kenediju — savas māsas pielūdzēju! Kaut ko tādu es savu mūžu neesmu piedzīvojusi!

Bet visvairāk viņa koķetēja ar Čārlzu.— Mīlulīte paklusām iesmējās.— Un tu taču zini, ka mēs ar Čārlzu …

—   Vai tiešām?— satrauktas balsis čukstēja.

—   Tikai nestāstiet to nevienam … vēl ne!

Čuksti kļuva skaļāki, gultu atsperes čīkstēja. Melānija čukstēja, cik laimīga esot, ka Mīlulīte viņai būšot kā miesīga māsa.

—   Es gan nebūt nepriecājos par tādu māsu kā Skārleta,— atskanēja Hetijas Tārltonas raižu pilnā balss.— Viņa ir tik briesmīga egoiste! Viņa jau tikpat kā saderinājusies ar Stjuartu. Brents gan saka, ka viņa tam nepievēršot nekādu uzmanību, bet Brents jau pats arī viņā samīlējies.

—  Ja jūs man jautātu,— Mīlulīte noslēpumaini čukstēja, — es jums pateiktu, ka ir tikai viens vīrietis, kuru Skārleta tiešām grib,— tas ir Ešlijs.

Balstiņu kņada kļuva arvien skaļāka, Skārletu pārņēma baiļu un kauna trīsas. Attiecībās ar vīriešiem Mīlulīte gan bija muļķa zoss — aušīga, vientiesīga, nepiedzīvojusi meitene, toties izrādījās, ka citas sievietes viņa pazīst lieliski. Kauns, kuru Skārleta, šeit slepeni klausoties, izjuta, bija neaprakstāms; salīdzinājumā ar to pazemojums un aizvainojums, kāds viņu bija mocījis bibliotēkā, ar Ešliju un Retu Batleru runājot, bija tikai kā adatas dūriens. Uz vīriešiem varēja paļauties — tie mācēja turēt muti, pat tādi nelieši kā misters Batlers, turpretī Mīlulīte Vilksa jau tagad rēja kā medību suns, un, ja tā sāks runāt, tad viņas noslēpumu jau pirms sešiem vakarā zinās visa grāfiste. Džeralds taču vakar bija teicis, ka negribot, lai grāfistē smejas par viņa meitu. Bet nu gan visi smiesies — un kā vēl! Skārleta svīda saltus sviedrus. Melānijas mierīgā, klusā balss, mazliet pārmetoša, skanēja starp citām:

—   Mīlulīt, tu taču zini, ka tas nav tiesa. Nav labi tā runāt.

—   Tā ir, Mellij, un, ja tu mūžīgi necenstos meklēt labās īpašības cilvēkos, kuros nekā laba nav, tu arī būtu to pamanījusi. Un es priecājos, ka tā ir. To viņa arī pelnījusi. Skārleta O'Hāra vienmēr un visur ir sējusi tikai nemieru, mēģinādama citām meitenēm atņemt draugus. Tu labi zini, ka viņa Indijai atņēmusi Stjuartu, lai gan patiesībā nemaz viņu negrib. Šodien viņa izmēģināja roku ar misteru Kenediju, Ešliju un Čārlzu …

«Man jātiek mājās!» Skārleta domāja. «Man tūlīt jātiek mājās!»

Kaut nu viņa ar kādu burvību varētu nokļūt Tarā drošībā, kaut viņa būtu pie Elenas, kaut redzētu māti, kaut varētu ieķerties tai svārkos, izraudāties mātes klēpī un izkratīt sirdi!

Skārleta zināja — ja dzirdēs vēl kaut vienu vārdu, viņa metīsies iekšā, abām rokām plēsīs Mīlulītes plānos matus un iespļaus Melānijai Hamiltonei sejā, lai tā redz, ko viņa domā par šo tuvāku mīlestību. Taču šodien viņa jau tāpat bija uzvedusies tik rupji kā «baltie plikadīdas».

Skārleta abām rokām piespieda sev klāt svārkus, lai tie nečaukslētu, un izzagās pa durvīm. Uz mājām! Viņa traucās lejā uz halli, garām aizvērtām durvīm un klusām istabām. Viņai bija jātiek mājās. Skārleta jau stāvēja namdurvīs, kad pēkšņi satrūkās. Viņa atcerējās, ka nemaz nevar doties mājās. Viņai jāizcieš viss — gan meiteņu ļaunprātība un naids, gan pašas kauns un sirdssāpes. Bēgot viņa tikai dotu savām ienaidniecēm jaunus ieročus rokā.

Viņa trieca dūri pret augsto, balto kolonnu, pie kuras stāvēja, un vēlējās, kaut viņai būtu Simsona spēks, lai varētu sagraut Divpadsmit Ozolus un reizē ar namu aprakt cilvēkus, kas tajā mita. Gan viņi vēl redzēs! Gan viņa tiem vēl parādīs! Šai mirklī Ešlijs bija aizmirsts. Viņš vairs nebija lielais, sapņainais zēns, kuru Skārleta mīlēja, tagad viņš piederēja pie nolādētās Vilkšu sugas, pie Divpadsmit Ozoliem, pie visas grāfistes. Viņa ienīda visus. Sešpadsmit gadu vecumā patmīlība ir stiprāka nekā mīlestība, viņas kvēlošajā sirdī atlika vieta tikai naidam.

«Nē, es nebraukšu mājās. Palikšu te — un viņi man dabūs trūkties! Mātei neko neteikšu, nevienam neko neteikšu, nemūžam!»

Viņa saņēmās un pagriezās, lai dotos atpakaļ uz kādu citu no guļamistabām. Hallē nejauši atskatījusies, viņa ieraudzīja Čārlzu ienākam. Viņš ātri tuvojās, puiša mati bija izspūruši, seja satraukumā piesarkusi kā ģerānijas zieds.

—   Vai zināt, kas noticis?— viņš jau iztālēm sauca.— Vai dzirdējāt jaunumus? Pols Vilsons nupat atjāja no Džonsboro!

Čārlzs aizelsies apkiusa. Viņa neko neatbildēja, tikai platām acīm uzlūkoja puisi.

—   Misters Linkolns iesaucis kareivjus — brīvprātīgos — septiņdesmit piecus tūkstošus!

Jau atkal šis misters Linkolns! Vai tiešām vīrieši ne par ko prātīgāku nespēja domāt? Šis aušīgais puika gaidīja, ka viņa satrauksies par mistera Linkolna muļķībām — tagad, kad sirds vai lūza un labā slava bija apdraudēta! Čārlzs vērīgāk palūkojās meitenē. Viņas seja bija bāla kā papīrs, samiegtās acis meta smaragdzaļas dzirksteles. Nevienas meitenes acīs puisis nebija redzējis tādu kvēli.

—  Es nu gan esmu neveikls — man vajadzēja jums to |u ziņot saudzīgāki Aizmirsu, cik dāmas mēdz būt jūtīgas. Nudien negribēju jūs izbiedēt. Vai drīkstu atnest jums glāzi ūdens?

—   Nē!

Ar lielām pūlēm viņa greizi pasmaidīja.

—   Varbūt apsēdīsimies?— Viņš satvēra meiteni aiz rokas. Viņa pamāja ar galvu, un Čārlzs viņu saudzīgi noveda pa kāpnēm un pavadīja līdz solam zem lielā ozola mājas priekšā. «Cik maigas un trauslas būtnes ir sievietes,» viņš domāja, «atliek pieminēt kara šausmas, un viņas jau krīt nemaņā!» Viņš jutās ļoti vīrišķīgs un centās būt vēl maigāks, vēl gādīgāks. Skārleta izskatījās tik savāda. Viņas bālajā sejā bija dīvains skaistums, kas lika Čārlza sirdij sažņaugties. Vai tiešām Skārleta bēdājas par to, ka viņam jāiet karā? Nē, tā būtu pārāk liela iedomība, viņš nespēja tam noticēt. Bet kādēļ tad viņa tik savādi lūkojās? Kādēļ viņai tik ļoti drebēja rokas, kādēļ viņa plosīja mežģīņu mutautiņu? Un viņas kuplās, ogļu melnās skropstas vērās augšup, lejup kā romānu varonēm, kad tās bija samulsušas un iemīlējušās.

Čārlzs trīsreiz noklepojās, gribēdams kaut ko teikt, taču nespēja dabūt vārdus pār lūpām. Viņš nodūra acis — Skārletas zaļo acu skatiens stīvi urbās viņā, it kā meitene viņu nemaz neredzētu.

«Viņš ir bagāts,» Skārleta steidzīgi apsvēra kādu nupat nobriedušu plānu. «Viņam nav vecāku, kas varētu man maitāt dzīvi, viņš dzīvo Atlantā, un, ja es tūliņ viņu apprecētu, es parādītu Ešliiam, ka nemaz neilgojos pēc viņa, ka tā bijusi tikai rotaļa, un Mīlulīte savukārt vai nobeigtos aiz dusmām. Citu pielūdzēju viņa vairs nedabūtu, un visi par viņu smietos līdz nemaņai. Ari Melānijai es ar to varētu darīt sāpes — viņa mīl Čārlzu. Un Stjū un Brentu es ari aizkaitinātu.» Viņa lāgā nezināja, kādēļ īsti grib sāpināt un kaitināt abus dvīņus. Nu jā, viņiem bija ļaunas māsas. «Un kā šis grieztu zobus, kad es greznos ratos ar daudziem skaistiem tērpiem atbrauktu ciemos! Tad viņas vairs nevarētu par mani smieties!»

—   Protams, tas nozīmē karu,— beidzot teica Čārlzs.— Bet nebēdājiet, mis Skārlet, mēneša laikā karam būs beigas, un tad viņi varēs kaukt. Jā! Tad viņi varēs kaukt! Man katrā ziņā jābūt tur. Šodien iaikam gan no balles nekas neiznāks — pulkam jāierodas Džonsboro. Tārltoni aizjāja to visiem paziņot. Žēl jau ir, bet ko lai dara.

—   Ak,— Skārleta noteica; nekas labāks neienāca prātā, bet pietika ar to pašu. Pamazām viņa atguva līdzsvaru un spēju sakarīgi domāt. Pār viņas jūtām nāca tāds kā vēsums, viņa bija pārliecināta, ka nemūžam vairs nespēs dziļi un patiesi just. Kādēļ viņa nevarētu precēt šo glīto, sarkstošo zēnu? Nebija taču sliktāks par citiem. Un viņai bija vienalga. Itin viss viņai bija un visu mūžu būs vienaldzīgs — lai viņa dzīvotu kaut deviņdesmit gadu!

—   Nevaru izlemt, kā labāk — stāties mistera Veida Hemptona Dienvidkarolīnas leģionā vai doties karā ar Atlantas pilsētas gvardi.

—   Ak,— viņa atkal izdvesa, abu skatieni sastapās, un meitenes drebošie plaksti izteica Čārlzam visu.

—   Vai jūs mani gaidīsiet, mis Skārleta? Būtu tik jauki apzināties, ka jūs mani gaidāt pārnākam!— Aizturētu elpu viņš vēroja Skārletas muti un pamanīja, kā viņas lūpu kaktiņi savelkas, pirmoreiz viņš ievēroja ēnas viņas vaigu bedrītēs un nodomāja, cik jauki būtu tās noskūpstīt. Meitenes vēsā, sasvīdusī delna ieslīdēja viņa rokā.

—   Es negribu gaidīt,— viņa teica aizplīvurotām acīm.

Muti iepletis, viņš spieda Skārletas roku. Skārleta caur

skropstām gluži vienaldzīgi vēroja puisi un domāja, cik ļoti tas šajā brīdī atgādina uz iesma uzdurtu vardi. Viņš vairākas reizes sāka stostīties, bet tad aizvēra muti, atkal to atvēra un pietvīka kā ģerānija.

—   Vai tiešām jūs mani mīlat?

Viņa neatbildēja, tikai skatījās klēpī, likdama Čārlzam izjustr jaunu svētlaimi un samulsumu. Varbūt vīrietis nemaz nedrīkstēja jaunai meitenei tā jautāt, varbūt nebija pieklājīgi uz tādu jautājumu atbildēt. Agrāk Čārlzam nekad nebija pieticis drosmes kaut ko tādu vaicāt, un nu viņš nezināja, ko darīt. Vislabprātāk viņš būtu gavilējis un dziedājis, skūpstījis Skārletu, metis kūleņus un tad skrējis visiem — melniem un baltiem — stāstīt, ka Skārleta mīl viņu. Bet to jau nevarēja, un Čārlzs tikai spieda un spieda meitenes roku, līdz viņai gredzeni sāka griezties ādā.

—   Vai gribat jau drīzumā ar mani salaulāties, mis Skariet?

Viņa knibinājās ap tērpa krokām.

—   Vai nesvinēsim kāzas kopā ar Mel…

—   Nē!— viņa izsaucās un uzmeta puisim zibošu skatienu, kas nevēstīja nekā laba. Čārlzs manīja, ka atkal kaut ko izdarījis nepareizi. Protams, neviena meitene taču negrib savās kāzās — savā goda dienā dalīties priekā ar kādu citu. Cik Skārleta laba, ka neļaunojas par viņa muļķību! Kaut būtu jau tumšs, kaut viņam rastos drosme, ko dāvā tumsa,— tad viņš varētu noskūpstīt meitenei roku un izteikt visu, kas uz sirds!

Kad drīkstu runāt ar jūsu tēvu?

Jo ātrāk, jo labāk!

Viņa cerēja tādējādi atbrīvot roku no nepatīkamā spiediena. Čarlzs uzlēca kājās, pirmajā mirklī Skārletai likās, ka viņš, visu pieklājību aizmirsis, sāks kūleņot pa mauru. Viņš uzlūkoja to starojošām acīm — skatienā atmirdzēja viņa sirdsskaidrā vientiesība. Tā uz Skārletu neviens vēl nebija skatījies, un arī vēlāk la viņu neviens vairs neuzlūkoja. Bet viņa kā sapnī, visu aizmirsusi, tikai nodomāja, ka viņš atgādina teļu.

—   Es nu uzmeklēšu jūsu tēvu,— viņš smaidot teica.— Ilgāk nevaru gaidīt. Mīļā … tu mani atvainosi?— Šo vārdu viņam bija grūti dabūt pār lūpām, bet, reiz to izteicis, viņš savā svētlaimē vairs nevarēja beigt to daudzināt.

—  Jā,— viņa teica,— es pagaidīšu tepat. Te ir tik jauki un vēsi.

Viņš šķērsoja zālāju un nozuda aiz mājas. Skārleta palika viena sēžam zem šalcošā ozola. No staļļiem tuvojās jātnieku pulciņi, melnie kalpi sekoja kungiem. Monro vīrieši rikšos laida garām un māja viņai ar cepurēm. Fontēni un Kalverti gavilēdami aizdrāzās pa ceļu. Četri Tārltoni blakus aizauļoja pār mauru, un Brents sauca:— Māte dos mums zirgus! Jī-eij-jī!— Maura velēnas lidoja pa gaisu, tad viņi nozuda. Skārleta atkal bija viena.

Viņas priekšā slējās baltās mājas kolonnas, šķita, ka māja atkāpjas cienīga un nepieejama. Šis nams nemūžam nepiederēs viņai. Ešlijs nekad viņu nenesīs pār tā slieksni kā savu līgavu. Ai, Ešlij, Ešlij! Ko viņa bija izdarījusi? Dziļi zem aizvainotā lepnuma un aukstā aprēķina slāņiem viņā sakustējās kaut kas sāpīgs. Skārletas dvēselē raisījās kāda nobriedusi sajūta, daudz stiprāka par viņas patmīlību un iedomību. Viņa mīlēja Ešliju un zināja, cik ļoti mīl, un nekad nebija tik karsti mīlējusi viņu kā šajā mirklī, kad Čārlzs, pa līkumaino ceļu aiziedams, nozuda skatienam.

VII

Pēc divām nedēļām Skārleta bija sieva. Divus mēnešus vēlāk viņa jau bija atraitne. Saites, ko viņa tik steidzīgi un neapdomīgi bija nodibinājusi, saira ātri, taču bezrūpīgo meitenes brīvību viņa nekad vairs neatguva. Precībām tūlīt sekoja atraitnība, bet drīz pēc tam — Skārletai par šausmām — nāca arī mātes rūpes.

Kad Skārleta vēlāk domāja par šīm 1861. gada aprīļa dienām, viņa nekad tās nespēja atcerēties visos sīkumos. Laiks un notikumi saplūda juceklīgā murgā bez kāda sakara ar īstenību. Līdz pat nāves stundai atmiņās par šīm dienām palika kaut kas neskaidrs. Sevišķi tas laiks starp Čārlzam doto jāvārdu un kāzām. Divas nedēļas! Miera laikā tik īss saderināšanās laiks nebūtu iedomājams — viņiem pieklātos gaidīt gadu vai vismaz sešus mēnešus. Taču Dienvidos liesmoja karš, notikumu virpuļi brāzās kā varena vēja dzīti, aizgājušo dienu gausais laika mērs bija zudis. Elena bija lauzījusi rokas, lūgdama paciesties, lai Skārleta varētu savu lēmumu pārdomāt. Taču Skārleta pret mātes lūgumiem izturējās noraidoši. Viņa gribēja apprecēties, cik ātri vien iespējams — divu nedēļu laikā.

Dabūjusi zināt, ka Ešlija kāzas pārceltas no rudens uz pirmo maiju, lai Ešlijs varētu doties līdzi pulkam, viņa savas kāzas nolika dienu pirms tām. Elena ar to nebija mierā, taču Čārlzs līdz tam nepazītā daiļrunībā Skārletu aizstāvēja. Viņš dega nepacietībā stāties Veida Hemptona Dienvidkarolīnas leģionā, un Džeralds atbalstīja jaunos ļaudis. Džeraldu arī bija sagrābis kara drudzis, viņš priecājās, ka Skārleta izvēlējusies tik labu partiju,— kā gan drīkstēja stāties ceļā kara priekšvakarā uzplaukušai jauniešu mīlestībai? Beigu beigās Elena izmisusi padevās — tāpat kā daudzas citas mātes Dienvidu štatos. Viņas mierīgā pasaule bija apgriezta kājām gaisā, visi viņas padomi, lūgumi un lūgšanas bija nieks pret draudīgajiem spēkiem, kas trakoja visapkārt.

Dienvidi reiba sajūsmā un uztraukumā. Visi domāja,, ka pietiks ar vienu vienīgu kauju, lai gūtu uzvaru. Visi jaunie vīrieši, cik ātri vien varēdami, steidzās uz pulku, lai nenokavētu lielo notikumu,— katrs apprecēja savu meiteni, sēdās zirgā un jāja uz Virdžīniiu kaut jenkijus. Tika svinēts dučiem tādu kara laulību. Atvadu sāpēm neatlika laika, visi bija pārāk nevaļīgi un satraukti, lai ļautos nopietnām domām un asarām. Sievietes šuva uniformas, adīja zeķes un gatavoja pārsējus, vīrieši piedalījās apmācībās. Katru dienu vilcieni caur Džonsboro veda karotājus uz ziemeļiem — uz Atlantu un Virdžīniju. Dažām karaspēka daļām bija raibas — purpursarkanas, gaiši zilas un zaļas — uniformas, tās bija izlases karaspēka daļas. Citi karavīri bija tērpti rupjos pašaustos svārkos un lāčādas cepurēs, daudziem vispār nebija uniformu, tikai vadmalas uzvalki un batista virskrekli. Visi bija pa pusei apmācīti, šā tā apbruņoti, ārkārtīgi uzbudināti un jautri klaigāja cits caur citu, it kā dotos izbraukumā pie dabas krūts. Šos kareivjus redzot, grāfistes jauniešus pārņēma īsta panika. Viņi baidījās, ka viss jau būs beidzies, iekām viņi tiks iīdz Virdžīnijai, tādēļ sagatavošanas darbi pulka aiziešanai tika pagalam sasteigti.

Visā šai kņadā un juceklī tika vīkšītas Skārletas kāzas, un viņa vēl nebija īsti attapusies, kad Elenas kāzu kleitā un plīvurā k vam pie rokas jau kāpa lejā pa Taras platajām kāpnēm, lai sagaidītu un apsveiktu daudzos viesus. Vēlāk viņai viss likās kā sapnis — daudzie simti sveču pie sienām, mīļā, uztrauktā mātes seja, viņas lūpas mēmā lūgšanā par meitas laimi, Džeralds — iedzēris, pietvīcis un lepns,, ka viņa meita ieguvusi ne tikai bagātību, bet arī cienījamu, senu vārdu,— un Ešiijs lejā pie kāpnēm ar Melāniju zem rokas.

Ešlija seju redzot, Skārleta domāja: «Tā taču nav īstenība! Tas nevar būt! Slikts sapnis, vairāk nekas. Vēlāk pamodīšos un sapratīšu, ka tas bijis tikai sapnis. Tagad nedrīkstu par to domāt, citādi visu priekšā sākšu raudāt. Domāšu vēlāk, kad varēšu izturēt — un neredzēšu vairs viņa acis.»

Sapnis, tikai sapnis — šis gājiens starp smaidošo cilvēku rindām, Čārlza sarkanā seja, viņa stostīšanās un pašas atbildes, kas izklausījās tik briesmīgi skaidras un saltas. Un laimes vēlējumi, daudzie radu skūpsti, galda runas, dejas — viss kā sapnī. Arī Ešlija skūpsts uz vaiga un Melānijas maigie čuksti: «Nu mēs tiešām esam māsas,»— viņai atgādināja neticamu sapni. Pat uztraukums, ko radīja Čārlza apaļās, jūtīgās krustmātes mis Pitipatas Hamiitones ģībonis,— viss šķita ļauns sapnis.

Kad balle bija galā un glāžu šķindoņa beidzot apklusa, kad ausa rīts un visi Atlantas viesi, kurus bija izdevies izvietot kungu namā un pārvaldnieka mājā, bija aizgājuši pie miera un gulēja gultās, dīvānos vai arī uz salmu maisiem, kad kaimiņi bija aizbraukuši mājās gatavoties nākamajai dienai — kāzām Divpadsmit Ozolos, tad viņas sapnis sašķīda kā kristāla trauks pret īstenības raupjo sienu. Īstenība bija sarkstošais Čārlzs, kas naktskreklā iznāca no viņas ģērbistabas, vairīdamies no Skārletas izbaiļu pilnā skatiena, ar kādu viņa lūkojās, pārsegusies ar palagu līdz zodam.

Viņa, protams, zināja, ka laulāti ļaudis guļ vienā gultā, taču nekad nebija īpaši par to domājusi. Tēvs un māte tā darīja, tas likās pats par sevi saprotams, taču uz sevi viņa to nekad nebija attiecinājusi. Nu viņa pirmoreiz kopš dārza svētkiem atskārta, ko uzņēmusies. Šis svešais jauneklis, kuru viņa īstenībā nemaz nebija gribējusi precēt, grasījās nākt pie viņas gultā, lai gan viņai sirds vai lūza aiz nožēlas par savu pārsteidzīgo rīcību un sāpēm par Ešliju … Nē, tas bija pāri viņas spēkiem! Un, kad Čārlzs sāka tramīgi tuvoties, viņa aizsmakušā balsī nočukstēja: «Ja tu nāksi vēl tuvāk, es kliegšu. Jā, kliegšu! Cik skaļi vien varēšu! Tūliņ pazūdi no šejienes! Neiedrošinies man pieskarties!»

Tā nu Čārlzs Hamiltons savu kāzu nakti pavadīja krēslā istabas stūrī un nebija pat pārāk nelaimīgs, jo saprata līgavas maigo kautrību vai vismaz domāja, ka saprot. Viņš bija ar mieru gaidīt, kamēr viņas bailes pāries, tikai.. . tikai — viņš nopūtās un grozījās krēslā, pūlēdamies ērtāk iekārtoties,— viņam tik drīz bija jādodas karā!

Jau pašas kāzas Skārletai bija likušās spokainas un nereālas, taču Ešlija kāzas tai šķita vēl spokainākas. «Otrās dienas» ābolu zaļajā kleitā tērpusies, Skārleta stāvēja Divpadsmit Ozolu salonā, visapkārt mirdzēja daudzie sveču simti, visapkārt drūzmējās tāds pats ļaužu pulks kā iepriekšējā vakarā, un viņa redzēja Melānijas Hamiltones vienkāršo sejiņu atmirdzam jaunā daiļumā, kad tā kļuva par.Melāniju Vilkšu. Nu Ešlijs bija zudis uz visiem laikiem. Viņas Ešlijs. Nē, tas vairs nebija viņas Ešlijs. Vai Ešlijs vispār kādreiz bija viņai piederējis? Viņas domās bija tāds juceklis, galva šķita tik smaga, tik neskaidra! Viņš bija teicis, ka mīlot. Kas īsti bija viņus izšķīris? Kaut nu viņa varētu to atcerēties… Ar Čārlzu apprecēdamās, viņa bija apklusinājusi grāfistes tenku vāceles, bet ko tas līdzēja? Toreiz viņai tas bija licies tik svarīgi, bet nu šķita gluži vienaldzīgi. Viņu interesēja tikai un vienīgi Ešlijs, bet nu viņš bija zudis un viņa pati izgājusi pie vīra, kuru nemīlēja, pat nicināja.

Vissāpīgāk bija apzināties, ka viņa pati pie visa vainīga. Elena bija mēģinājusi viņu atrunāt, bet viņa nebija klausījusi.

Tā nu viņa kā apskurbusi nodejoja Ešlija kāzu nakti, šo un to runādama, smaidīdama un brīnīdamās par ļaužu muļķību,— visi viņu uzskatīja par laimīgu sievu un neredzēja, ka viņas sirds ir salauzta. Varbūt labi vien bija, ka viņi to nenojauta.

Kad istabmeita bija viņai palīdzējusi noģērbties un izgājusi no istabas un kad Čārlzs bikli parādījās ģērbistabas durvīs, prātodams, vai tiešām arī otrā nakts būs jāpavada astru krēslā,— viņa sāka raudāt. Čārlzs apsēdās viņai blakus gultā un sāka mierinoši runāt. Viņa klusi šņukstēja, kamēr izraudāja visas asaras un aizmiga viņam uz pleca.

Ja nebūtu sācies karš, grāfistē būtu sarīkotas vēl daudzas balles un dārza svētki par godu abiem jaunajiem pāriem, un pēc tam viņi būtu braukuši kāzu ceļojumā uz Saratogu vai Vaitsalfaru. Ja nebūtu kara, Skārleta būtu varējusi uzvilkt dažādos tērpus trešajai, ceturtajai un piektajai dienai pie Fontēniem, Kalvertiem un Tārltoniem — viesībās, ko tie rīkotu viņai par godu. Bet tagad nebija ne viesību, ne medusmēneša. Nedēļu pēc kāzām Čārlzs aizbrauca, lai stātos pulkveža Veida

Ilemptona leģionā. Divas nedēļas vēlāk Ešlijs aizgāja ar savu pulku, un grāfistē iestājās klusums.

Šajās divās nedēļās Skārleta Ešliju ne reizi nesatika vienatnē un nepārmija ar viņu ne vārda — ari briesmīgajā šķiršanās mirklī ne, kad viņš pa ceļam uz staciju iegriezās Tarā. Melānija — cepuri galvā, šalli ap kaklu — visā savā jaunās sievas godībā turējās viņam zem rokas, un visi Taras iedzīvotāji, gan melnie, gan baltie, iznāca atvadīties no Ešlija, kurš devās karā.

Melānija teica: «Tev jānoskūpsta Skārleta, viņa tagad ir mana māsa.» Ešlijs nolieca izmocīto seju un saltām lūpām pieskārās viņas vaigam. Skārletai šis skūpsts nesagādāja gandrīz nekādu prieku, viņu kaitināja, ka Melānija drīkstēja Ešliju skubināt, lai tas viņu noskūpsta. Melānija pati gandrīz nožņaudza Skārletu atvadu skaujās.

«Tu taču apciemosi mani Atlantā pie krustmātes Pitipatas, vai ne? Ai, mīļā, mēs tā priecātos, ja tu padzīvotu pie mums, mēs taču gribam tuvāk iepazīties ar Čārlza sievu!»

Pagāja piecas nedēļas, pienāca vairākas Čārlza vēstules no Dienvidkarolīnas — biklas, jūsmīgas, maigas vēstules, kurās viņš rakstīja par savu mīlestību, par nākotnes plāniem, kurus gribēja īstenot pēc kara, par savu vēlēšanos Skārletai par godu veikt varoņdarbus un par savu cieņu pret pulkvedi Veidu Hemptonu. Septītajā nedēļā pienāca telegramma no paša pulkveža Hemptona, pēc tam laipna, godbijīga līdzjūtības vēstule. Čārlzs bija miris. Pulkvedis gribējis telegrafēt jau agrāk, taču Čārlzs neņēmis nopietni savu slimību, un pulkvedis nevēlējās uztraukt ģimeni. Nelaimīgais jauneklis bija pievīlies ne tikai mīlestībā, bet arī lepnajās cerībās uz karavīra slavu un godu. Viņš bija miris nožēlojamā, ātrā nāvē no plaušu karsoņa, kas viņu piemeklējis pēc masalām, aizgājis bojā Dienvidkarolīnas karaspēka nometnē, tā arī nesastapdains nevienu jenkiju.

Pēc zināmā laika Skārletai piedzima dēls, puisīti nosauca par Veidu Hemptonu Hamiltonu — toreiz bija tāds paradums dot zēniem kritušo tēvu komandieru vārdus. Manīdama, ka kļuvusi grūta, Skārleta bija izmisumā raudājusi un vēlējusies mirt. Taču viņa iznēsāja bērnu bez kādiem sarežģījumiem, viegli dzemdēja to un atspirga tik ātri, ka mammīte viņai paklusām pārmeta — tas nemaz neesot smalki, īstai dāmai pieklājoties vairāk ciest. Skārleta nejuta gandrīz nekādu maigumu pret bērnu. Viņa nebija viņu gribējusi un bija dusmojusies par viņa ierašanos. Kad nu bērns bija nācis pasaulē, viņai likās neticami, ka viņa to dzemdējusi, un bērns ir daļa no viņas.

Lai gan Skārleta pēc Veida piedzimšanas atspirga gandrīz nepieklājīgi īsā laikā, viņa tomēr uzvedās kā apmāta, par spīti visas plantācijas pūlēm viņu iepriecināt. Elena staigāja ar sagrumbotu, raižu māktu pieri, Džeralds lādējās biežāk nekā parasti un veda meitai no Džonsboro dāvanas, kas neko nelīdzēja; pat vecais ārsts Fontēns atzinās, ka nezinot, ko ar Skārletu iesākt,— pat viņa uzmundrinošais brūvējums no sēra, cukura un sīrupa nebija neko līdzējis. Elenai viņš zem četrām acīm paskaidroja, ka Skārletas ķildīgās un grūtsirdīgās omas cēlonis esot viņas salauztā sirds. Ja Skārleta būtu gribējusi, viņa būtu varējusi pateikt, ka šī kaite ir pavisam citas — daudz sarežģītākas dabas. Viņa rūpīgi slēpa nomāktības īsto iemeslu — bezgalīgo garlaicību, sašutumu par to, ka viņa ir māte, bet visvairāk jau — ciešanas par Ešlija prombūtni.

Garlaicība bija mokoša un uzmācās ik uz soļa. Kopš pulks bija aizgājis karā, grāfistē bija apsīkušas visas izpriecas. Visi interesantie jaunie vīrieši bija projām — gan četri Tārltoni, gan abi Kalverti, tāpat Fontēni, Monro un visi jaunie, glītie Džonsboro, Fajetvilas un Lavdžojas vīrieši. Bija palikuši tikai vecāki vīri, kropļi un sievietes, laiks pagāja adot, šujot un audzējot karaspēkam arvien vairāk kokvilnas un labības, arvien vairāk cūku, aitu un govju. īstus vīriešus vairs negadījās redzēt — ja nu vienīgi Suelenas padzīvojušo pielūdzēju Kenediju, intendantūras daļas priekšnieku, kurš ik mēnesi ieradās rekvizēt karaspēkam vajadzīgās mantas. Šīs iestādes ierēdņi nebija īpaši pievilcīgi, turklāt Frenka biklā lakstošanās Skārletai tik ļoti krita uz nerviem, ka viņa klātbūtnē grūti bija uzvesties pieklājīgi. Kaut nu tie abi reiz tiktu pie kāda gala!

Bet, ja arī intendantūras kungi būtu bijuši interesantāki, Skārletai tas neko nebūtu līdzējis. Viņa bija atraitne, un viņas sirds gulēja kapā. Tā vismaz ikviens par viņu domāja un gaidīja, lai viņa pienācīgi izturas. Skārletu tas neizsakāmi kaitināja; lai kā viņa pūlējās, taču nespēja atcerēties Čārlza vaibstus, prātā nāca tikai viņa skatiens tai brīdī, kad bija viņam solījusies un kad viņš bija izskatījies pēc aizkauta teļa, un arī šis skatiens izbālēja. Taču viņa bija atraitne, kurai cienīgi jāizturas. Jauno meiteņu izpriecas viņai bija liegtas. Viņai bija jātēlo bēdu mākta, nepieejama sieviete. Elena viņai to bija stingri pieteikusi, pēc tam kad bija pieķērusi Frenka lei mantu šūpojam gavilējošo Skārletu dārza šūpolēs. Elena, dziļi noraizējusies, aizrādīja meitai, cik viegli atraitnei nonākt ļaužu valodās. Viņai esot jāizturas divkārt uzmanīgāk nekā precētai sievai.

Skārleta vērīgi klausījās mātes maigajā balsī un klusībā domāja: «Jau sievai būt nav nekāda prieka. Atraitnēm labāk uzreiz gulties kapā.»

Atraitnei pieklājās valkāt riebīgas melnas drēbes, ko nedrīkstēja atdzīvināt nedz raibas krāsas, nedz puķes, nedz lentes vai mežģīnes, pat rotas ne — tikai tumšas oniksa saktas vai medaljons ar mirušā matiem. Cepures melnajam krepa plīvuram vajadzēja sniegties līdz ceļiem, tikai pēc trim atraitnes kārtā pavadītiem gadiem to drīkstēja saīsināt līdz pleciem. Atraitne nedrīkstēja jautri tērzēt vai skaļi smieties. Pat smaidīt viņa drīkstēja tikai ar skumju seju. Bet visļaunākais — atraitne nekādi nedrīkstēja izrādīt, ka vīriešu sabiedrība tai sagādā prieku. Ja kāds vīrietis bija tik nepieklājīgs un lika noprast, ka viņa tam patīk, atraitnei vajadzēja pamatīgi atvēsināt nekauņu, cienīgā balsī pieminot savu nelaiķi vīru. Jā, protams, Skārleta gurdi nodomāja, gadās jau, ka atraitne vēlāk apprecas otrreiz — kad kļuvusi veca un grumbaina. To tik dieviņš zina, kā dažām tas izdodas, par spīti kaimiņu glūnīgajām acīm; atraitnes vīrs parasti ir vecs, bēdu sagrauzts atraitnis ar lielu plantāciju un duci bērnu.

Jā, atraitnei dzīves vairs nebija. Cik muļķīgi bija šie ļautiņi, kas viņai centās iestāstīt, kāds mierinājums viņai tagad esot mazais Veids Hemptons — pēc tam kad Čārlza nav vairs šaisaulē. Cik dumji tie bija, teikdami, ka viņai tagad esot kāds, kura labā dzīvot. Visi tērgāja, cik salds esot šis mīlestības mantojums; viņa neliedza nevienam tā domāt. Tomēr viņai pašai šī doma likās bezgalīgi sveša. Mazais viņai nenozīmēja gandrīz neko, reizēm viņai pat bija grūti aptvert, ka tas tiešām ir viņas pašas bērns.

Ik rītu pamostoties, viņa pusmiegā kādu mirkli atkal bija Skārleta O'Hāra. Saule gaiši apspīdēja magnoliju viņas loga priekšā, strazdi dziedāja, ceptas gaļas tīkamā smarža viegli iesitās nāsīs. Viņa atkal jutās bezrūpīga un jauna. Tad viņa izdzirda izsalkušā bērna brēcienus un ikreiz — tiešām ikreiz —, no tā satrūkusies, vēl nesaprata, ka tas ir viņas pašas bērns. Bija tik grūti pie tā pierast.

Un Ešlijs! Ai, atkal un atkal — Ešlijs! Pirmoreiz mūžā viņa ienīda Taru, ienīda garo, sarkano lielceļu, kas veda lejup pa nogāzi līdz upei, sarkanos laukus ar dīgstošo zaļo kokvilnu. Katra zemes pēda, katrs koks, katrs strauts, katrs lauku ceļš atgādināja Ešliju. Viņš nu piederēja citai sievietei un bija prom karā, taču viņa gars krēslā klejoja pa vecajiem ceļiem, ar savām sapņaini pelēkajām acīm viņai uzsmaidīdams lieveņa ēnā. Izdzirdusi pakavus klaudzam uz ceļa no Divpadsmit Ozolu puses, viņa allaž sastinga īsā, laimīgā izbīlī: Ešlijs!

Tagad viņa ienīda arī Divpadsmit Ozolus, šo namu, kuru kādreiz bija tik ļoti mīlējusi. Viņa ienīda to, un tomēr tas viņu vilināja. Tur viņa varēja dzirdēt Džona Vilksa un meiteņu stāstus par Ešliju, varēja paklausīties, kā tie lasa viņa vēstules no Virdžīnijas. Tas bija sāpīgi, bet viņai to gribējās dzirdēt vēl un vēl.

Indijas stīvums un Mīlulītes muļķīgā pļāpība viņai riebās, un viņa labi zināja, ka šīs meitenes viņu neieredz, tomēr viņa nespēja neiet turp. Un ikreiz, pārnākusi no Divpadsmit Ozoliem, viņa noskumusi likās gultā, negribēja celties un vakariņās iet pie galda.

Elenu un mammīti visvairāk uztrauca Skārletas atsacīšanās no ēdiena. Mammīte pienesa visgardākos kumosus, daudzinādama, ka tagad viņa kā atraitne varot ēst, cik vien gribot. Taču Skārletai nebija ēstgribas.

Kad dakteris Fontēns nopietnā balsī paziņoja Elenai, ka salauzta sirds nereti izraisot ātru vispārēju sabrukumu un ka esot sievietes, kas mirstot aiz sirdssāpēm, Elena nobālēja, jo sirds dziļumos tieši no tā bija baidījusies.

—   Ko mēs varētu darīt, ārsta kungs?

—   Gaisa pārmaiņa viņai būtu vislabākās zāles,— bilda ārsts, kurš mīļuprāt būtu atbrīvojies no neērtās pacientes.

Tā nu Skārleta ar bērnu skumīgi saposās ceļam un apciemoja vispirms O'Hāru un Robijāru radus Savanā, pēc tam Elenas māsas Polīnu un Jūleiliju Čārlstonā. Viņa pārbrauca mēnesi agrāk, nekā bija paredzēts, un neko nepaskaidroja par priekšlaicīgās atgriešanās iemesliem. Savanā viņa bija uzņemta laipni, taču Džeimss un Endrū ar savām sievām bija veci cilvēki, kas gribēja dzīvot mierīgi un runāt tikai par pagātni. Skārletu tas garlaikoja. Pie Robijāriem nebija labāk, bet Čārlstonā viņai šķita vienkārši briesmīga.

Krustmāte Polīna un viņas vīrs, maza auguma sirmgalvis ar smalkām manierēm, vienaldzīgs un izklaidīgs, kā jau cilvēks, kurš mīt iepriekšējā gadsimtā, dzīvoja upes malā kādā plantācijā, kas bija daudz vientuļāka nekā Tara. Līdz tuvākajiem kaimiņiem bija divdesmit jūdžu, un tie bija sasniedzami tikai pa meža ceļiem caur purva ciprešu un ozolu klusajiem biezokņiem. Ozoli ar saviem pelēkajiem sūnu plīvuriem Skārletu biedēja, likdami atcerēties Džeralda spoku stāstus īru gaumē, kuros gari staigāja pa zemes virsu vizošā, pelēkā miglā. Turklāt viņai visu dienu vajadzēja adīt un vakarā klausīties tēvoci Keriju lasām Bulvera-Litona pamācošos darbus.

Jūleilija, kas vientuļi dzīvoja lielā mājā Čārlstonā pie pilsētas vaļņa aiz dārza augstās sētas, arī nebija diez ko interesanta. Turklāt Skārleta bija pieradusi pie plaša skata pār viļņojošiem laukiem un iežogotajā mājā jutās kā cietumā. Sabiedriskā dzīve te bija rosīgāka nekā pie krustmātes Polīnas, taču viesi Skārletai riebās: tie cēla debesīs tikai paši sevi, savas tradīcijas un savas ģimenes. Viņa ļoti labi zināja, ka viņu te uzskata par neveiksmīgas laulības atvasi un ka šie ļaudis vēl arvien nesaprot, kā gan Robijāru meita varējusi apprecēties ar nesen ieceļojušu īru. Viņa juta, ka krustmāte Jūleilija viņai aiz muguras lūdz viesus izturēties iecietīgi pret īra meitu. Šī ākstīšanās Skārletu kaitināja, cilvēka izcelsme viņai šķita tikpat nesvarīga kā tēvam. Viņa lepojās ar Džeraldu un visu, ko tēvs bez citu atbalsta bija panācis vienīgi ar savu gudro īra galvu.

Un kā šie Čārlstonas ļaudis dižojās ar savu Samteras fortu! Ak dievs, ja šai karā pirmo šāvienu nebūtu izšāvuši vieni, to būtu izdarījuši otri. Skārleta bija pieradusi pie Ziemeļdžordžijas asajām balsīm, piekrastes iemītnieku stiepti skanīgā valoda tai likās mākslota. Viņai bija vai jākliedz, kad viņa dzirdēja, cik gari šie ļaudis stiepj pazīstamus vārdus. Tas Skārletai tik ļoti derdzās, ka viņa krustmātei par lielām šausmām kādas pieklājības vizītes laikā pēkšņi sāka atdarināt Džeralda īrisko dialektu. Drīz viņa atgriezās Tarā. Labāk jau paciest atmiņas par Ešliju nekā Čārlstonas izloksni.

Elena pūlējās dienām un naktīm, celdama Taras lauku ražas un vairodama peļņu, lai tādējādi palīdzētu konfederātu karaspēkam. Viņa izbijās ne pa jokam, kad vecākā meita vāja, bāla un dzēlīga pārbrauca no Čārlstonas. Viņa pati labi zināja, ko nozīmē salauzta sirds, un naktīs, guļot nomodā blakus krācošajam vīram, prātoja, kā atvieglināt Skārletas dvēseles mokas.

Čārlza krustmāte, mis Pitipata Hamiltone, vairākas reizes bija rakstījusi un neatlaidīgi lūgusi sūtīt Skārletu uz ilgāku laiku pie viņas uz Atlantu. Elena pirmoreiz sāka nopietnāk apsvērt šo uzaicinājumu.

Mis Pitipata rakstīja, ka viņa ar Melāniju vientuļi dzīvojot lielajā mājā «bez vīrieša aizsardzības, kopš mūsu mīļā Čārlza vairs nav. Protams, man vēl ir brālis Henrijs, bet viņš pie mums nedzīvo. Varbūt Skārleta jums būs kaut ko stāstījusi par Henriju. Smalkjūtība man neatļauj uzticēt papīram kaut ko vairāk par viņu. Mēs abas ar Melliju justos daudz ērtāk un drošāk, ja Skārleta būtu pie mums. Trim vientuļām sievietēm drošāk nekā divām. Varbūt mīļā Skārleta, tāpat kā Mellija, radīs zināmu mierinājumu, ja varēs vietējā slimnīcā kopt mūsu brašos zēnus. Un, protams, mēs ar Melliju ļoti ilgojamies redzēt mīļo mazulīti.»

Tā nu Skārletas sēru drēbes tika atkal sakravātas somā, un viņa kopā ar Veidu Hemptonu un bērnumeitu Prisiju devās ceļā ar Elenas un mammītes padomiem galvā un simt dolāriem kabatā — tos Džeralds iedeva līdzi konfederātu banknotēs. Viņai nebija nekāda prieka braukt uz Atlantu. Viņasprāt, krustmāte Pitija bija aušīgākā vecā dāma, kādu vien varēja iedomāties; doma, ka viņai būs jādzīvo zem viena jumta ar Ešlija sievu, šķita briesmīga. Taču arī dzimtais novads ar visām drūmajām atmiņām bija kļuvis neciešams, un viņa priecājās par katru pārmaiņu.

OTRĀ DAĻA

VIII

Kādā 1862. gada maija rītā vilciens veda Skārletu uz ziemeļiem, un viņa domāja, ka Atlantā jau nu noteikti nebūs tik garlaicīgi kā Čārlstonā un Savanā, un, par spīti nepatikai pret mis Pitiju un Melāniju, viņai tomēr gribējās aizbraukt un paskatīties, kas pilsētā pārmainījies kopš viņas iepriekšējā apciemojuma ziemā pirms kara.

Atlanta Skārletu vienmēr bija interesējusi vairāk nekā citas pilsētas — Džeralds reiz bija meitai stāstījis, ka šī pilsēta esot tikpat veca kā Skārleta. Vēlāk viņa gan uzzināja, ka Džeralds, kā parasti, drusku izpušķojis īstenību. Atlanta patiesībā izrādījās deviņus gadus vecāka par viņu, bet tik un tā piederēja viņas paaudzei. Savanai, kurai ritēja otrais un Čāristonai, kas vadīja jau trešo gadsimtu, piemita vecišķs cienīgums, un Skārletai šīs pilsētas atgādināja vecmāmiņas, kas mierīgi gozējas saulē. Turpretī Atlanta bija strauja kā jaunība, dedzīga un iedomīga kā pati Skārleta.

Taisnība jau Džeralda apgalvojumā bija — Skārleta ar Atlantu bija vienā gadā kristītas. Sākumā pilsēta bija saukta par Galapunktu, tad par Martasvilu un tikai Skārietas dzimšanas gadā pārdēvēta par Atlantu.

Kad Džeralds devās uz savu jauno īpašumu Ziemeļdžordžijā, šai vientuļajā vietā vēl nebija pat ciema. Nākošajā—1836. gadā štats atļāva būvēt dzelzceļu uz ziemeļiem caur teritoriju, ko čeroki cilts indiāņi nesen bija atstājuši. Iecerētā dzelzceļa virziens bija zināms — uz Tenesiju. Turpretī par galapunktu Džordžijā skaidrības nebija; tikai gadu vēlāk kāds inženieris iedzina mietu sarkanajā mālā, tādējādi apzīmēdams līnijas dienvidu galapunktu. No šī mirkļa sākās Atlantas, dzimušas Galapunkts, vēsture.

Tolaik Ziemeļdžordžijā vēl nebija neviena dzelzceļa un ari citur to bija ļoti maz. Taču pāris gadu pirms Džeralda apprecēšanās mazā nometne divdesmit piecas jūdzes no Taras pamazām izauga par ciemu, un sliedes sāka lēni virzīties uz ziemeļiem. Sākās dzelzceļu būves laikmets. No vecās pilsētas Ogastas uz rietumiem cauri valstij gāja otrs dzelzceļš, kam vajadzēja savienoties ar Tenesijas līniju. No vecās pilsētas Savanas vilka trešo līniju — vispirms līdz Meikonai Džordžijas vidū un tad uz ziemeļiem cauri Džeralda grāfistei līdz Atlantai, kur tā savienojās ar abiem pārējiem dzelzceļiem, tādējādi saistīdama Savanas ostu ar rietumiem. Visbeidzot no tā paša Atlantas mezgla izbūvēja vēl ceturto dzelzceļa līniju uz dienvidiem — uz Montgomeriju un Mobilu.

Reizē ar dzelzceļiem dzimusi, Atlanta reizē ar tiem ari auga. Kad visas četras līnijas bija gatavas, šī vieta bija saistīta ar rietumiem un dienvidiem, ar piekrasti un cauri Ogastai — ari ar ziemeļiem un austrumiem. Tā bija kļuvusi par krustpunktu ceļojumiem uz visām debesu pusēm, mazais ciems pēkšņi atradās lielā satiksmes centrā.

Laika sprīdī, kas nebija necik garāks par Skārletas septiņpadsmit gadiem, Atlanta no viena vienīga zemē iedzīta mieta bija izaugusi par ziedošu mazpilsētu ar desmit tūkstošiem iedzīvotāju, kam bija pievērsta visa štata uzmanība. Vecākās pilsētas uz rosīgo jaunāko māsu skatījās kā vistas, kas izperējušas pīlēnu. Kādēļ šī pilsēta tik ļoti atšķīrās no citām Džordžijas pilsētām? Kādēļ tā tik ātri auga? Galu galā Atlanta ne ar ko nevarēja lepoties — ja nu vienīgi ar dzelzceļiem un enerģiskiem ļaudīm.

Jaunās pilsētas iedzīvotāji tiešām bija uzņēmīgi, enerģiski un prata panākt savu. Tie sajūsmā plūda uz Atlantu no visām pusēm, no vecākiem Džordžijas apvidiem un tālākiem štatiem. Viņi būvēja noliktavas gar piecām dubļainām ielām, kas krustojās stacijas tuvumā. Dzīvojamās mājas tie cēla Vaithola un Vašingtona ielās, augstajā pakalnā, kur neskaitāmas indiāņu paaudzes ar saviem mokasīniem bija ieminušas Persiku taku. Viņi bija lepni par savu pilsētu un tās straujo augšanu. Atlanta nelikās zinis par citu pilsētu skaudību.

To iemeslu dēļ, kāpēc Skārletai nepatika uzturēties Savanā, Ogastā un Meikonā, Atlantu viņa mīlēja. Tāpat kā viņā pašā, arī šeit jaucās jaunais ar veco, turklāt jaunais bieži izrādījās labāks. Interesanta bija sagadīšanās, ka viņa un pilsēta bija vienā gadā kristītas.

Iepriekšējā nakti bija plosījies negaiss, bet, Skārletai iebraucot Atlantā, karstā saule jau stipri vien žāvēja ielas — kā sarkanu dubļu upes tās locījās cauri pilsētai. Klajumā ap staciju mīkstā zeme bija tik ļoti izbraukta un izvandīta, ka pajūgi grima līdz asīm dziļajās riteņu grambās. Nepārtrauktā munīcijas furgonu un ambulanču virtene ar savu nemitīgo kustību darīja jucekli vēl lielāku. Braucēji lādējās, mūļi brida pa dziļo ūdeni, dubļi šķīda uz visām pusēm.

Skārleta bija nokāpusi uz vagona zemākā kāpšļa — bāls, glīts stāvs sēru drēbēs ar krepa plīvuru, kas sniedzās tālu pāri pleciem. Viņa baidījās sabrist kurpes un notraipīt svārku malu, tādēļ stāvēja uz kāpšļa un skatījās apkārt, vai trokšņainajā vezumu, vienjūgu un ekipāžu burzmā neieraudzīs krustmāti mis Pitipatu ar apaļajiem vaigiem. Viņai pienāca klāt vecs, kalsens nēģeris ar sirmu bārdu un cienīgu valdnieka seju, cepuri rokā turēdams.

— Mis Skārleta, vai ne? Esmu Pīters, mis Pitijas kučieris. Nekāpiet dubļos!— viņš bargi uzsauca, kad Skārleta pacēla svārkus, grasīdamās kāpt zemē.— Jūs neesat nemaz labāka par mis Pitiju, un viņa ir kā mazs bērns, vienmēr sabrien kājas. Es jūs aiznesīšu.

Par spīti vecumam, viņš viegli paņēma Skārletu uz rokām, bet tad apstājās, ieraudzījis uz vagona platformas Prisiju ar bērnu.— Vai šī mazā meitene būtu jūsu bērnu aukle? Ai, mis Skārlet, viņa taču ir pārāk jauna, lai pieskatītu māstera Čārlza vienīgo bērniņu! Bet par to vēlāk. Skuķi, nāc līdzi un pielūko — neizmet bērnu no rokām!

Skārleta padevīgi ļāvās, lai viņu nes uz ekipāžu, un samierinājās arī ar tēvoča Pītera neapdomīgajiem izteikumiem par viņu un Prisiju. Vecais nēģeris smagi brida pa dubļiem, Prisija apskaitusies laipoja nopakaļ, un Skārleta atcerējās, ko Čārlzs bija stāstījis par «tēvoci Pīteru».

«Viņš devās tēvam līdzi visos Meksikas karagājienos un kopa tēvu, kad tas bija ievainots. Viņš izglābis tēvam dzīvību, īstenībā tas bija Pīters, kas izaudzināja mani un Melāniju,— mēs vēl bijām pavisam mazi, kad tēvs un māte nomira. Toreiz krustmāte Pitija sanaidojās ar savu brāli — tēvoci Henriju, pārvācās uz mūsmājām un rūpējās par mums. Krustmāte ir nevarīgākais radījums pasaulē — mīļš liels bērns, un tēvocis Pīters pret viņu attiecīgi izturas. Nekad viņa nezina, kas jādara, nekad nespēj izšķirties, tādēļ Pīters visu izlemj viņas vietā. Tas bija viņš, kurš noteica, ka man no piecpadsmit gadu vecuma jāsaņem lielāka kabatas nauda, viņš arī uzstāja, lai mani sūta studēt uz cienījamo, veco Harvardu, kaut gan tēvocim Henrijam šķita, ka man jātiek pie diploma kādā no jaunajām universitātēm. Tēvocis PIters izlēma ari, kad Mellijai pienācis laiks uzspraust matus un apmeklēt viesības. Viņš norāda krustmātei Pitijai, kad laiks pārāk vēss un mitrs, lai ietu ciemos, un kad tai jāņem lakats ap pleciem. Viņš ir labākais un uzticīgākais kalpotājs, kādu jebkad esmu redzējis. Vienīgā nelaime ir tā, ka mēs ar miesu un dvēseli esam kļuvuši par viņa īpašumu,— un viņš to zina.»

Tiklīdz tēvocis Pīters uzkāpa uz bukas un satvēra pātagu, Čārlza vārdi pilnīgi apstiprinājās.

— Mis Pitija ģībst aiz bēdām, ka nevarēja atbraukt jums pretī,— vecais nēģeris paskaidroja.— Viņa baidījās, ka jūs to nesapratīšot. Bet es viņai pateicu, ka viņas ar mis Melliju nošķiedīsies ar dubļiem no galvas līdz kājām un jaunie tērpi būs pagalam, un gan jau es jums visu izskaidrošu. Mis Skārlet, labāk ņemiet bērnu savās rokās, skuķis vēl nometīs to zemē.

Skārleta paskatījās uz Prisiju un nopūtās. Tiešām — nekāda labā aukle šī meitene nebija. Kopš brīža, kad viņa no sīkas nēģeru meitenes īsos svārciņos un stīvām bizītēm ap galvu bija pārtapusi par cienījamu aukli garā katūna tērpā ar baltu, iestīvinātu turbānu galvā, viņa bija kā apskurbusi. Savu mūžu viņa nebūtu tik ātri sasniegusi šo augsto stāvokli, ja nebūtu karš ar savām neatliekamajām vajadzībām. Intendantūras dienests pieteica savas prasības Tarai, un Elena vairs nekādi nevarēja iztikt bez mammītes un Dilsijas, pat bez Rozes vai Tīnas. Prisija līdz šim nebija bijusi tālāk par jūdzi no Taras vai Divpadsmit Ozoliem, un ceļojums pa dzelzceļu kopā ar necerēto paaugstinājumu bērnaukles kārtā pārlieku aizgrāba meitēna dvēseli. Divdesmit jūdžu tālais ceļojums no Džonsboro līdz -Atlantai viņu bija tik ļoti uztraucis, ka Skārletai pašai visu ceļu bija nācies turēt mazo klēpī. Tagad, redzēdama tik daudz namu un cilvēku, Prisija vairs galīgi nevaldīja pār sevi. Viņa grozījās no vienas puses uz otru, uz visu rādīja ar pirkstu un ik mirkli lēca augšā, uztraukdama bērnu, kurš sāka žēlā balsī raudāt.

Skārleta ilgojās pēc mammītes vecajām, stingrajām rokām. Mammītei atlika tikai paņemt bērnu rokās, lai tas tūliņ apklustu. Bet mammīte bija palikusi Tarā, un Skārleta pati bija bezspēcīga. Ja viņa paņemtu bērnu klēpī, tas kliegtu tikpat spalgi kā pie Prisijas, turklāt raustītu viņas cepures lentes un saburzītu viņas tērpu. Viņa izlikās nedzirdējusi tēvoča Pītera ieteikumu.

«Varbūt es kādreiz arī iemācīšos apieties ar maziem bērniem,» viņa sapīkusi domāja, kad rati svaidīdamies un lēkādami vēlās pāri muklājam, «bet rotaļāties ar tiem es noteikti neiemācīšos nekad.» Kad mazā Veida seja no brēkšanas kļuva

tumšsarkana, viņa skarbi uzsauca Prisijai:— Iedod viņam to cukura zīdekli, kas tev kabatā,— varbūt apklusīs! Zinu, zinu, viuš grib ēst, bet patlaban taču es tur neko nevaru līdzēt.

Prisija sameklēja mammītes līdzdoto zīdekli, un brēka aprima. Skārletas garastāvoklis drusku uzlabojās, redzot pārmaiņas visapkārt. Kad pajūgs beidzot bija ticis pāri dubļu bedrēm un iegriezās Persiku ielā, viņa pēc ilgiem laikiem atkal sajuta ziņkāri. Kā pilsēta bija izaugusi! Nebija vēl pagājis gads, kopš viņa bijusi šeit, un likās gandrīz neticami, cik ļoti mazā Atlanta pa šo laiku pārvērtusies.

Pārvērtības bija sākušās jau ar kara izcelšanās brīdi. Tās pašas dzelzceļa līnijas, kas pilsētu miera laikā bija padarījušas par tirdzniecības centru, tagad — kara apstākļos — ieguva ārkārtēju stratēģisku nozīmi. No frontes attālā pilsēta savienoja konfederātu pulkus Virdžīnijā ar pulkiem Tenesijā un rietumos. Abas armijas Atlanta saistīja arī ar dienvidu apgabaliem, no kurienes pienāca proviants. Tā bija kļuvusi par rūpniecības centru, slimnīcu bāzi un dienvidnieku karaspēka pārtikas un munīcijas noliktavu.

Tā vairs nebija tā mazpilsēta, ko Skārleta vēl tik labi atcerējās, bet rosīgs, iepleties milzis.

Pilsēta dūca kā bišu strops — lepna par saviem nopelniem Konfederācijas labā. Tā strādāja dienu un nakti, lai lauksaimniecības novadus pārvērstu rūpnieciskos.

Pirms kara uz dienvidiem no Merilendas bija ļoti maz kokvilnas apstrādes fabriku, vilnas vērptuvju, ieroču un mašīnu rūpnīcu un Dienvidu štatu iedzīvotāji ar to visnotaļ lepojās. Viņi audzināja valstsvīrus un karavīrus, plantatorus un ārstus, juristus un rakstniekus, nevis inženierus vai mehāniķus. Ar tādiem amatiem varēja nodarboties jenkiji. Bet nu, kad jenkiji ar savām lielgaballaivām bija slēguši ostas un Eiropas preces tikai niecīgos daudzumos tika izvestas cauri blokādei, Dienvidi šajā bezizejā pūlējās ražot paši savus ieročus. Ziemeļiem visa pasaule bija vaļā. Tūkstošiem īru un vāciešu ieplūda naidnieku karaspēkā, ziemeļnieku rokasnaudas vilināti. Dienvidiem nācās iztikt saviem spēkiem.

Iekārtas kaujas ieroču ražošanai tika radītas ar lielām grūtībām — nebija gandrīz nekādu paraugu, un katru zobratiņu vajadzēja izgatavot pēc rasējumiem, kurus izrakstīja no Anglijas. Tagad Atlantas ielās varēja redzēt daudz svešu, neparastu seju. Pilsētniekus, kas vēl nesen bija grozījuši galvu, rietumnieku izrunu dzirdot, tagad vairs neizbrīnīja pat svešās valodas, kurās tērgāja daudzie eiropieši,— izlauzušies cauri blokādei, tie lika kopā darbgaldus un ražoja ieročus. Nebūtu šo prasmīgo ļaužu, konfederātiem diezin vai būtu izdevies pašu spēkiem izgatavot pistoles, šautenes, lielgabalus un pulveri.

Dienu un nakti pukstēja Atlantas sirds, dzīdama bruņojumu pa dzelzceļa atzariem uz fronti. Ik stundu pienāca un aizdrāzās vilcieni. Kvēpi no jaunceltajām fabrikām biezā kārtā klājās pāri baltajiem namiem. Naktīs kvēloja tēraudlietuvju krāsnis un veseri dimdēja vēl ilgi pēc tam, kad atlantieši bija devušies pie miera. Pērngada atmatās tagad slējās darbnīcas, kur izgatavoja iemauktus, seglus un pakavus; bruņojuma rūpnīcas, kas ražoja šautenes un lielgabalus; metāllietuves un velmētavas, kas gādāja dzelzceļa sliedes un preču vagonus jenkiju saspridzināto vietā, tāpat arī neskaitāmas darbnīcas, kur izgatavoja piešus, apkalumus, teltis, pogas, pistoles un zobenus. Tomēr — jau bija jūtams dzelzs trūkums. Blokāde gandrīz neko nelaida cauri, bet Alabamas kalnraktuves tikpat kā nedarbojās — kalnrači cīnījās frontē. Atlantā vairs nebija nevienas dzelzs sētas, nevienu dzelzs vārtu, pat dzelzs pieminekļi bija aizceļojuši uz lietuvēm un velmētavām.

Persiku iela un tās apkaime bija dažādu karaspēka iestāžu galvenā nometne. Te bija izvietojusies rekvizīcijas pārvalde, ziņu birojs, lauka pasts, dzelzceļu transporta birojs, kara tiesa. Visur drūzmējās uniformās tērpti vīri. Pilsētas nomalē atradās remonta daļas, zirgi un mūļi lielos aplokos, sānielās — kara slimnīcas. Kad tēvocis Pīters stāstīja par tām, Skārletai teju vai šķita, ka Atlanta kļuvusi par īstu slimnīcu pilsētu — tik daudz te bija lazarešu ievainotajiem, infekcijas slimniekiem un atspirgstošajiem, un vilcieni ik dienas veda klāt jaunus slimniekus un ievainotos.

Omulīgais ciems bija pazudis bez pēdām, tā vietā rosīgi auga spēkpilna pilsēta. Redzot visu šo rosību, Skārletai, tikko iebraukušai no lauku klusuma, gandrīz aizrāvās elpa. Bet viņa labprāt skatījās apkārt, drudžainā atmosfēra viņu tīkami satrauca. Viņai gandrīz likās, ka pašas pulss pukst vienā ritmā ar Atlantas vienādo, ātro pulsu.

Pajūgam lēni virzoties pa galveno ielu, viņa ar interesi tvēra jaunos iespaidus. Pa ietvēm steidzās vīrieši uniformās ar visu dienesta pakāpju un ieroču šķiru uzplečiem, šaurajā ielā cits citam virsū spiedās dažādi pajūgi. Kurjeri pelēkos mundieros skraidīja no mājas uz māju, nesdami pavēles un telegrammas. Ievainotie, gādīgu sieviešu roku atbalstīti, lēca uz kruķiem. No kazarmu laukuma, kur apmācīja jauniesauktos, skanēja tauru signāli, bungu rīboņa un skaļas komandas. Skārletai salēcās sirds — viņa pirmoreiz ieraudzīja jenkiju uniformas. Tēvocis Pīters ar pātagu rādīja uz noplīsušu zilsvārču grupu — kareivju nodaļa ar uzspraustiem durkļiem dzina gūstekņus uz •slucijas pusi.

«Te gan iet jautri,» Skārleta nodomāja, pirmo reizi kopš dārza svētku dienas juzdamās priecīgi satraukta, «te man patiks! Var just, kā dzīve mutuļo, un viss tik interesants!»

Pilsētas dzīvīguma iespaids arvien pastiprinājās. Vairāki duči jaunu krogu bija izauguši kā uz burvju mājiena. Pa pilsētu .staigāja karaspēkam uzticīgās netikles, un visiem puritāņiem par lielu sašutumu atklātās mājas bija pilnas ar sievietēm. Visas viesnīcas, pansijas un privātmājas bija kā piebāztas ar ļaudīm, kas bija atbraukuši pie ievainotajiem tuviniekiem Atlantas slimnīcās. Katru nedēļu notika viesības, balles, labdarības tirdziņi un kara laulības bez skaita. Līgavainis ar zeltu izrakstītā gaišpelēkā uniformā ieradās īsā atvaļinājumā, līgava tērpās caur blokādi ievestā kleitā un rotās, uz kāzu galda putoja kontrabandas šampanietis, un drīz vien sekoja asaraina atvadīšanās.

Naktīs ļaudis dejoja kokiem apstādītajās ielās, no saloniem nāca klavieru dzidrās skaņas, soprāni un kareivju balsis jaucās kopā grūtsirdīgās balādēs «Taures pamieru vēstī» vai «Pienāca vēstule tava, tikai par vēlu diemžēl», kas izvilināja asaras dažai īstas bēdas neiepazinušai dvēselei.

Skārleta uzdeva jautājumu pēc jautājuma, un tēvocis Pīters, lepns uz savām plašajām zināšanām, atbildēdams ar pātagu rādīja gan uz vienu, gan otru pusi.

— Tas ir arsenāls. Jā, mis Skārlet, tur viņi glabā lielgabalus un tamlīdzīgas lietas. Nē, mis Skārlet, tie nav veikali, tie ir blokādes kantori. Ak dievs, mis Skārlet, vai tiešām jūs nezināt, kas ir blokādes kantori? Tie pieder ārzemniekiem, kas pērk mūsu kokvilnu, ved to uz Čārlstonu un Vilmingtonu, kur iekrauj kuģos; pretī viņi mums dod pulveri. Nē, es nezinu, kas tie par ārzemniekiem. Mis Pitija saka, tie esot angļi, bet neviens gan viņu runāšanu nesaprot. Jā, kūp jau briesmīgi. Šitie kvēpi bojā mis Pitijas zīda aizkarus, tie nāk no dzelzslietuves un velmētavas. Un kādu elles troksni tās naktī ceļ! Neviens nevar aizmigt. Nē, mis Skārlet, es nevaru apturēt, apsolīju mis Pitijai pa taisnāko ceļu vest jūs uz mājām. Mis Skārlet, jums jāatņem sveicieni — re, kur misis Merivedera un misis Elsinga!

Skārleta neskaidri atcerējās abas Atlantas dāmas, kas bija grozījušās Tarā viņas kāzās. Tās bija mis Pitipatas labākās draudzenes. Viņa ātri pagriezās uz to pusi, uz kuru tēvocis Pīters rādīja, un palocīja galvu. Abas dāmas bija apturējušas savu ekipāžu kāda veikala priekšā. Veikala īpašnieks un divi pārdevēji, audumu baķiem apkrāvušies, stāvēja uz ietves, kur nupat bija rādījuši preci. Misis Merivedera bija liela auguma dāma ar tik cieši savilktu korseti, ka viņas krūtis izspiedās uz priekšu kā kuģa priekšgals. Viņas dzelzspelēko matu kuplumā uz pieres lepojās arī dažas brūnas lieko matu cirtas, kas neparko negribēja pieskaņoties īsto matu krāsai. Apaļajā, ļoti sarkanajā sejā gudra labsirdība vienojās ar tieksmi pavēlēt. Misis Elsinga bija jaunāka — maiga, slaida sieviete, kuras vaibsti vēl glabāja kādreizējā skaistuma pēdas un kurai vēl joprojām piemita mazliet apvītis svaigums un karaliska cienība.

Abas šīs dāmas kopā ar kādu trešo — misis Vaitingu — bija Atlantas saviesīgās dzīves balsti. Būdamas noteicējas trijās baznīcās, pie kurām piederēja, viņas komandēja garīdzniekus, korus un visu draudzi. Viņas rīkoja tirdziņus un vadīja rokdarbu pulciņus. Viņu aizgādībā notika balles un pikniki. Viņas zināja, kurai ir cerības izdevīgi apprecēties un kurai ne, kura slepeni dzer un kura gaida bērnu. Viņām bija zināms viss par to cilvēku ciltskokiem, kuri Džordžijā, Dienvidkarolīnā un Virdžīnijā kaut kas bija. Par citiem štatiem viņas neuztraucās. Pēc viņu ieskata, cienījami cilvēki bija meklējami tikai un vienīgi šajos trijos štatos. Viņas zināja, kas pieklājas un kas ne, un nekad neslēpa savas domas par to. Misis Merivedera tās izteica, cik skaļi varēja, misis Elsinga — cienīgā, dziestošā balsī, bet misis Vaitinga — skumji čukstošā tonī, likdama noprast, cik nelabprāt viņa par to runā. Visas trīs dāmas sirds dziļumos juta vislielāko neuzticību cita pret citu un nevarēja cita citu ieredzēt gluži tāpat kā Romas pirmā triumvirāta locekļi, un jādomā, tie paši iemesli viņas arī bija saveduši kopā.

—   Es jau teicu mis Pitijai, ka jums jānāk manā slimnīcā!— misis Merivedera smaidīdama iesaucās.— Tā kā jūs neapsolītos misis Mīdai un misis Vaitingai!

—   Prātā nenāk!— Skārletai gan nebija ne jausmas, par ko misis Merivedera runā, bet viņai bija patīkami just, ka ir gaidīta un varēs būt kādam noderīga.— Ceru jūs drīz atkal redzēt.

Rati arās tālāk pa dumbrāju un uz mirkli apstājās, lai divas dāmas ar pārsēju kurvjiem uz rokas varētu, no akmens uz akmeni laipojot, tikt pāri ielai. Tad Skārleta ieraudzīja kādu pārlieku spilgti ģērbušos sievieti ar skotu lakatu ap pleciem, bārkstis nokarājās līdz papēžiem. Tā bija liela auguma skaista sieviete ar nekautrīgu seju un kupliem, sarkaniem matiem — pārāk sarkaniem, lai tos noturētu par īstiem. Skārleta pirmoreiz redzēja sievieti, kura, bez šaubām, bija «kaut ko izdarījusi ar saviem matiem», un nespēja novērst skatienu.

—   Kas tā tāda, tēvoci Pīter?

—   Nezinu.

—   Zini gan, es taču redzu. Kas viņa ir?

-Tā ir Bella Votlinga.— PIters sacīja un nicīgi pastiepa apakšlūpu. Skārleta ievēroja, ka viņš nebija teicis ne «mis», ne «misis».

—   Kas viņa ir?

—  Cienītā mis Skārlet,— Pīters nosodoši atbildēja,— mis Pitijai nepatiktu, ka jūs interesējaties par lietām, gar kurām jums nav nekādas daļas. Tagad te, pilsētā, ir daudz ļaužu, kuri nepieder pie sabiedrības un par kuriem nav vērts runāt.

Tā norāta, Skārleta apklusa. «Ak dievs! Tai noteikti jābūt pagrimušai sievietei!»

Viņa vēl nekad nebija redzējusi šādu sievieti, tādēļ pagriezās un skatījās atpakaļ, kamēr tā nozuda drūzmā.

Veikalu un armijas iestāžu ēkas palika aiz muguras, ielas malās parādījās turīgo atlantiešu mājas. Dažas no tām Skārleta apsveica kā vecus draugus — cienīgo, stalto Leidenu māju, Bonelu namu ar mazajām, staltajām kolonnām un zaļajiem slēģiem, nepieejamo, baroka stilā celto, ar zemu žogu apjozto sarkano ķieģeļu ēku, kas piederēja Maklūru ģimenei. Viņi arvien lēnāk tika uz priekšu. No namdurvīm, no dārziem un no ietves viņus uzrunāja dāmas. Dažas Skārleta pavirši pazina, citas neskaidri atcerējās, bet daudzas viņai bija pilnīgi svešas. Tā vien šķita, ka Pitipata bija paziņojusi visai pilsētai par viņas ierašanos. Skārletai reizēm vajadzēja pacelt augstāk mazo Veidu, lai ielas dubļos iebridušās dāmas varētu to apbrīnot. Ikviena Skārletai sauca, ka tā drīkstot iestāties tikai viņas rokdarbu un šūšanas pulciņā, tikai viņas slimnīcas komitejā, un Skārleta bezrūpīgi solījās gan pa labi, gan pa kreisi.

Kad viņi brauca garām zaļai koka mājai ar vairākām piebūvēm, maza nēģeru meitene iesaucās:— Viņa brauc!— un no mājas iznāca ārsts Mīds ar sievu un trīspadsmit gadus veco Filu. Skārleta atcerējās arī šos ļaudis redzējusi savās kāzās. Misis Mīda pakāpās uz akmens mājas priekšā un izstiepa kaklu, lai redzētu mazo. Ārsts nelikās zinis par dubļiem un piebrida pie ratiem. Viņš bija liels, kalsens vīrs ar garu, gaišpelēku ķīlbārdu, apģērbs brīvi karājās uz viņa kalsnā auguma. Atlanta uzskatīja šo vīru par sava spēka un gudrības avotu, tādēļ nebija ko brīnīties, ka arī viņš pats tam gandrīz ticēja. Bet, par spīti saviem pravieša izteicieniem un patētiskajai valodai, viņš bija viens no labsirdīgākajiem cilvēkiem pilsētā.

Pakratījis Skārletai roku un pabikstījis Veidam vēderiņu, viņš paziņoja, ka krustmāte Pitipata zvērējusi nelaist Skārletu nevienā citā slimnīcā un nevienā citā pārsēju komitejā — tikai pie misis Mīdās.

—   Ak dievs, to taču es jau esmu apsolījusi tūkstoš dāmām!— Skārleta teica.

—   Protams, arī misis Merivederai! Jupis viņu rāvis!!

—   Es viņai apsolījos tādēļ, ka man nebija ne jausmas, ko tas viss nozīmē,— Skārleta atzinās.— Sakiet, lūdzu,— kas tās par slimnīcu komitejām?

Ārsts ar kundzi ļoti brīnījās par viņas nezināšanu.

—   Nu jā, jūs jau bijāt laukos, kāds tur brīnums, ka nezināt,— misis Mīda aizbilda par Skārletu.— Mums te ir kopēju komitejas visās slimnīcās un dežūru saraksti katrai dienai. Mēs kopjam ievainotos, palīdzam ārstiem, šujam pārsējus un apģērbus, un, kad ievainotie ir tiktāl atveseļojušies, ka tos var izlaist no slimnīcas, mēs tos uzņemam pie sevis mājās un kopjam, kamēr tie atkal var doties uz fronti. Mēs gādājam arī par trūcīgo ievainoto sievām un bērniem — daži tiešām ir galīgi nabagi. Hospitālī, kurā strādā mans vīrs, darbojas arī mana komiteja, un visi saka, viņš esot lielisks ārsts un…

—   Nu, nu,— ārsts teica,— nevajag ļaužu priekšā ar mani lielīties. Cik nu es varu padarīt, ja tu mani neparko negribi laist uz fronti.

—   Es tevi nelaižot? Es?— ārsta kundze sašuta.— Pilsēta tevi nelaiž, to taču tu labi zini! Iedomājieties, Skārlet,— kad viņš gribēja pieteikties par kara ārstu un braukt uz Virdžīniju, visas dāmas parakstīja lūgumu, lai viņš paliek šeit. Pilsēta nevar iztikt bez tevis!

—   Nu, nu, misis Mīda,— ārsts tīksmi gozējās sievas uzslavas saulītē,— var jau būt, ka pagaidām pietiek ar to, ka esam vienu dēlu sūtījuši karā.

—   Nākamgad es arī iešu!— mazais Fils uztraukts iesaucās. — Par bundzinieku. Es jau mācos sist bungas. Vai gribat dzirdēt? Tūliņ atnesīšu bungas.

—   Nē, tagad ne,— misis Mīda teica, ar sāpīgu sejas izteiksmi pie vilkdama zēnu sev klāt.— Nākamgad vēl ne, mīļo zēn, varbūt aiznākamo.

—   Bet tad karš jau būs beidzies!— Mazais nepacietīgi izrāvās mātei no rokām.— Tu taču man solīji!

Vecāki saskatījās pāri puikas galvai. Skārleta ievēroja šo skatienu. Darsijs Mīds jau bija Virdžīnijā, un vecāki savā mīlestībā jo ciešāk pieķērās mazajam, kas vēl bija mājā.

Tēvocis Pīters iekrekstējās.

—   Mis Pitijai bija lēkme, kad braucu projām, un, ja drīz

nebūšu mājā, viņa paģībs.

— Uz redzēšanos! Pēcpusdienā es vēl pie jums aiziešu,— misis Mīda sauca pakaļ.— Un sakiet mis Pitijai no manis, lai viņa sargās, ja nelaidīs jūs manā komitejā!

Rati slīdēja tālāk pa dubļaino ielu. Skārleta atlaidās spilvenos un smaidīja. Vairākus mēnešus viņa nebija jutusies tik laimīga. Atlantas straujā rosība viņu uzmundrināja.

Te bija daudz jaukāk nekā vientuļajā plantācijā Čārlstonas pievārtē, kur aligatori kliedza klusās naktīs. Pat skaistāk nekā pašā Čārlstonā, kas sapņoja savos dārzos aiz augstajām mūra sētām. Skaistāk nekā Savanā ar platajām palmu ielām un dūņaino upi. Varbūt pat skaistāk nekā Tarā, lai viņa Taru mīlēja kā mīlēdama.

Šai pilsētai ar šaurajām un netīrajām ielām kalnainā apvidū piemita kaut kas satraucošs, skarbs un nepabeigts, rada tam svaigajam skarbumam, kas mita zem Elenas un mammītes audzināšanas smalkā slīpējuma. Pēkšņi Skārleta juta, ka viņas vieta ir šeit, nevis mierīgajās, cildenajās un vecajās pilsētās, kas snauduļoja lēzenās ielejās pie dzeltenām upēm.

Attālumi starp mājām kļuva arvien lielāki, no ratiem izliekušies, Skārleta jau redzēja mis Pitipatas sarkano ķieģeļu māju ar šīfera jumtu. Tā bija gandrīz pēdējā māja pilsētas ziemeļos. Tālāk Persiku iela sašaurinājās un pazuda klusajos, biezajos mežos. Tīrā, baltā dēļu sēta bija svaigi nokrāsota. Dārzā ap māju ziedēja pēdējās narcises. Uz lieveņa stāvēja divas dāmas melnās drēbēs, aiz tām liela, brūna sieviete, rokas zem priekšauta sakrustojusi, platā smaidā rādīja baltus zobus. Apaļīgā mis Pitipata uztraukumā mīņājās uz mazajām kājiņām. Vienu roku viņa bija piespiedusi pie pilnīgajām krūtīm, it kā mierinādama skaļi pukstošo sirdi. Viņai blakus stāvēja Melānija. Skārletā modās naids, viņa tūliņ zināja, ka šī mazā, smalkā dāma melnajā sēru tērpā, ar glīti sasukātajām, bet nepaklausīgajām cirtām un sirdsveidīgo seju, ko apgaismoja mīļš, laimīgs apsveikuma smaids, Atlantā viņai būs kā dadzis acī.

Ja kāds Dienvidu štatos reiz sakravāja ceļasomu un aizbrauca divdesmit jūdzes tālos ciemos, tāda ciemošanās reti bija nepilnu mēnesi, lielāko tiesu tā krietni ieilga. Ļaudis bija tikpat saviesīgi, cik viesmīlīgi, un nevienam nelikās dīvaini, ja radi ziemassvētkos atbrauca ciemā un palika līdz jūlijam. Jauni pāri, kāzu ceļojumā draugus un radus apciemodami, bieži apmetās uz dzīvi tur, kur tiem iepatikās, līdz pat otrā bērna dzimšanai. Ļoti bieži vecākas krustmātes un tēvoči kādu svētdienu atbrauca uz pusdienām un palika, līdz tos pēc dažiem gadiem apglabāja. Viesž nevienam nebija par apgrūtinājumu. Mājas bija lielas, kalpotāju daudz, un daži ēdēji vairāk vai mazāk šai pārticīgajā zemē bija sīkums. Viesos brauca gan jauni, gan veci; kā sievietes, tā vīrieši; jauni pāri brauca kāzu ceļojumos, jaunas mātes brauca rādīt savus bērnus, ceļoja atpūtas meklētāji, sērotāji, jaunavas, kuras vecāki gribēja paglābt no aušīgu precību briesmām, jaunavas, kas nesaderinātas bija sasniegušas bīstamo vecumu un tālāku radu vadībā cerēja apprecēties. Viesi ienesa dzīvību un pārmaiņas lēni plūstošajā Dienvidu dzīvē, tālab tos visur sagaidīja ar prieku.

Tā arī Skārletai, Atlantā atbraucot, nebija ne jausmas, cik ilgi viņa šeit paliks. Ja būs garlaicīgi — kā Savanā un Čārlstonā, viņa pēc mēneša brauks atkal mājās. Bet, ja būs jauki, viņa varēs palikt bezgalīgi ilgi. Un, tiklīdz Skārleta bija atbraukusi, krustmāte Pitija ar Melāniju sāka īstu karagājienu, lai pierunātu viņu te apmesties uz ilgāku laiku. Viņas minēja visus iemeslus, kādus vien varēja izdomāt. Viņas Skārletu gribot paturēt viņas pašas dēļ, jo viņu mīlot. Viņas esot tik vientuļas, un naktīs viņām vienām esot baisi lielajā mājā, Skārleta turpretī neesot bailīga, un tā būšot drošāk. Viņa esot tik burvīga un varēšot kliedēt viņu bēdas. Kopš Čārlzs miris, viņas un dēla vieta esot pie vīra radiem. Turklāt viņai saskaņā ar Čārlza testamentu tagad piederot puse mājas. Un visbeidzot — Konfederācijas valdībai vajadzīgas ikvienas rokas, kuras prot šūt, adīt, tīt saites un kopt ievainotos.

Arī Čārlza tēvocis Henrijs Hamiltons — vecpuisis, kas dzīvoja Atlantas viesnīcā pie stacijas,— nopietni runāja ar Skārletu par šo lietu. Tas bija maza auguma vīrs, iekarsīgs vecs kungs resnu vēderu, sārtu seju un kupliem, sidrabotiem matiem. Pret sieviešu kautrību un kaprīzēm viņam nebija ne mazākās iecietības un izpratnes. Tādēļ viņš arī gandrīz nesatikās ar savu māsu Pitipatu. Jau no bērnu dienām viņi pēc dabas bija pilnīgi nesaderīgi, un viņa iebildumi par Čārlza audzināšanas veidu abus bija vēl vairāk atsvešinājuši. «Tu audzini karavīra dēlu par īstu pintiķi.» Pirms dažiem gadiem viņš Pitiju bija tik briesmīgi apvainojis, ka no tā laika viņa par brāli runāja tikai bikli un paslepšus, tā ka jebkurš svešinieks nabaga veco advokātu būtu noturējis vismaz par slepkavu. Šis apvainojums bija izteikts toreiz, kad mis Pitija bija gribējusi no savas naudas, ko brālis pārvaldīja, paņemt piecsimt dolāru un ieguldīt tos kādās zeltraktuvēs, kas patiesībā nemaz neeksistēja. To dzirdot, viņš bija noskaities un teicis, ka māsai neesot vairāk prāta kā maijvabolei un ka viņš kļūstot nervozs, ja viņam jārunā ar Pitipatu ilgāk par piecām minūtēm. No tā laika viņa brāli redzēja tikai reizi mēnesī, kad kantorī saņēma uztura naudu. Pēc šī īsā, formālā apciemojuma viņa ikreiz dienas atlikušo daļu ar asarām un ožamo sāli pavadīja gultā. Melānija un Čārlzs, kuri ļoti labi satika ar tēvoci, bieži bija piedāvājušies krustmāti Pitiju atbrīvot no šī pārbaudījuma, bet viņa vienmēr cieši saknieba lūpas un atteicās. Henrijs bija viņas krusts, un savu krustu viņa gribēja nest pati. Tā vien šķita, ka viņai bija patiess prieks par šiem retajiem uztraukuma brīžiem, kas bija vienīgie viņas mierīgajā dzīvē.

Tēvocim Henrijam Skārleta tūliņ iepatikās, viņš teica — uzreiz varot redzēt, ka, parspīti aušīgajai klīrībai, viņai tomēr esot pāris gramu prāta. Tēvocis pārvaldīja ne vien Pitijas un Melānijas mantu, bet arī Čārlza atstāto mantojumu. Skārleta bija pārsteigta, uzzinājusi, ka viņa tagad ir turīga jauna dāma. Čārlzs bija viņai atstājis ne tikai pusi krustmātes Pitijas mājas, bet ari zemi un pilsētas gruntsgabalus. Piedevām vēl noliktavas gar dzelzceļu pie stacijas, kuras viņa arī bija mantojusi, tagad bija trīsreiz vairāk vērtas, nekā karam sākoties. Pasniegdams norēķinu, tēvocis Henrijs jautāja, vai viņa nevēlētos apmesties Atlantā uz pastāvīgu dzīvi.

— Kad Veids Hemptons būs pilngadīgs, viņš būs bagāts vīrs,— tēvocis teica.— Ja Atlanta arī turpmāk augs tikpat strauji, tad viņa īpašumu vērtība pēc divdesmit gadiem būs desmitkārtīga, un būtu pareizi, ja zēns uzaugtu tur, kur atrodas viņa īpašumi. Tur viņš vislabāk iemācītos rīkoties ar tiem un arī ar Pitijas un Melānijas mantu. Un drīz viņš būs vienīgais vīrietis Hamiltonu dzimtā, jo es taču nedzīvošu mūžīgi.

Tēvocim Pīteram gan bija skaidrs, ka Skārleta atbraukusi uz palikšanu. Viņš nemaz nevarēja iedomāties, ka Čārlza vienīgais dēls varētu uzaugt kaut kur citur, nevis viņa, tēvoča Pītera, gādībā un uzraudzībā.

Skārleta tikai smaidīja, negribēdama izšķirties, kamēr vēl nezināja, vai viņai te patiks. Turklāt vispirms bija jājautā Džeraldam un Elenai, bet Tara bija tik tālu. Viņa juta ilgas pēc sarkanajiem laukiem, zaļajiem kokvilnas dzinumiem un maigi krēslainajiem, klusajiem vakariem. Pirmo reizi viņa sāka neskaidri nojaust, ko Džeralds bija domājis, teikdams, ka dzimtenes mīlestība ari viņai esot asinīs.

Tā viņa pagaidām veiklā pieklājībā izvairījās no noteiktiem solījumiem un vispirms mēģināja iekļauties sarkanās ķieģeļu mājas dzīvē Persiku ielas galā.

Dzīvojot kopā ar Čārlza radiem, Skārleta sāka pamazām labāk saprast šo jaunekli, kas viņu tik īsā laikā bija padarījis par sievu, atraitni un māti. Tagad viņa apjauta, kādēļ viņš bija bijis tik kautrīgs un sirdsskaidrs. Ja Čārlzs vispār kaut ko bija mantojis no sava tēva skarbās, karstasinīgās kareivja dabas, tad tas bija drīz vien izzudis viņa bērnības smalkajā un sievišķīgajā atmosfērā. Viņš bija ļoti pieķēries savai bērnišķīgajai krustmātei Pitijai un māsu Melāniju mīlēja vairāk, nekā brāļi parasti mēdz māsas mīlēt; grūti bija iedomāties divas vēl maigākas un pasaulei svešākas sievietes.

Krustmāte Pitipata pirms sešdesmit gadiem bija kristīta Sāras Džeinas Hamiltones vārdā, bet kopš tās sen pagājušās dienas, kad viņas humora mīļotājs tēvs ātrās un neveiklās tipināšanas dēļ bija meitu iesaucis šai maigi zobgalīgajā vārdā, viņu neviens vairs citādi nesauca. Kopš tā laika viņa bija daudzējādā ziņā pārvērtusies, un šis vārds viņai vairs lāgā nepiederējās. No ņiprā, nerātnā bērna bija atlikušas tikai divas pārlieku mazas kājiņas, kas tikko spēja nest viņas svaru, un tieksme bez mērķa un nozīmes pļāpāt savā nodabā. Tagad viņa bija resna sārtvaidze sudrabotiem matiem un vienmēr aizelsusies, jo arvien par ciešu savilka korseti. Tālāk par nākamo ielas stūri viņa ar savām sīkajām kājiņām, ko turklāt vēl iežņaudza pārāk mazās kurpēs, nemaz nevarēja aiziet. Katrs mazākais satraukums izsauca sirdsklauvi, jo viņa savu sirdi ļoti lutināja. Katra nieka dēļ viņa zaudēja samaņu, taču visi zināja, ka viņas ģīboņi ir tikai klīrīgas pozas, un visi pārāk mīlēja mis Pitipatu, lai viņai to pateiktu acīs. Visi viņu mīlēja, lutināja kā bērnu, un neviens neņēma nopietni — ja nu vienīgi viņas brālis Henrijs.

Vairāk par visu citu pasaulē — pat vairāk par ēšanas priekiem — viņa mīlēja nevainīgu tenkošanu. Stundām ilgi viņa mīlīgā balsī pļāpāja par citu ļaužu darīšanām. Viņa neatcerējās ne vārdus, ne datumus, ne vietu un pastāvīgi jauca visas personas, par kurām runāja. Tas gan nevienu neuztrauca, jo — neviens nebija tik aušīgs, lai ticētu viņas vārdiem, neviens viņai arī nestāstīja neko tiešām piedauzīgu, vēl sešdesmit gadu vecumā bija jāsaudzē viņas vecmeitas smalkjūtība; draugi savā labvēlībā bija kā sazvērējušies un izturējās pret Pitipatu kā pret lutināmu bērnu.

Melānija savā ziņā bija līdzīga krustmātei. Viņā bija kaut kas no mis Pitipatas kaunības, vienkāršības un tieksmes pēkšņi nosarkt, taču bez šīm īpašībām viņai vēl bija arī diezgan ass prāts. «Daļēji tas man jāatzīst,» Skārleta ar nepatiku nodomāja. Tāpat kā krustmāte Pitija, Melānija atgādināja lutinātu, labsirdīgu un vientiesīgu bērnu, kas ļaunumu nekad nav savām acīm skatījis un nepazītu to, ja arī redzētu. Viņa vienmēr bija bijusi laimīga un gribēja, lai ari visi citi ap viņu būtu laimīgi un apmierināti. Viņa visu redzēja no labākās un jaukākās puses. Visstulbākajā kalpotājā Melānija mācēja atrast izlīdzinošu uzticības vai labsirdības tikumu; neviena meitene nebija tik neglīta, lai tās augums Melānijai neliktos pievilcīgs vai raksi urs— cēls, neviens vīrietis nebija tik nevērtīgs un nenozīmīgs, lai viņa to nemēģinātu uzlūkot labāko īpašību gaismā.

Šīs labsirdības dēļ visi pulcējās ap viņu — kurš gan varētu pretoties tāda cilvēka pievilcībai, kas citos atrada tik cēlas īpašības, par kādām tiem pašiem pat nebija ne jausmasl Viņai bija vairāk draudzeņu nekā citām meitenēm un arī vairāk draugu, kaut arī tikai nedaudz pielūdzēju. Viņai trūka pašapziņas un patmīlības, kas tik labi palīdz sagūstīt vīriešu sirdis.

Melānija darīja tikai to, kas visām Dienvidu štatu meitenēm bija ieaudzināts: viņa pastāvīgi rūpējās par cilvēku labsajūtu, gribēja, lai tie būtu apmierināti. Šī svētītā sieviešu sazvērestība saviesīgo dzīvi Dienvidu štatos darīja bezgala omulīgu. Zemē, kur vīrieši bija apmierināti, ka viņiem nerunā pretī un neaizvaino viņu godkāri, arī sievietēm vajadzēja būt patīkamai dzīvei. Sievietes to zināja un atbilstoši rīkojās.

Vīrieši viņām to bagātīgi atlīdzināja ar bruņniecisku izturēšanos un cieņu. īstenībā viņi dāmām no sirds novēlēja visu uz pasaules — tikai ne prātu. Skārleta lika lietā to pašu laipnību, ko Melānija, tikai daudz veiklāk. Atšķirība starp viņām bija tā, ka Melānija gribēja darīt laimīgus visus cilvēkus, bet Skārleta — būt laimīga pati.

Čārlzs sava mūža sākumā šeit nemaz nebija norūdījies, nebija saskāries ar dzīves skarbo īstenību. Salīdzinājumā ar Taru šī māja bija veca, silta ligzdiņa. Skārleta šeit ilgojās pēc daudz kā: pēc degvīna un tabakas smakām, pēc skaļām balsīm un lāstiem, pēc bārdām un šautenēm, pēc medību suņiem, kas pinas pa kājām. Viņai trūka ķildīgo balsu, kas Tarā skanēja vienmēr, tiklīdz Elena pagrieza muguru: aukle ķildojās ar Porku, Roze ar Tīnu, viņa pati ar Suelenu, Džeralds bļaustījās. Kāds tur brīnums, ka Čārlzs savā mājā bija izaudzis par mīkstčauli! Te valdīja klusums, ikviens padevās otra gribai, un galu galā viss notika tā, kā nolēma melnais, sirmais diktators virtuvē. Skārleta bija cerējusi, ka šeit, tālu no mammītes acīm, uzraudzības groži būs vaļīgāki. Diemžēl viņai ātri vien kļuva skaidrs, ka tēvoča Pītera uzskati par smalku uzvešanos — sevišķi jau par to, kas piederas mistera Čārlza atraitnei,— bija vēl stingrāki nekā mammītei.

Tomēr šai mājā Skārleta, pati to gandrīz neapzinādamās, pamazām atkal atguva savu senāko dzīvesprieku. Skārleta bija tikai septiņpadsmit gadus veca, viņai bija lieliska veselība un pāri plūstošs dzīvības spēks, un Čārlza ģimene darīja, cik spēja, lai viņa būtu laimīga. Ja tas pilnīgi neizdevās, tad tā nebija viņu vaina, jo neviens nespēja dziedināt brūci Skārletas sirdī, kas atvērās, tiklīdz kāds pieminēja Ešlija vārdu, un Melānija to pieminēja tik bieži! Bet Melānija un Pitija nepagurušas meklēja arvien jaunas zāles Skārletas bēdām. Viņas darīja visu, lai Skārletu izklaidētu. Viņas ļoti rūpējās, lai tā labi paēstu, labi atpūstos un bieži brauktu vizināties. Viņas ne tikai pārlieku apbrīnoja Skārletas temperamentu, slaido augumu, graciozās rokas, kājas un balto ādu, bet bieži viņai to arī teica un nemitējās viņu glāstīt, apveltīt glaimiem un skūpstiem.

Glāsti Skārletai neko nenozīmēja, toties glaimi gan gāja pie sirds. Tarā neviens viņai nebija teicis tik daudz glaimu, gluži pretēji — mammīte viņu bija caurām dienām paļājusi. Mazais Veids viņai vairs nebija nekāda nasta. Ģimene, tāpat visi melnie un baltie ļaudis, kas pie tās piederēja, un arī visi kaimiņi dievināja puisīti un greizsirdīgi sacentās par to, kuram kārta ņemt viņu klēpī. Sevišķi Melānija bija viņā kā iemīlējusies. Arī tad, kad bērns brēca visspalgākajā balsī, Melānijai viņš likās dievišķīgs, un viņa klusās ilgās teica: «Ai, mīlulīt! Kaut tu būtu mans!»

Reizēm Skārletai bija grūti slēpt savas īstās jūtas. Krustmāte Pitija viņai vēl arvien šķita aušīgākā starp visām vecajām dāmām. Viņas izklaidība un kaprīzes meitenei neciešami bendēja nervus. Skārletas greizsirdīgais naids pret Melāniju auga ar katru dienu, reizēm viņa cēlās un skrēja laukā no istabas, kad Melānija starojošu seju runāja par Ešliju un skaļi lasīja vīra vēstules. Un tomēr dzīve te bija tik laimīga, cik laimīgu vien toreizējos apstākļos varēja iedomāties. Atlanta sniedza tik daudz jauna un interesanta, ka maz laika atlika savām domām un bēdām. Tikai reizēm vakaros, kad Skārleta bija nodzēsusi sveci, viņa iespieda galvu spilvenā un nopūtās: «Kaut jel Ešlijs nebūtu precējies! Kaut man nebūtu jākopj slimnieki šai briesmīgajā slimnīcā! Es visu atdotu par dažiem pielūdzējiem!»

Darbs slimnīcā viņai riebās jau no pirmās dienas, bet viņa nevarēja izvairīties no šī pienākuma, jo bija tiklab misis Mīdās, kā misis Merivederas komitejā.

Četras reizes nedēļā priekšpusdienās viņa, viscaur pārāk garā priekšautā ietinusies un lakatu cieši ap galvu apsējusi, strādāja smacīgajā slimnīcas gaisā. Katra Atlantas sieviete, vienalga, veca vai jauna, kopa slimniekus ar tādu pašaizliedzību, kas Skārletai atgādināja fanātismu. Viņas bija svēti pārliecinātas, ka arī Skārleta kvēlo tikpat dedzīgā patriotismā; ja sievietes būtu zinājušas, cik tāls viņas sirdij bija karš, viņas būtu patiesi sašutušas. Skārletas sirdī mita tikai nepārtrauktas bailes par Ešlija dzīvību, citādi karš viņu nemaz neinteresēja, un slimnīcā viņa strādāja tikai tādēļ, ka bija spiesta to darīt.

Žēlsirdīgās māsas darbā nebija nekā romantiska. Vaidi, agonijas murgi, nāve un smirdoņa. Slimnīca bija stāvgrūdām pārpildīta netīriem, bārdainiem, utainiem vīriem, kuri riebīgi smirdēja un kuriem bija tik briesmīgi ievainojumi, ka skatoties vien varēja paģībt. Gangrēnas smaka jau uz sliekšņa sitās degunā — riebīga, salkana smaka, kas ilgi palika matos un iczīdās rokās. Ap ievainotajiem lidoja mušu, moskītu un odu pulki un mocīja vīrus tik ļoti, ka viņi lādējās vai nevarīgi raudāja. Skārleta, berzēdama pati savus moskītu kodumus un .šūpodama palmu vēdekli, kamēr sāka sāpēt rokas, domās sūtīja uz elli visus ievainotos.

Turpretim uz Melāniju, kā likās, šī smaka, brūces un vīriešu kailums neatstāja nekādu iespaidu. Skārletai bija jābrīnās par šo viskautrīgāko, viskaunīgāko sievieti. Reizēm Melānija gan izskatījās ļoti bāla — kad pasniedza doktoram Mīdām traukus un instrumentus, kamēr viņš grieza strutainu miesu. Kādreiz Skārleta viņu pēc tādas operācijas atrada mazgājamā istabā vemjam. Tomēr ievainoto tuvumā viņa vienmēr bija maiga, līdzjūtīga, jautra, un vīri dēvēja Melāniju par žēlsirdības eņģeli. Šāds pagodinājums arī Skārletai būtu paticis, bet, lai to iegūtu, vajadzēja pieskarties utainiem vīriešiem, bāzt pirkstus samaņu zaudējušiem pacientiem kaklā un taustīt, vai tie nav aizrijusies ar zelējamo tabaku, vajadzēja pārsiet sakropļotas rokas un kājas, tīrīt pūstošus un strutainus ievainojumus. Nē, viņai nebija nekāda prieka to darīt.

Varbūt viņai labāk būtu paticis, ja būtu varējusi atspirgušajiem izrādīt savu sievišķīgo burvību,— daudzi bija pievilcīga izskata, turklāt turīgi,— to nu atraitne nedrīkstēja atļauties. Atspirgušos uzraudzīja pilsētas jaunās meitenes, kas nedrīkstēja kopt slimniekus, lai viņu jaunavīgās acis neredzētu nekā nepieklājīga. Laulību vai atraitnes kārtas neapgrūtinātas, viņas varēja izpriecāties pēc patikas, un Skārleta ar īgnumu vēroja, ka pat visneglītākajām nebija grūti atrast līgavaini.

Ja neņēma vērā smagi ievainotos un mirstošos vīriešus slimnīcā, Skārleta dzīvoja tikai sieviešu sabiedrībā, un tas viņu tracināja. Trīs pēcpusdienas katru nedēļu viņai bija jāpiedalās Melānijas draudzeņu šūšanas pulciņos. Visas meitenes pret viņu izturējās ļoti laipni un izpalīdzīgi, it sevišķi Fanija Elsinga un Meibeila Merivedera, abu pilsētas ievērojamāko dāmu meitas. Viņas runāja ar Skārletu uzsvērti godbijīgi, it kā viņa būtu jau veca un vērā neņemama. Meiteņu pastāvīgās sarunas par ballēm un pielūdzējiem Skārleta radīja vienīgi sarūgtinājumu, jo atraitnēm šie prieki bija liegti. Vai viņa nebija trīskārt pievilcīgāka par Faniju un Meibellu? Ai, cik netaisna bija dzīve!

Cik netaisni visi domāja, ka viņas sirds ir vienaldzīga, lai gan patiesībā tā bija pārpilna ar jūtām pret Ešliju.

Bet, par spīti visām šīm neērtībām, Atlanta viņai patika. Nedēļas gāja, bet viņa ir nedomāja braukt atpakaļ.

IX

Kādā vasaras rītā Skārleta sēdēja pie savas guļamistabas loga un sadrūmusi noskatījās ratos un tiem sekojošās ekipāžas, kas bija pilnas ar vīriešiem formas tērpos, jautrām jaunām meitenēm un viņu pavadonēm; visi aizbrauca pa Persiku ielu pie dabas krūts vai arī uz tirdziņu, ko tovakar rīkoja par labu slimnīcām. Cauri koku lapotnei pār ēnaino, sarkano ceļu krita gaiši saules plankumi. Pakavi sacēla nelielus putekļu mākoņus. Redeļu ratos visiem pa priekšu brauca četri resni nēģeri ar cirvjiem, ratu galā bija novietoti salvetēm apklāti azaida grozi un meloņu kaudze. Divi melnie bija paņēmuši līdzi bandžo un harmoniku un sparīgi rāva vaļā «Ja gribat labi padzīvot, nāciet kavalērijā!». Viņiem sekoja jautrā kavalkāde, meitenes vieglos, puķainos ģērbos, ar smalkām šallēm, cepurītēm, cimdiem un saulessargiem. Vecās dāmas apmierinātas smaidīja, jokodamās un sasaukdamās savā starpā. Atveseļojušies karavīri sēdēja starp slaidām meitenēm un tumīgām matronām, kas skaļā gādībā par tiem rūpējās, virsnieki gausā solī jāja blakus ekipāžām, riteņi čīkstēja, pieši skanēja, zelta bārkstis mirdzēja, vēdekļi šūpojās, un nēģeri dziedāja. Visa Atlanta aizbrauca pa Persiku ielu uz mežu plūkt zaļumus un izklaidēties. «Visa Atlanta,» Skārleta nodomāja, «tikai es ne.»

Garāmbraucēji jautri māja viņai ar roku. Viņa centās tikpat jautri atbildēt, bet sirdi māca smagums. Tas bija ar klusu smeldzi nobriedis sirdī un tagad lēni kāpa kaklā. Visi devās izbraukumā, tikai viņa ne. Un vakarā visi ies uz tirdziņu un balli, tikai viņa ne. Nu jā, mājās paliks arī Pitipata, Mellija un pārējie pilsētas nelaimes putni, kuriem jāsēro. Taču Mellijai ne prātā nenāca, cik labprāt Skārleta būtu piedalījusies izpriecās. Skārletu mocīja dedzinošas atsacīšanās sāpes.

Tas bija netaisni. Viņa bija strādājusi divreiz vairāk nekā citas meitenes pilsētā, lai sagatavotu visu tirdziņam nepieciešamo, bija adījusi zeķes, bērnu cepurītes, kaklasaites un tamborējusi neskaitāmus mežģīņu metrus. Daudzas spilvendrānas viņa izšuvusi ar Konfederācijas karogu. Zvaigznes gan bija izdevušās mazliet šķības, dažas gandrīz apaļas, citas sešiem un pat septiņiem stūriem, tomēr izskatījās labi. Vakar viņa līdz pagurumam bija strādājusi kāda veca arsenāla putekļainajā r.ķūnī, ar raibu drēbi pārklādama tirdziņa būdas, kas bija novietotas gar sienām. Tas tiešām bija darbs, nevis jautrs laika kavēklis. Misis Merivederai un misis Elsingai palīdzēt nebija joka lieta, tās viņu izdzina kā nēģerieti. Turklāt viņai vēl vajadzēja klausīties, kā tās lielās ar savu meitu panākumiem sabiedrībā. Bet visļaunākais bija tas, ka viņa, palīdzēdama Pitipatai un ķēkšai cept tortes tirdziņa atspirdzinājumu galdam, bija iededzinājusi pirkstos divas čulgas.

Viņa bija strādājusi kā kalpone, un tagad, kad sākās izpriecas, viņai bija rātni jānoiet sāņus. Cik netaisnīgi, ka viņai, atraitnei ar mazu bērnu, laupīti visi dzīves jaukumi! Vēl pirms gada viņa bija dejojusi, tumšo sēru tērpu vietā valkājusi krāsainus ģērbus un ar trim puišiem tikpat kā saderinājusies.

Viņai bija tikai septiņpadsmit gadu, un viņai kārot kārojās dejot un dejot. Ai, tas bija netaisni! Dzīve gāja garām pelēkās uniformās un puķainos ģērbos, piešiem šķindot un mūzikai skanot. Smaidus un sveicienus saņemot, viņai nebija viegli valdīt bedrītes vaigos un joprojām izlikties, it kā viņa sērotu.

Pēkšņi Pitipata ieskrēja istabā un atrāva viņu no loga.

—    Bērns, vai tu esi prātu zaudējusi, ka sveicini vīriešus no savas guļamistabas loga? Kādas šausmas, Skārlet! Ko tava māte par to teiktu!

—   Viņi taču nezina, ka tā ir mana guļamistaba!

—    Bet viņi varētu iedomāties, un tas būtu tikpat ļauni. Mīļā, tu nedrīksti tā darīt! Visi nu runās par tevi, un misis Merivedera noteikti zina, ka tā tava guļamistaba!

—   Un tagad šī vecā kaķe to visiem pastāstīs?

—   Bērniņ, Dollija Merivedera ir mana labākā draudzene!

—    Manis dēļ, bet viņa tomēr ir veca kaķe,— ai, piedod, krustmāmiņ, tikai neraudi! Pavisam aizmirsu, ka tas ir manas guļamistabas logs. Es tikai gribēju redzēt, kā viņi aizbrauc. Ai, man tā gribas braukt līdzi!

—   Dieva dēļ, bērns, ko tu runā!

—   Jā, man apnicis sēdēt mājās.

—   Skārlet, apsoli man, ka tu nekad vairs tā nerunāsi. Citādi ļaudis domās, ka tu negodā nabaga Čārlija piemiņu.

—   Ai, krustmāt, tikai neraudi!

—   Ai, nē… redzi, nu tev arī jāraud,— Pitipata atviegloti iešņukstējās un meklēja brunču kabatā mutautiņu.

Arī Skārleta zaudēja savaldīšanos. Viņa sāka skaļi raudāt — nevis par nabaga Čārliju, kā Pitipata domāja, bet tādēļ, ka ratu rīboņa bija izskanējusi tālumā un smiekli apklusuši. Melānija, drēbēm čaukstot, izskrēja no savas istabas ar suku rokā, viņas parasti tik glīti sasukātie melnie mati bija bez tīkliņa un simt sīkos viļņos un cirtās krita viņai pār seju.

—   Mīļās, kas noticis?

—   Čārlijs!— Pitipata šņukstēja, piespieda galvu Melānijai pie pleca un pilnīgi atdevās savu bēdu baudai.

—   Ai!— Melānijas lūpas nodrebēja kā vienmēr, kad pieminēja brāļa vārdu.— Esi stipra, mīļā, neraudi! Ai, Skārlet!

Skārleta bija iekritusi gultā un aizkustinoši raudāja par zaudēto jaunību, par priekiem, kuri tai bija liegti, raudāja gauži un izmisusi kā bērns, kas kādreiz ar asarām panācis visu un tagad zina, ka raudāšana vairs nelīdz. Viņa iespieda galvu spilvenos un ar kājām spārdīja bārkstīm apšūto gultas segu.

«Es tikpat labi varētu būt mirusi!»

Tādas sāpes redzot, Pitijas tīksmīgās asaras izsīka un Mellija steidzās pie gultas mierināt svainieni.

—   Mīļā, neraudi! Atminies taču, kā Čārlijs tevi mīlēja, vai tas tevi nevar mierināt? Domā taču par mīļo mazulīti!

Skārletas vientulības sajūta bija tik liela un viņa tik skaidri zināja, ka neviens viņu nesaprot, ka viņa nevarēja izteikt ne vārda, un labi vien bija, citādi gaismā būtu nākusi daža bīstama patiesība. Mellija viņai glāstīja plecu, Pitipata uz pirkstgaliem piegāja pie loga, lai aizvilktu aizkarus. Skārleta pacēla piesarkušo, uztūkušo seju no spilvena un nikni iesaucās:— Lai paliek! Es vēl neesmu mirusi, kaut gan labāk gribētu nomirt! Lūdzu, ejiet prom un atstājiet mani vienu!

Viņa atkal paslēpa seju spilvenos; brīdi uztraukti sačukstējušās, abas sievietes izgāja ārā. Skārleta dzirdēja, ka Melār^ja uz kāpnēm klusi saka Pitipatai:

—   Krustmāt Pitij, kaut tu mazāk runātu par Čārliju! Tu taču zini, kā tas viņai ķeras pie sirds. Nabadzīte, tad viņa vienmēr izskatās tik savāda. Zinu, viņa tad pūlas valdīt asaras. Mēs nedrīkstam viņu vēl vairāk sāpināt.

Skārleta nevarīgās dusmās aizgrūda segu un meklēja kādu stipru vārdu, kas izteiktu viņas jūtas. Beidzot viņa to atrada. — Velna milti!— viņa iesaucās un jutās drusku atvieglināta. Kā gan Melānija spēja ar to samierināties, mierīgi sēdēt mājā un valkāt sēras par brāli! Vai tad viņa nejuta, kā dzīve, piešiem skanot, gāja garām? Skārleta ar dūrēm dauzīja spilvenu.

«Viņu nekad neviens nav tā mīlējis kā mani, tādēļ viņa to ari nesaprot.. . Un. .. un. .. viņai ir Ešlijs, bet man nav neviena!»

Un viņa atkal sāka raudāt.

Drūmā omā viņa līdz pēcpusdienai palika savā istabā. Tad pa ielu atkal garām brauca izpriecu dalībnieki, paguruši aiz dzīvesprieka un laimes, un atkal tie māja viņai, un viņa skumji atbildēja sveicienam. Dzīve nebija dzīvošanas vērta.

Bet atpestīšana nāca no tās puses, no kuras viņa to vismazāk l>i ja gaidījusi. Diendusas laikā atbrauca misis Merivedera un misis Elsinga. Negaidītā apciemojuma izbiedētas, Melānija, Skārleta un mis Pitipata uztrūkās, ātri aizpogāja ņieburus, sasukāja matus un nokāpa lejā salonā.

—   Misis Bonelas bērniem masalas,— misis Merivedera teica ladā tonī, kas skaidri liecināja, ka misis Bonela pati vien vainīga.

—   Un Maklūru meitenēm jābrauc uz Virdžīniju,— misis lilsinga dziestošā balsi piebilda un tik gurdi kustināja vēdekli, it kā viņai nebūtu spēka izteikt turpmāko.— Daless Maklūrs ievainots.

—   Cik briesmīgi!— iesaucās Pitipata un Melānija vienā balsī.— Vai nabaga Daless. ..

—   Nē, tikai plecā,— misis Merivedera viņas pārtrauca.

—   Bet tas noticis gluži nelaikā. Meitenes brauks uz ziemeļiem, lai pārvestu viņu mājā. Bet, dieva dēļ, mums nemaz nav laika te sēdēt un tērzēt. Mums tūliņ jābrauc atpakaļ uz arsenālu un jāpabeidz izrotāšanas darbi. Pitij, jūs ar Melliju mums šovakar esat vajadzīgas. Jums jāizpilda misis Bonelas un Maklūru meiteņu vieta.

—   Bet, Dollij, mēs taču nevaram!

—   Pitipat Hamiltone,— misis Merivedera enerģiski teica,

—   tāda vārda es nepazīstu. Tev jāuzrauga melnie ar atspirdzinājumiem — tas bija misis Bonelas pienākums, un tev, Mellij, jāstāv Maklūru meiteņu teltī.

—  Ai, tas taču nav iespējams, jo nabaga Čāriijs tikai. . .

—   Zinu, kā jums ap sirdi, bet svētajai lietai neviens upuris nav par lielu,— misis Elsinga maigā balsī noteica.

—   Mēs jums labprāt palīdzētu, bet. .. vai tad jūs nevarat dabūt citas meitenes, kas stāvētu teltī?

—   Nezinu, kas tām jaunkundzēm ir!— misis Merivedera šņāca.— Bet atbildības sajūtas viņām nav! Visas jaunās meitenes, kas jau apsolījušās stāvēt teltīs, izgudro vairāk izrunu nekā man matu uz galvas. Nu, man viņas nekā neiestāstīs. Viņas tikai grib netraucēti amizēties ar virsniekiem, tas viss. Viņas baidās, ka, būdās stāvot, nevarēs labi parādīt savus jaunos ģērbus. Es tiešām vēlētos, kaut šis blokādes lauzējs — kā taču viņu sauca.. .

—   Kapteinis Batlers,— misis Elsinga palīdzēja.

—   Es vēlētos, kaut viņš ievestu vairāk slimnīcu piederumu un mazāk krinolīnu un mežģīņu. Vēl šodien man nācās

apbrīnot kādu ģērbu — tātad viņš, mazākais, divdesmit ievedis cauri blokādei. Kapteinis Batlers… es vairs negribu dzirdēt šo vārdu! Nu, Pitij, mums nav laika ilgāk runāt, tev jānāk. Visi sapratīs. Zāles dibenā tevi neviens neredzēs, un Mellija arī nevienam nedursies acīs. Viņu telts ir pati pēdējā un neizskatās sevišķi glīta. Tur jūs neviens neievēros.

—   Man liekas, mums vajadzētu iet,— Skārleta iejaucās, mēģinādama izskatīties tik nevainīga, cik vien iespējams.— Tas ir vismazākais, ko mēs slimnīcas labā varam darīt.

Nevienai no apmeklētājām nebija nācis prātā lūgt šai sarīkojumā piedalīties sievieti, kas tikai kopš gada bija atraitne. Viņas, pārsteigtas un izbrīnītas, uzlūkoja viņu; Skārleta izturēja šos skatienus, noraugoties platām bērna acīm.

—   Domāju, ka ikviena pienākums ir palīdzēt, cik !pēj. Varbūt mēs ar Melliju abas varētu apkalpot telti, jo. . . vai neizskatītos labāk, ja mēs tur būtu divatā, nekā Mellija viena pati? Kā tu domā, Mellij?

—   Ak dievs, jā,— Mellija nevarīgi nomurmināja. Doma, ka viņai sēru laikā jārādās plašā sarīkojumā, viņai likās tik nedzirdēta, ka viņa to vēl nespēja aptvert.

—   Skārletai taisnība,— misis Merivedera teica. Viņa piecēlās un nogludināja krinolīnu.— Jums abām. . . jums visām jānāk. Nē, Pitij, nesāc nu atkal aizbildināties. Apdomā taču, cik ļoti slimnīcai vajag naudas jaunām gultām un zālēm. Un kā Čārlijs priecātos, ja zinātu, ka gribat palīdzēt svētajai lietai, par kuru viņš atdeva dzīvību.

Pret valdonīgiem cilvēkiem Pitipata bija nevarīga.

—   Ja domājat, ka ļaudis to pareizi sapratīs. ..

«Pārāk skaisti, lai būtu patiesi! Pārāk skaisti, lai būtu patiesi!» gavilēja Skārletas sirds, kad viņa neuzkrītoši iezagās būdā ar sārtajiem un dzeltenajiem aizkariem, kas īstenībā piederēja Maklūru meitenēm. Viņa bija sarīkojumā! Pēc vesela gada vientulības sēru drēbēs, pēc runāšanas klusā balsī, pēc garlaicības, kas viņu bija gandrīz traku padarījusi, viņa nu tiešām bija izrīkojumā, pie tam lielākajā, kādu Atlanta jel kad bija piedzīvojusi. Viņa atkal varēja runāt ar ļaudīm, drīkstēja redzēt mirdzošas sveces un pati savām acīm skatīt burvīgās mežģīnes, ģērbus un rišas, ko slavenais kapteinis Batlers savā kārtējā braucienā bija ievedis cauri blokādei.

Viņa atslīga mazajā soliņā aiz letes un noskatījās garajā zālē, kas vēl nesen bija bijusi tikai kaila apmācību telpa. Kā dāmas vēl šodien bija strādājušas, lai to uzpostu! Likās, te bija savākti visi Allantas lukturi un visas sveces. Sudraba svečturi ar divpadsmit zariem, porcelāna svečturi ar graciozām figūrām, augsti, lepni misiņa lukturi ar dažāda lieluma un dažādu krāsu Kvccēm bija izvietoti uz ieroču sastatnēm, pie sienām, uz gariem, puķēm greznotiem galdiem un pat uz vaļējo logu palodzēm, kur siltais vasaras vējiņš plivināja, tomēr nenodzēsa sveču liesmiņas.

Neglītā, milzīgā lampa, kas zāles vidū sarūsējušās ķēdēs karājās pie griestiem, bija apvīta efejām un vīnstīgām, kas karstumā jau sāka vīst. Ārī sienas viscaur bija klātas smaržīgiem priežu zariem, bet stūros bija ierīkotas glītas lapenes vecajām dāmām. Ap logu rāmjiem un krāsainajām teltīm vijās graciozas zaļumu vītnes, bet starp zaļumiem visur uz karogiem un lakatiņiem mirdzēja gaišās Konfederācijas zvaigznes uz zili sarkanā pamata.

Sevišķi rūpīgi bija izrotāta estrāde: tur bija sanesti visas pilsētas podu augi un istabas puķes — ģerānijas, hortenzijas, oleandri, begonijas un pat misis Elsingas rūpīgi sargātie gumijkoki — tie bija novietoti goda vietās visos četros stūros.

Zāles pretējo sienu dāmas bija tā uzposušas, ka pārspējušas pašas sevi. Tur karājās lielas prezidenta Deivisa un Džordžijas «Mazā Alekša»— Stīvensa — Konfederācijas štatu viceprezidenta ģīmetnes. Virs ģīmetnēm slējās milzu karogs, bet zem tām uz gariem galdiem bija viss, ko vien dārzi bija varējuši dot,— papardes, veselas kaudzes sarkanu, dzeltenu un baltu rožu, lepni zeltainu gladiolu pušķi, raibas kapucīņu kreses, augstas, staltas malvas, kas cēla pāri citām puķēm savas sarkanbrūnās un krējuma dzeltenās galvas. Starp puķēm kā altāri dega gaišas sveces. Abas sejas no ģīmetnēm noraudzījās šai ainā. Tās bija ļoti atšķirīgas, šķita pat neticami, ka abi šie vīri vienlaikus varētu pušķot tik svarīgu pasākumu: Deiviss — iekritušiem vaigiem un saltu askēta skatienu, plānās, lepnās lūpas cieši sakniebis, un Stīvenss — dziļi iegrimušām, tumšām, mirdzošām acīm —, viņam bija tāda cilvēka seja, kurš pazinis tikai slimību un sāpes, bet ar humoru un dedzību pratis tās pārvarēt,— divas sejas, ko visi ļoti mīlēja.

Vecākās komitejas dāmas, kurām bija jāatbild par visu sarīkojumu, iepeldēja zālē kā kuģi ar pilnām burām, raidīdamas aizkavējušās jaunās sievas un smejošās meitenes uz viņu vietām pie teltīm; tad viņas aizslīdēja pa durvīm dibentelpās, kur gatavoja atspirdzinājumus. Krustmāte Pitija aizelsusies sekoja.

Estrādē uzkāpa muzikanti, viņu melnās, smaidošās sejas jau spīdēja sviedros. Viņi sāka skaņot vijoles un savas svarīgās lomas priekšnojautā vilka un čīgāja ar lociņiem. Vecais Levijs, misis Merivederas kučieris, kurš jau kopš tiem laikiem, kad Atlanta vēl saucās Martasvilas vārdā, katrā tirdziņā un ballē diriģēja orķestri, skaļi piesita ar lociņu, lai pievērstu sev uzmanību. Visu skatieni pievērsās viņam. Tad vijoles, alti, akordeoni un bandžo sitamo instrumentu pavadījumā sāka spēlēt «Lorēnu», pagaidām vēl par lēnu, lai dejotu. Dejas bija paredzētas tikai vēlāk, kad preces teltīs būs izpirktas. Skārletai sirds sāka straujāk pukstēt, kad līdz viņai atskanēja sērīgās valša skaņas:

Lēni paiet tev gadi, Lorēna!

Laukus jau atkal klāj sniegs.

Zemu jau saule pie debess, Lorēna…

Viens, divi, trīs; viens, divi, trīs; pieliekties, pagriezties, trīs; viens, divi, trīs. Cik brīnišķīgs valsis! Viņa izstiepa rokas, aizvēra acis un aizmirsusies šūpojās skumīgajā ritmā. Lorēnas zaudētās mīlestības skumīgā melodija saplūda ar viņas pašas satraukumu un aizžņaudza kaklu.

Tad, it kā valša skaņu ienesti, ieplūda trokšņi no krēslainās, mēness apspīdētās ielas: pakavu dima un ratu rīboņa siltajā, maigajā gaisā, nebēdnīgi smiekli, skaļās, īpatnēji maigās nēģeru balsis — melnie ķildojās par vietām, kur piesiet zirgus,— no kāpņu puses nāca spirgtās meiteņu balsis jukām ar pavadoņu basiem, jautras sasveicināšanās un priecīgas satikšanās saucieni.

Pēkšņi zālē ielauzās dzīvība — parādījās meitenes savos raibajos ģērbos ar milzīgajiem krinolīniem un mežģīņu biksiņām, kas zibēja zem brunču malas, apaļiem kailiem pleciem, mazām, maigām krūtīm zem mežģīņu rišām, viegli par roku pārmestām šallēm, gulbju dūnu un pāvu spalvu vēdekļiem, kas samta lentēs karājās graciozos elkoņos. Meiteņu gludie, aiz ausīm sasukātie mati pakausī bija sapīti tik smagos mezglos, ka galvas cēli liecās atpakaļ, citām gaišas cirtas krita pār slaidajiem kakliem un ausu ļipiņās rotājās smagi zelta auskari. Kotrabandas ceļā ievesto zīdu, mežģīnes, aukliņas un lentes valkāja jo lepnāk tādēļ, ka šie jaukumi jenkijiem par izsmieklu bija dabūti cauri blokādei.

Visas pilsētas puķes tomēr nebija ziedotas abiem sabiedroto štatu vadoņiem. Vissmalkākie, vissmaržīgākie ziedi rotāja jaunās meitenes. Aiz sārtajām austiņām greznojās tējas rozes; jasmīnu ziedi un rožu pumpuri mazās vītnēs krita pār matu cirtām. Mazi pušķīši rātni dusēja, atlasa lentēs ievīstīti; iekām nakts būs galā, tie kā dārga piemiņa atradīs ceļu uz pelēku uniformu krūšu kabatām.

Sais uniformās bija ieradušies daudzi vīrieši, ko Skārleta bija redzējusi slimnīcā, uz ielas vai apmācību laukumā. Tās bija I rašņas uniformas ar spožām pogām un mirdzošiem zelta apšuvumiem gar atlokiem un apkakli; sevišķi spilgti uz pelēkajam biksēm izcēlās dažādo ieroču šķiru sarkanie, dzeltenie vai /.īlie lampasi. Virsnieku zeltaini sarkano lenšu platās bārkstis vizuļoja milzum daudzo sveču gaismā, mirdzošie zobeni sitās gar lakādas zābakiem, pieši skanēja un šķinda.

«Cik glīti vīrieši!» Skārleta priecīgā satraukumā nodomāja, kad sākās sasveicināšanās. Par spīti kuplajām, melnajām vai brūnajām bārdām, viņi visi izskatījās tik jauni un bezrūpīgi, ar roku saitē vai spilgti baltu galvas pārsēju virs saulē iedegušās sejas. Daži atnāca uz kruķiem — cik rūpīgi meitenes pieskaņoja soļus viņu lēcieniem! Kāda uniforma ar savu krāšņumu pārspēja pat dāmu spilgtos ģērbus un izcēlās drūzmā kā tropu putns. Tas bija kāds Luiziānas zuāvs zili balti svītrainās, platās biksēs, ziloņkaula krāsas getrās un cieši piegulošos šauros svārkos — tumšādains, mazam, ņirdzīgam pērtiķim līdzīgs vīrs ar roku melnā zīda saitē. Tas bija Meibellas Merivederas izredzētais Renē Pikārs. Tā vien šķita, ka te sanākusi visa slimnīca, vismaz tie, kas varēja staigāt, visi atvaļinātie, visi dzelzceļa un pasta ierēdņi, vīri no visām sanitārajām un intendantūras komandām starp Atlantu un Meikonu. Kā nu priecājās komitejas dāmas! Slimnīcai bija paredzami milzīgi ienākumi.

No ielas atskanēja bungu rīboņa. Taure pūta signālu, kāda dobja balss komandēja «Uz priekšu!», un tūliņ šaurās kāpnes nodimdēja zem milicijas virsnieku un zemessargu soļiem — tie raibās uniformās nu arī ieplūda zālē sveicinādami, locīdamies, spiezdami rokas. Tur bija jauni zēni, apņēmušies nākamgad ap šo laiku doties uz Virdžīniju, ja karš vēl nebūs beidzies, un veci, bārdaini vīri, kas ilgojās, kaut būtu jaunāki, un tomēr bija lepni, ka varēja valkāt uniformu, lepni uz savu dēlu panākumiem frontē. Tomēr milicijas formas tērpos varēja redzēt arī vīrus karaklausības gados, kas diezgan kautrīgi soļoja zēnu un sirmgalvju rindās. Jau atskanēja murdoņa un jautājumi, kādēļ tie neesot frontē pie ģenerāļa Lī.

Kā visi saies šai zālē? Vēl pirms dažām minūtēm tā bija likusies tik liela un tukša, bet nu bija pilna kā piebāzta. Zālē vērpās siltas, vasarīgas odekolona, smaržūdens, pomādes un degošu vaska sveču smaržas, puķu aromāts un putekļi, ko daudzās kājas sacēla, mīņājot veco dēļu grīdu. Troksnī un balsu juceklī nekā vairs nevarēja saprast, un, acumirkļa priecīgo satraukumu juzdams, vecais Levijs takts vidū pārtrauca «Lorēnu», skaļi pieklauvēja ar lociņu, un orķestris visiem spēkiem sāka spēlēt «Skaisto zilo karogu».

Simtiem balsu dziedāja līdzi, gavilēja šo dziesmu kā vienu vienīgu triumfa saucienu. Zemessargu taurētājs uzkāpa estrādē un, refrēnam sākoties, pūta līdzi; sidrabotās skaņas pacēlās pāri pūļa dziedāšanai, visi nodrebēja līdz sirds dziļumiem, kailās rokas pārklājās ar zosādiņu, un pār mugurām skrēja saltas tirpas.

Urā, urā! Par Dienvida tiesībām!

Par skaisto zilo karogu, urā!

Ko rotā viena zvaigzne — urā!

Dziedātāji dimdošās balsīs sāka otru pantu. Līdzi dziedādama, Skārleta dzirdēja, kā viņai aiz muguras skan Melānijas augstais, maigais soprāns, gandrīz tikpat skaidrs kā sidrabotās taures skaņas. Viņa pagriezās un redzēja Melliju stāvam aizvērtām acīm, uz krūtīm saliktām rokām. Sīkas asaras tai ritēja pār vaigiem. Kad mūzika apklusa, viņa savādi uzsmaidīja Skārletai, mazliet savilka lūpas, it kā gribētu atvainoties, un ar kabatas lakatiņu izslaucīja acis.

— Esmu tik laimīga,— viņa čukstēja,— un tik lepna par kareivjiem, ka man jāraud.

Melānijas acīs mirdzēja dziļa, fanātiska kvēle, kas apstaroja viņas vienkāršo sejiņu un darīja to skaistāku.

Kad dziesma bija galā, tās pašas jūtas rotājās arī pārējo sieviešu sejās, lepnuma asaras mirdzēja gan uz sārtiem, gan grumbainiem vaigiem, lūpās staroja smaidi un acīs — karsta kvēle, kad viņas uzlūkoja savus vīriešus: līgava — līgavaini, māte — dēlu, sieva — vīru. Ikvienā sejā jautās kāda daļa tā skaistuma, kas apskaidro pat visvienkāršāko sievieti, kad viņa jūt, ka viņu mīl un sargā, kad viņa tūkstoškārtīgi par to atmaksā.

Viņas mīlēja savas tēvijas vīriešus, ticēja tiem, paļāvās uz tiem līdz pēdējam elpas vilcienam. Kā gan dzimtenei varēja uzbrukt nelaime, ja paši varonīgākie vīrieši, kādi vien pasaulē jebkad dzīvojuši, kā nesagraujama pelēka siena nostājās starp viņām un ienaidnieku! Vai pasaulē vēl kādreiz bija dzīvojuši tik varonīgi, bezbailīgi, maigi vīrieši? Vai tik taisnai lietai kā viņējai varēja paredzēt ko citu kā tikai spožu uzvaru? Lietai, kuru viņas mīlēja tāpat kā savus vīriešus, kurai kalpoja ar rokām un sirdīm, par kuru runāja, domāja, sapņoja, kurai vajadzības gadījumā būtu ziedojušas šos vīriešus un būtu šo zaudējumu panesušas tikpat lepni, kā vīri nesa kaujas karogus.

Visas sirdis pildīja paļāvība un lepnums, jūsma par konfederātu uzvaru, kas bija pavisam tuvu. «Akmens sienas» Džeksona panākumi Šenando ielejā un jenkiju zaudējums pēc septiņas dienas ilgās kaujas Ričmondā par to neļāva šaubīties. Vai citādi maz varēja būt, ja bija tādi karavadoņi kā Lī un Džeksons? Vēl viena uzvara, un jenkiji būs piespiesti pie zemes un lūgs mieru. Tad vīrieši pārjās mājās un skūpstiem un smiekliem nebūs gala. Vēl viena uzvara, un karam būs beigas!

Protams, dažs krēsls paliks tukšs, dažs zīdainis nekad neredzēs tēva seju, dažs nezināms kaps paliks Virdžīnijas strautmalās un Tenesijas klusajos kalnos. Bet vai šāda maksa varēja būt par dārgu svētajai lietai? Ja zīda drēbes, tēju un cukuru bija grūti dabūt, par to tikai smējās. Turklāt veiklie blokādes lauzēji jenkiju acu priekšā bieži vien šo un to ieveda, un tas tad likās divkārt dārgāks. Drīz Rafaels Semms un Konfederācijas flote klups virsū jenkiju lielgaballaivām, un ostas atkal būs brīvas. Arī Anglija nāks Dienvidu štatiem palīgā — tur taču vērptuves stāv dīkā bez kokvilnas. Protams, arī angļu muižnieki būs konfederātu pusē, aristokrāti vienmēr turējušies kopā pret dolāru mednieku un veikalnieku zemo pūli.

Un sievietes čaukstināja zīda svārkus, smējās un, skatīdamās uz saviem vīriešiem, juta lepnumu un mīlestību, divkārt kvēlu briesmu un nāves priekšā.

Skārletas sirds pukstēja vētrainā satraukumā — beidzot viņa atkal bija starp cilvēkiem! Tomēr prieku mazliet nomāca visās sejās lasāmā sajūsma, ko Skārleta nejuta un tikai pa daļai saprata. Zāle vairs nelikās tik skaista, meitenes tik elegantas, kad prātā ienāca doma: šī aizraušanās un kvēle galu galā ir gluži veltīga un muļķīga.

Pēkšņi viņa atskārta, ka nejūt šo sieviešu lepnuma un ziedošanās dziņas.

Izbijusies Skārleta nočukstēja: «Nē, nē! Tā nedrīkst domāt, tas ir netaisni, tas ir grēks!» Un tomēr viņai bija skaidrs, ka augstā, svētā lieta viņai neko nenozīmē. Viņa tikai garlaikojās, kad visi par to runāja ar fanātisku kvēli acīs. Karš viņai nemaz nelikās svēts, drīzāk muļķīgs. Viņa juta, cik ļoti viņai apnikusi bezgalīgā adīšana, saišu tīšana un šarpijas plūkšana, kas pirkstu galus darīja cietus. Ai, un kā viņai bija apnikusi slimnīca! Šīs riebīgās smakas un bezgalīgie vaidi viņu darīja slimu. Tuvās nāves izteiksme iekritušās sejās bija briesmīga.

Viņa slepšus paskatījās apkārt, norūpējusies, vai kāds viņas sejā nelasa šīs slēpjamās domas. Kādēļ viņa nespēja just kā citas sievietes? Visas pārējās tiešām sirds dziļumos domāja tāpat, kā runāja un darīja, bet Skārletai vajadzēja tēlot sajūsmu un lepnumu, ko viņa īstenībā nejuta, viņai nācās nēsāt karavīra atraitnes masku, tēlot sievieti, kura varonīgi pacieš savas sāpes un apbedījusi savu sirdi, pārliecināta, ka viņas vīra nāve nav nekas pret lielās, svētās lietas uzvaru.

Ai, kādēļ viņa nebija tāda kā šīs sievietes, kādēļ nespēja tik pašaizliedzīgi mīlēt? Viņa mēģināja atvairīt šo domu, apklusināt to, taču apmānīt sevi liedza stingrais godīgums, kas. bija viņas rakstura pamatā, un, kamēr labdarības svētki ritēja savu gaitu, kamēr viņa ar Melāniju gaidīja pircējus, Skārleta pūlējās sevi attaisnot — tas bija uzdevums, kas viņai reti kad sagādāja grūtības.

Visi citi vīrieši un sievietes likās kā apskurbusi no dzimtenes mīlestības, vienīgi viņa — Skārleta O'Hāra Hamiltone — bija paturējusi skaidro īru saprātu, kas neļāvās apmānīties, tomēr neviens nedrīkstēja zināt viņas patiesos uzskatus. Viņa saprata stāvokli; neviens nezinās, ko viņa īstenībā jūt. Kāds sašutums izceltos, ja viņa pēkšņi uzlēktu uz estrādes un teiktu, lai ģenerāļi drīzāk beidz karu, lai visi var nākt atkal mājā un audzēt kokvilnu, lai atkal būtu viesību, pielūdzēju un gaišzaļu tērpu papilnam!

Vienu mirkli viņa augstprātīgi, ar riebumu noskatījās drūzmā visapkārt. Viņas telts atradās nomaļā vietā, reti kāds gāja tai garām, un Skārletai atlika tikai iztālēm vērot jautro pūli. Melānija, kas manīja viņas drūmo omu, bet iztulkoja to kā ilgas pēc Čārlija, darbojās, kārtodama preces uz letes, kamēr Skārleta īgni skatījās zālē, ar nepatiku vērodama puķes zem Deivisa un Stīvensa ģīmetnēm.

«Izskatās kā altāris,» viņa nicīgi nodomāja. «Tie abi jau gandrīz atgādina dievu tēvu un dievu dēlu!» Izbijusies no šīm domām, viņa slepšus pārmeta krustu, tomēr domāja vien tālāk: «Ļaudis abus godina tā, it kā tie būtu sazin kādi svētie, taču tie ir tikai cilvēki, turklāt diezgan neglīti.» Protams, Stīvenss jau nebija vainīgs, ka visu mūžu slimojis, toties Deivisa lepnie, skaidrie, asie vaibsti kaitināja Skārletu ar savu āža bārdiņu. Vīriešiem vajadzēja vai nu kārtīgi skūties, vai arī valkāt kuplu bārdu.

«Neko vairāk par to mazo bārdiņu viņš laikam nav spējīgs ataudzēt,» viņa nodomāja, neredzēdama šai sejā skaidro, vēso prātu, kas nesa jaunas nācijas rūpju nastu.

Nē, viņa vairs nejutās laimīga, bet pirmajā brīdī taču tik ļoti bija priecājusies, ka tikusi ļaudīs. Nu viņai ar to vairs nepietika. Viņa bija tirdziņā, bet nejutās te piederīga. Viņa te bija vienīgā jaunā, neprecētā sieviete, kurai nebija neviena pielūdzēja. Visu mūžu viņa bija atradusies uzmanības centrā. Tas tomēr bija netaisni! Viņai bija septiņpadsmit gadu, viņas kājas vēl gribēja dejot un skriet. Viņai bija virs Oklendas kapos un mazs bērns krustmātes Pitipatas šūpulī, un visi domāja, ka viņai jābūt mierā ar savu likteni. Ko gan līdzēja, ka viņas kakls bija baltāks, viduklis slaidāks, kājas graciozākas nekā citām meitenēm? Viņa mierīgi varēja likties kapā blakus Čārlzam.

Viņa nebija meitene, kas varētu dejot un flirtēt, un viņa nebija sieva, kas varētu sēdēt pie citām sievām un aprunāt meitenes, kuras dejoja un . flirtēja. Viņa nebija tik veca, lai samierinātos ar atraitnes likteni. Atraitnēm jābūt vecām — tik briesmīgi vecām, lai tās vairs nevēlētos dejot un flirtēt. Ak, cik netaisni, ka viņai septiņpadsmit gadu vecumā te jāsēd kā atraitnei, jārunā klusā balsī un kaunīgi jānolaiž acis, kad kungi pienāk pie viņas galda!

Katrai meitenei šeit bija vairāki pielūdzēji. Pat visneizskatīgākās izturējās kā skaistules — un piedevām vēl dižojās brīnišķīgos ģērbos!

Melnajā tafta tērpā, kas sniedzās līdz plaukstām un bija aizpogāts līdz zodam, Skārleta sev likās īsta vārna, un viņai bija pacietīgi jānoskatās, kā tik daudzas neglītas meitenes staigā roku rokā ar glītiem vīriešiem. Un viss tikai tādēļ, ka Čārlzs bija dabūjis masalas. Viņš pat nebija kritis kaujā — varoņa nāvē, lai viņa vismaz ar to vēl varētu lepoties!

Skārleta sapīkusi atspieda elkoņus uz letes un izaicinoši noskatījās drūzmā. Kas par to, ka mammīte bija mācījusi neātbalstīties uz elkoņiem, lai tie nepaliktu grumbaini? Kas par to, ka tie kļūs neglīti? Droši vien viņai nekad vairs nebūs izdevības tos parādīt. Dedzīgās ilgās viņa noraudzījās pūlī, brīnišķīgajos tērpos ar rotām un ziediem, kas slīdēja garām.

Meibella Merivedera zuāvam pie rokas gāja garām blakus nojumei. Viņa bija ģērbusies ābolzaļā tarlatana ģērbā, kas no vienas vietas bija apšūts ziloņkaula krāsas Šantijī mežģīnēm,— tas ar pēdējo kontrabandas vilcienu bija atvests no Čārlstonas, un Meibella tik ļoti lepojās ar to, it kā nevis slavenais kapteinis Batlers, bet gan viņa pati būtu izlauzusies cauri blokādei.

«Cik skaista es tajā izskatītos!» Skārleta skaudīgi nodomāja. «Viņai taču viduklis kā govij. Zaļā ir mana krāsa, manas acis būtu… Kādēļ gaišmates vispār valkā šo krāsu? Viņu āda tanī izskatās zaļgana kā siers. Ai, ja padomā — es taču nekad vairs nedrīkstēšu valkāt šo krāsu, arī tad ne, kad sēru laiks būs beidzies! Un arī tad, ja es otrreiz apprecēšos. Tad man būs jāvalkā tumšpelēks, brūns un violets.»

īsu mirkli viņa apdomāja šo netaisnību. Cik īss bija izpriecu, skaistu tērpu, deju un koķetēšanas laiks! Tikai nedaudzi gadi!

Tad apprecējās un valkāja tumšus ģērbus, dzemdēja bērnus, sabojāja figūru un sēdēja deju zāles stūri pie citām vecām sievām — ja daudz, tad varēja kādreiz padejot ar savu vīru vai kādu veci, kas mina uz kājām. Ja uzvedās citādi, vecās sievas sāka tenkot, slava bija pagalam un ģimene krita negodā.

Vai tas nebija briesmīgs neprāts — visu jaunību mācīties, kā iegūt vīriešus, un tikai vienu vai divus gadus izlietot šo mākslu? Kad Skārleta atcerējās savu audzināšanu Elenas un mammītes uzraudzībā, viņa saprata, cik pamatīga un laba tā bija bijusi,— viņa taču vienmēr bija guvusi panākumus. Cik nemaldīgi un droši bija šīs audzināšanas stingrie likumi!

Ar vecām dāmām jābūt mīļai, vientiesīgai, lai atbruņotu viņu asos, aizdomīgos skatienus. Ar veciem kungiem jābūt atjautīgai, drošai un pat drusciņ jākoķetē, bet tikai tik daudz, lai glaimotu viņu patmīlībai. Tad viņi jutās atkal jauni un knieba vaigos. Protams, tad uzreiz vajadzēja nosarkt, citādi viņi gāja tālāk, nekā pieklājība atļāva, un vēlāk stāstīja dēliem, ka tā meitene izlaidīga.

Ar jaunām meitenēm bija jāplūst pāri mīlestībā un jāskūpstās ik satikšanās reizē, kaut vai desmit reižu dienā. Bija jāapbrīno visi viņu jaunie tērpi bez izņēmuma; varēja tās pazobot par viņu pielūdzējiem, bet nekad nedrīkstēja teikt, ko patiesībā domāja.

Precētos vīrus vajadzēja atstāt mierā, kaut ari tie bija pašas agrākie pielūdzēji, kaut arī tie bija skaisti un pievilcīgi. Ja meitene bija pārāk laipna pret jauniem vīriem, viņu sievas to sauca par padauzu, un tad slava un pašas pielūdzēji bija vējā.

Toties ar jauniem, neprecētiem vīriešiem bija pavisam cita lieta. Tiem varēja slepus uzsmaidīt, ar acīm dot uztraucošus solījumus, līdz vīrietis bija ar mieru apgriezt zemi un debesis, lai tikai paliktu ar meiteni vienatnē. Bet divatā meitene drīkstēja apvainoties un skaisties, ja tas mēģināja viņu noskūpstīt. Varēja vīrieti piespiest atvainoties — viņš, lūk, izturējies kā nelietis —, bet tad uzreiz mīļi piedot, lai viņam galīgi apreibst galva. Dažreiz varēja arī ļauties skūpstam. Elena un aukle gan Skārletai to nebija mācījušas, bet viņa zināja, ka tas derīgi. Pēc tam pieklājās raudāt un sacīt, ka nezina, kā tas noticis, un ka nu vīrietis nekad vairs viņu necienīs. Tad vīrietis noslaucīja meitenei asaras un, lai tūliņ pierādītu savu cieņu, parasti bildināja to. Ai, ko visu nevarēja darīt ar jauniem vīriešiem! Un Skārleta pieprata visas šīs mākslas nianses — koķetos skatienus, smaidus un pussmaidus, šūpošanos gurnos, asaras, nerātnību, glaimus un maigu mīlestību. Viņa pārvaldīja visus šos paņēmienus un ar tiem bija uzvarējusi visus vīriešus, tikai Ešliju ne.

Nudien, likās veltīgi apgūt visu šo mākslu, lai lietotu to tik īsu brīdi un tad mestu pie malas. Cik brīnišķīgi būtu nekad neprecēties, vienmēr tērpties gaišzaļos ģērbos un flirtēt ar skaistiem vīriešiem! Bet, ja to darīja ilgi, varēja palikt vecmeitās ka Indija Vilksa, kuras visiem bija žēl. Nē, labāk tomēr bija apprecēties un saglabāt cieņu, kaut arī līdz ar to jāzaudē prieks.

Ak, cik dīvaina bija dzīve! Kādēļ viņa bija tik muļķīgi apprecējusies ar Čārlzu, kādēļ viņas dzīvei pienāca beigas jau sešpadsmit gadu vecumā?

Viņas sapņus pārtrauca pūlis, kas sāka spiesties pie sienām. Skārleta pacēlās pirkstgalos un pāri galvām redzēja milicijas kapteini uzkāpjam uz estrādes. Viņš nokliedza komandu, un viņa rota zālē nostājās ierindā un izpildīja dažādus vingrojumus. Karavīriem pierē izspiedās sviedri, priekšnesums izpelnījās aplausus un atzinības saucienus. Arī Skārleta pienācīgi sita plaukstas, un, kad uniformētie izklīda un sāka drūzmēties ap punša un limonādes teltīm, viņa pagriezās pret Melāniju:— Cik skaisti viņi izskatījās, vai ne?

Melānija kārtoja adītās preces uz letes un, nemaz nepūlēdamās klusināt balsi, atbildēja:— Laba tiesa no viņiem Virdžīnijā pelēkās uniformās izskatītos vēl skaistāki.

Vairākas lepnas zemessargu mātes stāvēja turpat tuvumā un dzirdēja viņas vārdus. Misis Ginana pietvīka, tad nobālēja. Viņas divdesmit piecus gadus vecais Villijs ari bija šai rotā.

Skārleta izbijās, dzirdēdama Mellijas vārdus.

—   Mellij!

—   Tu taču zini, Skārlet, ka man taisnība. Es nerunāju par jaunajiem zēniem un vecajiem vīriem, bet te ir daudz tādu miliču, kas spējīgi nest ieročus — un to viņiem arī vajadzētu darīt!

—   Bet… bet…— Skārleta iesāka — par to viņa vēl nekad nebija domājusi.— Kādam taču jābūt šeit, lai…— Ko Villijs Ginans viņai bija stāstījis, lai attaisnotu savu palikšanu Atlantā?— Kādam taču jāpaliek mājās, lai pasargātu štatu no ienaidnieka iebrukuma.

—   Neviens mums neuzbrūk,— Mellija vēsi atteica un paskatījās uz dažiem miličiem.— Vislabākais robežu aizsardzības veids būtu — iet uz Virdžīniju un tur sakaut jenkijus. Visas valodas, ka miličiem jābūt šeit, lai novērstu nēģeru dumpi, ir lielākās muļķības, kādas jebkad esmu dzirdējusi. Kālab lai nēģeri dumpotos? Tā tikai gļēvuļu aizbildināšanās. Deru, ka mēs vienā mēnesī tiktu ar jenkijiem galā, ja visu štatu milicijas rotas nosūtītu uz Virdžīniju!

—   Bet Mellij!— Skārleta vēl arvien apjukusi raudzījās viņā. Mellijas maigajās acīs zibēja dusmas.

—   Mans vīrs nebaidījās iet karā un tavs arī ne. Man labāk patiktu, ja viņi abi būtu miruši nekā slapstītos te, mājās… Ai, mīļā, neļaunojies! Kā es atkal aizmirsos!— Viņa noglāstīja Skārletas roku. Skārleta lielām acīm paskatījās Melānijā. Viņa nemaz nedomāja par Čārliju, viņa domāja par Ešliju. Ja nu ari viņš nomirtu? Viņa ātri pagriezās un neapzināti uzsmaidīja doktoram Mīdām, kas tajā brīdī tuvojās viņu teltij.

—   Nu, meitenes,— viņš sveicināja,— jauki gan, ka atnācāt. Zinu, cik grūti jums tas bija. Bet — visu svētajai lietai! Gribu jums pateikt kādu noslēpumu. Man ir pārsteigums, ar ko ceru slimnīcai iegūt vēl vairāk naudas. Baidos tikai, ka dažām dāmām mans priekšlikums liksies aizskarošs.— Viņš apklusa un plūkāja sirmo, smailo bārdu.

—   Ko? Kas tas ir? Lūdzu, stāstiet!

—   Nē, liekas, labāk būs, ja ļaušu jums pašām minēt — gan jau redzēsiet. Bet es ceru, ka jūs, meitenes, mani aizstāvēsiet, kad baznīcu dāmas gribēs mani padzīt no pilsētas. Tas būs slimnīcu labā. Jūs redzēsiet. Nekas tāds vēl nekad nav bijis.

Viņš svinīgi tuvojās pavadoņu pulciņam zāles stūrī, bet tieši tai brīdī, kad jaunās sievietes bija sabāzušas galvas kopā un gudroja, kas gan vecajam kungam varētu būt padomā, divi izlaidīgi veci kungi pienāca pie viņu telts un skaļā balsī lūdza desmit metrus mežģīņu. Skārleta sāka mērīt un neļaunojās, kad tie viņu saņēma aiz zoda. Tad abi kungi aizgāja, bet šad tad atkal kāds apstājās letes priekšā. Tik daudz pircēju jau nebija kā pie tām teltīm, kur skanēja Meibellas Merivederas dūdojošie smiekli un Fanijas Elsingas ķircināšanās un kur Vaitingu meiteņu atjautīgās atbildes sacēla vispārēju jautrību. Lēni un mierīgi, kā veikala īpašniece, Mellija pārdeva nevajadzīgas lietas vīriešiem, kas tās tik un tā nejēdza izlietot, un Skārleta pūlējās darīt tāpat.

Pie katras telts drūzmējās ļaudis, meitenes tērzēja, vīrieši iepirkās. Daži stāstīja, kā viņi kopā ar Ešliju mācījušies universitātē un cik lielisks karavīrs viņš esot, vai arī dziļā cienībā pieminēja Čārlzu un apliecināja, ka viņa nāve Atļautai esot liels zaudējums.

Kad mūzika sāka spēlēt draisko dziesmiņu «Džonij Buker, palīdzi nēģerim!», Skārletai uznāca vēlēšanās kliegt. Viņai tā gribējās dejot! Viņa skatījās uz deju grīdu un ar kāju sita takti. Zaļās acis mirdzēja dzīves alkās. Zāles otrā galā viņa ieraudzīja kādu cilvēku, kas tikko bija ienācis pa durvīm,— vīrieti iešķībām, zibīgām acīm izaicinošā sejā; viņš uztvēra Skārletas skatienu un it kā saspringa. Tad pasmīnēja, redzēdams Skārlelas acīs aicinājumu, ko jebkurš vīrietis būtu sapratis.

Viņš bija liela auguma, ģērbies elegantā, melnā uzvalkā un garāks par visiem, kas stāvēja viņam apkārt. Vīrieša pleci bija milzīgi plati, bet lejāk viņa augums kļuva arvien slaidāks, neparasti mazās kājas bija ieautas lakādas kurpēs. Viņa elegantais uzvalks nesaderējās ar spēcīgo stāvu un sevišķi — ar sejas stingro izteiksmi. Tas bija dendija apģērbs atlēta mugurā. Viņam bija ogļu melni mati un īsi apcirptas ūsas, kas izskatījās svešādas blakus kavalērijas virsnieku lielajām, garajām ūsām. Viņa izturēšanās pauda pašpārliecinātu mieru, pārākuma sajūtu un nekaunību. Nekautrīgajā skatienā, ko vīrietis uzmeta Skārletai, dzirkstīja zobgalība; viņa beidzot sajuta šo skatienu un palūkojās uz svešinieku.

Vienu mirkli viņa nespēja atcerēties, kur šo vīrieti sastapusi. Kad tas palocījās, viņa atbildēja sveicienam, bet, kad šis vīrs savā īpatnējā lokanā gaitā, kas atgādināja indiāņu soli, tuvojās viņai, Skārleta izbailēs piespieda roku pie mutes.

Nu Skārleta zināja, kas viņš ir, un stāvēja kā zibens ķerta, kamēr vīrietis caur drūzmu lauzās arvien tuvāk. Tad viņa strauji pagriezās un gribēja iebēgt bufetes telpā, taču brunči aizķērās uz kādas naglas. Skārleta nikni pūlējās tos atsvabināt, bet tad viņš jau stāvēja blakus.

—   Atļaujiet,— viņš pieklājīgi teica, pieliecās un atbrīvoja Skārletas apģērbu.— Mis O'Hāra, es gandrīz necerēju, ka jūs mani pazīsiet.

Viņam bija aristokrāta balss — labskanīga, melodiska un tomēr mazliet aizsmakusi, viņš runāja stieptajā Čārlstonas izloksnē. Savādā kārtā Skārletas ausīm tā vairs nešķita ķēmīga. Pietvīkusi aiz kauna par viņu iepriekšējo satikšanos, Skārleta paskatījās vīrietī un redzēja nežēlīgu jautrību ogļu melnajās, dzirkstošajās acīs. Un no visiem tieši šim te vajadzēja gadīties — viņas pazemojuma lieciniekam, šim riebīgajam nelietim, kurš laupīja meitenēm godu un ar kuru pieklājīgi ļaudis nesagājās! Šim bezkaunīgajam tipam, kas viņai — ar pilnām tiesībām — bija teicis, ka viņa neesot dāma!

Pienācēja balsij atskanot, arī Melānija pagriezās, un pirmoreiz mūžā Skārleta pateicās dievam par savas svaines esamību.— Vai tiešām — misters Rets Batlers?— Melānija teica un smaidīdama izstiepa roku.— Es jūs laikam redzēju…

—.. .tai burvīgajā vakarā, kad paziņoja jūsu saderināšanos,— Batlers pabeidza teikumu un noliecās pie Melānijas rokas.— Cik tas laipni no jūsu puses, ka vēl atceraties mani.

—   Un ko jūs darāt šeit, tik tālu no Čārlstonas, mister Batier?

—   Garlaicīgas darīšanas, misis Vilksa. Bet tagad jūsu pilsētā būšu diezgan bieži. Izrādās, ka nepietiek preces ievest, jārūpējas arī par to, kas ar tām tālāk notiek.

—   Jūs ievedat preces…— Mellija savilka pieri. Bet tad viņas seja noskaidrojās.— Tad taču jūs esat tas pats slavenais kapteinis Batlers, blokādes lauzējs, par kuru mēs tik daudz esam dzirdējušas! Te jau katra meitene valkā jūsu ievestu tērpu. Skārleta, vai nav interesanti?… Bet.. . kas tev lēcies? Vai tu nejūties labi?

Skārleta bija atslīgusi uz soliņa. Viņas sirds strauji pukstēja. Kā gan viņai varēja gadīties tik briesmīga ķeza! Viņa bija cerējusi, ka nekad vairs neredzēs šo vīrieti. Batlers paķēra viņas melno vēdekli un nopietnu seju, bet vēl arvien zobgalīgi zibošām acīm sāka Skārletu apvēdināt.

—   Te ir ļoti karsts,— viņš teica,— nav brīnums, ka mis O'Hāra nejūtas labi. Vai drīkstu jūs aizvest pie loga?

—   Nē!— Skārleta atbildēja tik skarbi, ka Mellija ieplēta acis.

—   Viņa vairs nav mis O'Hāra,— Mellija teica.— Viņa tagad ir misis Hamiltone un mana māsa.

Skārletai šķita — kapteiņa Batlera iedegušās pirāta sejas izteiksme viņai sažņaudz kaklu kā spīlēs.

—   Ar to abas burvīgās dāmas tikai ieguvušas.

Tā bija viena no parastajām piezīmēm, kādas kungi tamlīdzīgos gadījumos mēdza teikt, taču Batlers šos vārdus izmeta tā, it kā īstenībā domātu tieši pretējo.

—   Jūsu vīru kungi taču nebūs laiduši garām šo lielisko sarīkojumu? Man būtu ļoti patīkami ar viņiem iepazīties.

—   Mans vīrs ir Virdžīnijā,— Mellija teica un lepni" pacēla galvu.— Bet Čārlzs…

—   Viņš nomira apmācību nometnē,— Skārleta mierīgi, gandrīz skarbi noteica. Vai šis cilvēks nemaz nedomāja iet projām? Mellija apjukusi paskatījās brāļasievā, un kapteinis ar patiesu nožēlu teica:— Mīļās, cienījamās dāmas, kā gan es varēju!… Piedodiet un atļaujiet man, svešiniekam, jums par mierinājumu teikt, ka par tēviju mirušie dzīvos mūžīgi.

Melānija viņam uzsmaidīja caur asarām, turpretī Skārletā iedegās dziļi slēpts, nevarīgs naids. Atkal viņš sacīja pieklājīgus vārdus — tā būtu runājis jebkurš džentlmenis —, bet viņa jauta izsmieklu Batlera balsī. Viņš taču zināja, ka viņa nebija mīlējusi Čārlzu. Par laimi, Mellija bija muļķe un nekā nesaprata. Lai dievs žēlīgs, ja kāds viņu saprastu! Vai viņš mēdza izpļāpāt, ko zināja? Viņš nebija džentlmenis. Viņa redzēja, ka Batlera lūpu kaktiņi savilkušies ironiskā līdzjūtībā,

viiia roka vēl arvien šūpoja vēdekli. Dusmu uzplūdā Skārleta f turi izrāva vēdekli no rokas.

—   Man ir labi,— viņa teica,— labāk nejauciet man matus.

—          Skārlet, mīļā! Mister Batler, jums viņai jāpiedod — tiklīdz kads piemin nabaga Čārliju, viņa vairs nespēj valdīt pār sevi. Mums nevajadzēja nākt šurp. Redziet, mums vēl sēras, un visa si jautrība un mūzika nabaga Skārletu pārāk uztrauc.

—          To es pilnīgi saprotu,— Batlers atturīgi noteica, tad uzmeta Melānijai pētošu skatienu, dziļi ieskatījās viņas skaidrajās acīs, un viņa sejas izteiksme pārvērtās — tā pauda dziļu cienību un maigumu.

—   Jūs esat varonīga sieviete, misis Vilksa.

Skārleta bija sašutusi, ka viņai šī uzslava gājusi secen; Melānija kaunīgi pasmaidīja.

—          Žēlīgais dievs, nē taču, kapteiņa kungs! Slimnīcas komitejai pēdējā brīdī ievajadzējās kādu, kas pastāvētu šai teltī… Vai vēlaties spilvendrānu? Šī te ir ļoti skaista, ar karogu.— Viņa pagriezās pret trim kavalēristiem, kas bija apstājušies letes priekšā. Vienu mirkli Melānija domāja: cik šis kapteinis Batlers jauks cilvēks! Tad viņai ienāca prātā cita doma: būtu labi, ja starp viņas tērpu un spļaujamo trauku, kas stāvēja tieši letes priekšā, būtu kāda drošāka siena par plāno, dekoratīvo audeklu; ar dzintarkrāsas tabakas sulu jātnieki neprata tik trāpīgi šaut kā ar savām garajām seglu pistolēm. Tad viņa aizmirsa kapteini Batleru, Skārletu un spļaujamo trauku un pagriezās pret citiem pircējiem, kas spiedās pie letes.

Skārleta nekustēdamās sēdēja uz soliņa un neuzdrošinājās pacelt acis. Viņa vēlējās, kaut Batlers atrastos tālu prom, uz sava kuģa klāja, tur tam īstā vieta.

—   Vai jūsu vīrs sen jau nomira?

—   Ak, drīz būs gads.

—   Tad jau nogrimis Lētā.

Skārleta nezināja, kas ir Lēta, taču viņas mocītāja izsmiekls bija nepārprotams. Viņa klusēja.

—          Vai ilgi bijāt precējusies? Piedodiet, ka tā jautāju, bet es tik sen neesmu bijis šai pusē.

—   Divus mēnešus,— Skārleta ar nepatiku atbildēja.

—   Vēl bēdīgāk,— viņš neatlaidīgi turpināja.

«Kaut jods viņu parautu!» Skārleta nikni nodomāja. «Ja tas būtu kāds cits, es varētu būt auksta kā ledus un vienkārši padzīt nekrietneli. Bet šis zina par Ešliju, zina, ka es nemīlēju Čārliju. Es viņam neko nevaru padarīt.»

Viņa nekā neteica un cieši raudzījās vēdeklī.

—   Un šodien jūs pirmoreiz atkal esat sabiedrībā?

—   Zinu, ka jums tas liekas savādi,— viņa ātri teica.— Bet tām meitenēm, kurām te bija jāstrādā, pēkšņi bija jābrauc prom, un nebija ko likt viņu vietā. Tādēļ mēs ar Melāniju…

—   Taisnajai lietai neviens upuris nav par lielu.— To pašu bija teikusi ari misis Elsinga, bet tad šie vārdi skanēja pavisam citādi. Skārletai jau bija asi vārdi uz mēles, bet viņa laikus aprāvās. Viņa taču te neatradās svētās lietas labā, bet gan tādēļ, ka bija apnicis mājās sēdēt.

—   Man vienmēr ir licies,— viņš domīgi teica,— ka šī tradīcija — atraitnes turēt uz mūžu ieslodzītas — ir tikpat barbariska kā indiešu sati.

—   Kā jūs teicāt?

Batlers pasmējās, un viņa nosarka par savu nezināšanu. Viņa necieta cilvēkus, kas sarunā lietoja viņai nezināmus vārdus.

—   Ja Indijā kāds vīrietis mirst, to neaprok, bet sadedzina, un sieva kāpj līdzi sārtā, lai sadegtu kopā ar vīru.

—   Cik briesmīgi! Bet kādēļ viņi tā dara? Vai tad policija neiejaucas?

—   Protams, ne. Sieva, kas neļautu sevi sadedzināt, tur būtu izstumta no cilvēku sabiedrības. Visas cienījamās indiešu matronas runātu, ka viņa nav labi audzināta dāma. Gluži tāpat kā cienījamās matronas tur tai stūrī runātu par jums, ja jūs šovakar būtu atnākusi sarkanā tērpā un gribētu dejot valsi. Man personiski atraitņu sadedzināšana šķiet daudz cilvēcīgāka nekā šejienes ieradums atraitnes dzīvas aprakt.

—   Kā jūs iedrošināties apgalvot, ka esmu dzīva aprakta?

—   Kā sievietes mīl savas važas! Indiešu ieražas jums liekas barbariskas, bet vai tad jums pašai būtu pieticis drosmes šovakar te ierasties, ja tas netiktu darīts tēvijas labā?

Tamlīdzīgi prātojumi Skārletu vienmēr mulsināja, un šis secinājums it īpaši — viņa nojauta, ka tajā ir daļa patiesības. Bija laiks drusku savaldīt nekauņu.

—   Protams, es nekādā ziņā nebūtu nākusi. Tas būtu… apvainojums… izskatītos tā, it kā es nebūtu Čārlzu…

Ciniski smīnēdams, kapteinis skatījās uz viņas lūpām. Viņa nespēja turpināt. Šis vīrietis zināja, ka viņa nebija Čārlzu mīlējusi, un visas jaukās, cēlās jūtas, ko viņa gribēja izteikt, viņu tikai smīdinātu. Kādas mokas runāt ar cilvēku, kas nav džentlmenis! Džentlmenis vienmēr izliktos, ka tic dāmai — arī tad, ja zinātu, ka viņa melo. Vismaz dienvidnieki tā saprata bruņniecisku uzvedību. Džentlmenis respektēja tradīcijas, runāja pieklājīgi un visur iztapa dāmām. Šis vīrietis turpretī ar lielāko prieku runāja tieši par nepatīkamām lietām.

—   Gaidu lielā nepacietībā.

—   Jūs esat briesmīgs,— viņa nevarīgi teica un nodūra acis.

Kapteinis pārliecās pār leti, pielika lūpas viņai pie auss un,

ļoli ticami atdarinādams skatuves nelieti, čukstēja kādas lomas vārdus: «Nebīsties, daiļā dāma, tavs grēcīgais noslēpums pie manis drošībā.»

—   Kā jūs uzdrošināties tā runāt?— viņa drudžaini čukstēja.

—  Es tikai gribēju nomierināt jūsu sirdsapziņu, ko gan citu? Varbūt man vajadzēja teikt: «Esi mana, skaistā sieva, vai ari es visu celšu gaismā!»

Skārleta negribot paskatījās kapteinim acīs un ieraudzīja tur /.ēna nerātnību. Viņa pēkšņi iesmējās. Galu galā stāvoklis taču bija pārāk jocīgs. Batlers ari smējās, turklāt tik skaļi, ka vairākas vecākas dāmas no zāles stūra sāka skatīties. Redzēdamas, cik jautri Čārlza Hamiltona atraitne sarunājas ar svešu vīrieti, viņas nosodoši sabāza galvas kopā.

Šai mirklī atskanēja bungu rīboņa. Daudzas balsis sauca, lai visi apklust. Doktors Mīds uzkāpa uz estrādes un, pacēlis roku, pieprasīja uzmanību.

—   Mēs esam daudz pateicības parādā mūsu mīļajām dāmām,— viņš iesāka,— par to, ka viņas ar savu čaklo darbu tēvijas labā ne tikai nodrošinājušas šim sarīkojumam finansiālus panākumus, bet arī pārvērtušas šo nemīlīgo telpu krāšņā dārzā, kurā tik labi iederas burvīgie rožu pumpuri, kas redzami visapkārt.

Visi aplaudēja.

—   Dāmas ir darījušas, ko varējušas, viņas nav taupījušas nedz laiku, nedz pūles, un visas šis jaukās lietiņas, kuras redzam teltīs, ir jo skaistākas tādēļ, ka tās izgatavojušas visburvīgāko Dienvidu sieviešu maigās rokas.

Atzinības saucieni kļuva vēl skaļāki, taču Rets Batlers, kurš stāvēja Skārletai blakus, pie letes atspiedies, iečukstēja viņai ausī:— Patētiskais āzis!— Izbijusies, šādu svētuma apvainojumu dzirdot,— dakteris Mīds taču bija Atlantas cienījamākais pilsonis,— Skārleta nosodoši paskatījās kapteinī, bet ārsts ar savu sirmo, smailo bārdu, kas šūpojās šurp un turp, tiešām atgādināja āzi, un Skārleta tikai ar pūlēm yaldīja smieklus.

—   Bet tas vēl nav viss. Laipnās slimnīcu komiteju dāmas, kuru gādīgās rokas dažam labam cietējam atvēsinājušas karsto pieri un izrāvušas nāvei no nagiem dažu labu varoni, kas lējis savas asinis par svēto lietu, zina mūsu vajadzības. Negribu tās uzskaitīt. Mums jāsagādā vēl vairāk naudas, lai dabūtu no Anglijas medikamentus, un šovakar mūsu vidū atrodas drošsirdīgais kapteinis, kurš jau veselu gadu spītē blokādei un darīs to ari turpmāk, lai sagādātu mums nepieciešamās zāles,— kapteinis Rets Batlers!

To nu neviens nebija gaidījis. Blokādes lauzējs eleganti palocījās — pat pārāk pieklājīgi, un Skārleta mēģināja uzminēt, ko viņš īsti ar to gribējis teikt. Viņai teju vai likās, ka Batlers ir uzsvērti pieklājīgs tādēļ, ka viņa nicināšanai pret klātesošajiem nav robežu. Sacēlās sajūsmas vētra, un dāmas stūrī staipīja kaklus. Tad lūk, ar ko flirtēja Čārlza Hamiltona atraitne,— un tikai gads bija pagājis kopš nabaga Čārlija nāves!

— Mums nepieciešams zelts, un to es gribu jums lūgt,— ārsts turpināja.— Es no jums izlūdzos upuri, smieklīgi mazu upuri, ja salīdzinām ar tiem upuriem, kurus ik dienas nes mūsu drošsirdīgie karavīri. Cienījamās dāmas, man vajadzīgas jūsu rotaslietas. Man? Nē, tās vajadzīgas konfederātu štatiem, un es zinu, ka neviena nenoraidīs šo lūgumu. Cik skaisti mirdz aproces ap daiļajām rokām, cik jauki spulgo zelta saktas pie mūsu dāmu patriotiskajām krūtīm! Bet nesalīdzināmi cēlāk par zeltu un dārgakmeņiem mirdz upuri uz tēvijas altāra! Zeltu izkausēs, akmeņus pārdos, un par iegūto naudu tiks iegādātas zāles un citi slimnīcu piederumi. Cienījamās dāmas, divi no mūsu ievainotajiem tagad ar kurvi apstaigās jūsu rindas…— Pēdējie vārdi izgaisa aplausu un piekrišanas saucienu vētrā.

Skārleta klusībā nopriecājās, ka sēras viņai liegušas nēsāt vecmāmiņas Robijāras dārgos auskarus un smago zelta ķēdi, tāpat arī viņas pašas zelta aproces un granātu saktas melnas emaljas ietvarā. Mazais zuāvs ar kurvīti uz veselās rokas lēni gāja caur pūli, vecās un jaunās sievietes smaidošā dedzībā vilka nost rotas, kunkstēja liekuļotās sāpēs, izņemdamas auskarus no ausīm, palīdzēja cita citai atkabināt kakla ķēdītes, noņēma saktas no krūtīm. Nemitīgi skanēja tīrā skaņa, metālam atsitoties pret metālu. Pastarpām varēja dzirdēt saucienus: «Pagaidiet — acumirkli! Tā, nu ir vaļā!» Meibella Merivedera novilka glītās pāra aproces, kuras valkāja vienu augšpus, otru lejpus elkoņa. Fanija Elsinga iesaucās: «Māmiņ, vai drīkstu?»— un izņēma no matu cirtām pērles masīvā zelta ietvarā, kas jau kopš paaudžu paaudzēm bija viņu ģimenes īpašums. Katrs ziedojums izsauca dedzīgus aplausus un piekrišanu.

Mazais smaidošais vīrs ar kurvi pienāca pie Skārletas telts garām Retam Batleram, kas nevērīgi iemeta kurvī skaistu zelta cigarešu etviju. Kad zuāvs nolika kurvi Skārletai priekšā uz letes, viņa papurināja galvu un izpleta rokas, rādīdama, ka viņai nav nekādu rotu. Bet tad viņa pēkšņi pamanīja sava platā zelta laulības gredzena gaišo mirdzumu. Pirmajā apjukuma mirklī viņa lūkoja atcerēties Čārlza seju tai brīdī, kad puisis viņai bija uzvilcis gredzenu pirkstā. Taču dusmas, ar kurām tā vienmēr mēdza atvairīt katras domas par vīru, bija izdzēsušas Ris atmiņas. Čārlzs bija sabojājis viņai dzīvi, padarījis viņu par vecu sievu. Viņa gribēja ātri novilkt gredzenu, taču tas nebija tik viegli izdarāms. Zuāvs gāja tālāk pie Melānijas.

—   Pagaidiet!— Skārleta iesaucās.— Es jums kaut ko došu!— Gredzens noslīdēja no pirksta; pacēlusi roku, lai to iemestu kurvī pie citām rotaslietām, viņa sastapa Reta Batlera skatienu. Kapteiņa lūpas bija savilkušās tikko manāmā smīnā. Skārleta spītīgi ielidināja gredzenu kurvī.

—   Ai, mīļā!— Melānija čukstēja un saķēra viņas roku. Melānijas acis staroja mīlestībā un lepnumā.— Ai, krietnā meitene! Pagaidiet! Leitnant Pikār, pagaidiet! Es arī jums kaut ko došu!

Melānija pūlējās nodabūt no pirksta savu laulības gredzenu, kuru — Skārleta to labi zināja — ne reizi kopš kāzām nebija novilkusi. Skārleta zināja labāk par visiem, cik dārgs Melānijai bija šis gredzens. Tikai ar lielām pūlēm viņai izdevās gredzenu nomaukt, un, vienu īsu mirkli paturējusi cieši saspiestu mazajā rokā, viņa maigi ielika to kurvī. Abas jaunās sievietes noskatījās pakaļ zuāvam, kurš gāja tālāk pie vecākajām dāmām,— Skārleta spītīgi, Melānija ar neaprakstāmu skatienu, kas ķērās vairāk pie sirds nekā asaras; Batlers, stāvēdams viņām blakus, vērīgi raudzījās abu sejās.

—   Ja tu nebūtu bijusi tik varonīga, es to nekad nebūtu izdarījusi!— Mellija aplika Skārletai roku ap vidu un pievilka to sev klāt. Vienu mirkli Skārletai gribējās to atgrūst ar spēcīgu lāstu — tā būtu rīkojies Džeralds ātrās dusmās. Bet viņa manīja Reta Batlera pētošo skatienu, un viņai izdevās savaldīties. Cik riebīgi, ka Mellija vienmēr piedzejoja jūtas, kādu viņai nemaz nebija… Bet varbūt labi vien bija, ka viņa nezināja patiesību.

—   Cik skaists žests!— teica Rets Batlers.— Jūsu upuris mūsu brašajiem pelēkajiem zēniem atkal atdos drosmi.

Skārletai bija dzēlīga atbilde uz lūpām, bet viņa aprāvās. Batlers par viņu zobojās ar katru vārdu, ko izteica. Viņš bija Skārletai galīgi noriebies. Un tomēr viņam piemita kaut kas tāds, kas pievilka, rosināja, satrauca. Viņas īriskā daba saslējās pret Batlera melno acu izaicinājumu. Viņa nolēma sākt cīņu ar šo vīrieti. Skārleta bija pārskaitusies par Batlera priekšrocību — šis tips taču zināja viņas noslēpumu! Viņa tomēr uzveica kārdinājumu mest tam savu sašutumu acīs. Mainmīle mēdza teikt, ka ar cukuru varot noķert vairāk mušu nekā ar etiķi, un šo mušu viņa gribēja noķert! Nemūžam vairs viņa nedrīkstēja nokļūt šā nelieša varā.

—   Pateicos,— viņa laipni teica, nelikdamās zinis par šā vira izsmieklu.— Mēs protam novērtēt slavenā kapteiņa Batlera glaimus.

Viņš atmeta galvu un skaļi iesmējās — ierējās, Skārleta dusmās nodomāja, juzdama, ka atkal nosarkst.

—   Kādēļ jūs nesakāt, ko domājat?— viņš jautāja tik klusi, ka apkārtējā troksnī tikai viņa to varēja dzirdēt.— Kādēļ jūs nesakāt, ka neesmu džentlmenis, bet nekaunīgs nelietis, kādēļ nesakāt, lai pazūdu, citādi jūs lūgsit kādu no varonīgajiem pelēkajiem zēniem, lai tas mani izaicina?

Skārletai atkal bija spītīga atbilde uz mēles, taču viņa savaldījās un laipni teica:

—   Bet, kapteiņa kungs, kālab tad tā? Vai tad visi nezina, cik jūs esat slavens un drosmīgs un cik jūs…

—   Esmu vīlies,— viņš teica.

—   Vīlies?

—   Jā. Toreiz, kad tik dramatiskos apstākļos iepazināmies, es klusībā nodomāju, ka beidzot esmu saticis ne vien skaistu, bet ari drosmīgu meiteni. Nu redzu, ka jūs esat tikai skaista.

—   Vai tas nozīmē, ka esmu g)ēva?— Skārleta noskaitās.

—   Protams. Jums taču nav drosmes teikt, ko domājat. Kad ar jums iepazinos, es domāju: te nu starp miljoniem beidzot ir meitene, kas nav tāda kā visas citas — zosis, kuras visam tic un atkārto tikai to, ko māte viņām saka, kurām ir vienalga, ko pašas jūt, bet kuras slēpjas zem saldas liekulības maskas. Es domāju: mis O'Hāra ir meitene ar neparastu temperamentu, viņa zina, ko grib, un nebaidās to pateikt — un dauzīt vāzes.

—   Labi, jūs dabūsiet zināt, ko par jums domāju,— Skārleta čukstēja, nespēdama valdīt dusmas.— Ja jūs būtu kaut drusku labāk audzināts, jūs nebūtu nācis šurp un nebūtu ar mani runājis, jūs būtu zinājis, ka nedrīkstat rādīties man acīs. Bet jūs neesat džentlmenis! Jūs esat nekauņa! Ja jūsu kuģeļi peld ātrāk par jenkiju kuģiem, jums vēl nav tiesību izsmiet drošsirdīgus vīriešus un sievietes, kas visu ziedo svētajai lietai.. .

—   Paga, paga!— viņš smiedamies lūdzās.— Jūs gluži jauki iesākāt un teicāt, ko domājāt, bet nu atkal runājat par svēto lietu. Es par to nekā negribu dzirdēt un varu derēt, ka jūs arī ne.

—   Ko jūs… kādēļ…— Skārleta apjukusi stomījās, tad sāka vārīties dusmās, ka atkal iekritusi viņa slazdā.

—   Es labu bridi stāvēju tur durvīs un novēroju jūs,— Batlers teica.— Un citas meitenes arī. Visas pārējās izskatījās svētsvinīgas, it kā viņu sejas i>ūtu vienā formā lietas. Tikai jūsu seja bija citāda. Jūsu sejā viegli lasīt. Un tur bija lasāms, ka jūs nedomājat vis par svēto lietu vai slimnīcu, bet gan par to, ka jums gribas dejot un priecāties un jūs to nedrīkstat. Sakiet godīgi — vai tad tā nebija?

—  Man jums nekas vairs nav jāsaka, kapteini Batler,— viņa teica, cik vēsi vien spēdama, ar pūlēm cenšoties saglabāt pašcieņu.— Ja lepojaties ar to, ka esat lielais blokādes lauzējs, tas jums vēl nedod tiesības apvainot sievieti.

—   Lielais blokādes lauzējs! Tas tik ir joks! Lūdzu, uzklausiet mani vēl acumirkli, pirms mani pazudināt. Tik burvīgai mazai patriotei jāzina, ko es daru Konfederācijas labā.

—   Jūsu varonība mani neinteresē!

—   Blokādes laušana man nav nekāda varonība, bet tikai veikals. Es ar to pelnu naudu. Kad šī lieta vairs neies, es tai atmetīšu ar roku. Nu, ko jūs par to teiksit?

—  Es teikšu, ka jūs esat prasts dolāru mednieks — tāds pats kā jenkiji.

—  Tieši tā!— Viņš smīnēja.— Jenkiji palīdz man medīt dolārus. Vēl pirms mēneša es ar savu kuģi iebraucu taisni Ņujorkas ostā un tur uzņēmu kravu.

Skārleta pret savu gribu ieklausījās.

—   Kā, un jenkiji nesašāva jūsu kuģi?

—   Ak, manu vientiesīt, viņiem tas nenāca ne prātā! Ūnijā ir daudz krietnu patriotu, kuri neatsakās pārdot konfederātiem preces, lai tiktu pie naudas. Es iebraucu Ņujorkā, kādā firmā sapērku visu vajadzīgo un atkal pazūdu. Ja man tur iet pārāk karsti, braucu uz Nasavu, kur tie paši jenkiju patrioti apgādā mani ar pulveri, lielgabalu lodēm un krinolīniem. Tas ir daudz ērtāk nekā braukt uz Angliju, vai ne? Dažreiz Čārlstonā vai Vilmingtonā nav tik vienkārši tikt cauri ar kuģi, bet jums nav ne jausmas, ko visu var panākt ar dažiem zelta gabaliem.

—   Ak, es zināju gan, ka jenkiji ir nekrietni, bet—

—   Kādēļ slēpt — jenkiji nopelna labu naudu, izpārdodami Ūnijas precu noliktavas. Pēc simt gadiem par to neviens gailis nedziedās. Ir taču skaidrs, ka konfederāti beigās tomēr dabūs pērienu, kādēļ šie ļaudis nedrīkstētu ar to nopelnīt?

—   Mēs — pērienu?

—   Protams.

—   Lūdzu, ejiet projām… citādi likšu pasaukt ratus un braukšu mājās, lai tiktu no jums vaļā.

—   Mazā, karstgalvīgā dumpiniece,— viņš teica, smaidīdams pār visu seju, paklanījās un mierīgi aizgāja; Skārleta palika sašutumā un nevarīgās dusmās degam. Viņa jutās apkrāpta gluži kā bērns, kurš redz savus sapņus izgaistam. Kā šis cilvēks uzdrošinās apgalvot, ka konfederāti dabūšot pērienu! Par to viņu vajadzētu nošaut kā nekrietnu nodevēju! Viņa paskatījās apkārt zālē uz pazīstamajām sejām, kas pauda pārliecību, drošsirdību un paļāvību,— un tomēr viņas sirdi pārņēma tādas kā saltas trīsas. Pērienu? Šie ļaudis? Muļķības! Tāda iedoma vien jau bija nodevība.

—   Ko jūs abi tur čukstējāties?— Melānija jautāja Skārletai, kad pircēji bija aizgājuši.— Misis Merivedera visu laiku uz tevi vien skatījās, un tu taču, mīļā, pazīsti viņas mēli!

—   Ak, šis vīrietis ir neciešams. .. nekaunīgs tips,— Skārleta teica,— bet vecā Merivedera lai runā, cik tai tīk. Man apnicis viņas dēļ izturēties kā aitai.

—   Skārlet!— Melānija apjukusi iesaucās.

—   Cst,— Skārleta noteica.— Doktors Mīds atkal grib kaut ko ziņot.

Troksnis zālē pieklusa, doktors Mīds pacēla balsi un pateicās dāmām par tik labprātīgi ziedotajām rotaslietām.

—   Un tagad, dāmas un kungi,— viņš turpināja,— gribu jums teikt ko pārsteidzošu. Šis jaunievedums kādai no dāmām varbūt liksies piedauzīgs, taču es lūdzu jūs neaizmirst, ka tas tiek darīts mūsu slimnīcu labā un mēs ar to gribam pakalpot mūsu drošsirdīgajiem karavīriem, kuri tur ārstējas.

Visi ziņkārīgi drūzmējās ap viņu, cenzdamies uzminēt, ko gan cienījamais ārsts tik piedauzīgu paziņos.

—   Tagad sāksies dejas, un pirmā, protams, būs polonēze, pēc tam valsis. Arī pirms katras nākamās — polkas, skotu dejas, mazurkas — spēlēs īsu polonēzi. Es ļoti labi zinu, ka ikviens no jums klusībā ilgojas vadīt polonēzi un tādēļ…— Ārsts noslaucīja pieri un norūpējies paskatījās sānis — uz to pusi, kur viņa sieva sēdēja bargu dāmu vidū.— Cienījamie kungi, ja jūs ar savu dāmu gribat iet polonēzes pirmajā pārī, tad jums dāma jānosola. Es būšu ūtrupnieks. Ienākumi — par labu slimnīcām.

Vēdekļi pēkšņi sastinga, un zālei pārskrēja satrauktu čukstu vilnis. Veco dāmu stūrī izcēlās satraukums. Misis Mīda,, gribēdama vīru atbalstīt, lai gan klusībā nosodīja izsoles ideju, bija nokļuvusi neveiklā stāvoklī. Misis Elsinga, misis Merivedera un misis Vaitinga sašutumā pietvīka, toties zemessargu un miliču pulks kliedza aiz sajūsmas, un viņu gaviļu saucieniem piebalsoja arī visi citi formās tērptie viesi. Meitenes aplaudēja un lielā satraukumā skraidīja apkārt.

—   Vai tev neliekas… ka… tas mazliet atgādina vergu izsoli?— Melānija klusi jautāja un šaubīgi paskatījās uzņēmīgajā ārstā, kuru līdz šim bija uzskatījusi par nemaldīgu autoritāti.

Skārleta nekā neatbildēja, viņas acis mirdzēja, bet sirds sažņaudzās klusā smeldzē. Ja viņa nebūtu atraitne, ja viņa atkal būtu Skārleta O'Hāra un stāvētu tur, deju zāles vidū, ābolzaļā tērpā ar tumšzaļāin samta lentēm pār krūtīm, ar tuberozēm melnajos matos — tad polonēzi vadītu viņa un neviena cita! Ducis vīriešu cīnītos par viņu un pārsolītu cits citu. Bet nu viņai jāsēd šeit — pret savu gribu nokļuvušai «sienas puķītes» lomā — un jānoskatās, kā Fanija vai Meibella vadīs polonēzi un būs Atlantas karalienē.

Burzmā atskanēja mazā zuāva balss ar nepārprotamu kreolu akcentu:— Ja atļauts, divdesmit dolāru par mis Meibellu Merivederu!

Meibella nosarka un pieglauda galvu Fanijai pie pleca. Abas meitenes, klusi smiedamās, slēpa seju viena pie otras, kamēr citas balsis izsauca citus vārdus un minēja jaunas summas. Doktors Mīds atkal sāka smaidīt un neklausījās sašutuma čukstos no slimnīcas komitejas dāmu stūra.

Misis Merivedera bija skaļi un enerģiski paziņojusi, ka viņas meita Meibella tādā pasākumā nepiedalīsies, taču, kad Meibellas vārdu sāka minēt arvien biežāk un summa beidzot sasniedza septiņdesmit piecus dolārus, dāmas nelokāmā pretestība kļuva vājāka.

Skārleta atbalstīja elkoņus uz letes un alkainām acīm noskatījās satraukti smejošajos vīros, kuri ar Konfederācijas papīrnaudu rokās drūzmējās ap estrādi.

Tūliņ visi varēs dejot, tikai viņa un vecās dāmas ne. Viņa redzēja Retu Batleru stāvam doktora tuvumā. Viņš uzlūkoja Skārletu, un viņa lūpu kaktiņi viegli noslīdēja uz leju, bet kreisā uzacs drusku pacēlās. Viņa spēji uzmeta zodu un novērsās, bet tad dzirdēja pārāk labi pazīstamo balsi pāri visu citu balsu juceklim saucam viņas pašas vārdu:

—   Par misis Hamiltoni — simt piecdesmit dolāru zeltā!

Pūlis pēkšņi apklusa, tādu summu un viņas vārdu dzirdot.

Skārleta tā izbijās, ka nespēja ne vārda pateikt, ne pakustēties. Zodu rokās atbalstījusi, viņa palika sēdot izbrīnā ieplestām acīm. Visi ziņkārīgi uzlūkoja viņu. Viņa redzēja doktoru pieliecamies un kaut ko čukstam kapteinim ausī, droši vien tas teica, ka viņai ir sēras un viņa nedrīkst rādīties dejas laukumā. Viņa redzēja Retu Batleru nevērīgi paraustām plecus.

—   Varbūt kādu citu no mūsu skaistulēm?— doktors Mīds klusi jautāja.

—   Nē,— Rets Batlers skaidri dzirdamā balsī teica un vienaldzīgi pārlaida skatienu pūlim.— Misis Hamiltoni.

—          Es jums saku, tas nav iespējams,— ārsts uztraukts atbildēja,— misis Hamiltone nedejos…

Skārleta izdzirda pati savu balsi, kas tai pirmajā mirklī likās gluži sveša:

—   Es dejošu gan!

Viņa uzlēca kājās, sirds klauvēja tik neprātīgi, ka viņa baidījās pakrist, sirds dauzījās triumfā: viņa atkal uzmanības centrā, visiekārojamākā no visām meitenēm, kas te bija! Sirds mežonīgi sitās aiz prieka — viņa atkal varēs dejot!

—          Ak, lai viņas runā, kāda man daļa!— Skārleta kā neprātīga klusi čukstēja. Galvu atmetusi, viņa iznāca no telts, klaudzināja papēžus kā kastaņetes un spēji atvēra melno vēdekli, cik plaši vien varēja. Vienu īsu mirkli viņa redzēja Melānijas izbrīnīto seju, stingro dāmu sašutušās sejas, vilšanos meiteņu acīs, virsnieku jūsmīgo atzinību.

Un tad viņa stāvēja dejas laukumā, un Rets Batlers caur pūli nāca viņai pretī ar savu derdzīgi ironisko smīnu uz lūpām. Viņa to nelikās redzot. Viņai bija vienalga, kas viņš tāds, kaut vai pats Eibs Linkolns,— viņa gribēja dejot, gribēja vadīt polonēzi.

Viņa palocījās Batleram līdz zemei un meta dzirkstošu smaidu tam sejā. Viņš paklanījās, vienu roku pie krokotās krekla krūtežas piespiedis. Levijs, kam mati bija saslējušies stāvus, ar skaļu kliedzienu mēģināja tikt pāri neveiklajam stāvoklim.

—   Lūdzu aicināt uz polonēzil

Un orķestris, cik skaņi vien spēdams, sāka spēlēt visskaistāko polonēzes maršu —«Biksiju».

—   Kā jūs iedrošināties mani tā kompromitēt, kapteini Batler?

—          Bet, mīļā misis Hamiltone, es taču skaidri redzēju, ka jūs pati gribējāt, lai jūs kompromitē.

—   Kā jūs varējāt, visiem dzirdot, minēt manu vārdu?

—   Jūs taču varējāt atteikties.

—          To es nedrīkstēju, tāda summa zeltā — man tas bija jādara mūsu lietas labā. Nesmejieties, visi skatās uz mums.

—          Viņi tik un tā skatīsies. Un nesāciet man atkal stāstīt niekus par mūsu svēto lietu. Jūs gribējāt dejot, un es juras sagādāju šo izdevību. Polonēze jau iet uz beigām, vai ne?

—   Jā. Nu man jāiet apsēsties.

—   Kādēļ? Vai es jums uzminu uz kājas?

—   Nē, bet ļaudis par mani runās.

—          Vai tad jūs tiešām — sirds dziļumos — par to raizējaties? Dejot taču nav nekāds noziegums. Kādēļ negribat ar mani dejot valsi?

—   Ja māte to dabūtu zināt…

—   Ak tad jūs vēl arvien turaties pie mātes brunčiem?

—          Cik riebīgi jūs runājat! Kad jūsos paklausās, liekas, ka visa tikumība…

—          Tikumība ir garlaicīga… Vai tiešām jums rūp, ko ļaudis runā?

—          Nē, bet… nerunāsim vairs par to. Paldies dievam, sākas valsis. Šī deja man aizrauj elpu.

—           Neizvairieties, lūdzu, no mana jautājuma! Vai jums vispār kādreiz rūpējis, ko citas sievietes runā?

—          Ja katrā ziņā vēlaties zināt — nē! Tomēr — katrai sievietei nākas par to domāt… Šovakar gan man viss vienalga.

—          Bravo! Beidzot jūs sākat pati kaut ko saprast un vairs neliekat citiem domāt jūsu vietā. Tas ir visas gudrības iesākums.

—   Ak, bet…

—           Kad par jums būs izrunāts tikpat daudz, cik par mani, tad arī jūs tas vairs neuztrauks. Padomājiet tikai — Čārlstonā vairs nav neviena nama, kur mani pieņemtu. Pat tas, ko es daru taisnās, svētās lietas labā, neko nelīdz.

—   Cik briesmīgi!

—           Nebūt nē. Kamēr nebūsiet pazaudējusi savu labo slavu, jūs nezināsiet, kas tā par nastu.

—   Ko jūs runājat!

—          Un tomēr tā ir patiesība. Ja vien jums ir drosme — vai arī nauda —, jūs varat gluži labi iztikt bez labās slavas.

—   Visu jau nevar par naudu nopirkt.

—          To jums kāds būs iestāstījis. Pašai jums tādas muļķības nekad nebūtu ienākušas prātā. Ko tad nevar par naudu nopirkt?

—           Nu, es nezinu… katrā ziņā par naudu nevar pirkt laimi un mīlestību.

—   Parasti tomēr var. Vismaz kaut ko ļoti līdzīgu.

—   Vai jums tik daudz naudas, kapteini Batler?

—           Cik netaktisks jautājums, misis Hamiltone! Man tiešām jābrīnās! Jā, ja vēl ņem vērā, ka jau kopš agras jaunības esmu neieredzēts un izstumts, esmu ticis pie tīri jauka kapitāla un no šīs blokādes droši izsitīšu vēl kādu miljonu.

—   Nevar būt!

—           Kāpēc ne? Ļaužu lielākā daļa nesaprot, ka no civilizācijas bojāejas var izsist tikpat daudz naudas, cik no civilizācijas celšanas.

—   Ko tas nozīmē?

—          Jūsu ģimene, mana ģimene un visi, ko jūs te šovakar redzat, tikuši pie mantas ar to, ka mūžamežu pārvērtuši civilizētā zemē. Tas nozīmē celt valsti. Valsti ceļot, protams, var nopelnīt daudz naudas. Taču, kādai valstij bojā ejot, var nopelnīt vēl vairāk.

—   Par kādu valsti jūs runājat?

—          Par šo pašu — par valsti, kurā mēs dzīvojam. Par Dienvidiem, par konfederātu štatiem, kokvilnas valsti, kura mums tagad sabrūk zem kājām. Šo muļķu lielākā daļa negrib to saprast. Viņi mēģinās izmantot stāvokli, kas radīsies pēc sabrukuma. Es izmantoju pašu sabrukumu.

—   Jūs tiešām domājat, ka mūs sakaus?

—   Jā! Kādēļ tēlot strausu un bāzt galvu smiltīs?

—          Ak dievs, cik garlaicīgi! Vai jūs nevarētu pastāstīt kaut ko interesantāku, kapteini Batler?

—           Vai jums darītu prieku, ja es teiktu, ka jūsu acis līdzinās diviem zelta zivtiņu akvārijiem, kas līdz malām pilni ar dzidru, zaļu ūdeni? Kad zivtiņas uzpeld virspusē — kā šai mirklī —, jūs esat velnišķi burvīga.

—          Nevajag tā runāt… Vai mūzika nav brīnišķīga? Es vafētu mūžīgi tā dejot valsi. Nemaz nezināju, cik ļoti man tā pietrūcis.

—          Jūs dejojat brīnišķīgi, nekad vēl neesmu dejojis ar tik lielisku partneri.

—          Kapteini Batler, jūs nedrīkstat mani tik cieši turēt. Visi skatās uz mums.

—   Bet, ja neviens neredzētu, vai tad jums tas arī nepatiktu?

—   Kapteini Batler, jūs aizmirstaties.

—          Nevienu mirkli ar ne. Kā gan es to varētu, turēdams jūs savās rokās!… Kas tas par nedzirdētu valsi? Vai jauns?

—   Jā. Vai nav brīnišķīgs? To mēs atņēmām jenkijiem.

—   Kā to sauc?

—«Ļaunais karš kad galā būs…»

—   Un vārdi? Nodziediet man to.

— Mīļais, vai vēl atceries, Kad mēs tikāmies?

Kad tu, cejos nometies, Mīlā atzinies?

Cik tu lepni stāvēji Ģērbā pelēkā,

Kad par mani, dzimteni Stāvēt zvērēji!

Skumja nu un vientuļa Raudu asaras,

Ļaunais karš kad galā būs, Kaut mēs satiktos!

Protams, jenkijiem bija «ģērbā zilajā», bet mēs pārlikām «ģērbā pelēkā»… Ai, cik labi jūs dejojat valsi, kapteini Batler! Jūs taču zināt — liela auguma vīrieši to reti prot. Un kad es iedomājos, ka paies gadi, līdz atkal varēšu dejot!

—   Paies tikai pāris minūšu. Es jūs nosolīšu arī nākamai polonēzei… un arī pēcnākamai, un visām citām.

—   Ai nē, tas nav iespējams! To jūs nedrīkstat, tad mana slava pagalam.

—   No tās jau palikušas tikai driskas, tā ka vēl viena deja neko daudz vairs nekaitēs. Varbūt pēc piecām sešām dejām es ļaušu izdevību arī citiem, bet pēdējā deja atkal būs mana.

—   Nu labi. Zinu, ka esmu traka, bet — kas par to! Man

vienalga, ko ļaudis saka. Man apnicis mājās sēdēt. Gribu dejot un dejot…

—   Un vairs neģērbties melnās sēru drēbēs? Man nepatīk bēru kreps.

—   Ai nē, sēras es nevaru novilkt… Mister Batler, jūs nedrīkstat mani turēt tik cieši. Ja jūs to darīsiet, būšu dusmīga.

—  Jūs izskatāties brīnišķīga, kad dusmojaties. Es jūs vēlreiz piespiedīšu labi cieši… tā… lai redzētu, vai tiešām esat dusmīga. Jums nav ne jausmas, cik burvīga jūs bijāt toreiz Divpadsmit Ozolos, kad dusmās sviedāt vāzi pret sienu.

—   Ai, lūdzu… vai jūs to nevarētu aizmirst?

—   Nē, šīs atmiņas man dārgas. .. Labi audzināta Dienvidu štatu skaistule, kurā pēkšņi pamostas īru asinis… Ziniet, jūs esat īsta īriete.

—   Ai, muzikanti jau beidz spēlēt, un tur jau krustmāte Pitipata nāk no dibenistabas. Misis Merivedera viņai visu izstāstījusi — par to nav šaubu. Dieva dēļ, iesim uz otru pusi un skatīsimies pa logu! Tagad viņa nedrīkst mani pieķert. Viņai acis kā šķīvji.

X

Nākamajā rītā krustmāte Pitipata saraudātām acīm sēdēja pie vafeļu šķīvja. Melānija bija klusa, Skārleta spītīga. — Kāda man daļa, ko viņas runā! Es slimnīcai nopelnīju vairāk naudas, nekā tika ieņemts par visām tirdziņa precēm, ko mēs pārdevām.

—   Ak dievs, kāda nozīme naudai?— krustmāte Pitipata vaimanāja un lauzīja rokas.— Es vienkārši nevarēju noticēt savām acīm — tikai gads pagājis, kops nabaga Čārlijs miris! Un šis briesmīgais kapteinis Batlers, kurš tev darīja tādu negodu! Viņš esot briesmīgs, vienkārši briesmīgs cilvēks. To man stāstīja misis Vaitingas māsīca misis Kolmane, viņas vīrs ir no Čārlstonas. Batlers esot kādas cienījamas ģimenes melnā avs. Čārlstonā neviens ar viņu nesaejoties, viņam esot visļaunākā slava pasaulē, un tur kaut kas bijis ar kādu meiteni, kaut kas briesmīgs, misis Kolmane nemaz skaidri nezināja, kas tur īsti bijis.

—   Ne, es nespēju ticēt, ka viņš tik ļauns,— Melānijā maigi teica.— Viņš izskatījās pēc īsta džentlmeņa, un ja apdomā, cik varonīgi viņš spītē blokādei…

—   Viņš nemaz nav varonīgs,— Skārleta spītīgi teica, uzliedama pusglāzi sīrupa uz vafelēm.— Viņš to dara tikai naudas dēļ. To viņš pats man teica. Konfederācija viņam gluži vienaldzīga, un viņš saka: mēs dabūšot pērienu. Bet dejo viņš dievišķīgi!

Abas klausītājas šausmās zaudēja valodu.

—   Man apnicis mājās sēdēt. Es to vairs nedarīšu, un cauri. Ja tagad visi par mani runā, mana slava tik un tā pagalam, un tad jau gluži vienalga, ko par mani vēl teiks.

Viņa nemanīja, ka atkārto Reta Batlera domas. Tās viņai šai brīdī tik labi noderēja un tik labi saskanēja ar viņas pašas domām.

—  Ai, ko teiks tava māte, kad uzzinās? Ko viņa domās par mani?

Iedomājoties, cik satriekta būtu Elena, ja dzirdētu par meitas piedauzīgo izturēšanos, Skārletai sažņaudzās sirds, bet, atcerējusies, ka Atlantu no Taras šķir divdesmit piecas jūdzes, viņa atguva drosmi. Mis Pitija Elenai droši vien nekā nestāstīs, tad taču uz viņu kā krustmāti arī kristu nelaba ēna. Un, tā kā Pitija nekā nestāstīs, viņa varēja justies drošībā.

—   Man liekas,— Pitija teica,— labāk būs, ja es par to aizrakstīšu Henrijam, lai cik tas man nepatīkami,— viņš tomēr ir vienīgais vīrietis mūsu dzimtā, un viņam jārunā ar kapteini Batleru. Ai, kaut Čārlijs vēl būtu dzīvs! Skārlet, tu ne ar vārdu vairs nedrīksti pieminēt šo Batleru!

Melānija sēdēja, mierīgi rokas klēpī salikusi, un vafeles viņas šķīvī atdzisa. Tad viņa piecēlās, nostājās Skārletai aiz muguras un aplika tai rokas ap kaklu.

—   Mīļā,— viņa teica,— nebaidies neko. Es tevi saprotu. Tas, ko tu vakar izdarīji, bija varonīgi darīts, un ar to tu ļoti palīdzēji slimnīcai. Ja kāds iedrošināsies tevi aprunāt, tam būs darīšana ar mani… Krustmāt Pilij, neraudil Skārletai bija grūti visu laiku nekur neiziet. Viņa taču vēl bērns.— Melānijas pirksti rotaļādamies slīdēja caur Skārletas melnajiem matiem.

—   Varbūt mums visām būtu labāk, ja mēs šad un tad ietu sabiedrībā. Vai tas nav egoisms — tā noslēgties savās bēdās? Kara laikā nav tā kā miera laikā. Kad iedomājos par tiem karavīriem, kas dzīvo mūsu pilsētā tālu no mājām vientuļi, bez draugiem, kurus tie varētu vakaros apciemot… un par tiem slimnīcā, kas tiktāl atveseļojušies, ka var staigāt, bet vēl nav tik stipri, lai brauktu atpakaļ uz fronti… Jā, mēs esam bijušas lielas egoistes! Mums vajadzētu tūliņ ņemt pie sevis trīs izārstētus ievainotos, kā to dara visas citas dāmas, un katru svētdienu ielūgt pusdienās pāris karavīru. Tā, Skārlet, un tagad vairs nelauzi galvu par to. Ja ļaudis tevi sapratīs, tie netenkos. Mēs visi zinām, ka tu mīlēji Čārliju.

Skārleta nebūt vairs nelauzīja galvu, un viņai nepatika just Melānijas maigās rokas savos matos. Viņai gribējās strauji atraut galvu un izsaukties: «Muļķe!»— atmiņas par to, kā zemessargi, milicijas virsnieki un karavīri no slimnīcas bija plēsušies ap viņu pirms katras dejas, vēl arvien sildīja Skārletas sirdi. Lai nu ko, bet Melliju viņa vismazāk vēlējās par savu aizstāvi. Paldies, gan jau viņa iztiks pati, un, ja vecie pūķi spļaus uguni,— viņa var iztikt arī bez šīm vecenēm. Pasaulē vēl bija pārāk daudz glītu virsnieku, lai raizētos par vecām sievām un viņu valodām.

Melānijas mierinošos vārdus dzirdot, Pitipata slaucīja acis. Tad ienāca Prisija ar biezu vēstuli.

—   Jums, mis Mellija. To atnesa mazs nēģeru puika.

—   Man?

Mellija nespēja iedomāties, kas šo vēstuli būtu varējis sūtīt. Viņa atplēsa aploksni.

Skārleta tai brīdī bija noliekusies pār šķīvi un neko neievēroja, kamēr Mellija nesāka raudāt; tad, acis pacēlusi, viņa ieraudzīja krustmāti Pitipatu tveram pie sirds.

—   Ešlijs kritis!— Pitipata ieķērcās, atmeta galvu un gļēvi nokāra abas rokas.

«Ak dievs!» Skārletai asinis sastinga dzīslās.

—   Nē! Nē taču!— Melānija iesaucās.— Ātri ožamo sāli, Skārlet! Nu, krustmāt, vai jūties labāk? Elpo dziļi! Ar Ešliju šai vēstulei nav nekāda sakara. Piedodiet, ka jūs tā izbiedēju. Es raudāju aiz prieka.

Un pēkšņi viņa atvēra sauju un piespieda kaut ko pie lūpām.

—   Esmu tik laimīga!— Un atkal sāka raudāt.

Skārleta redzēja viņai rokā platu zelta gredzenu.

—  Lasi!— Mellija rādija vēstuli, kas bija nokritusi zemē. — Ai, cik jauks un labs cilvēks!

Skārleta ieintriģēta pacēla lapu un steidzīgi lasīja taisnā, skaidrā rokrakstā rakstītos vārdus:

«Ja konfederātiem vajadzīgas vīriešu asinis, lai viņiem tiek, taču bez sieviešu sirdsasinīm viņi iztiks. Cienījamā lēdija, pieņemiet šo sūtījumu, ar kuru gribu apliecināt savu dziļo cieņu pret Jūsu pašaizliedzīgo drosmi, un nedomājiet, ka Jūsu upuris bijis veltīgs. Šis gredzens izpirkts par desmitkārtīgu vērtību.

Kapteinis Rets Batlers.»

Melānija uzmauca gredzenu pirkstā un maigi aplūkoja to.

—   Vai es neteicu, ka viņš ir džentlmenis!— viņa teica krustmātei Pitipatai un laimīgi smaidīja, asarām pār vaigiem ritot.— Tikai smalkjūtīgs godavīrs varēja iedomāties, cik ļoti tas man ķērās pie sirds! Aizsūtīšu gredzena vietā savu zelta ķēdi. Krustmāt Pitipata, aizraksti viņam un ielūdz svētdien uz pusdienām, lai varam viņam pateikties.

Nevienai no viņām satraukumā nebija dūries acīs, ka kapteinis Batlers nebija atsūtījis arī Skārletas gredzenu. Viņa pati gan to ievēroja un klusībā pukojās. Viņa zināja, ka Batlers nebija tik bruņnieciski rīkojies aiz smalkjūtības. Viņš bija gribējis panākt, lai Pitipata viņu ielūdz pie sevis mājās, un bija atradis visdrošāko līdzekli.

«Man bija ļoti skumji uzzināt, kā Tu nesen esot uzvedusies,» Elena rakstīja, un Skārleta, vēstuli pie galda lasīdama, savilka drūmu seju. Ļaunas valodas izplatās ātri. Čārlstonā un Savanā viņa bija vairākkārt dzirdējusi, ka Atlantas ļaudis esot vēl lielāki tenkotāji nekā visi citi dienvidnieki,— un nu viņa tam ticēja. Kopš sarīkojuma bija pagājusi tikai nepilna nedēļa. Diezin kura no vecajām kaķēm bija uzņēmusies to paziņot Elenai? Vienu mirkli Skārletai bija aizdomas uz krustmāti Pitipatu, taču tūliņ viņa tās atmeta. Nabaga krustmāte bija nepa jokam baiļojusies, ka viņai varētu pārmest Skārletas pārdrošo uzvešanos. Drīzāk jau tas bija misis Merivederas darbs.

«Man grūti noticēt, ka Tu jau būtu tik pilnīgi aizmirsusi rūpēties par savu labo slavu. Saprotu, ka Tu vēlējies kaut ko darīt slimnīcas labā. Taču dejot, turklāt vēl ar tādu vīrieti kā kapteinis Batlers?! Esmu par viņu daudz dzirdējusi — kurš gan par viņu nav dzirdējis?— un Polīna man rakstīja, ka Čārlstonā pat paša ģimene ar viņu vairs nesaejoties — atskaitot, protams, viņa bēdu sagrauzto māti. Viņš ir samaitāts vīrietis ar ļoti ļaunu raksturu, viņš izmanto Tavu jaunību un pieredzes trūkumu, lai Tevi kompromitētu, lai darītu kaunu Tev un Tavai ģimenei. Kā gan mis Pitipata varēja aizmirst savu pienākumu pret Tevi?»

Skārleta paskatījās pāri galdam uz krustmāti. Vecā dāma bija pazinusi Elenas rokrakstu un izbijusies šķobīja lūpas kā bērns, kas baidās rājiena un grib no tā izbēgt ar asarām.

«Man ļoti ķeras pie sirds, ka Tu tik ātri esi aizmirsusi visu, ko Tev mācījām. Es jau gribēju Tevi tūliņ saukt atpakaļ uz mājām, lāču tad nolēmu to uzticēt Tavam tēvam. Piektdien viņš ieradīsies Atlantā, lai runātu ar kapteini Batleru un pārvestu Tevi mājās. Baidos, ka, par spīti maniem lūgumiem, viņš būs ļoti bargs. Ceru un lūdzu dievu, kaut šīs pārdrošās izturēšanās cēlonis būtu tikai Tava jaunības neapdomība. Nav neviena, kas vēlētos mūsu svētajai lietai kalpot vairāk nekā es, un es gribu, lai manas meitas jūt to pašu, bet diemžēl…»

Ar to vēl mātes vēstule nebeidzās, taču Skārleta nespēja izlasīt to līdz beigām. Šoreiz viņa tiešām bija līdz nāvei pārbijusies. To nu vairs nevarēja vienkārši ar spītību atvairīt. Viņa jutās tikpat maza un vainīga kā toreiz, desmit gadu vecumā, kad pāri galdam bija iesviedusi Suelenai sausiņu sejā,— un nu viņas tēvs brauks šurp runāt ar kapteini Batleru! Viņa arvien skaidrāk sāka apzināties, cik nopietns sāk izvērsties šis starpgadījums. Viņa jauta, ka šoreiz netiks cauri bez soda, tikai glaimīgi apsēžoties Džeraldam uz ceļiem.

—   Tu taču nebūsi saņēmusi ļaunas ziņas?— Pitipata murmināja.

—   Rīt atbrauks tevs un nolasīs man pamatīgu sprediķi,— Skārleta bailīgi atbildēja.

—   Prisij, ožamo sāli!— Pitipata iekliedzās un atstūma krēslu. — Man metas nelabi!

—   Sāls taču jums kabatā,— Prisija teica. Viņa nojauta drāmu un klusībā priecājās. Māsters Džeralds bija tik interesants, kad aizsvilās dusmās, viņai ļoti patika noskatīties šo teātri, protams, tikai tad, ja kunga dusmas nenāca pār viņas sprogaino galvu. Pitipata iegrūda roku brunču kabatā, izvilka sāls pudelīti un cēla to pie deguna.

—   Jums abām jābūt man klāt, jūs ne mirkli nedrīkstat atstāt mūs divatā!— Skārleta izsaucās.— Jūs abas viņš ciena un jūsu klātbūtnē nesāks mani strostēt…

—   Es nevaru,— Pitipata teica un ar pūlēm piecēlās.— Es… es jūtos slima… man jāiet gulēt un rīt visu dienu jāpaliek gultā. Jūs mani atvainosit.

«Gļēvule!» Skārleta nodomāja un nicinoši paskatījās krustmātē.

Mellija saņēma visus spēkus, lai gan drebēja aiz bailēm, iedomādamās mistera O'Hāras dusmu izvirdumu.

—   Es tev palīdzēšu viņam ieskaidrot, ka tu to darīji slimnīcas labā. To taču viņš sapratīs.

—   Nē, viņš to nesapratīs. Ak, es nomiršu, ja man būs jābrauc atpakaļ uz Taru, kā māte man draud!

—   Žēlīgais dievs, tu taču nevari braukt mājās,— Pitipata teica caur asarām,— ja tu aizbrauktu, man būtu jālūdz Henrijs nākt pie mums dzīvot, un tu taču zini, ka es nekādi nespēju dzīvot zem viena jumta ar Henriju. Man vakaros tik baigi, kad mēs ar Melliju esam vienas mājā, un pilsētā tik daudz svešu vīriešu! Tu esi tik droša, ar tevi es nebaidos, kaut arī mājā nav neviena vīrieša.

—   Ak, viņš taču nevedīs tevi atpakaļ uz Taru!— Arī Mellija tikko valdīja asaras.— Tavas mājas tagad ir šeit, pie mums! Kā mēs iztiksim bez tevis?

«Jūs ar lielāko prieku iztiktu bez manis, ja zinātu, ko es patiesībā par jums domāju,» Skārleta klusībā nopukojās, sirds dziļumos vēlēdamās, kaut viņai būtu kāds cits palīgs Melānijas vietā, kas līdzētu novērst Džeralda dusmas. Bija tik nepatīkami, ka viņu aizstāvēs tieši tā sieviete, kuru viņa tik ļoti neieredzēja.

—   Vai mums labāk nevajadzētu atsaukt kapteinim Batleram nosūtīto ielūgumu?— Pitipata iesāka.

—   To taču mēs nevaram! Tā būtu vislielākā nepieklājība!— Mellija iesaucās. Viņa izskatījās ļoti nelaimīga.

—   Vediet mani uz gultu. Esmu slima,— Pitipata vaidēja, — ai, Skārlet, kā tu varēji man kaut ko tādu nodarīt?

Pitipata tiešām izskatījās slima un gulēja gultā, kad nākamajā pēcpusdienā ieradās Džeralds. Aiz slēgtajām durvīm nocietinājusies, viņa lika tūkstoškārt atvainoties un laipni atjāva abām pārbiedētajām jaunajām sievietēm izpildīt viņas vietu pie vakariņu galda. Džeralds bija ļoti kluss un atturīgs, un tas nevēstīja neko labu, kaut ari viņš noskūpstīja Skārletu, bet Mellijai ieknieba vaigā un sauca to par «māsīcu Melliju». Skārletai daudz labāk būtu paticis dzirdēt lāstus un pārmetumus. Melānija uzticīgi pildīja solījumu un, svārkiem čaukstot, sekoja Skārletai kā ēna. Džeralds bija pārāk smalkjūtīgs, lai izteiktu meitai pārmetumus viņas klātbūtnē. Skārletai nācās atzīt, ka Melānija rīkojas ļoti veikli. Viņa izturējās tā, it kā viss būtu labākajā kārtībā, un, kad pasniedza vakariņas, viņai izdevās arī Džeraldu ievilkt sarunā.

—   Es gribētu dzirdēt, kas grāfistē jauns,— Melānija staro«i.tina bilda.— Indija un Mīlulīte ir tik slinkas vēstuļu rakstītā|.r;, bet jūs taču zināt visu, kas tur noticis. Lūdzu, pastāstiet mums par Džo Fontēna kāzām.

Sis lūgums Džeraldam glaimoja, un viņš pavēstīja, ka šīs Lizas bijušas ļoti klusas, jo Džo dabūjis gaužām īsu atvaļinājumu. Sallija, mazais Monro cālēns, izskatījusies ļoti glīta. Nē, viņš vairs neatceroties, kāds tērps tai bijis mugurā, toties esot d/.irdējis, ka Sallijai neesot bijis tērpa «otrai dienai».

—  Nevar būt!— jaunās sievietes sašutumā un pārsteigumā iesaucās.

—   Protams, viņai taču nemaz nebija «otrās dienas»,— Džeralds paskaidroja un dimdoši iesmējās, bet tad atjēdzās, ka dāmu ausīm šādas piezīmes nevar būt diez cik patīkamas. Viņa smieklus dzirdot, Skārleta jutās drusku labāk un klusībā svētīja Melānijas gudrību.

—   Džo jau nākamā dienā aizbrauca atpakaļ uz Virdžīniju,— Džeralds steigšus turpināja,— tādēļ nekādu viesību un deju vakaru nebija. Dvīņi Tāriioni atkal ir mājās.

—   To mēs esam dzirdējušas. Vai viņi jau veseli?

—   Viņi bija tikai viegli ievainoti. Stjuartam bija sašauts celis, un Brentam šautenes lode izgājusi caur plecu. Vai esat dzirdējušas, ka viņu drošsirdība pieminēta kara ziņojumos?

—   Nē! Pastāsti!

—   Trakuļi — abi! Man gandrīz liekas, ka viņiem īru asinis,— Džeralds ar labpatiku noteica.— Es vairs lāgā neatceros, ko viņi īsti izdarījuši, bet Brents tagad ir leitnants.

Skārleta priecājās, dzirdot par dvīņu varoņdarbiem. Tas bija īpašnieces prieks. Ja kāds vīrietis kādreiz bija bijis viņas pielūdzējs, viņa to arvien uzskatīja par savu īpašumu un visi tā labie darbi darīja viņai godu.

—   Varu jums pastāstīt vēl kādu jaunu ziņu,— Džeralds teica. — Runā, ka Stjuarts taisoties precēties un esot metis acis uz Divpadsmit Ozoliem.

—   Uz Mīlulīti vai Indiju?— Mellija ziņkārīgi jautāja, turpretī Skārleta izskatījās gandrīz sašutusi.

—   Uz mis Indiju, protams,— tā taču turēja viņu pavadā, kamēr mana nerātne nesāka ar viņu ķircināties. Vai tad tā nav?

—   Ai!— Mellija samulsa, Džeralda vaļsirdīgos vārdus dzirdot.

—   Un tas vēl nav viss. Brents tagad taisas kādam klāt Tara. Ko nu jūs teiksiet?

Skārleta zaudēja valodu. Viņai likās gandrīz apvainojoši, ka viņas pielūdzēji šādā kārtā viņu pamet — sevišķi, kad viņa atcerējās, kā abi Tārltoni bija trakojuši pirms viņas laulībām ar Čārlzu. Stjuarts pat bija draudējis nošaut Čārlzu vai Skārletu, vai pats sevi, vai visus trīs. Tas bija tik interesanti!

—   Suelenai?— Mellija jautāja un priecīgi pasmaidīja.— Bet es domāju, ka misters Kenedijs…

—   Tas?— Džeralds iejautājās.— Jā, tas vēl arvien luncinās ap viņu un baidās pats no savas ēnas. Ja viņš drīz pats nesāks runāt, es šim pajautāšu, ko viņš īsti domā darīt. Nē, es runāju par savu mazo.

—   Par Kerīnu?

—   Viņa taču vēl bērns,— Skārleta asi teica. Viņa atkal bija atguvusi valodu.

—   Viņa ir tikai kādu gadu jaunāka, nekā tu savā kāzu dienā, mīļais bērns,— Džeralds atbildēja.— Vai tu nenovēli māsai savu veco pielūdzēju?

Mellija, kuru tik vaļsirdīga valoda mulsināja, pietvīka un pamāja tēvocim Pīteram, lai ienes saldo kartupeļu sacepumu. Veltīgi viņa domās meklēja sarunas tematu, kas nebūtu tik kutelīgs un tomēr palīdzētu misteram O'Hāram aizmirst ceļojuma īsto mērķi. Viņai nekas nenāca prātā. Bet, ja Džeralds reiz bija sācis runāt, viņam vairs nevajadzēja ierosinājumu, pietika ar pateicīgiem klausītājiem. Viņš pukodamies stāstīja par zaglīgo intendantūru, kas izvirzot ar katru mēnesi augstākas prasības, par Džefersona Deivisa muļķību un tiem īru neliešiem, kuri, rokasnaudas vilināti, stājušies ziemeļnieku armijas rindās.

Kad galdā parādījās vīns un abas jaunās sievietes piecēlās, lai atstātu veco kungu vienu, viņš, uzacis savilcis, uzmeta meitai stingru skatienu un pavēlēja tai uz īsu brīdi palikt ar viņu zem četrām acīm. Skārleta izmisusi paskatījās Mellijā, taču Mellija, nevarīgi kabatlakatiņu plūkādama, izgāja ārā un klusi aizvēra durvis.

Džeralds ielēja glāzi portvīna.

—   Nu, meit? Kas man jādzird? Tikko atraitne palikusi, tu jau meklē otru vīru!

—   Nekliedz, tēv, kalpotāji…

—   Tie jau sen zina. Tavs kauns ir visiem zināms! Tava nabaga māte neceļas no gultas, un es arī nekur vairs nevaru rādīties. Negods pār visu ģīmi! Nē, kaķēn, šoreiz tu netiksi cauri ar asarām!— Džeraida steidzīgajos vārdos ieskanējās klusas bailes, jo Skārletas plaksti saka drebēt un lūpas raustīties. — Es tevi pazīstu. Tu koķetētu ar vīriešiem pat sava vīra acu priekšā. Neraudi taču! Nu labi, šovakar es vairāk nekā neteikšu. Es tagad uzmeklēšu šo slaveno kapteini Batleru, kuram manas ineitas slava liekas tik lēta. Bet rit agri… Šoreiz tev asaras nepalīdzēs, tici man. Tas ir mans pēdējais vārds — rīt tu brauksi man līdzi uz Taru, kamēr vēl neesi mūs visus galīgi likusi apsmieklā. Neraudi taču, paskaties, ko es tev atvedu. Vai nav skaista dāvana? Skaties taču! Kā tu drīkstēji man sagādāt tādas nepatikšanas un likt braukt tik tālu ceļu? Man taču tik daudz darīšanu! Beidz raudāt!

Melānija un Pitipata jau sen gulēja, turpretī Skārleta smagu, baiļu pilnu sirdi vēl arvien bija nomodā siltajā tumsā. Kad nu atkal varētu sākties īsta dzīve, viņai jāpamet Atlanta, jābrauc mājās un jāstājas Elenas priekšā! Viņa labprātāk gribēja mirt nekā rādīties mātei acīs. Viņa gribēja mirt tūliņ — tad gan visi nožēlotu, ka bijuši pret viņu tik bargi. Skārleta grozījās un valstījās siltajos spilvenos, līdz iztālēm klusajā ielā izdzirda savādi pazīstamu troksni. Viņa izkāpa no gultas un paskatījās ārā. Augsto koku ēnā zem zvaigžņotās debess iela bija ļoti tumša. Troksnis tuvojās — ratu rīboņa, pakavu dima, cilvēku balsis, un pēkšņi Skārletai bija neviļus jāpasmaida: viņa skaidri dzirdēja, kā vīna apskurbusi īra balss dziedāja pazīstamo dziesmiņu par «Pegiju vaļējos ratos»,— un nu viņa saprata visu. Te gan nebija Džonsboro tiesas diena, tomēr Džeralds brauca mājās parastajā omā.

Viņa redzēja vienjūga ratu kontūras un tumšus stāvus izkāpjam no tiem. Tur bija divi vīri. Tie apstājās pie dārza vārtiem, un Skārleta dzirdēja, kā iečīkstējās dzelzs rokturis. Tad skaidri atskanēja Džeralda balss:

—   Nu vēl «Žēlabas par Robertu Emitu». Šī dziesma tev katrā ziņā jāiemācās, manu zēn, es tev to iemācīšu.

—   Es to tiešām gribētu iemācīties,— otra balss atbildēja ar klusiem, apslāpētiem smiekliem, stieptā izrunā,— tikai ne tagad, mister O'Hāra.

«Ak dievs, tas taču šis briesmīgais Batlers,»— pirmajā mirklī Skārleta bija noskaitusies, bet tad nopriecājās. Lai nu kā, bet viņi vismaz nebija šāvuši viens uz otru. Viņiem vajadzēja būt jau labiem draugiem, ja viņi tik vēlā stundā un tādā omā reizē brauca mājās.

—   Bet es gribu dziedāt, un tev jāklausās, citādi es tevi nošaušu, jo tu esi oranžietis.

—   Es neesmu oranžietis, esmu čārfstonietis.

—   Tad vēl jo ļaunāk! Man ir divas svaines Čārlstonā, es zinu.

«Vai viņš to grib pastāstīt visiem kaimiņiem?» Skārleta

nobālējusi domāja un uzvilka vieglos rītasvārkus. Ko viņai darīt? Viņa taču nevarēja tik vēlu naktī iet lejā un vilkšus vilkt tēvu no ielas mājā.

Džeralds pārliecās pār vārtiem, bez kāda uzaicinājuma atmeta galvu un dimdošā basā sāka vilkt savu žēlabu dziesmu. Skārleta atbalstīja elkoņus uz palodzes un klausījās. Neviļus viņai bija jāsmejas. Kaut jel tētiņš pareizi noturētu meldiju! Tā bija tik jauka dziesma, viena no viņas mīļākajām dziesmām, un vienu mirkli viņa ļāvās pirmā panta jaukajai grūtsirdībai.

Tālu tā zeme, kur viņas varonis dus.

Citi tai ausis čukst vārdus par mīlu.

Džeralds droši dziedāja tālāk. Pitipatas un Mellijas istabās kaut kas sakustējās. Nabaga sievietes droši vien bija ļoti uztraukušās, viņas nebija pieradušas pie tādiem vitāliem vīriešiem kā Džeralds. Kad viņa balss beidzot apklusa, abi tumšie tēli saplūda vienā, tuvodamies pa dārza ceļu un kāpdami augšā pa namdurvju kāpnēm. Pie durvīm atskanēja klusi klaudzieni.

«Man jāiet lejā,» Skārleta nodomāja. «Viņš taču ir mans tēvs, un nabaga Pitija drīzāk nobeigtos nekā kāptu lejā.» Kalpotāji nedrīkstēja viņas tēvu redzēt tādā stāvoklī. Ja tēvocis Pīters mēģinātu viņu apguldīt, viņš droši vien pretotos. Porks bija vienīgais, kas prata ar tēvu tikt galā.

Viņa līdz kaklam aizpogāja ritasvārkus, aizdedzināja sveci un skrēja lejā pa tumšajām kāpnēm uz priekšnamu. Tur viņa atslēdza durvis un nemierīgajā sveces gaismā redzēja ārā stāvam Retu Batleru, kura apģērbs, kā vienmēr, bija nevainojamā kārtībā, un savu mazo, plecīgo tēvu nevarīgi viņam pie rokas pieķērušos. Dziesma, ko Džeralds tikko bija dziedājis, nepārprotami bija viņa «gulbja dziesma». Cepuri viņš bija pazaudējis, garie, cirtainie mati bija pārvērtušies izspūrušās krēpēs. Kaklasaite bija sagriezusies aiz auss, uz krekla krūtežas vidēja dzērienu plankumi.

—   Tas taču ir jūsu tēvs?— kapteinis Batlers apvaicājās. Viņa acis jautri spīguļoja iedegušajā sejā. Šķita, ka viņš redz cauri vieglajam rītasvārku audumam.

—   Vediet viņu iekšā,— Skārleta īsi atteica. Rīta tērpā viņa jutās ļoti neērti. Viņa dusmojās uz Džeraldu, kura dēļ viņai nācās rādīties šim cilvēkam tādā izskatā.

Rets stūma Džeraldu sev pa priekšu.— Vai gribat, lai es jums palīdzu uzvest viņu augšā? Viena jūs ar viņu galā netiksiet, viņš ir ļoti smags.

Šī nekaunība Skārletu tā izbiedēja, ka viņai mute palika vaļā. Ko gan Pitipata un Mellija domātu savās gultās, ja kapteinis Batlers tik vēlā nakts stundā kāptu augšstāvā!

—   Svētā dievmāte, nē! Šeit, dzīvojamā istabā, uz dīvāna.

—   Vai man novilkt viņam zābakus?

—   Nē, viņš jau bieži ir gulējis ar zābakiem kājās.

Tikko viņa to bija izteikusi, viņai gribējās nokost mēli. Itatlers klusi nosmējās, rūpīgi pārlikdams Džeralda kājas vienu par otru.

—   Un tagad, lūdzu, ejiet!

Viņš izgāja krēslainajā priekšistabā un pacēla savu cepuri, kas bija nokritusi pie sliekšņa.

—         Es ieradīšos svētdien uz pusdienām,— viņš teica, izgāja arā un klusi aizvēra durvis.

Pussešos rītā, kamēr kalpotāji vēl nebija atnākuši no saimniecības mājas azaidu gatavot, Skārleta piecēlās un steidzās pa kāpnēm lejā uz apakšstāvu. Džeralds pamodies sēdēja uz dīvāna un abām rokām turēja apaļo galvu, it kā gribētu to saspiest. Viņai ienākot, tas uzmanīgi pacēla acis. Šī kustība viņam sagādāja neciešamas sāpes. Viņš ievaidējās.

—   Ai, gaisma!

—          Kā tu drīksti tā uzvesties, tēt,— Skārleta spīvi čukstēja. — Tik vēlā stundā nākt mājā un modināt kaimiņus ar savām dziesmām!

—   Vai tad es dziedāju?

—          Kā tad citādi! Visa iela dimdēja, kad tu rāvi vaļā žēlabu dziesmu par Robertu Emitu.

—   Nekā neatceros.

—         Toties kaimiņi gan to pieminēs līdz savai pēdējai stundai un mis Pitipata ar Melāniju arīdzan.

—          Svētā Sāpju māte!— Džeralds nopūtās un apķepušu mēli laizīja sausās lūpas.— Nespēju atcerēties, kas notika pēc tam, kad bijām sākuši spēlēt.

—   Spēlēt?

—          Šis blēdis Batlers lielījās, ka viņš esot labākais pokera spēlētājs visos Dienvidu štatos…

—   Cik tad tu zaudēji?

—          Zaudēju? Tieši otrādi — es vinnēju. Pāris glāzes degvīna man palīdz spēlēt.

—   Paskaties makā!

Lielām pūlēm — šķita, katra kustība viņam sagādā mokas — Džeralds izvilka maku no svārkiem. Tas bija tukšs. Viņš kļuva mēms aiz pārsteiguma.

—          Pieci simti dolāru,— viņš pēc brītiņa teica.— Es taču gribēju pie blokādes lauzējiem kaut ko nopirkt misis G'Hārai, bet nu man nav pat ceļanaudas uz Taru!

Kamēr Skārleta sašutusi skatījās tēva tukšajā makā, viņas prātā pēkšņi radās un ātri nobrieda kāds plāns.

—          Es vairs nevaru rādīties pilsētā,— viņa iesāka,— tu esi mūs visas apkaunojis.

—   Klusē, kaķēn, vai tu neredzi, ka man galva plīst pušu?

—          Tu pārnāc piedzēries kopā ar tādu cilvēku kā kapteinis Batlers un dziedi pilnā kaklā, lai visi dzird, un turklāt vēl pazaudē tādu summu!

—   Tas vīrs pārāk veikli spēlē kārtis, lai būtu džentlmenis. ,

—   Ko māte teiks, kad viņa to uzzinās?

Pēkšņās bailēs Džeralds pacēla acis.— Vai dzirdi, mātei tu nesaki ne vārda, citādi viņa uztrauksies!

Skārleta nekā neatbildēja. Viņa tikai drusku uzmeta lūpu.

—   Iedomājies tikai, kā tādas lietas sāpinātu viņas maigo sirdi.

—           Un tu vēl vakar vakarā man teici, ka es esot darījusi ģimenei kaunu. Iedomājies, es — ar pāris dejām karavīru labā! Ai, tur tiešām jāraud!

—          Ak, neraudi,— Džeralds lūdzās.— To mana nabaga galva neizturēs. Dievs zina, man liekas, tā tūliņ pārsprāgs.

—   Un tu teici, ka es…

—          Kaķēn, esi tik labiņa, neļaunojies nu par sava nabaga vecā tēva vārdiem. Es jau nemaz tā nedomāju, ko es tur saprotu. Dievs liecinieks — tu esi lieliska, krietna meitene.

—   Un tu vēl gribēji mani ar kaunu pārvest mājās!

—          Nē, dārgumiņ, tas man nenāca ne prātā! Ēs tevi gribēju tikai drusku paķircināt. Un tu mātei nekā neteiksi par to naudu, vai saprati? Viņa jau tā uztraucas par lielajiem izdevumiem.

—          Ja tu mani atstāsi šeit,— Skārleta nu teica bez kādiem aplinkiem,— un ja tu mātei iestāstīsi, ka tas viss tikai muļķīgas vecu sievu tenkas, tad es arī nekā neteikšu.

Džeralds noraizējies paskatījās meitā.

—   Tā jau ir īsta šantāža.

—   Bet tas pagājušā naktī — bija īsts skandāls.

—          Nu, nu,— Džeralds labināja,— nerunāsim vairs par to. Saki — kā tu domā, vai tik smalkai dāmai kā mis Pitipata būtu mājā drusku degvīna? Man jāiedzer uz paģirām.

Skārleta pagriezās un uz pirkstgaliem cauri priekšnamam iegāja ēdamistabā pēc degvīna pudeles, ko viņas ar Meiliju bija iesaukušas par «ģīboņu pudeli», jo Pitipata iedzēra no tās pa malkam ikreiz, kad viņai no sirdsklauvēm uznāca ģībonis vai arī likās, ka tūliņ paģībs.

Skārletas sejā nebija ne vēsts no sirdsapziņas pārmetumiem, tur atspoguļojās tikai triumfs. Nu Elena vairs neticēs, ja kāda tenku vācele tai aizrakstīs. Nu viņa varēs palikt Atlantā un

darīt, ko vien gribēs. Ar Pitipatu un Melliju nebūs grūti tikt galā. Viņa atslēdza skapīti un, atviegloti uzelpodama, uz mirkli piespieda pudeli un glāzi pie krūtīm.

Gara acīm viņa skatīja neskaitāmus piknikus Persiku strauta čalojošā ūdens malā, dārza svētkus Akmeņu kalnos, pieņemšanas, balles, deju pēcpusdienas, vizināšanos un bufetes vakariņas svētdienās. Viņa tur piedalīsies, cik vien gribēs, un vīriešu pulki viņu aplidos. Vīrieši ļoti ātri iemīlējās, ja tiem slimnīcā kādu nieku pakalpoja. Arī slimnīca nu vairs nelikās tik pretīga. Pēc slimības vīrieši visi bija padevīgi un pieejami un krita veiklām meitenēm rokās kā gatavie persiki Tarā, kad viegli papurināja koku.

Viņa iegāja atpakaļ pie tēva ar pudeli rokā un pateicās dievam, ka izslavētā neapreibināmā O'Hāru galva tomēr nebija vakardienas pārbaudījumu izturējusi. Vai tur nebija savs nopelns arī Retam Batleram?

XI

Kādā nākamās nedēļas pēcpusdienā Skārleta nogurusi un sapīkusi pārnāca mājās no slimnīcas. Nogurusi tādēļ, ka visu rītu bija nemitīgi strādājusi, un sapīkusi par misis Merivederas stingro rājienu — Skārleta dabūja sutu par to, ka bija apsēdusies kāda karavīra gultā, lai pārsietu tam roku. Krustmāte Pitipata un Melānija, uzlikušas galvā savas visskaistākās cepures, kopā ar Veidu un Prisiju stāvēja uz lieveņa un, kā parasti ap šo laiku, gribēja braukt ciemos. Skārleta lūdza atvainot, ka nevarēs tās pavadīt, un uzkāpa savā istabā.

Kad ratu rīboņa bija izskanējusi un Skārleta zināja, ka tās abas ir drošā attālumā, viņa iezagās Melānijas istabā un aizslēdza durvis. Tīrā, jaunavīgi mazā istabiņa bija klusa un silta pēcpusdienas saules slīpo staru gaismā. Ja neņēma vērā pāris mazu paklāju, grīda bija kaila un spoža. Pie baltajām sienām nebija nekādu izrotājumu, tikai vienā stūrī Melānija bija izveidojusi kaut ko altārim līdzīgu.

Tur zem satīta Konfederācijas karoga karājās zobens, ko Melānijas tēvs bija nēsājis Meksikas karā un ko Čārlzs bija ņēmis līdzi, karā aizejot. Tam blakus karājās Čārlza portupeja un josta ar revolveri makstī. Starp zobenu un revolveri bija pakārts Čārlza degerotipisks attēls. Viņš izskatījās stīvs un lepns savā pelēkajā uniformā. Lielās, brūnās acis mirdzēja, un ap lūpām rotājās bikls smaids.

Skārleta pat nepaskatījās attēlā, bet gāja taisni pāri istabai pie mazas, četrstūrainas rožkoka kastītes, kas stāvēja uz galda blakus šaurajai gultai. No tās viņa izņēma ar zilu lenti apsietu vēstuļu sainīti. Tās bija Ešlija vēstules Melānijai. Pašā virsu — tikai šorīt pienākusī. Skārleta atlocīja to.

Kad viņa pirmoreiz bija nākusi slepeni lasīt šīs vēstules, viņa bija jutusi tādas sirdsapziņas ēdas un tādas bailes no pieķeršanas, ka drebošām rokām tikko bija varējusi atvērt aploksnes. Tomēr pamazām ieradums bija notrulinājis goda jūtas. Pat bailes, ka viņu varētu pieķert, bija aprimušas. Šad un tad viņa vēl sajuta tādu kā dūrienu krūtīs, iedomājoties, ko viņas māte par to teiktu. Viņa zināja, ka Elena labāk gribētu redzēt meitu mirušu nekā tik zemu kritušu. Sākumā Skārleta par to uztraucās, jo vēl arvien gribēja līdzināties mātei. Taču kārdinājums bija pārāk liels, un viņa izmeta no galvas domas par māti. Viņa vispār pēdējā laikā bija iemācījusies izmest nepatīkamas domas no prāta un apdomāšanos atlikt uz nākamo dienu. Kad nākamā diena bija pienākusi, dvēseli plosošās pretrunas vairs nebija gluži tik asas, un tā nu paradums lasīt Ešlija vēstules vairs nesagādāja viņai sevišķi lielus sirdsapziņas pārmetumus.

Melānija gan nemēdza slēpt savas vēstules un bieži lasīja krustmātei Pitijai un Skārlelai fragmentus no tām, taču Skārletu vairāk interesēja tas, ko svaine nelasīja. Viņai gribējās zināt, vai Ešlijs pēc kāzām tiešām bija sācis sievu mīlēt vai tikai izlikās, ka mīl. Vai viņš rakstīja maigus vārdus? Kādas jūtas viņš izteica, un cik maigi viņš to darīja?

Skārleta rūpīgi izgludināja papīru.

Te nu bija Ešlija sīkais, vienādais rokraksts, un viņa lasīja: «Mīļā sieva!» Skārleta atviegloti uzelpoja. Viņš joprojām Melāniju nesauca mīlināmā vārdā —«Mīļā» vai «Mīlulīt».

«Mīļā sieva, Tu raizējies, vai es Tev neslēpju savas patiesās domas, un jautā, kas šais dienās nodarbinājis manu prātu.»

«Svētā dievmāte!» Skārleta, vainīga juzdamās, nodomāja. «Savas patiesās domas? Vai tad Mellija prot lasīt viņa domas? Varbūt manējās? Vai tad viņa nojauš, ka mēs ar Ešliju…»

Tālāk lasot, Skārletas rokas drebēja bailēs, tomēr nākamie teikumi viņu atkal nomierināja.

«Mīļā sieva, ja esmu Tev kaut ko slēpis, tad vienīgi tādēļ, ka negribēju Taviem pleciem uzvelt jaunu nastu un pievienot Tavām rūpēm par mani vēl arī raizes par manas dvēseles stāvokli. Bet es no Tevis nekā nevaru noslēpt, Tu mani pārāk labi pazīsti. Neraizējies, es neesmu ievainots, neesmu slims, esmu paēdis, un reizēm man ir arī gulta, kur gulēt. Vairāk jau karavīrs nemaz nevar vēlēties. Un tomēr, Melānij, manu dvēseli māc smagas domas, un es gribu Tev izkratīt sirdi.

Šais vasaras naktīs, kad nometnē visi sen jau aizmiguši, es ilgi guļu nomodā un raugos augšup zvaigznēs. Nevaru beigt atkārtot jautājumu: «Kādēļ tu esi šeit, Ešlij Vilks, un kādēļ tu karo?»

Protams, ne jau goda un slavas dēļ. Karš ir netīra padarīšana, un viss netīrais man riebjas. Es neesmu karavīrs pēc dabas un nedzenos pēc varoņa nāves lielgabalu stobru priekšā. Tomēr es esmu šeit, kaujaslaukā, es, kurš vienmēr esmu gribējis būt tikai darbavīrs. Tauru skaņas nesaviļņo manas asinis, bungas neliek manām kājām cilāties. Es pārāk skaidri redzu, ka esam nodoti, ka mūs nodevusi mūsu pašu iedomība, mūsu pašu neprātīgā pārliecība, ka ikviens no mums tiks galā ar divpadsmit jenkijiem un tad karaliene Kokvilna varēs valdīt pār pasauli. Mūs nodevuši skaļi vārdi, aizspriedumi, kūdīšana uz naidu un demagoģiskas frāzes no to cilvēku mutes, kurus vienmēr esam cienījuši un godājuši,— vārdi par Kokvilnas karalisti, vergturību, Dienvidu štatu tiesībām, nolādētajiem jenkijiem…

Kad es tā guļu zem segas un raugos zvaigznēs, un jautāju sev: «Par ko tu īsti karo?»— tad man jādomā par Dienvidu tiesībām, par kokvilnu, nēģeriem un par jenkijiem, pret kuriem mums ieaudzināts naids,— un es zinu, ka tas viss mani neaizkustina un nepamudina karot. Bet tad es redzu Divpadsmit Ozolus un domāju par to, kā slīpie mēness stari rotaļājas starp baltajām kolonnām, cik pasakaina izskatās plaukstoša magnolija, kā vīteņrozes karstā dienvidū apēno lieveni. Redzu māti sēdam un šujam tāpat kā tolaik, kad biju mazs bērns, dzirdu nēģeru dziesmas, kad tie svētvakarā noguruši un izsalkuši nāk mājās pār laukiem. Dzirdu akas vindu griežamies, kad spainis nolaižas akā. Redzu kokvilnas laukus līdz pat upei un miglu mijkrēslī ceļamies no ielejām. Tādēļ esmu šeit — nevis tādēļ, ka ienīstu kādu. Varbūt šīs jūtas ir tās, ko sauc par dzimtenes un tēvijas mīlestību. Un tomēr, Melānij, tās ir vēl dziļākas jūtas. Es Tev tikai simbolos minēju to, par ko lieku savu dzīvību ķīlā. Es cīnos par vecajiem laikiem un veco dzīves veidu, kas ir man mīļš. Bet man bail, ka tam beigas uz visiem laikiem, lai kauliņi šai spēlē mums kristu kā krizdami. Vienalga, vai karā uzvarēsim vai zaudēsim,— mēs tik un tā būsim zaudējuši.

Ja mēs uzvarēsim šai karā un mūsu izsapņotā Kokvilnas valsts kļūs par īstenību, mēs tā kā tā būsim zaudējuši, jo tad mēs būsim citi cilvēki un vecais, mierīgais dzīves veids būs zudis uz visiem laikiem. Pasaule mūsu durvju priekšā kliegs pēc kokvilnas, un mēs tai varēsim diktēt cenas. Un tad mēs būsim tādi paši kā jenkiji, kuru naudas kāri un veikalniecisko garu mēs tā nicinām. Bet ja mēs zaudēsim, Melānij, ja mēs zaudēsim!…

Es nebaidos ne no kādām briesmām un ari no nāves ne, ja tā man lemta. Baidos tikai, ka pēc šī kara vecie laiki nekad vairs neatgriezīsies. Un es piederu vienīgi tiem. Es nepiederu trakajai, slepkavīgajai tagadnei un baidos, ka neiederēšos arī nekādā nākotnē, lai pūlētos kā pūlēdamies. Arī Tu ne, mīļā, jo mēs ar Tevi esam radniecīgas dvēseles. Nezinu, ko nākotne nesīs, taču tik jauka un laimīga kā pagātne tā nekad nevar būt.

Te nu es guļu un uzlūkoju jaunekļus, kas guļ man blakus, un domāju, vai jel kādam no viņiem nāk prātā līdzīgas domas un vai viņi apzinās, ka cīnās par lietu, kas zaudēta jau kopš pirmā šāviena? Jo mūsu lieta ir mūsu īpatnais dzīves veids, un tam nu ir beigas. Nē, es neticu, ka viņiem nāk prātā tādas domas. Tā viņu laime!

To visu es neapdomāju, kad lūdzu Tavu roku. Domāju, ka dzīve Divpadsmit Ozolos ritēs tālāk tikpat jauki un laimīgi kā līdz šim. Mēs esam tik līdzīgi, Melānij, mēs dievinām tos pašus klusos, izsmalcinātos priekus, un es redzēju mūsu nākotnē garu virkni mierīgu gadu, caur kuriem ejot mēs varēsim lasīt grāmatas, klausīties mūziku un sapņot. Bet es neparedzēju, ka nāks šīs šausmas! Ai, kādēļ vajadzēja nākt šim sabrukumam, šim asiņainajam slaktiņam, šim naidam! Nekas to neatsver — ne Dienvidu tiesības, ne vergi, ne kokvilna. Nekas neatsver to, kas ar mums tagad notiek un vēl notiks. Ja jenkiji mūs sakaus, nākotne būs nedzirdētu šaušalu pilna, un Tev jāzina, mīļā, ka viņi var mūs uzveikt.

Zinu, ka tā es nedrīkstētu rakstīt, pat domāt ne. Bet Tu man jautā, kas nospiež manu sirdi, un tās ir bailes no sakāves. Vai Tu vēl atceries dārza svētkus mūsu saderināšanās dienā? Vai atceries to vīru — to Batleru ar Čārlstonas akcentu, kurš gandrīz sacēla ķildu ar saviem vārdiem par dienvidnieku vientiesību, vai atminies, kā dvīņi gribēja viņu nošaut, kad viņš teica, ka mums neesot lietuvju un fabriku, vērptuvju un kuģu, arsenālu un mehānisko darbnīcu? Vai atceries viņa vārdus, ka jenkiju flote mūs var tik cieši ieslēgt, ka mēs vairs nevarēsim izvest savu kokvilnu? Viņam bija taisnība. Mēs cīnāmies pret jenkiju modernajiem ieročiem ar Neatkarības kara laiku musketēm, un drīz mēs pat zāles vairs nedabūsim blokādei cauri. Mums vairāk vajadzēja klausīties uz tādiem ciniķiem kā Batlers, kas kaut ko zināja, mazāk uz mūsu valstsvīriem, kuri tikai jūsmīgi runāja. Viņš gribēja teikt, ka dienvidnieki taisās karot, lai gan tiem nav nekā vairāk kā tikai kokvilna un iedomība. Bet nu mūsu kokvilnai vairs nav vērtības un mums palicis tikai tas, ko viņš sauca par mūsu iedomību. Bet es šo iedomību saucu par nepieredzētu drosmi. Ja nu…»

Skārleta neizlasīja vēstuli līdz beigām, viņa rūpīgi salocīja to un ielika atpakaļ aploksnē. Viņai tā šķita bezgala garlaicīga, un visi šie vārdi par nelaimi un neveiksmi viņai likās pārāk skumji. Galu galā viņa taču Ešlija vēstules nelasīja, lai uzzinātu viņa slepenās bailes un pārdomas. Tās viņa jau bija atklausījusies, kad viņš bija sēdējis Taras lievenī.

Skārleta gribēja tikai zināt, vai Ešlijs pret savu sievu jūt kaislības kvēli. Līdz šim viņš par to nekā nebija rakstījis. Viņa bija lasījusi visas vēstules, kas atradās kastītē, bet nebija uzdūrusies nekam tādam, ko arī brālis nevarētu rakstīt māsai. Tās bija mīļas, nopietnas vai joku pilnas vēstules, reizēm ieturētas pamācošu apcerējumu stilā. Taču mīlestības vēstules tās nebija. Skārleta pati bija saņēmusi pārāk daudz kvēlu mīlestības vēstuļu, lai pazītu īsto kaislības toni. Te tā trūka. Kā vienmēr, arī šoreiz viņa izjuta gandarījumu. Skārleta bija pārliecināta, ka Ešlijs viņu vēl mīl. Viņa domās jautāja sev, kāpēc gan Melānija vēl arvien negrib saprast, ka Ešlijs pret to jūt tikai draudzību. Taču Melānija acīmredzot nemanīja, ka šajās vēstulēs kaut kā pietrūkst, viņa taču nekad nebija saņēmusi citu vīriešu mīlestības vēstules, ar kurām varētu salīdzināt Ešlija rakstītās.

«Viņš sacer tik dīvainas vēstules,» Skārleta nodomāja. «Ja mans vīrs man sūtītu tādas muļķības, es viņam gan parādītu! Pat Čārlijs rakstīja labākas.»

Viņa šķirstīja vēstuļu lapas, skatījās datumos, atcerējās vēstuļu saturu. Skārletai nāca prātā jaukie ainavu, kauju un nometņu tēlojumi, kurus Darsijs Mīds sūtīja vecākiem un nabaga Daless Maklūrs — savām māsām mis Feitai un mis Houpai un kurus tad radi ar lepnumu deva lasīt visiem kaimiņiem. Skārleta bieži bija klusībā kaunējusies, ka Melānija nesaņem no Ešlija tādas vēstules, ko varētu rādīt un lasīt šūšanas pulciņos.

Reizēm Ešlijs rakstīja tā, it kā tāda kara vispār nebūtu, viņš apcerēja grāmatas, kuras kopā ar Melāniju bija lasījis, kopīgi dziedātās dziesmas, vecos draugus vai arī vietas, ko bija redzējis savā Eiropas ceļojumā. Allaž viņa vēstulēs skanēja klusas ilgas pēc Divpadsmit Ozoliem, veselām lappusēm viņš varēja rakstīt par medībām un tālām izjādēm pa klusiem mežu ceļiem zem saltām rudens zvaigznēm, par dārza svētkiem, makšķerēšanu, par skaidrām mēness naktīm un vecās mājas rāmo skaistumu.

Viņa atcerējās Ešlija vārdus vēstulē, ko nupat bija lasījusi: «Tā nekad vairs nebūs, nekad,»— un viņai likās: tur kliedz izmocīta dvēsele, kurai jāskatās sejā nepanesamām šausmām. To nu Skārleta nespēja saprast — ja Ešlijs nebaidījās no sāpēm un nāves, no kā tad viņš baidījās? Viņa mocījās ar šo domu.

«Karš viņam laupījis mieru,» Skārleta domāja, «un viņš necieš to, kas viņam laupa mieru, piemēram, mani… Viņš mani mīlēja, tomēr baidījās mani precēt, baidījās, ka es darīšu nemierīgu viņa dzīvi. Nē, īstenībā viņš no manis nebaidījās vis. Viņš nav gļēvulis. Viņu piemin kara ziņojumos, un pulkvedis Slouns pat rakstīja Melānijai, cik drošsirdīgi Ešlijs vadījis uzbrukumu. Ja viņš reiz ko apņēmies izdarīt, tad neviens nevar būt varonīgāks par viņu, taču — viņš dzīvo tikai sevī, viņš nedzīvo pasaulē. Viņam netīk iziet ārpus sevis, nemierīgajā pasaulē,— ai, es pat nezinu, kā tas iri Ja es toreiz būtu to sapratusi, viņš būtu mani apprecējis.»

Brīdi viņa stāvēja, vēstules pie krūtīm piespiedusi, un ilgodamās domāja par Ešliju. Viņas jūtas pret jaunekli nebija mainījušās kopš tās dienas, kad viņa to bija iemīlējusi. Tās bija tās pašas jūtas, kas viņā bija modušās, kad viņai bija četrpadsmit gadu un viņa stāvēja uz Taras lieveņa un ieraudzīja, kā Ešlijs piejāj pie mājas, pasmaida un rīta saule sidrabo viņa matus. Skārleta vēl aizvien jūsmoja par šo vīrieti, ko viņa nesaprata, apbrīnoja tās viņa rakstura īpašības, kuru viņai pašai trūka. Viņas mīlestība joprojām bija meitenīgs sapnis par daiļo princi, kas lūdza tikai atļauju mīlēt un neprasīja vairāk par skūpstu.

Vēstules izlasījusi, viņa droši zināja, ka Ešlijs mīl viņu, Skārletu, lai gan bija apprecējis Melāniju. Vairāk par šo apziņu viņai gandrīz nekā nevajadzēja. Tik jauna un skaidra viņa vēl bija. Tuvība ar Čārlzu, tā kautrie, neveiklie glāsti nebija iededzinājuši viņā apslēpto kaisli, un viņas sapņi par Ešliju aprobežojās tikai ar skūpstu. Taču tajās pāris mēnesnīcas naktīs Čārlza skaujas viņa nebija iepazinusi nedz kaisli, nedz īstu maigumu, nedz guvusi sajēgu par to, kas ir īsta kaislība, sievietes maigums un patiess miesīgs un garīgs tuvums.

Kaislību viņa joprojām uzskatīja par kalpošanu kādam neizprotamam vīriešu trakumam, gar kuru sievietei nav nekādas daļas,— par sāpīgu un nepatīkamu norisi, kurai neizbēgami seko vēl sāpīgākā un nepaūkamākā dzemdēšanas norise. Viņa bija zinājusi, ka no laulības prieka maz. Pirms kāzām Elena viņai bija likusi noprast, ka laulība ir pārbaudījums, kas sievietei jāiztur pacietīgi, nezaudējot cieņu. Citu sieviešu paslepus izteiktās piezīmes viņas atraitnības laikā bija stiprināju

šo

sas šo pārliecību. Skārleta priecājās, ka laulība un laulības gulta viņai jau aiz muguras.

Laulību viņa bija pārdzīvojusi, bet mīlestību ne. Viņas mīlestība pret Ešliju bija kaut kas pavisam cits, kam nebija nekā kopīga ar kaislību un laulību, kaut kas svēts un aizraujoši skaists; šīs jūtas viņas piespiedu vientulības garajās dienās slepeni auga augumā, saldu un sāpīgu atmiņu uzkurinātas. Un, kā arvien, viņas nepieredzējušajam prātam nemanīts paslīdēja garām jautājums, kādēļ īsti viņa Ešliju mīl.

Skārleta nopūtās, rūpīgi apsēja lenti, ielika vēstules atpakaļ kastītē un aizvēra vāku. Jau kuro reizi viņa pūlējās izprast, kas īsti Ešlijā bija tik tāls un viņai nepieejams. Viņa izdomājās visādi, bet šī mīkla viņas nenobriedušajam prātam bija par sarežģītu. Tad viņai atkal ienāca prātā nupat lasītās vēstules pēdējās rindas. Cik savādi, ka Ešlijs vēl arvien atcerējās, ko šis kapteinis Batlers pirms gada bija teicis! Kapteinis Batlers nenoliedzami bija nelietis, kaut arī dievišķīgi dejoja. Tikai nelietis varēja par Konfederāciju teikt tādus vārdus, kādus Batlers toreiz tirdziņā bija teicis.

Viņa piegāja pie spoguļa un ļoti apmierināta noglauda gludos matus. Viņas garastāvoklis uzlabojās kā vienmēr, kad tā redzēja savu skaisto, balto ādu un zaļās acis, viņa pasmaidīja, un vaigos viņai iegūla burvīgās bedrītes. Vērodama savu attēlu spogulī, viņa aizmirsa kapteini Batleru un domāja tikai par to, cik ļoti Ešlijam bija patikušas viņas vaigu bedrītes. Nekas neaptumšoja viņas prieku par savu jaunavīgo burvību un atjaunoto pārliecību, ka Ešlijs viņu mīl. Viņa atslēdza durvis un vieglu sirdi gāja lejā pa krēslainajām vītņu kāpnēm, un jau pēc dažiem pakāpieniem sāka trallināt valsi: «Ļaunais karš kad galā būs…»

XII

Karš turpinājās ar panākumiem, taču ļaudis vairs nedaudzināja: «Vēl viena uzvara, un karam beigas.» Viņi vairs neteica, ka jenkiji ir gļēvuļi. Pamazām visi bija sapratuši, ka jenkiji nebūt nav nekādi gļēvuļi un ka ar vienu uzvaru vēl nepietiek, lai tos pievārētu. Tomēr bija ģenerāļa Morgana un Foresta uzvaras Tenesijā un otrās kaujas triumfs pie Bulranas — ar šiem panākumiem varēja lepoties gluži kā ar redzamā vietā pakārtiem jenkiju skalpiem. Taču par šiem skalpiem bija dārgi samaksāts. Atlantas slimnīcas bija pilnas ar slimiem un ievainotiem, un ielās parādījās arvien vairāk sieviešu sērās. Vienmuļās kareivju kapu rindas Oklendas kapsētā kļuva ar katru dienu garākas.

Konfederācijas nauda bīstamā kārtā bija zaudējusi vērtību, pārtikas un drēbju cenas auga. Rekvizīcija cirta tādus robus pārtikas krājumos, ka atlantiešiem jau vajadzēja vienkāršot ēdienkarti. Kviešu miltu bija tik maz, ka ierasto veģu, vafeļu un biskvītu vietā ēda kukurūzas maizi, miesnieku veikalos nemaz vairs nebija liellopu un jēra gaļas un, ja arī bija, tad tik dārga, ka to varēja atļauties tikai visbagātākie. Tomēr cūkgaļas, putnu un sakņu vēl bija diezgan.

Blokāde arvien ciešāk sažņaudza Konfederācijas ostas, un tādas preces kā tēja, kafija, zīds, smaržas, modes žurnāli un grāmatas kļuva retas un dārgas. Pat lētāko kokvilnas audumu cenas sakāpa reibinoši augstas, un dāmas noskumušas vēlreiz pārtaisīja vecos tērpus nākamajam gadam. Aužamās stelles, uz kurām bija sakrājušies daudzu gadu putekļi, tika nonestas no bēniņiem, un pie tām nu strādāja gandrīz katrā salonā. Kareivji, civiliedzīvotāji, sievietes, bērni un nēģeri — visi valkāja pašaustas drēbes. Pelēkā uniformu krāsa bija gandrīz pilnīgi izzudusi. Tās vietā parādījās pašausto drēbju riekstbrūnie toņi.

Jau tagad slimnīcās bija jūtams liels hinīna, opija, hloroforma un joda trūkums. Linu un kokvilnas saites bija kļuvušas pārāk dārgas, lai tās pēc lietošanas aizmestu. Dāmas nesa no slimnīcām mājās grozus ar asiņainu pārsēju strēmelēm, lai tās mazgātu un gludinātu tālākai lietošanai.

Taču Skārletai, kas tikko bija atbrīvojusies no atraitnības žņaugiem, karš nozīmēja tikai jautrību un priecīgu satraukumu. Pat drēbju un uztura arvien jūtamākais trūkums viņu neskumdināja, tik laimīga viņa bija, ka atkal varēja būt cilvēkos.

Kad Skārleta atcerējās notrulinošā vientulībā pavadīto laiku, jaunā dzīve viņai likās viena vienīga izprieca. Katra diena bija kā jauna, satraucoša dēka — izdevība iepazīties ar jauniem vīriešiem, kas apveltīja viņu ar bildinājumiem, teica, cik viņa skaista un kāds gods par viņu cīnīties un vajadzības gadījumā pat mirt. Viņa varēja mīlēt Ešliju un mīlēja ari, bet tas viņai neliedza izmēģināt savu burvību pie citiem vīriešiem.

Kara lauka tuvums visai saviesīgajai dzīvei piešķīra tīkamu vaļību, par ko vecākie ļaudis uztraucās. Mātes atrada pie meitām svešus vīriešus, kuri bez ieteikuma vēstulēm bija atnākuši ciemā un par kuru agrāko dzīvi un ģimeni neviens nekā nezināja. Mātēm ar šausmām bija jāredz, kā meitas sēž, ar šiem vīriešiem roku rokā saķērušās. Misis Merivedera, kas savu vīru pirms kāzām ne reizes nebija skūpstījusi, neticēja savām acīm, kad Meibellu pieķēra mazā zuāva Renē Pikāra skaujās,

un viņas apjukums kļuva vēl lielāks, kad Meibella pat nedomāja kaunēties par to. Ari tas, ka Renē tūliņ lūdza viņas roku, neattaisnoja meitas uzvedību. Misis Merivederai šķita, ka Dienvidi strauji iet pretī pilnīgam morālam sabrukumam, un viņa bieži izteica šīs domas. Daudzas citas mātes ar visu sirdi piekrita viņai un pie visām nelaimēm vainoja karu.

Vīrieši, kuriem varbūt jau pēc nedēļas bija lemts mirt, nevarēja veselu gadu gaidīt, līdz drīkstēs meiteni saukt vārdā. Viņiem nebija ari patikas pakļauties vecajām bildināšanas un precību ieražām, kurām pirms kara neviens nebija iedrošinājies pretoties. Viņi bildināja meitenes jau pēc trim vai četriem mēnešiem, un jaunavas — lai gan labi zināja, ka dāmai pieklājības dēļ vīrietim vismaz trīs pirmās reizes jāatsaka,— jau pirmajā bildinājumā steidzās teikt jāvārdu.

Ar šo vaļību karš Skārletai sagādāja daudz prieka. Ja nebūtu riebīgās slimnieku kopšanas un šarpijas plūkšanas, karš viņas dēļ varētu ilgt mūžīgi. Ar darbu slimnīcā viņa samierinājās — tas dāvāja daudzas lieliskas izdevības. Nevarīgie ievainotie bez cīņas padevās viņas burvībai. Ikviens, kam Skārleta atjaunoja pārsēju, nomazgāja seju, uzpurināja spilvenu vai atgaiņāja mušas, neglābjami viņā iemīlējās.

Jā, nu bija kā debesīs! Skārleta atkal jutās kā pirms laulībām ar Čārlzu. Šķita, it kā viņa vispār nebūtu precējusies un zaudējusi vīru, it kā nebūtu dzemdējusi Veidu un nēsājusi sēru tērpu. Karš, laulība un bērna dzimšana — šie notikumi bija risinājušies, neskarot dziļākas viņas dvēseles stīgas. Nekas nebija mainījies. Viņai bija bērns, bet citas sievietes sarkanajā ķieģeļu namā rūpējās par mazuli tik maigā gādībā, ka viņa pati to gandrīz aizmirsa. Viņa atkal bija Skārleta O'Hāra, skaistākā Dienvidu meitene. Viņas domas un darbi bija tādi paši kā agrāk, tikai viņas darbības lauks bija bezgalīgi paplašinājies. Nelikdamās zinis par krustmātes Pitijas draudzeņu un citu veco dāmu nosodījumu, viņa izturējās kā pirms laulībām, gāja uz viesībām un tējas vakariem, devās izjādēs un koķetēja ar vīriešiem kā jauna meitene. Tikai sēru tērpu viņa nedrīkstēja novilkt— tas būtu pāri Pitipatas un Melānijas pacietības mēram. Viņa bija tikpat burvīga atraitne, cik kādreiz — burvīga jaunava: laipna, ja visu darīja pēc viņas prāta, iejūtīga, kamēr tas viņai nesagādāja neērtības, un lepna uz savu skaistumu un piekrišanu.

Viņa bija laimīga, lai gan vēl pirms dažām nedēļām bija jutusies tik nelādzīgi, baudīja pielūdzēju glaimus un sava daiļuma varu, un viņai bija viss, ko sirds vēlējās, vienīgi Ešlijs bija briesmās tālu prom.

Pat apziņa, ka Ešlijs pieder citai, bija vieglāk paciešama, kamēr viņš bija tālu. Lielais attālums reizēm radīja pārliecību, ka Ešlija sirds pieder viņai tikpat, cik Melānijai.

Tā pagāja 1862. gada rudens mēneši — slimniekus kopjot, dejojot, vizinoties un saites tinot. Šad un tad viņa uz īsu laiku apciemoja Taru. Šie braucieni viņai sagādāja vilšanos. Ilgu, mierīgu sarunu, pēc kurām Skārleta Atlantā bija ilgojusies, tikpat kā nebija. Viņai nebija pacietības sēdēt klāt, kad Elena šuva, ieelpot liego citronu verbēnas smaržu, kas virmoja ap māti, un gaidīt vieglo roku maigo glāstu uz vaiga.

Eiena bija kājās no agra rīta līdz vēlam vakaram. Viņa bija novājējusi un pastāvīgi nokāvās ar smagām domām. Rekvizīcijas karaspēkam kļuva ar katru mēnesi lielākas, un Elenai bija pilnas rokas darba, vairojot Taras ienesību. Pat Džeraldam pirmoreiz kopš ilgiem gadiem atkal bija diezgan, ko darīt. Viņš nebija varējis atrast Džonasam Vilkersonam pēcnieku un pats jāja pa laukiem, uzraudzīdams nēģerus. Tā kā Elena bija tik aizņemta, ka tikai vakaros varēja noskūpstīt meitu, un Džeralds visu dienu pavadīja laukos, Skārletai Tarā bija garlaicīgi. Arī Skārletas māsas bija aizņemtas pašas ar savām rūpēm. Suelena beidzot bija «vienojusies» ar Frenku Kenediju un tik uzbāzīgi un nepārprotami trallināja dziesmu «Ļaunais karš kad galā būs», ka Skārletai bija grūti to paciest. Kerīna bija pārāk nogrimusi sapņos par savu Brentu, lai būtu interesanta sarunu biedrene.

Lai gan Skārleta, uz Taru braucot, ikreiz priecājās, tomēr Pitijas un Melānijas neatlaidīgās vēstules ar lūgumiem steigšus braukt atpakaļ viņai nebija nepatīkamas. Elena tikai nopūtās — viņai bija arvien grūtāk šķirties no vecākās meitas uri-vienīgā mazdēla.

—   Nedrīkstu būt egoiste, ja tu esi vajadzīga Atlantas slimnīcā,— viņa teica.— Tiklīdz sāku saprast, ka tu esi šeit, mīlulīt, ka tu atkal esi mana mazā meitiņa un ka man ar tevi tik daudz būtu ko runāt,— tu jau atkal brauc projām.

—   Es vienmēr esmu tava mazā meitiņa,— Skārleta teica un pieglauda galvu Elenai pie krūtīm; to gan viņa slēpa no mātes, ka atpakaļ uz Atlantu viņu vilina dejas un pielūdzēji, nevis darbs Konfederācijas labā. Viņai bija daudz tādu noslēpumu, ko mātei nevarēja atklāt. Vismazāk viņa drīkstēja mātei teikt, ka Rets Batlers tik bieži ciemojas krustmātes Pitipatas mājā.

Nakamajos menešos pēc tirdziņa Rets Batlers ikreiz, kad bija pilsētā, atnāca ciemos pie krustmātes Pitipatas, vizināja SkārIetu savā ekipāžā, pavadīja viņu uz deju vakariem un tirdziņiem un gaidīja slimnīcas priekšā, lai pārvestu viņu mājās. Skārieta pamazām pārstāja baiļoties, ka viņš izpaudīs tās noslēpumu. Tomēr viņa nespēja aizmirst, ka Eatlers zina viņas sirds noslēpumu. Šī apziņa viņai saistīja mēli brīžos, kad viņš kaitināja viņu,un viņš kaitināja viņu bieži.

Batleram bija pāri trīsdesmit — viņš bija vecāks par visiem pielūdzējiem, kas Skārletai līdz tam bija bijuši, un viņa Reta klātbūtnē jutās nevarīga kā bērns, viņa nevarēja ar to ķircināties, kā bija paradusi ar gados jaunākiem vīriešiem. Viņš izskatījās pēc cilvēka, kuru dzīvē vēl nekas nav pārsteidzis, toties daudz kas uzjautrinājis, un, ja viņš bija novedis Skārletu tiktāl, ka viņa spītīgi klusēja, viņas dusmas darīja viņam lielāko prieku. Viņa bieži apskaitās par viltīgajiem paņēmieniem, kurus lietoja viņas mocītājs; par spīti Elenas mantojumam — maigajai sejai, viņas dzīslās ritēja Džeralda straujās īru asinis, kas ātri sāka kūsāt. Līdz šim viņa savu mūžu nebija pūlējusies savaldīties, ja nu vienīgi brīžos, ko pavadīja Elenas sabiedrībā, tādēļ bija īpaši nepatīkami valdīties tikai Batlera ironiskā smīna dēļ. Kaut nu viņš pats kādreiz būtu noskaities, tad viņa nejustos tik nevarīga!

Pēc visām šīm vārdu kaujām, kas reti beidzās ar viņas uzvaru, Skārleta klusībā nosolījās neielaisties ar Batleru nekādās darīšanās, tāpēc ka viņš bija neciešams, nepieklājīgs — viņš vienkārši nebija džentlmenis. Taču pēc kāda laika viņš atkal ieradās Atlantā, atnāca ciemos pie krustmātes Pitipatas un pārspīlētā pieklājībā pasniedza Skārletai konfekšu kārbu, ko bija atvedis no Nasavas. Šad un tad viņš lika sev rezervēt kādā koncertā vietu Skārletai blakus vai arī aicināja viņu uz deju, un viņa maigā nekaunība parasti tā uzjautrināja Skārletu, ka viņa smiedamās piedeva viņam noziegumus — līdz nākamajai reizei.

Par spīti visām šī vīrieša nepatīkamajām īpašībām, viņa ar katru reizi vairāk priecājās par Reta apciemojumiem. Viņam piemita savāda, uztraucoša pievilcība, ko jaunā sieviete neprata izskaidrot un ar ko viņš atšķīrās no visiem vīriešiem, kurus tā agrāk bija pazinusi. Batlera atlētiskā auguma iznesībā bija kaut kas valdzinošs — atlika viņam ienākt istabā, kad Skārleta jau sajuta gandrīz fizisku triecienu. Viņa nekaunība un tumšo acu nesamulsināmais, laipnais izsmiekls Skārletā modināja karstu vēlēšanos viņu uzvarēt.

«Ir gandrīz tā, it kā es būtu viņā iemīlējusies!» Skārleta izbijusies domāja. «Bet tā taču nav — es sevi vienkārši nesaprotu!»

Tomēr uztraucošā sajūta neizzuda. Kad Rets ieradās ciemos, krustmātes Pitijas rūpīgi iekārtotais nams pretstatā viņa nevaldāmajai vīrišķībai likās neērts un pat mazliet vecmodīgs. Skārleta nebija vienīgā šai mājā, kas pret pašas gribu padevās viņa valdzinājumam. Viņš satrauca un valdzināja arī krustmāti Pitiju.

Pitija ļoti labi zināja, ka Elena būtu nosodījusi šos apciemojumus, tāpat arī vieglprātīgo izturēšanos pret Čārlstonas labākās sabiedrības nicinošajām domām par šo cilvēku. Taču Batlera gudrajiem glaimiem un rokas bučošanai viņa nespēja pretoties gluži tāpat kā muša medus podam. Turklāt viņš no Nasavas bieži atveda mazas dāvanas, apgalvodams, ka tās pirktas tieši viņai un dzīvības briesmās vestas cauri blokādei: kartītes ar šujamadatām, pogas, zīda saivas, matadatas. Šos nieciņus bija gandrīz neiespējami dabūt. Dāmas valkāja pašu drāztas koka matadatas un pogu vietā lietoja ar drēbi apvilktas ozolzīles. Pitijai pietrūka spēka atraidīt šīs dāvanas. Turklāt viņai allaž bija bērnišķīgs prieks par iesaiņotām pārsteiguma dāvanām, un viņa nespēja turēties pretī kārdinājumam tās atraisīt. Un, kad nu tas reiz bija izdarīts, viņai vairs nebija drosmes pateikt Batleram, ka viņam ar viņa nelabo slavu neklājas apciemot trīs vientuļas dāmas, kas dzīvo bez vīrieša aizsardzības. Kad Rets Batlers bija atnācis, krustmāte Pitija arvien sajuta vajadzību pēc vīrieša aizsardzības.

— Nezinu, kas ar viņu ir,— krustmāte tad nevarīgi nopūtās.— Viņš tiešām varētu būt jauks, pievilcīgs vīrietis, ja varētu ticēt.. . nu, ja varētu ticēt, ka viņš sirds dziļumos ciena sievietes.

Bet Melānija, kopš bija atdabūjusi savu laulības gredzenu, Retu Batleru turēja par neparasti smalkjūtīgu džentlmeni un sašuta par Pitijas izteicieniem. Viņai tas vienmēr likās bruņniecisks, un, ja viņa pret Retu bija kautrīga un nedroša, tad tikai tādēļ, ka viņu mulsināja ikviens vīrietis, kuru nepazina jau no bērnības. Klusībā Melānijai bija ļoti žēl kapteiņa Batlera, viņš būtu ļoti uzjautrināts, ja to uzzinātu. Melānija bija pārliecināta, ka romantiskas bēdas izpostījušas viņam dzīvi, darījušas viņu skarbu un sarūgtinātu un ka viņam trūkst tikai labas sievietes mīlestības. Savā aizvēja dzīvē viņa nekad nebija ļaunumu redzējusi un diezin vai vispār uzskatīja to par iespējamu. Tā, piemēram, ja kāds paklusām čukstēja par Retu un zināmo Čārlstonas meiteni, viņa neticēja un bija sašutusi. Nelādzīgās baumas Melāniju nekādā ziņā nenoskaņoja pret kapteini, drīzāk sašutums par Batleram nodarīto pārestību vairoja viņas kautrīgo labvēlību.

Turpretī Skārleta klusībā bija tādos pašos ieskatos kā krustmāte Pitipata. Ari viņai bija tāda sajūta, ka Rets Batlers cieņu ne pret vienu sievieti, varbūt vienīgi pret Melāniju. Skārleta vēl joprojām jutās kā izģērbta, kad viņa skatiens to mērīja no galvas līdz kājām. Tomēr viņš nekad neatļāvās nepieklājīgi runāt, lai Skārleta varētu viņu norāt asiem vārVisgrūtāk bija paciest viņa maigi nekaunīgās acis brūni iedegušajā pirāta sejā — tās raudzījās tā, it kā visas sievietes būtu viņa īpašums un tikai viņa baudai radītas. Vienīgi Melāniju viņš nekad neuzlūkoja ar tādu skatienu. Uz viņu tas nekad neskatījās ar pieredzējuša siržu lauzēja vēso, vērtējošo skatienu, melnajās acīs tad nemanīja zobgalības. Ar Melāniju kapteinis runāja pavisam citādi — pieklājīgi, godbijīgi un pakalpīgi-

—   Nevaru saprast, kadeļ jus pret Melāniju esat daudz pieklājīgāks nekā pret mani,— Skārleta kādu pēcpusdienu neapmierināta piezīmēja, kad Melānija ar Pitiju bija aizgājušas diendusā un viņa bija palikusi viena ar Retu Batleru.

Veselu stundu viņa bija noskatījusies, kā Rets pacietīgi tur dziju, ko Melānija tina kamolā. Viņa bija ievērojusi vienaldzīgo un noslēgto izteiksmi Reta Batlera sejā, kad Melānija lepni stāstīja par Ešliju un viņa paaugstinājumu. Skārleta labi zināja, Rets Ešliju diez cik augstu nevērtē un ka viņa paaugstināšana par majoru tam pilnīgi vienaldzīga. Un tomēr viņš bija pieklājīgi atbildējis un vēl nomurminājis dažus atzinības vārdus par Ešlija drošsirdību.

«Bet, ja es kādreiz pieminu Ešlija vārdu, viņš tūliņ rauc uzacis un viņa lūpas savelkas pretīgā, zīmīgā smīnā,» Skārleta ar nepatiku nodomāja.

—   Esmu skaistāka par viņu,— Skārleta turpināja,— nesaprotu, kādēļ jūs pret viņu esat daudz pieklājīgāks.

—   Vai drīkstu domāt, ka esat greizsirdīga?

—   Ak, to nu gan neiedomājieties!

—  Atkal viena cerība vējā! Ja esmu pret misis Vilkšu pieklājīgāks, tas tādēļ, ka viņa ir to pelnījusi. Viņa ir viens no retajiem patiesi labajiem, sirsnīgajiem un pašaizliedzīgajiem cilvēkiem, ko pazīstu. Taču pilnīgi iespējams, ka jūs šīs īpašības neesat ievērojusi. Turklāt viņa, lai gan vēl tik jauniņa, ir viena no nedaudzajām patiesi smalkajām dāmām, kuras man bijis gods pazīt.

—   Vai ar to jūs gribat teikt, ka neturat mani par smalku dāmu?

—   Man liekas, mēs jau iepazīstoties vienojāmies, ka jūs vispār neesat dāma.

—   Jūs atkal esat tik nepieklājīgs un sākat par to runāt! Kā jūs varat nopietni uzlūkot tik bērnišķīgu jūtu uzplūdumu! Tas bija tik sen, kopš tā laika esmu pieaugusi un būtu jau to aizmirsusi, ja jūs ar savām piezīmēm man to pastāvīgi neatgādinātu.

—   Manuprāt, tas nekādā ziņā nebija bērnišķīgs jūtu uzplūdums, un es nedomāju, ka jūs kopš tā laika esat pārvērtusies. Tieši tāpat kā toreiz, jūs esat spējīga dauzīt vāzes, ja kaut kas nenotiek pēc jūsu prāta. Tagad vienkārši jums nav iemesla ļauties dusmu lēkmēm.

—   Ak, jūs esat… Kaut es būtu vīrietis! Es jūs izaicinātu un…

—…un par savām pūlēm saņemtu lodi krūtīs. Es varu no

piecdesmit soļu attāluma sašaut desmit centu monētu. Labāk palieciet pati pie saviem ieročiem — acīm, vaigu bedrītēm, vāzēm un citām tamlīdzīgām lietām.

—   Jūs vienkārši esat nelietis.

—   Vai man būtu jādusmojas? Man žēl, ka sagādāšu jums vilšanos. Patiesību teikdama, jūs nevarat mani aizkaitināt. Esmu nelietis — un kādēļ gan ne? Mēs dzīvojam brīvā zemē, te cilvēks var būt arī nelietis, ja pats vēlas. Vienīgi liekuļi — tādi kā jūs, mīļā dāma,— sirdī būdami tikpat melni kā es, visādi pūlas to slēpt un lec vai no ādas ārā, ja tos nosauc īstajā vārdā.

Viņa bija bezspēcīga pret Batlera mierīgo smīnu un viņa maigajiem, bet nekautrīgajiem vārdiem. Nekad vēl viņa nebija sastapusies ar tādu vīrieti, un visi viņas parastie ieroči — nicināšana, vēsums un apvainojumi — kļuva truli. Nebija nekā, par ko šis cilvēks kaunētos. Parasti taču melis visdedzīgāk aizstāvēja savu taisnību, gļēvulis savu drosmi, palaidnis savu labo audzināšanu un nelietis savu godu. Ar Retu Batleru viss bija citādi. Viņš par visu tikai smējās un pats vedināja Skārletu izteikties vēl skarbāk.

Šais mēnešos viņš pēkšņi ieradās v un tikpat pēkšņi pazuda, pat nepaziņojis par savu aizbraukšanu. Skārleta nekad nedabūja zināt, kādas darīšanas viņu atvedušas Atlantā. Tikai nedaudzi blokādes lauzēji turēja par vajadzīgu rādīties tik dziļi zemes iekšienē. Viņi izkrāva kravu Vilmingtonā vai Čārlstonā, kur viņus sagaidīja tirgotāju un spekulantu bars no visiem Dienvidu štatiem, lai nosolītu ievestās preces. Skārleta labprāt būtu ticējusi, ka viņš tik tālu ceļo vienīgi viņas dēļ. Taču pat viņas lielā iedomība neatļāva tā domāt. Ja viņš kaut reizi būtu atzinies viņai mīlestībā vai izrādījis greizsirdību pret citiem vīriešiem, kas viņu aplidoja, ja viņš kaut reizi būtu mēģinājis paspiest viņai roku vai lūdzis par piemiņu viņas ģīmetni vai kabatas lakatiņu, viņa būtu triumfējusi un sākusi ticēt savai uzvarai. Taču Skārletai par lielu nepatiku Batlers nekādiem līdzekļiem nebija piedabūjams tēlot pielūdzēja lomu, un visļaunākais bija tas, ka viņš, šķiet, gluži labi redzēja un saprata sīkās viltības, ar kurām jaunā sieviete gribēja nospiest viņu uz ceļiem.

Ikreiz, kad viņš ieradās pilsētā, visas pilsētas dāmas pārņēma uztraukums. Ar Batleru saistījās ne tikai blokādes lauzēja romantika, bet arī visa ļaunā un aizliegtā iemiesojums. Viņam bija tik nelaba slava! Ikreiz, kad Atļautas matronas sanāca kopā patenkot, tā joprojām pasliktinājās, toties jaunu meiteņu acīs viņš kļuva vēl pievilcīgāks. Lielākā daļa šo meičiņu bija nevainīgi bērni un pa ausu galam dzirdējušas, ka viņš «vaļīgi izturoties pret sievietēm», bet, kā tas īsti izpaužas, viņas lāgā nezināja. Viņas dzirdēja arī čukstam, ka viņam blakus neviena meitene nevarot justies droša. Tomēr bija savādi, ka vīrietis ar tādu slavu kopš pirmās ierašanās Atlantā nebija nevienai meitenei pat roku noskūpstījis. Taču tieši tādēļ viņš likās vēl noslēpumaināks un vēl vairāk satrauca meiteņu prātus.

Ja neņēma vērā frontes varoņus, viņš bija cilvēks, par kuru Atlantā visvairāk runāja. Katrs visos sīkumos zināja, kā Batlers dzeršanas un «sieviešu dēļ» izmests no Vestpointas. Briesmīgais skandāls ar Čārlstonas meiteni, kurai tas bija laupījis godu, un viņas brāli, ko bija nošāvis, sen vairs nevienam nebija noslēpums. Sarakstoties ar Čārlstonas ļaudīm, vēl atklājās, ka viņa tēvs, patīkams vecs kungs ar dzelzs gribu un nelokāmu mugurkaulu, divdesmit gadus veco Retu bez centa kabatā padzinis no mājām un pat izsvītrojis viņa vārdu no ģimenes bībeles. Pēc tam Batlers 1849. gada zelta drudža laikā bija aizceļojis uz Kaliforniju, bet no turienes — uz Dienvidameriku un Kubu. Ziņas par viņa darbību šajos pasaules nostūros tāpat nebija iepriecinošas. Dēkas ar sievietēm, divkaujas, ieroču kontrabanda un dumpja celšana Vidusamerikā un visbeidzot — pats ļaunākais — profesionāla kāršu spēle vēl papildināja to viņa biogrāfijas versiju, kas Atlantā gāja no mutes mutē.

Katrā Džordžijas ģimenē diemžēl bija kāds vīriešu kārtas piederīgais, kas nospēlēja naudu, mājas, zemes gabalus un vergus. Tomēr tā bija cita lieta. Vīrietis varēja nospēlēt visu mantu un tomēr būt džentlmenis. Turpretī kāršu spēlmanis, kam spēle ir arods, bija un palika izstumtais.

Tikai satricinātā karalaika morāle un pakalpojumi, ko Rets Batlers sniedza Konfederācijai, deva viņam iespēju uzturēties Atlantā. Pat cilvēki ar aprobežotu prātu juta, ka tēvijas labā drīkst būt drusku iecietīgāki. Sentimentālie gribēja ticēt, ka Batleru ģimenes pazudušais dēls atgriezies no neceļiem, nožēlojis grēkus un ir ar mieru tos izpirkt. Tādēļ dāmas juta pienākumu skatīties caur pirkstiem, sevišķi tāpēc, ka viņš bija tik pārdrošs blokādes lauzējs. Visi labi zināja, ka dienvidnieku liktenis atkarīgs ne tikai no kareivjiem, kas cīnījās frontē, bet arī no blokādes lauzēju kapteiņu prasmes izbēgt no ienaidnieka flotes.

Tenkotāji zināja stāstīt, ka šis kapteinis Batlers esot viens no veiklākajiem Dienvidu jūrniekiem, tas nepazīstot baiļu un nervi tam esot no dzelzs. Viņš bija uzaudzis Čārlstonā un pazina katru līci ostas apkārtnē, katru braucamo ceļu, katru Karolīnas piekrastes sēkli un klinti, un tikpat labi viņš pazina arī ūdeņus ap Vilmingtonu. Viņš vēl nebija zaudējis nevienu kuģi, vēl nekad viņš nebija bijis spiests nogremdēt kravu. Kara sākumā viņš pēkšņi bija parādījies no nezināmas slēptuves, viņam bija pieticis naudas, lai nopirktu mazu, ātru kuģi, un tagad, kad viņš ar katru ievesto kravu pelnīja divtūkstoš procentu, viņš jau bija četru kuģu īpašnieks. Viņam bija labi loči, un viņš tiem pieklājīgi maksāja. Tumšās naktīs viņi izbrauca no Čārlstonas un Vilmingtonas ar kokvilnu Nasavai, Anglijai un Kanādai. Angļu kokvilnas vērptuves stāvēja dīkā, un strādnieki mira badā, ikviens kapteinis, kas tika cauri jenkiju flotei, varēja Liverpūlē diktēt cenas. Reta Batlera kuģiem apbrīnojami laimējās, tiklab izvedot kokvilnu, kā ievedot ieročus, kuru dienvidniekiem tik ļoti trūka. Jā, dāmas domāja, šim drošsirdīgajam vīram daudz ko var piedot, viņš pelnījis, ka pret viņu izturas iecietīgi.

Viņš bija kā žilbinoša parādība — ļaudis atskatījās, kad viņš pagāja garām. Viņš svaidījās ar naudu, jāja lieliskā, melnā ērzelī, un viņa uzvalks vienmēr bija pēc pēdējām modes prasībām pašūts. Ar to vien pietika, lai pievērstu viņam uzmanību, jo karavīru uniformas bija novalkātas un netīras, • bet civiliedzīvotāju drānas — izdilušas un ielāpiem klātas. Skārletai šķita, ka viņa nekad nav redzējusi tik elegantas bikses kā Batleram — gaišbrūnas, melnraibas, skotu rakstā vai rūtainas. Viņa vestes bija neaprakstāmi elegantas, sevišķi baltās muarē ar sīkiem izšūtiem rožu pumpuriem. Visus šos apģērba gabalus viņš vēl izcēla ar savu dendija nevērību — viņš mācēja izlikties, ka nezina, cik smalki ietērpies.

Ļoti maz bija sieviešu, kas spēja turēties pretī kapteiņa burvībai, kad viņam labpatikās to izmantot; beidzot pat misis Merivedera padevās un kādu svētdienu ielūdza viņu uz pusdienām.

Meibella Merivedera gribēja salaulāties ar mazo zuāvu, kad tas nākamreiz ieradīsies atvaļinājumā, un raudāja ikreiz, kad par to iedomājās. Viņa katrā ziņā gribēja iet pie altāra baltā atlasa tērpā, taču balts atlass vairs nebija dabūjams nevienā Dienvidu štatā. Viņa nevarēja ari aizņemties šādu tērpu, jo agrāko gadu atlasa kleitas bija pāršūtas pulku karogos. Nelīdzēja patriotiskās misis Merivederas rāšanās un aizrādījumi, ka konfederātu kareivja līgavai pieklājas tikai pašaustas drēbes kāzu ģērbs. Meibella katrā ziņā gribēja atlasu. Svētās lietas labā viņa labprāt atteicās no matadatām, pogām un skaistām kurpēm, no cukura un tējas, bet gribēja tikai atlasa līgavas tērpu.

Rets Batlers to uzzināja no Melānijas un atveda no Anglijas dažus metrus mirdzoši balta atlasa .un mežģīņu plīvuru, un pasniedza Meibellai šīs dārgās mantas kā kāzu dāvanu. Viņš izdarījās tā, ka par maksu nevarēja būt ne runas. Meibella bija tik laimīga, ka teju vai apkrita kapteinim ap kaklu. Misis Merivedera labi zināja, ka pieņemt no vīrieša tik vērtīgu dāvanu — turklāt vēl drēbes — ir ļoti nepieklājīgi. Tomēr viņai neienāca prātā neviena piemērota atbilde, kad Rets Batlers puķainos izteicienos apgalvoja, ka drošsirdīga varoņa līgavas rotai nekas nevarot būt par labu un par dārgu. Tādēļ misis Merivedera ielūdza viņu uz pusdienām pārliecībā, ka šāda labvēlība ir vairāk nekā pietiekams atalgojums par dārgo dāvanu. '

Viņš atveda Meibellai ne vien atlasu, bet arī nesamaksājamus padomus, kā vismodernāk pašūt līgavas tērpu. Parīzē šajā sezonā neesot modē ļoti kupli krinolīni, tie kļuvuši ari īsāki. Tos vairs nerotājot kruzuļi, bet sakrokota robaina apmale, zem kuras redzami lentītēm apšūti apakšsvārki. Viņš teica arī, ka ielās nekur neesot redzējis mežģīņu biksītes zem krinolīnu malas un tādēļ domājot, ka tās vairs nenēsājot. Misis Merivedera vēlāk savai draudzenei misis Elsingai stāstīja: ja vien viņa Batleru mazliet būtu uzvedinājusi, tas viņai būtu visos sīkumos pastāstījis, kādu veļu parīzietes šai sezonā valkā.

Ja Rets Batlers nebūtu bijis tik neapstrīdami vīrišķīgs, viņa spēja paturēt prātā tērpu, cepuru un frizūru smalkumus tiktu uzskatīta par nepiedodami sievišķīgu īpašību. Dāmām vienmēr bija mazliet neērti griezties pie viņa modes jautājumos, tomēr viņas to darīja. Viņas bija atšķirtas no modes pasaules kā vientuļā salā izmesti jūrnieki, un reti žurnālu numuri tika izgādāti cauri blokādei. Franču dāmas būtu varējušas noskūt galvas un valkāt lāčādas cepures — Džordžijā neviens to nebūtu zinājis. Tādēļ Reta Batlera lieliskā atmiņa gluži labi aizstāja «Godija dāmu magazīnu». Viņa vērīgais skatiens pamanīja visus modes sīkumus, kas sieviešu sirdīm bija tik tuvi. Pēc katra Eiropas ceļojuma viņu arvien redzēja ziņkārīgu dāmu pulkā stāstām, ka cepures šogad esot mazākas un tās valkājot vairāk pakausī, bet tās tomēr apsedzot galvas lielāko daļu un netiekot vairs rotātas ar puķēm, bet gan ar spalvām, ka Francijas karaliene pie vakartērpa vairs nevalkājot šinjonu, bet sasukājot matus torņa veidā virs galvas un ausis atstājot pilnīgi brīvas un ka vakartērpiem atkal esot kairinoši dziļš izgriezums.

Tā dažus mēnešus — lai gan klīda baumas, ka viņš spekulējot arī ar pārtikas produktiem,— Batiers bija pilsētas ievērojamākā un romantiskākā persona. Tie, kas viņu neieredzēja, gan apgalvoja, ka ikreiz, kad šis vīrs parādoties Atlantā, cenas atkal paceļoties par pieciem dolāriem. Tomēr, par spīti visām tenkām, viņš būtu varējis kļūt tik populārs, cik pats būtu gribējis, ja vien būtu mazliet papūlējies. Bet kas to deva — šķita, ka nopietnu patriotu sabiedrība viņu tikai uzjautrina, ka velns viņu dīda, pēc tam kad viņš pret šo ļaužu gribu bija ieguvis to cieņu, atkal cirst tiem pliķi sejā un parādīt, cik tie viņam vienaldzīgi.

Šķita, ka viņš Dienvidos pret visu un visiem — un it sevišķi pret Konfederāciju — jūt tikai nicināšanu un pat necenšas to slēpt. Dzirdot viņa izteicienus par dienvidniekiem, Atlantas ļaudis vispirms bija pārsteigti, tad atsala un galu galā noskaitās. Jau 1862. gada nogalē vīrieši viņu sveicināja tikai ledaini vēsi un dāmas sāka stingri uzraudzīt savas meitas, kad viņš parādījās kādās viesībās.

Batleram nepārprotami bija liels prieks ne vien aizskart Atlantas patieso un dedzīgo Konfederācijas piekritēju patriotiskās jūtas, bet arī pašam parādīties pēc iespējas ļaunākā gaismā. Ja kāds viņam izteica komplimentus par drošsirdību, viņš mierīgi atbildēja, ka briesmās vienmēr jūtot bailes gluži tāpat kā brašie zēni frontē. Visi zināja, ka Konfederācijas karaspēkā nav neviena gļēvuļa, tādēļ šis aizrādījums likās sevišķi nepieklājīgs. Kareivjus viņš vienmēr sauca par «mūsu brašajiem zēniem» vai «mūsu pelēkajiem varoņiem», turklāt tādā tonī, kas pārāk skaidri ļāva noprast nekrietnu ironiju. Ja koķetas, jaunas dāmas Batleram kādreiz glaimoja, ka viņš esot viens no varoņiem, kas cīnoties par viņām, Batiers pieticīgi palocījās un paskaidroja, ka tā nebūt neesot — viņš tikpat dedzīgi pakalpotu arī jenkiju dāmām, ja varētu nopelnīt tikpat daudz.

Arī ar Skārletu viņš kopš abu pirmās tikšanās Atlantā bija runājis tādā pašā tonī. Ja viņu apbrīnoja, viņš ikreiz atbildēja, ka viņa varoņdarbi esot tikai veikals. Ja vien ar valdības pasūtījumiem varētu nopelnīt tikpat daudz naudas,— viņš mēdza teikt, uzlūkodams tos, kas izpildīja valdības pasūtījunius,— viņš noteikti neuzņemtos šādu braucienu risku, bet labāk pārdotu Konfederācijas armijai sliktu vadmalu, smilšainu cukuru, sapelējušus miltus un saplaisājušu ādu.

Šo izteicienu lielākā tiesa atstāja jo jaunāku iespaidu tādēļ, ka nebija atspēkojami. Ap valdības pasūtījumiem jau vairākkārt bija izcēlušies skandāli. Frontes cīnītāji savās vēstulēs pastāvīgi sūdzējās par apaviem, kas noplīstot nedēļas laikā, par pulveri, kas nedegot, par iemauktiem, kas satrūkstot, par vecu gaļu un tārpainiem miltiem. Atiantas ļaudis pūlējās sev iestāstīt, ka firmas, kas valdībai pārdod tādas drazas, var atrasties Alabamā, Virdžīnijā vai Tenesijā, tikai ne Džordžijā. Starp Džordžijas valdības pasūtījumu izpildītājiem taču bija vīri no labākajām ģimenēm. Vai viņi nebija pirmie, kas saziedoja rīcības kapitālu slimnīcām un pabalstus kritušo piederīgajiem? Vai viņi nebija pirmie, kas gavilēja un aplaudēja, kad spēlēja «Diksiju», vai viņi nebija visdedzīgākie, visasinskārīgākie, kad bija runa par jenkiju iznīcināšanu? Naids pret ierāvējiem vēl nebija sasniedzis augstāko pakāpi, un Reta Batlera ciniskie vārdi liecināja tikai par viņa slikto audzināšanu.

Viņš apvainoja pilsētu ne tikai ar to, ka šaubījās par turīgo pilsoņu godīgumu un par frontes cīnītāju drosmi,— viņam sagādāja ļaunu prieku arī cienījamus pilsoņus nostādīt nepatīkamā stāvoklī. Viņš nevarēja turēties pretī kārdinājumam bikstīt ļaužu iedomību, liekulību un tēvijas mīlestību gluži tāpat, kā mazs puika nevar atturēties neiedūris gaisa balonam ar adatu. Ļoti pieklājīgi, gandrīz nemanāmi viņš pazemoja patosu, atmaskoja muļķību un izsmēja svētulību. Viņš to darīja tik veikli, ar šķietami pieklājīgu interesi izvilinādams saviem upuriem vaļsirdīgus izteikumus, ka tie nemaz lāgā nezināja, kas īsti noticis, kad jau kā vējgrābšļi un nelgas bija nostādīti pie kauna staba visu acu priekšā.

Visus šos mēnešus, kamēr Batlers pilsētā spēlēja tik ievērojamu lomu, Skārletai par viņu nebija nekādu ilūziju. Viņa zināja, ka šī vīrieša glaimi un laipnie vārdi ir tikai izlikšanās. Viņa zināja, ka Batlers tikai joka un laika kavēkļa pēc tēlo braša patriota lomu. Reizēm viņš Skārletai atgādināja zēnus, ar kuriem tā bija kopā augusi, mežonīgos dvīņubrāļus Tārltonus ar viņu nevaldāmo tieksmi uz nedarbiem, Fontēnus, kuriem tikai muļķības vien bija prātā, un Kalvertus, kas caurām naktīm negulēja un nodevās dažādām aušībām. Taču aiz Reta šķietamās laipnības slēpās kaut kas ļauns, aiz viņa maigās rupjības — kaut kas drūmi draudīgs.

Lai gan Skārleta skaidri redzēja Batlera izlikšanos, tomēr viņš tai labāk patika romantiskā, drošsirdīgā jūrnieka lomā.

Iedomājoties Retu šai lomā, Skārletai bija vieglāk kopā ar viņu rādīties sabiedrībā. Nav brīnums, ka viņa ļoti dusmojās, kad viņš nometa masku un vieglu roku aizlaida vējā tikko iemantoto Atlantas labvēlību. Šāda uzvešanās viņai likās bezgala muļķīga. Skārleta dusmojās arī par to, ka dažs bargs Batleram domāts spriedums reizē skāra arī viņu.

Muzikālajā labdarības vakarā, ko misis Elsinga bija sarīkojusi par labu atspirgušajiem slimnīcas iemītniekiem, Batlers pats sev parakstīja spriedumu. Elsingu nams bija pilns ar viesiem, tur bija atvaļināti karavīri, atspirguši ievainotie, zemessargi un miliči, matronas, atraitnes un jaunavas. Visi krēsli bija aizņemti, pat uz garajām vītņu kāpnēm drūzmējās ļaudis. Lielā kristāla vāze, ar kuru sulainis stāvēja pie durvīm, divas reizes tika piepildīta ar sudraba naudas gabaliem, un ar to pietika, lai uzskatītu pasākumu par izdevušos,— viens sudraba dolārs atsvēra sešdesmit Konfederācijas banknotes.

Visas meitenes, kam vien bija kāds talants, jau bija dziedājušas vai spēlējušas klavieres, dzīvās bildes bija izpelnījušās skaļu piekrišanu. Skārleta jutās ļoti apmierināta. Viņa bija ne tikai kopā ar Melāniju nodziedājuši aizkustinošu duetu «Kad rasa mirdz ziedos» un jautru tautasdziesmu, viņa bija izraudzīta ari Konfederācijas gara lomai pēdējā dzīvajā bildē.

Viņa bija izskatījusies burvīga savā glīti krokainajā grieķu hitonā no balta muslīna ar zili sarkanu jostu. Vienā rokā viņa bija turējusi zvaigžņoto karogu, otrā Čārlza zobenu, un viņas priekšā bija ceļos nometies kapteinis Kerijs Ešberns no Alabamas.

Pēc šīs ainas viņa nespēja pārvarēt kārdinājumu uzmeklēt Reta Batlera atzinīgo skatienu. Taču Skārletai par lielu nepatiku Batlers bija ielaidies disputā un, kā likās, vispār nebija viņu ievērojis. Skārleta redzēja, ka sejas ap kapteini liesmaini pietvīkušas aiz dusmām par viņa vārdiem.

Viņa izlauzās cauri drūzmai un mulsa klusuma brīdī dzirdēja milicijas virsnieku Villiju Ginanu sakām:

—   Vai jūs tiešām gribat teikt, ka mūsu varoņi nav krituši par svētu lietu?

—   Ja vilciens jūs sabrauktu, vai tas darītu svētāku dzelzceļa kompāniju?— Rets jautāja pretī, un tas izklausījās tik pieticīgi, it kā viņš lūgtu pamācību.

—   Mans kungs,— Villijs teica drebošā balsī,— ja mēs nebūtu šai namā…

—   Man drebuļi pārskrien no domām, kas tad notiktu,— Rets teica.— Jūsu drošsirdība taču visiem labi zināma.

Villijs pietvīka, un iestājās ilgs klusums. Visi jutās neērti. Villijs bija spēcīgs, vesels puisis dienesta gados un tomēr neatradās frontē. Viņš gan bija mātes vienīgais dēls, un galu galā arī milicijai, kas sargāja kārtību štatā, bija vajadzīgi vīri. Tomēr dažu tikko izveseļojušos virsnieku sejās parādījās smīns.

«Ak, kādēļ viņš atkal netur muti!» Skārleta lielā sašutumā nodomāja. «Viņš bojā visa vakara noskaņu.»

Ārsts Mīds draudīgi savilka pieri.

—   Varbūt jums, jaunais cilvēk, nekas nav svēts,— viņš teica tai pašā svinīgajā tonī, kādā mēdza turēt runas,— toties Dienvidu patriotiskajiem vīriešiem un sievietēm godbijības jūtas piemīt. Pirmām kārtām — pret pienākumu sargāt mūsu tēvzemes brīvību, tad — pret Dienvidu štatu tiesībām… un…

Rets izskatījās garlaikots. Viņa balss skanēja mīksti kā zīds, kad viņš pārtrauca ārstu.

—   Visi kari ir svēti,— viņš teica,— tiem, kam jācīnās. Ja tie, kas sāk karu, nepasludinātu to par svētu, kurš tad būtu tāds muļķis un cīnītos? Bet ir gluži vienalga, ar kādiem kaujas saucieniem uzmudina nabaga nelgas frontē, vienalga, kādus cēlus mērķus runātāji piedēvē karam, jo tam vienmēr ir tikai viens cēlonis: nauda. Visi kari īstenībā ir ķildas par naudu. Bet tikai nedaudzi to saprot. Visiem ausis pilnas ar tauru un bungu skaņām un aizmugures demagogu skaļajiem vārdiem. Kaujas sauciens reiz skanēja: «Glābiet Kristus kapu no pagānu rokām!»— citreiz: «Nost pāvesta piekritējus!»— dažreiz: «Brīvība!»— un vēl citreiz: «Kokvilna, vergturība un Dienvidu štatu tiesības!»

«Kāds tam visam sakars ar pāvestu vai Kristus kapu?» Skārleta sapīkusi domāja.

Tad viņa redzēja Retu iznesīgi palokāmies un cauri ļaužu drūzmai ejam uz durvju pusi. Viņa gribēja tam sekot, taču misis Elsinga satvēra jauno sievieti aiz svārkiem un apturēja.

—   Lai viņš iet,— bargā dāma teica tīši skaļā balsī, lai to zāles klusumā tālu varētu dzirdēt,— lai viņš skrien! Viņš ir nodevējs, spekulants, čūska, ko esam sildījuši pie krūtīm!

Rets stāvēja ar cepuri rokā un dzirdēja sev adresētos vārdus; vienā mirklī pārlaidis skatienu zālei, viņš nekaunīgi paskatījās uz misis Elsingas plakanajām krūtīm, pēkšņi pasmīnēja un palocīdamies atvadījās.

Misis Merivedera iekāpa krustmātes Pitijas ekipāžā; tiklīdz visas četras dāmas bija apsēdušās, viņa eksplodēja.

—   Nu tu dabūji, Pitipat Hamiltone! Vai nu tu esi apmierināta?

—  Ar ko?

P iii ja jauta nelaimi tuvojamies.

—   Ar šī nožēlojamā Bartera izturēšanos — tu taču ņēmi viņu savā aizsardzībā!

Šo smago apsūdzību, dzirdot, Pitipata tik ļoti samulsa, ka tai pat neiešāvās prātā atbildēt, ka arī misis Merivedera šo nožēlojamo Batleru vairākkārt bija uzņēmusi savā mājā. Skārleta un Melānija gan to atcerējās, tomēr klusēja aiz pieklājības pret vecākajām dāmām un tikai vēroja savas cimdotās rokas.

—   Viņš apvainoja mūs visus un turkiāt vēl Konfederāciju!— misis Merivedera teica, un viņas milzīgās krūtis vareni šūpojās zem mirdzošajām rotām.

—   Mēs cīnoties par naudu! Tā apmelot mūsu vadoņus! Viņa vieta ir cietumā, jā, cietumā! Es par to vēl runāšu ar doktoru Mīdu. Ja misters Meriveders vēl būtu dzīvs, viņš to nolādētu dievnamā. Klausies, Pitipat Hamiitone, ko es tev teikšu! Tu šo nelieti nekad vairs nedrīksti uzņemt savā mājā!

—  Ai!— Pitipata klusi un nevarīgi vaimanāja, savilkusi tādu seju, it kā tai būtu pienākusi pēdējā stundiņa. Viņa lūdzoši paskatījās uz abām jaunajām sievietēm, kas neparko negribēja pacelt acis, un tad — ar lielāku cerību — uz tēvoča Pītera taisno muguru. Viņa zināja, ka viņš uzmanīgi seko visam, ko dāmas runā, un cerēja, ka viņš pagriezīsies atpakaļ un ņems sarunas grožus savās rokās, kā viņš dažkārt mēdza darīt. Viņa cerēja, ka vecais nēģeris teiks: «Misis Dollija, lieciet nu misis Pitijai mieru!»

Taču tēvocis Pīters nepakustējās. Viņš juta dziļu riebumu pret Retu Batleru, un nabaga Pitija to zināja. Viņa nopūtās: — Nu, Dollij, ja tev liekas…

—   Protams,— misis Merivedera atcirta.— Ko tu īsti domāji, kad pirmoreiz uzņēmi šo Batleru pie sevis? No šīs dienas viņu mūsu pilsētā vairs nelaidīs nevienā pieklājīgā mājā. Saņem reiz drosmi ūn neļauj šim nelietim pārkāpt savu slieksni!

Viņa paskatījās arī jaunajās sievietēs.— Ceru, ka jūs abas liksiet aiz auss manus vārdus,— viņa turpināja,— jo tā ir arī jūsu vaina — esat bijušas pārlieku laipnas pret šo tipu. Sakiet viņam pieklājīgi, bet stingri, ka viņa klātbūtne un nodevīgā valoda jūsu mājā nav vēlama.

Skārleta trīcēja dusmās un būtu varējusi saslieties kā kumeļš, kas jūt svešu, rupju roku pie pavadas, taču viņai trūka drosmes runāt. Misis Merivedera varēja vēlreiz aizrakstīt viņas mātei. «Ja vien es drīkstētu skaidri teikt, ko domāju par tevi un tavu valdīšanas kāri, tad tu gan dzirdētu!» viņa klusībā piktojās.

—   Un mums vēl jādzird, ka tik aizskaroši runā par mūsu svēto lietu!— misis Merivedera, taisnīgās dusmās vārīdamās, turpināja.— Kas mūsu lietu netur svētu, to vajadzētu pakārti Jūs abas vispār nedrīkstat ar viņu vairs runāt! Dieva dēļ, Mellij, kas tev kaiš?

Mellija bija bāla kā krīts, viņas acis likās milzīgi lielas.

—   Es tomēr runāšu ar viņu,— viņa klusi teica,— es nebūšu pret viņu nepieklājīga, es .viņam neliegšu pie mums nākt.

Misis Merivederas elpa ar lielu spēku izlauzās no krūtīm. Krustmātes Pitijas apaļās lūpas pavērās, tēvocis Pīters pagriezās un paskatījās atpakaļ.

«Kādēļ man nebija drosmes to pateikt?» Skārleta pa pusei greizsirdīgi, pa pusei ar apbrīnu domāja. «Kur šis mazais, bailīgais zaķēns ņēmis drosmi spītēt vecajam pūķim?»

Melānijai drebēja rokas, bet viņa steigšus turpināja, it kā baidīdamās, ka varētu atkal zaudēt drosmi.

—   Es nevaru būt ļauna pret viņu to vārdu dēļ, jo… tas gan bija nepieklājīgi, ka viņš to teica tik skaļi, tas bija gluži nepareizi… bet… bet… arī Ešlijs domā tāpat, un es nevaru aizliegt cilvēkam nākt manā mājā tādēļ vien, ka viņš domā tāpat kā mans vīrs. Tas būtu netaisni.

Misis Merivedera bija attapusies un laida vaļā:

—   Mellij Hamiltone, tādus melus es savu mūžu vēl nebiju dzirdējusi. Vilkšu ģimenē nekad nav bijis gļēvuļu.

—   Neesmu teikusi, ka Ešlijs būtu gļēvs,— Melānija atbildēja, un viņas acis iezibējās.— Es tikai saku, ka viņš domā tāpat kā kapteinis Batlers, vienīgi viņš savas domas izteic citos vārdos, un viņš, protams, savus uzskatus neklāsta tējas vakaros un viesībās, bet man viņš tā raksta.

Skārletā pamodās sirdsapziņas pārmetumi, un viņa sāka prātot, ko gan Ešlijs bija rakstījis, kas Melliju varētu pamudināt izteikt tādu apgalvojumu. Bet viņa bija visu aizmirsusi. Melānija laikam bija zaudējusi prātu.

—   Ešlijs man rakstīja, ka mums nevajadzētu ar jenkijiem karot,— Melānija steidzīgi turpināja.— Mūsu valstsvīri un oratori mūs esot tikai uzkūdījuši ar saviem lozungiem un aizspriedumiem. Ešlijs uzskata, ka visā pasaulē nav nekā tāda, kas spētu atsvērt postu, ko karš mums vēl nodarīs. Pēc viņa domām, karā vispār nav nekā cildena, tikai netīrumi un posts.

«Ak, tā vēstule,» Skārleta nodomāja, «tad re, ko viņš gribējis teikt!»

—   Tam es nevaru ticēt,— misis Merivedera nesatricināmā pārliecībā atbildēja.— Tu būsi viņu pārpratuši.

—   Es Ešliju nekad nepārprotu,— Melānija mierīgi, kaut ari drebošām lūpām atbildēja.— Es viņu pilnīgi saprotu. Viņš domā tāpat kā kapteinis Batlers, vienīgi tik asi neizsakās.

—   Tev vajadzētu kaunēties tik pieklājīgu cilvēku kā Ešlijs salīdzināt ar tādu nelieti kā kapteinis Batlers. Tātad arī tev mūsu lielā lieta nav nekas?

—   Es… es nezinu, ko lai domāju,— Mellija nedroši iesāka. Liesmainais saviļņojums bija pārgājis, viņa pati bija nobijusies no savas vaļsirdības.— Es ietu nāvē par mūsu lietu, Ešlijs arī, bet… es domāju… labāk atstāšu domāšanu vīriešiem, viņi taču daudz gudrāki.

—   Kaut kas nedzirdēts,— misis Merivedera šņāca.— Ei, Pīter, tu tak brauc garām manai mājai!

Tēvocis Pīters bija tik uzmanīgi klausījies sarunā aiz muguras, ka bija pabraucis garām Merivederu durvīm, nu viņš rāva zirgu atpakaļ. Vecā dāma izkāpa, viņas cepures lentes plīvoja kā buras vētrā.

—   To tu vēl nožēlosi!— viņa teica.

Tēvocis Pīters uzšāva zirgam ar pātagu.

—   Jaunās dāmas, jums vajadzētu kaunēties mis Pitiju tā uztraukt,— viņš rājās.

—   Es nebūt neesmu uztraukta,— Pitija negaidot atbildēja, un tiešām — citkārt viņa arī daudz niecīgāku uztraukumu dēļ būtu kritusi ģībonī.— Mellij, mīļā, es zinu, tu to teici, tikai aizstāvēdama mani. Es tiešām priecājos, ka Dollija dabūja mācību. Viņa ir pārāk valdonīga. Bet kur tu ņēmi tādu drosmi? Un vai tu maz drīkstēji par Ešliju tā runāt?

—   Bet tas ir tiesa,— Melānija atbildēja un sāka klusi raudāt.— Es nekaunos par to, ka viņš tā domā. Karš viņam liekas nejēdzība, un tomēr viņš gatavs cīnīties un mirt. Tur vajag daudz lielākas drosmes nekā cīnīties par labu un taisnu lietu.

—   Ak kungs, mis Mellij, neraudiet taču te, Persiku ielā!— tēvocis Pīters norāja Melliju un skubināja zirgu.— Ļaudis par to briesmīgi tenkos. Pagaidiet taču, kamēr būsiet mājās.

Skārleta klusēja. Viņa pat nepaspieda roku, ko Melānija, mierinājumu lūgdamās, bija ielikusi viņas rokā. Ešlija vēstules viņa bija lasījusi tikai ar vienu nolūku — lai zinātu, vai viņš vēl mīl viņu. Nu Melānija daudzām vietām, kam Skārleta bija tikai pavirši pārskrējusi, deva jaunu jēgu un nozīmi. Viņa nesaprata, kā tik nevainojams, ideāls cilvēks — viņas Ešlijs kaut vienā jautājumā varēja būt vienis prātis ar samaitāto, nelietīgo Retu Batleru. Skārleta domāja: «Viņi abi zina patiesību par šo karu, tikai Ešlijs ir ar mieru par to mirt, bet Rets ne. Un, man liekas, tas pierāda Reta veselo prātu.» Mirkli viņa aizturēja elpu bailēs, ka varējusi par Ešliju tā domāt «Viņi abi redz briesmīgo patiesību, un Rets priecājas, ka to saprot un var ļaudis ar to kaitināt,— turpretī Ešlijs tikko spēj panest šo atziņu.»

Tas viss galīgi sajauca galvu.

XIII

Misis Merivederas paskubināts, doktors Mīds šajā lietā iejaucās ar avīzes rakstu. Viņš gan neminēja Retu Batleru vārdā, tomēr nevienam nebija šaubu, uz ko raksts attiecas. Redaktors, jauzdams šī materiāla svarīgumu un tā sensacionālo piegaršu, ievietoja to avīzes otrajā lapaspusē — tas bija uzkrītošs jaunievedums, jo parasti abas pirmās lapaspuses aizņēma sludinājumi par vergiem, mūļiem, arkliem, zārkiem un namiem, tāpat ari par nelabu slimību ārstēšanu un grūtniecības novēršanas līdzekļiem.

Ārsta slēdzieni pievienojās sašutuma korim, kas visos Dienvidu štatos jau skanēja pret spekulantiem, ierāvējiem un valsts pasūtījumu izpildītājiem. Notikumu gaita Vilmingtonā, svarīgākajā ostā, kopš Čārlstonu bija pilnīgi nobloķējušas jenkiju lielgaballaivas, izraisīja milzu skandālu. Vilmingtonā bija pilna ar spekulantiem, kam bija skaidra nauda un kas uzpirka veselas kuģu kravas, lai paglabātu tās līdz nākamajam cenu paaugstinājumam. Tā arī vienmēr notika — arvien pieaugošais visnepieciešamāko preču trūkums dzina cenas augstāk un augstāk. Civiliedzīvotājiem bija vai nu jāmēģina kaut kā iztikt, vai arī jāmaksā spekulantu pieprasītās summas. Nabadzīgie un mazturīgie cieta arvien lielāku trūkumu. Konfederācijas naudas vērtība kritās, un ļaudīs modās neprātīga tieksme pēc visāda veida greznības. Blokādes lauzējiem bija uzdots ievest tikai visnepieciešamākās preces. Tirdzniecība ar greznumlietām bija atļauta vienīgi kā blakus nodarbošanās. Taču viņi piepildīja kuģus ar dažādiem dārgiem niekiem, bet precēm, bez kurām tiešām grūti iztikt, tilpnēs vairs neatlika vietas.

Turklāt — dienvidniekiem par postu — darbojās tikai viena dzelzceļa līnija: no Vilmingtonas uz Ričmondu. Miltu mučeles un kastes ar gaļu uzkrājās starpstacijās, no kurām tās nevarēja nogādāt tālāk, un produkti neglābjami sabojājās, toties spekulanti, kas pārdeva vīnu, kafiju un zīda drēbes, arvien kaut kā izmanījās savas preces jau divas dienas pēc to pienākšanas Vilmingtonā negādāt Ričmondā.

Arvien skaļākas kļuva baumas, ka Rets Batlers ne tikai aizturot savu četru kuģu atvestās preces iklz nākamajam cenu pacēlumam, bet arī uzpērkot citu kuģu kravas. Runāja, ka viņš esot nodibinājis sabiedrību ar vairāk nekā miljons dolāru kapitāla, tā darbojoties Vilmingtonā un uzpērkot kontrabandas preces, tiklīdz kuģi pietauvojoties ostā. Stāstīja, ka šai sabiedrībai gan Vilmingtonā, gan Ričmondā esot vairāki desmiti ar pārtikas precēm un audumiem līdz jumtam piebāztu noliktavu. Naids pret viņu un viņam līdzīgiem spekulantiem auga ar katru dienu.

«Konfederācijas flotes blokādes nodaļā kalpo daudzi drošsirdīgi patrioti,» Mīds rakstīja, «pašaizliedzīgi vīri, kas riskē ar savu dzīvību un īpašumu, lai dienvidnieki varētu izturēt līdz galam. Visi godīgie pilsoņi savās sirdīs ir ar šiem vīriem, un nevienam neskauž niecīgā peļņa, ko tie gūst ar savu bīstamo darbu. Šie vīri prot uzupurēties, un tāpēc mēs tos cildinām un slavējam. Par viņiem te nav runa.

Taču ir nelieši, kas blokādes dienesta aizsegā cenšas remdēt savu ieraušanas kāri. Uz šiem kraukļiem ciivēku izskatā es gribu vērst mūsu varonīgās tautas taisnīgās dusmas. Viņi ieved atlasu un mežģīnes laikā, kad mūsu kareivji mirst aiz zāļu trūkuma, viņi pielādē savus kuģus ar tēju un vīnu, bet mūsu varoņiem jālokās sāpēs morfija trūkuma dēļ. Man riebjas šie vampīri, kas izsūc Roberta Lī vīru sirdsasinisl Šie nelieši pat blokādes lauzēja vārdu padarījuši riebīgu visu patriotu acīs. Kā gan mēs varam paciest šos neliešus, kas staigā lakādas kurpēs, kamēr mūsu dēli kailām kājām iet kaujā? Kā gan mēs varam paciest, ka tie dzer šampanieti un ēd zosu aknu pastētĻ kamēr mūsu kareivji drebinās pie ugunskuriem un grauž plikus kaulus? Es aicinu visus tēvzemi mīlošos pilsoņus padzīt šos ļaudis no mūsu vidus!»

Atlanta izlasīja sava orākula rakstu, kauliņi bija mesti, un lojālie pilsoņi steidzās triekt Retu Batleru ratā.

No visām mājām, kur kapteinis 1862. gada nogalē vēl bija gaidīts ciemiņš, mis Pitipatas nams bija atlicis gandrīz vai vienīgais, kurā viņš 1863. gadā vēl drīkstēja spert kāju. Ja nebūtu Melānijas, viņš arī tur diezin vai tiktu laists iekšā. Krustmātei Pitijai ikreiz uznāca lēkmes, kad Batlers parādījās pilsētā. Viņa ļoti labi zināja, ko viņas draudzenes saka par kapteiņa vizītēm, taču viņai nekad nebija drosmes izdzīt šo vīru laukā. Ikreiz, kad Batlers ieradās Atlantā, viņa saknieba lūpas un teica, ka iziešot tam pretī un aizliegšot spert kāju pār slieksni. Taču ikreiz, kad viņš ar kādu sainīti rokā un glaimiem uz lūpām ieradās, krustmātes apņemšanās izgaisa.

—  Tiešām nezinu, ko lai dara,— Pitipata vaimanāja,— viņš tikai paskatās uz mani, un mani jau pārņem nāves bailes — ko gan viņš darītu, ja es viņam to pateiktu?! Viņam taču tik nelaba slava. Kā jūs domājat, vai viņš man sistu… ak, kaut nu Čārlijs vēl būtu dzīvs! Skārlet, tev jāsaka viņam, ka viņš vairs nedrīkst nākt pie mums, bet saki to pieklājīgi, vai dzirdi?… Ak, es nabadzīte! Man tā vien šķiet, ka tu viņu vēl pamudini nākt, un visa pilsēta par to runā, un ko gan tava māte domās par mani, ja viņa to dabūs zināt? Mellij, arī tu nedrīksti būt tik laipna pret viņu. Esi vēsa un atturīga, tad viņš pats sapratīs. Ai, Mellij, kā tev liekas, varbūt man labāk aizrakstīt pāris vārdu Henrijam un lūgt, lai viņš runā ar kapteini Batleru?

—   Nav nepieciešams,— Melānija teica,— un arī nelaipna es pret viņu nebūšu. Manuprāt, ļaudis izturas kā aunu bars. Tenkās, ko doktors Mīds un misis Merivedera par viņu izplata, nav ne kripatas patiesības. Kapteinis savu mūžu nav atņēmis un neatņems bada cietējiem pārtiku. Viņš taču man pašai iedeva simt dolāru bāreņiem. Esmu pārliecināta, ka viņš ir tikpat īstens patriots kā mēs visi, tikai par lepnu, lai aizstāvētos. Tu taču zini, cik vīrieši mēdz būt stūrgalvīgi, ja tos aizskar.

Krustmāte Pitija nekā daudz nezināja par vīriešiem un viņu stūrgalvību, tāpēc varēja tikai nevarīgi nokārt mazās, tuklās rociņas. Skārleta jau sen bija samierinājusies ar Melānijas tieksmi visos redzēt tikai labo. Melānija, protams, ir muļķe, bet tur jau neko nevarēja līdzēt.

Skārleta zināja, ka Rets Batlers nav patriots, bet tas viņai bija vienalga. Viņai galvenais bija mazās dāvanas, ko tas viņai atveda, sīkumi, ko dāma drīkstēja pieņemt bez sirdsapziņas pārmetumiem. Kur gan citur viņa pie tagadējām cenām būtu ņēmusi adatas, matu saspraužamos un gardumus, ja būtu aizliegusi Ballēmm nākt viesos? Nē, tad jau ērtāk bija novelt atbildību uz krustmāti Pitiju, kas galu galā te bija saimniece, viņu uzraudze un morāles sargātāja. Skārleta zināja, ka visa pilsēta tenko par Reta vizītēm viņu mājā. Taču visa Atlanta zināja, ka Melānijas Vilksas reputācija ir nevainojama, un, ja Melānija aizstāvēja Retu Batleru, tad pat viņa apciemojumus nevarēja uzskatīt par gluži nepieklājīgiem.

Protams, patīkamāk būtu bijis, ja Rets būtu atteicies no savām ķecerībām. Tad Skārletai būtu patīkamāk viņa sabiedrībā pastaigāties pa Persiku ielu.

—  Ja jūs arī tā domājat, kādēļ jūs to sakāt?— viņa rājās. — Daudz jaukāk būtu, ja jūs domātu, ko gribētu, bet turētu muti.

—  Tā ir jūsu taktika, vai ne, jūs, zaļacainā liekule?— viņš atbildēja.— Skārlet, Skārlet, man tiešām šķita, ka esat drosmīgāka, man šķita, ka īri vienmēr runā, ko domā, un neraizējas, kas būs pēc tam. Sakiet man taisnību, Skārlet: vai jums reizēm arī nav viegli turēt mēli aiz zobiem?

—   Nu, protams,— Skārleta ar nepatiku atzinās,— galu galā ir taču garlaicīgi rītā, pusdienā un vakarā klausīties tikai par «mūsu svēto lietu». Bet, žēlīgais dievs, Ret, ja es to atzītu, neviens ar mani vairs nerunātu un neviens vīrietis ar mani vairs nedejotu.

—   Protams, tas būtu briesmīgi, jādejo taču par katru cenu, un es apbrīnoju jūsu savaldīšanos,— bet es nudien nespēju šai ziņā jums līdzināties. Es nevaru tīstīties patriotiskas romantikas togā, kaut arī man tā būtu daudz ērtāk. Ir pietiekami daudz muļķu, kas cīņā pret blokādi liek uz spēles savu pēdējo centu. Tie pēc šā kara būs pliki un nabagi. Es netiecos stāties viņu rindās, negribu vairot nedz patriotu, nedz nabagu skaitu. Lai viņi patur savu svēto oreolu. Viņi to tiešām pelnījuši — šoreiz es runāju nopietni —, bet nepaies ne gads, kad tas būs viņu vienīgais īpašums.

—   Kā jūs varat tik riebīgi runāt?! Jūs taču ļoti labi zināt, ka Anglija un Francija drīz cīnīsies mūsu pusē.

—   Bet, Skārlet, to jūs droši vien būsiet lasījusi avīzē. Es brīnos par jums. Nesāciet nu lasīt avīzes. Sieviešu smadzenēm tās ir kaitīgas. Skaidrības labā teikšu, ka pirms mēneša biju Anglijā. Varu jums galvot — Anglija Konfederācijai nepalīdzēs. Anglija nekad neliek naudu uz sliktu zirgu. Tādēļ jau tā ir Anglija. Turklāt resnā holandiete, kas tagad sēd Anglijas tronī, ir dievbijīga dvēsele un neieredz verdzību. Angļu vērptuvju strādnieki var dieva vārdā nomirt badā, tādēļ ka netiek ievesta mūsu kokvilna, bet neviens tur nepacels zobenu, lai aizstāvētu verdzību. Kas attiecas uz Franciju, tad tagadējā Napoleona vājā atdarinātāja ir pārāk aizņemta ar Meksiku, lai vēl lauzītu galvu par mums. Tieši otrādi, šis karš frančiem ir ļoti izdevīgs, jo mums tagad nav laika padzīt viņu pulkus no Meksikas… Nē, Skārlet, ārzemju palīdzība ir tikai laikrakstu izdomājums, lai uzturētu dienvidnieku drosmi un izturību. Dienvidnieku liktenis jau izlemts. Vēl viņi dzīvo kā kamieļi no sava kupra, bet arī vislielākais kupris nav neizsmeļams. Es paredzu, ka man būs darbs vēl sešus mēnešus. Bet tad būs beigas. Es pārdošu savus kuģus kādam muļķa anglim, kas domās, ka ar tiem vēl var nopelnīt. Lai būtu kā būdams, es par to neraizējos. Esmu diezgan naudas nopelnījis. Tā noguldīta zeltā Anglijas bankās. Ar šejienes nevērtīgajiem papīriem jau nekā nevar iesākt.

Kā arvien, Skārleta lieliski saprata Batleru. Kaut arī ļaudis viņa vārdus uzskatīja par nelietīgu nodevību, Skārletai tie skanēja kā veselā saprāta balss. Turklāt viņa skaidri apzinājās, ka tā runāt ir nekrietni un ka viņai īstenībā vajadzētu Batleru nosodīt. Viņa tomēr nenosodīja, tikai izlikās to darām. Tā bija cienīgāk, tā dāmai pieklājās.

—   Man šķiet, ka misters MIds par jums rakstīja taisnību, kapteini Batler, un, ja gribat nomazgāties tīrs, jums atliek vienīgi iestāties armijā, kad būsiet pārdevis savus kuģus. Jūs taču bijāt kadets Vestpointā un…

—  Jūs runājat kā baptistu sludinātājs draudzes saietā. Bet ja nu es nemaz negribu nomazgāties tīrs? Kādēļ man jācīnās par sabiedrisko iekārtu, kas mani izstūmusi? Priecājos, ka tā sašķīst tūkstoš gabalos.

—   Par kādu iekārtu jūs runājat? Nekā neesmu par to dzirdējusi,— viņa strauji iebilda.

—   Bet jūs taču esat šās sabiedriskās iekārtas daļa, tāpat kā es biju; un varu saderēt, ka jūs to cienāt tikpat maz kā es. Kādēļ es esmu Batleru ģimenes melnā avs? Varu jums pateikt. Es nevarēju un negribēju dzīvot saskaņā ar Čārlstonas likumiem. Bet Čārlstona — tā ir Dienvidu būtība, to iemiesojums. Jūs droši vien vēl neesat pilnīgi iepazinusi, cik Dienvidi ir briesmīgi garlaicīgi. Un cik visi šie aizspriedumi ir muļķīgi un bezjēdzīgi! Te daudz kas jādara tikai tādēļ, ka ļaudis vienmēr tā darījuši, un tikpat daudz ko nedrīkst darīt tikai tāpēc, ka tas nav pieņemts. Šie aizspriedumi ar savu nejēdzību jau daudzkārt noveduši līdz izmisumam. Mana atsacīšanās precēt jauno dāmu, par kuru droši vien jau būsiet dzirdējusi, bija pēdējais piliens viņu pacietības kausā. Kādēļ man bija jāprec muļķa zoss tikai tāpēc vien, ka negadījums mani aizkavēja pirms tumsas pārvest viņu mājās, un kādēļ man vajadzēja viņas trakulīgajam brālim ļaut, lai tas mani nošauj, ja pats pratu labāk tēmēt nekā viņš? Ja es būtu bijis džentlmenis, es, protams, būtu ļāvis, lai viņš mani sacaurumo. Tādējādi es ar savām asinīm būtu nomazgājis traipu no Batleru ģimenes ģerboņa, bet — man nu reiz patīk dzīvot, tādēļ es labāk izvēlējos dzīvību un baudu savu dzīvi. Kad iedomājos savu brāli, kurš cienīgi dzīvo starp Čārlstonas svētajām govīm, un viņa resno sievu, viņu balles Cecīlijas dienā un viņu apnicīgos risa laukus, tikai tad īsti apzinos, cik pareizi esmu darījis, pārtraukdams visus sakarus ar šo vidi. Skārlet, mūsu dzīves veids šeit, Dienvidos, ir tikpat novecojis kā feodālisms. Jābrīnās, ka tas vēl arvien velk dzīvību. Bet reiz tam jāizzūd, un patlaban tas notiek. Un jūs gribat, lai es klausos, ko man stāsta tādi pļāpas kā Mīds — ka rnūsu lieta esot svēta un taisna? Lai sajūsminos, bungu rīboņu dzirdot, lai ķeru musketi un skrēju uz Virdžīniju liet savas asinis? Par ko jūs mani uzskatāt? Nav manā dabā skūpstīt rīksti, ar ko mani per. Dienvidi un es — mēs esam norēķinājušies. Dienvidi mani kādreiz izstūma. Bet es tomēr neaizgāju bojā — gluži otrādi, es no Dienvidu agonijas izsitu tik daudz naudas, ka tā man atlīdzinās par zaudētajām kārtas tiesībām.

—   Man tas liekas riebīgi un naudkārīgi,— Skārleta atbildēja. Taču šo spriedumu viņa izteica nedomājot. Batlera monologa lielāko tiesu viņa bija laidusi gar ausīm — kā jebkuru sarunu, kuras temats nebija viņa pati,— un tomēr viņai likās, ka tas bija skanējis diezgan prātīgi. Cik daudzām muļķībām bija jāpadodas, ja gribēja pieklājīgi dzīvot labā ģimenē! Tad bija jāizliekas, ka viņas sirds guļ kapā, lai gan patiesībā tā nemaz nebija. Kā viņi visi bija uztraukušies, kādu brēku bija sacēluši, kad viņa tirdziņā bija dejojusi! Kā ļaudis šausmās iepleta acis un rauca pieres, kad viņa kaut ko darīja vai teica. Un tomēr viņai nepatika, ka Batlers uzbrūk tieši tam, kas viņai pašai sagādā visvairāk ciešanu. Viņa tik ilgi bija dzīvojusi starp ļaudīm, kas pieklājīgi slēpa vai izskaistināja savas jūtas, ka izbijās, dzirdot pati savas domas tik kailos vārdos ietvertas.

—   Naudkārīgi? Nē, tikai tālredzīgi. Var jau būt, ka tas ir viens un tas pats. Vismaz tūļas tā apgalvo. Jebkurš Dienvidu štatu pilsonis, kam 1861. gada sākumā bija tūkstoš dolāru skaidrā naudā, būtu varējis izdarīt to pašu, ko es. Taču maz bija to, kas izmantoja izdevību. Es, piemēram, tieši pirms Samteras forta krišanas, kad ostas vēl bija brīvas, par smiekla naudu nopirku vairākus tūkstošus ķīpu kokvilnas un aizvedu uz Angliju. Tās vēl tagad guļ Liverpūles noliktavās. Neesmu tās pārdevis. Turēšu tās tik ilgi, kamēr angļu vērptuvēm kokvilna būs nepieciešama kā ēst, un tad tās man maksās jebkuru cenu, ko es prasīšu. Un es pārāk nebrīnīšos, ja dabūšu dolāru mārciņā.

—   Tad jums ilgi būs jāgaida!

—   Domāju, ka ne. Kokvilna jau tagad maksā septiņdesmit divus centus mārciņā. Skariet, kad karš būs galā, es būšu bagāts vīrs un tikai tādēļ, ka biju tālredzīgs — piedodiet!— naudkārīgs. Kādreiz jums jau teicu — ir divas iespējas nopelnīt daudz naudas: valsti ceļot vai to izpostot. Būvēšanas gaitā tas iet lēni, toties sabrukumā ātri. Neaizmirstiet manus vārdus. Varbūt tie jums kādreiz noderēs.

—   Es protu novērtēt labu padomu,— Skārleta teica tik sarkastiski, cik vien varēja.— Bet man jūsu padoma nevajag. Vai domājat, ka mans tēvs ir nabags? Viņam ir daudz vairāk naudas, nekā es mūžā varu iztērēt, turklāt man vēl ir Čārlza

īpašumi.

—  Baidos, ka franču aristokrāti domāja tāpat — līdz tam brīdim, kad tiem bija jākāpj uz ešafota.

Rets Batlers pastāvīgi aizrādīja Skārietai, cik nepareizi ir valkāt melnas drēbes, ja viņa tik un tā piedalās visos sarīkojumos. Viņam patika spilgtas krāsas. Skārletas sēru drēbes un krepa plīvuri no cepures līdz papēžiem viņu reizē smīdināja un apvainoja. Tomēr Skārleta palika pie drūmīgi melnajām drēbēm un skumjā plīvura, jo zināja, ka pilsēta tenkotu vēl negantāk, ja viņa nepaciestos vēl dažus gadus, iekām atkal sāktu valkāt krāsainas drēbes, un galvenais — kā viņa to izskaidrotu mātei?

Rets vaļsirdīgi pateica, ka melnā plīvurā viņa atgādinot vārnu un melnās drēbes darot viņu desmit gadus vecāku nekā patiesībā. Pēc šādām negalantām piezīmēm Skārleta tūliņ skrēja pie spoguļa pārbaudīt, vai tiešām izskatās divdesmit astoņus, nevis kā astoņpadsmit gadus veca.

—   Domāju, ka lepnums jums neļaus izskatīties pēc misis Merivederas,— viņš zobojās,— un ka gaume jums neļaus ar ķēmīgu plīvuru liekuļot bēdas, kuras jūs nekad neesat izjutusi. Gribu ar jums saderēt: divu mēnešu laikā melnā cepure un plīvurs pazudīs no jūsu galvas, un jūs valkāsiet modernu Parīzes cepurīti.

—   Nerunāsim vairs par to,— Skārleta teica. Viņa piktojās, ka Batlers atkal netieši pieminējis Čārlzu. Rets tai laikā gatavojās kuģot uz Eiropu un atvadījās, ironiskā smīnā savilcis lūpas.

Pēc pāris nedēļām viņš kādā starojošā vasaras rītā parādījās ar raibi izrotātu cepuru kārbu rokā un, redzēdams, ka Skārleta viena mājās, attaisīja kārbu. Zem zīdpapīra kārtām slēpās cepure, kuru ieraugot viņa iesaucās: «Ai, cik burvīga!» Viņa tik sen nebija redzējusi jaunus apģērba gabalus, tik sen un tik sāpīgi bija jutusi to trūkumu, ka šis Parīzes modelis viņai likās īsts brīnums. Tā bija tumši zaļa tafta cepure ar nespodru muarē iedrēbi. Zem zoda sasienamās lentes bija tik platas kā viņas roka un arī nespodri zaļas, un ap malu viļņoja lieliskas zaļas strausa spalvas.

—   Uzlieciet,— Rets smaidīdams teica.

Viņa skrēja pie spoguļa, uzlika cepuri galvā, atglauda matus, lai būtu redzami auskari, un sasēja lentes zem zoda.

—   Kā izskatās?

Viņa pagriezās uz pirkstgaliem un atmeta galvu, strausa spalvas noviļņoja vien. Viņa zināja, cik skaista ir, viņai nemaz nebija jāmeklē apstiprinājums Reta Batlera acīs. Zaļo lenšu un strausa spalvu atēnā viņas seja izskatījās pavedinoša, acis dzirkstīja kā tumšzaļi smaragdi.

—   Ai, Ret, kam pieder šī cepure? Gribu to nopirkt. Atdošu jums par to pēdējo centu!

—   Tā ir jūsu,— viņš teica,— kam gan zaļa krāsa vēl tik labi piestāvētu? Varbūt domājat, ka esmu aizmirsis jūsu acu krāsu?

—   Vai tiešām jūs to taisni man likāt uztaisīt?

—   Protams, turklāt uz kārbas rakstīts «Rue de la Paix»\ ja jums tas kaut ko izteic.

Tas Skārletai nekā neizteica — viņa tikai uzsmaidīja sev, spogulī skatīdamās. Šai mirklī viņai tiešām viss bija vienalga. Viņa tikai redzēja, ka ar šo skaisto cepuri galvā — tādu viņa pirmoreiz kopš diviem gadiem bija uzlikusi — izskatās burvīga. Ar tādu cepuri galvā varēja kalnus gāzt! Bet tad pēkšņi smaids nozuda no viņas lūpām.

—   Vai jums tā nepatīk?

—   Ai, tā ir skaista kā sapnis, bet cik briesmīgi, ka man šis burvīgais zaļais zīds jāapsedz ar melnu krēpu un spalvas jānokrāso melnas!

Ar vienu lēcienu viņš bija Skārletai blakus, veikliem pirkstiem atraisīja lenti zem viņas zoda, un nākamajā mirklī cepure atkal bija kārbā.

—   Ko jūs darāt? Jūs taču teicāt, ka tā esot mana.

—   Bet ne tādēļ, lai jūs to pārvērstu par sēru cepuri. Gan atradīšu kādu citu dāmu ar zaļām acīm, kas pratīs novērtēt manu gaumi.

—   Nē, to jūs nedrīkstat! Nomiršu, ja to nedabūšu. Lūdzu jūs, Ret, neesiet tik ļauns, atdodiet!

—   Lai jūs to padarītu tikpat riebīgu kā citas jūsu cepures? Nē!

Skārleta abām rokām turēja cepures kārbu. Vai tiešām šo brīnišķīgo cepuri, kas viņu vērta tik jaunu un burvīgu, valkās cita sieviete? Nemūžam! Vienu mirkli viņa iztēlojās Pitijas un Melānijas šausmas. Viņa iedomājās, ko teiks ļaudis, un viņai pārskrēja baiļu trīsas. Tomēr vēlēšanās būt neatvairāmai izrādījās stiprāka.

1 Iela Parīzē, kur tolaik atradās paši lepnākie veikali.

—  Apsolu jums, ka to nepārtaisīšu. Bet nu atdodiet.

Ar vieglu, ironisku smīnu Batlers atdeva kārbu un noskatījās, kā viņa atkal uzliek cepuri, sakārto to un grozās pie spoguļa.

—  Cik tā maksā?— viņa pēkšņi jautāja garu seju.— Man ir tikai piecdesmit dolāru, bet pēc mēneša.. .

—   Konfederācijas naudā tā maksātu apmēram divus tūkstošus dolāru,— viņš teica un smīkņāja par izbailēm viņas sejā.

—   Ak dievs… bet ja es jums tagad dotu piecdesmit un vēlāk, kad…

—   Bet es nemaz negribu naudu,— viņš teica,— tā ir dāvana.

Skārletai mute palika vaļā. Vīriešu dāvanām bija savas

robežas, kuras nebija pieņemts pārkāpt. Tās bija ļoti strikti novilktas robežas.

«Konfektes un puķes, mans bērns,» Elena bija pastāvīgi atkārtojusi, «un varbūt vēl kāds dzeju krājums, albums vai flakoniņš sejas ūdens — lūk, viss, ko dāma no vīrieša drīkst pieņemt. Bet dārgas dāvanas — nemūžam, pat no līgavaiņa ne. Nekad nedrīkst pieņemt rotaslietas vai apģērba gabalus, arī cimdus vai kabatas lakatiņus ne. Tiklīdz tu neatsacīsies no tādām dāvanām, tu vairs nebūsi dāma, un vīrieši, to zinādami, atļausies dažādas vaļības.»

«Ak dievs!» Skārleta nodomāja un paskatījās vispirms uz sevi spogulī, tad Reta neizdibināmajā sejā.

«Es tiešām nespēju šo cepuri atraidīt. Tā ir burvīga. Tad jau labāk lai Rets atļaujas kādu vaļību, pavisam nelielu, protams. ..» Viņa izbijās pati no savām domām un nosarka. — Es… es jums došu piecdesmit dolārus…

—   Ja jūs to darīsiet, es iemetīšu naudaszīmes notekā vai, vēl labāk, likšu, lai aizlūdz par jūsu dvēseli. Jūsu dvēselei droši vien pietiks ar nedaudzām misēm.

Viņai negribot bija jāsmejas, un smaidošais atspulgs ar zaļo cepuri tūliņ izšķīra visu.

—   Ko jūs īsti gribat no manis?

—   Es gribu jūs tiktāl pavest ar skaistām dāvanām, lai nekas vairs nepaliktu pāri no jūsu ideāliem un lai jūs būtu pilnīgi manā varā,— Batlers teica.— Bērns, nepieņem no vīriešiem neko, ja nu vienīgi konfektes un puķes!— viņš zobojās, un Skārleta sāka smieties.

—   Jūs esat viltīgs blēdis, jūs ar savu melno dvēseli, Ret Batler. Jūs labi zināt, ka tik skaistu cepuri nevar atraidīt.

Viņa acis zobgalīgi iezibējās, tomēr nepārprotami uzteica viņas skaistumu.— Mis Pitijai jūs, protams, varat stāstīt, ka esat man devusi līdzi tafta un zaļa zīda paraugus un cepures modeļa zīmējamu un ka tādēļ es no jums neņēmu vairāk par piecdesmit dolāriem.

—   Nē, teiksim, ka simtu, un krustmāte to visiem izstāstīs, un ļaudis kļūs zaļi aiz skaudības un nosodīs manu izšķērdību. Un tomēr, Ret, tik dārgas dāvanas jūs nedrīkstat man vest. Jūs esat ļoti jauks, bet vairāk es tiešām neko nevarētu pieņemt

—   Ak tā? Nu tad es jums vedīšu dāvanas, cik ilgi man pašam patiks un kamēr vien atradīšu kaut ko, kas jūs varētu darīt vēl burvīgāku. Es jums atvedīšu tumši zaļu muarē audumu, kas labi saderēs ar jūsu cepuri. Bet es gribu jums teikt, ka nemaz neesmu tik jauks. Es jūs iekārdināšu ar cepurēm, drēbēm un rotaslietām un novedīšu līdz bezdibenim. Neaizmirstiet, ka es neko nedaru tāpat, bez nolūka un neko nedodu, ja man nav cerības kaut ko saņemt pretī. Es nevienam neko nedodu par velti.

Viņa melnās acis pētīja Skārletas seju, kavējās pie viņas lūpām. Skārleta nolaida acis un juta savādu satraukumu. Nu viņš atļausies tās vaļības, no kurām Elena bija brīdinājusi. Nu viņš noskūpstīs viņu vai mēģinās noskūpstīt, un viņa samulsumā nezināja, kā izturēties. Varbūt viņš atkal noraus viņai cepuri no galvas, lai atdāvinātu to kādai citai dāmai? Bet, ja viņa atļautu Batleram kādu mazu, pavisam mazu vaļību, varbūt viņš atvestu viņai vēl citas brīnišķīgas mantiņas cerībā saņemt jaunu skūpstu. Vīriešiem tik ļoti patika sievietes skūpstīt. .. dievs vien zina, kādēļ. Ļoti bieži tie jau pēc viena skūpsta iemīlējās līdz ausīm un sāka uzvesties kā negudri, ja meitene prata tos turēt pa gabaliņu. Būtu tik uztraucoši, ja Rets Batlers viņā iemīlētos, atzītos mīlestībā un lūgtu skūpstu vai rokasspiedienu. Jā, viņa bija ar mieru dot tam mazu bučiņu.

Bet Rets nemaz netaisījās Skārletu skūpstīt Viņa to uzlūkoja sānis caur skropstām un čukstēja:

—   Ak tad jūs neko nedodat par velti? Un ko jūs tagad vēlaties no manis?

—   Gan jau redzēsim.

—   Nu, ja jūs iedomājaties, ka varēsit mani precēt par šo cepuri, tad jūs maldāties,— viņa teica un pārgalvīgi papurināja cepuri, tā ka spalvas noplīvoja vien.

Zem Batlera mazajām ūsām pazibēja baltie zobi.

—   Madame, jūs sev pārāk glaimojat. Es neprecēšu nedz jūs, nedz kādu citu. Neesmu radīts laulības dzīvei.

—   Nē, tiešām?— Viņa bija apjukusi un gaidīja, ka nu Rets beidzot atļausies kādu vaļību.— Es pat nedomāju dot jums skūpstu.

—   Bet kādēļ tad jūs tā savelkat lūpiņas?

—  Ak,— viņa satrūkās, paskatījusies spogulī un ieraudzījusi, ka viņas sarkanās lūpas tiešām pastiepušās, it kā skūpstu gaidot.— Ak!— viņa vēlreiz iesaucās, tad vairs nespēja savaldīties un cirta kāju pret grīdu.— Jūs esat nekaunīgākais cilvēks, kādu jebkad esmu redzējusi! Taisieties, ka tiekat prom no manām acīm!

—  Ja jūs tiešām to sacītu no sirds, tad jūs cirstu kāju uz cepures, nevis uz grīdas. Ak dievs, kālab tā uztraukties? Jūs pati zināt, ka cepure jums lieliski piestāv! Nu, Skārlet, saminiet cepuri, lai redzu, ko jūs domājat par mani un manām dāvanām.

—   Neiedrošinieties tai pieskarties!— viņa iesaucās, satvēra cepuri aiz lentes un pāris soļu atkāpās. Klusi smiedamies, Rets tuvojās un saņēma viņas rokas.

—   Ai, Skārlet, jūs esat tik jauna, jūs plosāt manu sirdi,— viņš teica.— Es jūs noskūpstīšu, tieši to jau jūs gaidāt.

Viņš nevērīgi noliecās un pavirši pieskārās ar ūsām Skārletas vaigam.— Kā jums liekas, vai jums tagad nevajadzētu pieklājības dēļ man sist?

Viņa spītīgi paskatījās Batleram acīs un ieraudzīja to tumšajā dzelmē tik pārgalvīgu jautrību, ka negribot sāka smieties. Kā viņš spēja kaitināt ar savām ākstībām! Ja viņš to negribēja precēt, pat ne skūpstīt, ko tad viņš īsti gribēja? Ja viņš nebija iemīlējies, kādēļ tad tik bieži nāca ciemos un nesa dāvanas?

—   Tā taču būtu labāk, Skārlet. Es jūs samaitāšu pavisam. Ja esat prātīga, dzeniet mani projām — ja varat. No manis ļoti grūti tikt vaļā, un es taču jūs kaitīgi ietekmēju.

—   Jūs tā domājat?

—   Vai tad jūs to nemanāt? Kopš mūsu satikšanās tirdziņā jūsu dzīve nav vairs nevainojama, un tā ir galvenokārt mana vaina. Kas jūs pamudināja dejot, kas jūs piespieda atzīties, ka mūsu lieta jums nešķiet ne cildena, ne svēta? Kas jums lika teikt, ka turat par nelgām vīriešus, kuri mirst skanīgu frāžu dēļ? Kas jums palīdzēja dāvāt vecajām dāmām neizsmeļamu vielu tenkošanai? Kas jūs vairākus gadus par agru izvilināja no sērām, un visbeidzot — kas jūs pamudināja pieņemt tādu dāvanu, kādu neviena kārtīga dāma nedrīkst pieņemt?

—   Jūs sev glaimojat, kaptein Batler, Visu, ko jūs te uzskaitījāt, es būtu paveikusi arī bez jūsu palīdzības.

—   Par to es šaubos,— Batlers teica, un pēkšņi viņa seja kļuva mierīga un nopietna.— Jūs vēl arvien būtu Čārlza Hamiltona atraitne ar salauztu srrdi, un visi jūs slavētu par jūsu pašaizliedzīgo darbu slimnīcā. Kādreiz vēlāk. ..

Bet Skārleta neklausījās. Viņa skatījās spogulī un domāja, ka jau pēcpusdienā varētu uzlikt jauno cepuri un aiznest puķes atspirgušajiem virsniekiem uz slimnīcu.

Viņai nenāca prātā, ka Batlera vārdos ir daļa patiesības. Viņa neapzinājās, ka tieši Rets Batlers atvēris viņas atraitnības cietuma durvis, lai viņa atkal būtu karaliene starp jaunajām meitenēm — brīdī, kad viņas jaunības un skaistuma dienas jau likās skaitītas. Viņa nejauta arī, ka Batlera ietekmē jau tālu atkāpusies no Elenas mācībām. Pārvērtība bija noritējusi lēni, gandrīz nemanāmi. Viens mazs stingrās tikumības pārkāpums šķita piedodams, likās, tam nebija nekāda sakara ar nākamo, pēc viņas domām, nevienam no šiem grēciņiem nebija sakara ar kapteini Batleru. Viņa nemaz neapzinājās, ka pēc šā vīrieša pamudinājuma noziegusies pret daudziem dāmu pieklājības likumiem, kurus Elena viņai tik neatlaidīgi bija mācījusi.

Viņa tikai redzēja, ka nekad vēl nav valkājusi tik burvīgu cepuri kā šī, kas turklāt ne centa nemaksāja, un domāja, ka Rets viņā iemīlējies, vai nu viņš to atzīst vai ne. Un gan jau šis stūrgalvis to atzīs, par to viņa parūpēsies.

Nākamajā dienā Skārleta ar suku rokā un matadatām pilnu muti stāvēja pie spoguļa un izmēģināja jauno frizūru, par ko Meibella, kura tikko bija pārbraukusi no Ričmondas, bija teikusi, ka galvaspilsētā tā esot pēdējā mode. To sauca «kaķis, pele un žurka», un tā sagādāja diezgan lielas grūtības. Matus izšķīra vidū celiņā un abās pusēs satina trijos ruļļos, citu par citu mazākā; augstāko, celiņam vistuvāko, sauca par «kaķi». «Kaķis» un «žurka» bija viegli nostiprināmi, toties ar «peli» varēja nomocīties līdz izmisumam, jo tā arvien spruka ārā no matadatām. Viņa tomēr bija cieši apņēmusies šos kustoņus savaldīt, jo vakariņās gaidīja ierodamies Retu Batleru. Viņš nepalaida garām neievērotu nevienu pārmaiņu viņas apģērbā vai frizūrā.

Cīnīdamās ar spītīgajām cirtām,— aiz piepūles sviedri spiedās uz pieres,— viņa lejā priekšnamā izdzirda vieglus, veiklus soļus: Melānija bija pārnākusi no slimnīcas. Tad, dzirdēdama viņu skrienam augšā pa kāpnēm — pa divi kāpieniem reizē, Skārleta pusceļā apturēja roku ar matadatu. Kaut kas nebija kārtībā, jo parasti Melānija kustējās gandrīz tikpat lēni un apdomīgi kā veca dāma. Durvis atsprāga vaļā, un Melānija iedrāzās istabā pietvīkušu, apjukušu seju, gluži kā nedarbā pieķerts bērns.

Vaigi viņai bija vienās asarās, cepure bija noslīdējusi uz muguras un karājās tikai lentēs. Melānija kaut ko turēja cieši rokā saspiestu, un viņai līdzi istabā ieplūda stiprs lētu smaržu vilnis.

—   Ai, Skārlet!— viņa sauca, aizvēra durvis un iekrita gultā. — Vai krustmāmiņa jau mājā? Skārlet, man tāds kauns, ka vai jāmirst! Es gandrīz paģību, un iedomājies, Skārlet, tēvocis Pīters draudēja pastāstīt krustmātei Pitijai!

—   Ko pastāstīt?

—   Ka es runāju ar… mis… ar misis…— Melānija vēdināja pietvīkušo seju ar kabatas lakatiņu,— ka es runāju ar to sarkanmataino sievieti, Bellu Votlingu!

—  Ak dievs, Mellij!— Skārleta bija tik izbijusies, ka varēja viņu tikai platām acīm uzlūkot.

Bella Votlinga bija tā sarkanmatainā sieviete, ko viņa Atlantā pirmajā dienā bija uz ielas ievērojusi. Šai laikā tā bija kļuvusi par visā pilsētā slavenu palaistuvi. Kareivjiem līdzi Atlantā bija ieradušās daudzas prostitūtas, tomēr Bella atšķīrās no pārējām ar saviem liesmaini sarkanajiem matiem un izaicinošo apģērbu. Persiku ielā vai citos labākos rajonos viņa reti spēra kāju, bet, ja kādreiz parādījās, godīgās dāmas steidzīgi manījās pāri ielai, lai grieztu netiklei ceļu. Un Melānija bija ar šo sievišķi runājusi! Nebija brīnums, ka tēvocis Pīters bija pārskaities.

—   Ja krustmāte Pitija to uzzinās, es nomiršu! Tu taču zini, ka viņa vispirms paģībs, bet tad izkladzinās pa visu pilsētu. Un tad es būšu pagalam,— Melānija šņukstēja,— un es taču nemaz nebiju vainīga. Es taču nevarēju vienkārši aizbēgt. Tas būtu nepieklājīgi. Skārlet, man viņas tik žēl! Vai es esmu ļoti slikts cilvēks, ja es tā jūtu?

Morālā puse Skārletu nemaz neinteresēja. Kā labi audzinātu dāmu lielākā daļa, viņa juta neatvairāmu ziņkāri par visu, kam bija kāds sakars ar netiklām sievietēm.

—   Ko viņa gribēja? Par ko viņa runāja?

—   Ai, viņas valoda bija vienkārši briesmīga, bet es redzēju, cik ļoti viņa, nabadzīte, pūlas runāt pareizi. Es iznācu no slimnīcas, tēvocis Pīters vēl nebija atbraucis, un es domāju iešu kājām. Gāju garām Emersonu dārzam, un tur viņa stāvēja aiz žoga. Paldies dievam, Emersoni patlaban Meikonā. Viņa teica: «Lūdzu, misis Vilksa, vai drīkstu ar jums drusku parunāt?» Nez no kā viņa dabūjusi zināt manu vārdu? Man vajadzēja iet tālāk, cik ātri vien spēju, bet es. .. zini, Skārlet, viņa izskatījās tik bēdīga, un viņas skatiens bija tik lūdzošs. Viņa bija ģērbusies gluži melnās drēbēs un uzlikusi melnu cepuri, viņa nebija ari krāsojusies un, ja neņēma vērā sarkanos matus, izskatījās tiešām pieklājīgi, un es vēl nepaspēju atbildēt, kad viņa teica: «Zinu, ka man nevajadzētu ar jums runāt,— es mēģināju uzrunāt misis Elsingu, bet tā vecā tītaru mātīte iebēga slimnīcā.»

—   Vai tā arī teica — tītaru mātīte?— Skārleta iesmējās.

—   Lūdzu, nesmejies! Tur nav nekā jocīga. Izrādās, ka šī mis… šī sieviete… arī vēlas kaut ko darīt slimnīcas labā. Iedomājies… viņa piedāvājusies ik rītus apkopt ievainotos. Misis Elsinga viņai aizliegusi pat kāju spert slimnīcā. Tad viņa man teica: «Es taču arī gribu kaut ko palīdzēt, vai tad es neesmu dienvidniece tāpat kā jūs?» Ai, Skārlet, tas mani tiešām aizkustināja — padomā, arī viņa grib palīdzēti Gluži pazudusi viņa taču nevar būt, ja jau vēlas kalpot taisnajai lietai. Kā tev šķiet — vai esmu slikta, ja tā domāju?

—   Ak dievs, Mellij, kāda tam nozīme?! Ko vēl viņa tev teica?

—   Viņa teica, ka esot novērojusi visas dāmas, kas gājušas uz slimnīcu, un viņai licies, ka man esot… laipna seja, tādēļ viņa mani uzrunājusi. Viņai esot drusku naudas, viņa gribot, lai es to pieņemu un izlietoju slimnīcas vajadzībām un nevienam nesaku, no kurienes tā nākusi. Bet kas tā par naudu! To iedomājoties vien, man metas tumšs acu priekšā. Biju briesmīgi uztraukta un vēlējos ātrāk tikt no viņas vaļā, tādēļ steigā pateicu: «Jā, tiešām, jūs esat ļoti laipna,»— vai citas līdzīgas muļķības, un viņa pasmaidīja un teica: «Tas tiešām kristīgi no jūsu puses,»— un iespieda man rckā šito netīro mutautu. Vai tu jūti šo smaržu?

Melānija parādīja ļoti netīru un stipri iesmaržotu vīriešu kabatlakatu, kurā bija iesieti daži naudas gabali.

—   Viņa sirsnīgi tencināja un laikam teica ari, ka tagad katru nedēļu nesīšot man naudu, un tai mirklī tēvocis Pīters brauca garām un mani ieraudzīja.

Melānija raudādama ieslīga spilvenā.

—   Un, redzēdams, ar ko es runāju, viņš sāka uz mani kliegt Uz mani vēl nekad neviens nav tik brutāli bļāvis. Viņš auroja: «Tūliņ kāpiet ratos!» Es, protams, tā arī darīju. Viņš visu ceļu mani lamāja, un es viņam neko nevarēju paskaidrot. Viņš dzīrās visu izstāstīt krustmātei Pitijai. Skārlet, es tevi lūdzu, ej lejā un saki Piteram, lai viņš klusē. Tevi viņš varbūt klausīs. Krustmāmiņu ķers trieka, ja viņa dabūs zināt, ka esmu uzklausījusi šo sievieti. Esi tik laba, Skārlet!

—  Jā, tūliņ, paskatīsimies tikai, cik tur naudas. Liekas tīri smags.

Viņa atraisīja mezglu, un uz gultas izbira zelta monētu sauja.

—   Skārlet, te taču piecdesmit dolāru zeltā!

Melānija kā apmāta skaitīja spožos naudas gabalus. — Saki — vai tev liekas pareizi, ka naudu, kas. .. kas… tā pelnīta, izlieto mūsu kareivju labā? Kā tu domā, vai dievs sapratīs, ka viņa gribējusi palīdzēt, un neņems vērā to, ka nauda aptraipīta? Kad iedomājos, cik daudz slimnīcai vajadzību. ..

Bet Skārleta neklausījās. Viņa rūpīgāk apskatīja netīro kabatlakatu — un pēkšņi jutās pazemota un sašutusi. Stūrī bija monogramma ar burtiem «R. K. B.». Viņas skapīša atvilktnē glabājās tieši tāds pats kabatlakats, Rets Batlers to vakar bija viņai iedevis, kur ietīt saplūkto pļavas puķu kātus. Viņa bija gribējusi šovakar Batleram to atdot.

Tātad Rets sagājās ar šo nekrietno sievieti un deva tai naudu! Tātad slimnīcai ziedotie dolāri nāca no viņa! Blokādes lauzēja nauda. Un viņam pietika nekaunības skatīties acīs godīgai sievietei, pēc tam kad viņš izciemojies pie šīs netikles! Un viņa, muļķe, gandrīz jau bija noticējusi, ka Batlers viņā iemīlējies. Nu viņai bija skaidrs, ka tā nemaz nav.

Pērkamas sievietes un viss, kas ar tām sakarā, Skārletai likās noslēpumains un atbaidošs. Viņa zināja, ka vīrieši apmeklē tādas sievietes nolūkos, par kuriem dāma vispār nedrīkstēja runāt, bet, ja runāja,— tad tikai čukstus un caur puķēm. Līdz šim viņa bija domājusi, ka pieklājīgi vīrieši pie tādām sievietēm neiet. Nu viņai atklājās gluži jauna, briesmīga patiesība. Nebija izslēgts, ka to darīja visi vīrieši! Viņiem nebija gana, ka paši savām sievām uzmācās ar savām nepieklājībām, viņi vēl uzmeklēja pagrimušas sievietes un maksāja tām! Ak, viņi tomēr bija pārāk nekrietni radījumi. Un Rets Batlers bija nekrietnākais no visiem.

Viņa gribēja iemest kabatlakatiņu Retam sejā, viņa gribēja tam parādīt durvis un nemūžam vairs ar to ne vārda nerunāt Bet nē, tā nevarēja vis. Viņš nedrīkstēja nojaust, ka viņa vispār kaut ko zina par tādu sieviešu eksistenci, kur nu vēl to, ka viņš iet pie netiklēm. Dāma nedrīkstēja tādas būšanas zināt.

«Ai, kaut es nebūtu dāma!» viņa nikni nodomāja. «Tad gan es šim nekaunīgajam tēviņam parādītu!»

Ar saburzīto kabatlakatiņu rokā viņa devās lejā uz virtuvi pie tēvoča Pītera. Eiot garām pavardam, viņa iemeta mutautiņu liesmās un nevarīgās dusmās noskatījās, kā tas sadega.

XIV

1863. gada vasarai tuvojoties, visas sirdis Dienvidu štatos pukstēja straujāk. Par spīti trūkumam un grūtībām, par spīti korupcijai un spekulācijai, par spīti slimībām, ciešanām un nāvei, kas nu jau gandrīz katrai ģimenei bija laupījusi kādu tuvinieku, Dienvidi atkal reiz teica: «Vēl viena uzvara, un karam būs beigas,»— un ticēja savam triumfam vēl drošāk un priecīgāk nekā pagājušajā vasarā. Jenkiji gan bija ciets rieksts, tomēr beidzot arī tas sāka krakšķēt.

Ziemassvētki Atlantā, tāpat kā visos Dienvidu štatos, bija laimīgi un priecīgi. Konfederācijas karaspēks bija guvis varenu uzvaru pie Fredriksbergas. Jenkiju pusē bija tūkstošiem kritušo un ievainoto. Visi gavilēja — liktenis beidzot rādījās labvēlīgs. Cīņās rūdītie karavadoņi bija pierādījuši savas spējas, un visi bija pārliecināti, ka pavasarī, kad cīņa sāksies no jauna, jenkijus satrieks reizi par visām reizēm.

Pienāca pavasaris, un karš atsākās ar jaunu sparu. Maijā Konfederācijas karaspēks atkal izcīnīja lielu uzvaru pie Čanselorsvilas. Dienvidi gavilēja.

Vēl lielākas gaviles sacēla ienaidnieka kavalērijas sakāve Džordžijā, tā izvērtās par īstu Konfederācijas triumfu.

Ļaudis smējās, sita cits citam uz pleca un teica: «Jā, kad vecais Natans Bedfords Forests sāk dzīties šiem pakaļ, tad šie gan ņem kājas pār pleciem!» Aprīļa beigās pulkvedis Streits ar tūkstoš astoņsimt jenkiju kavalēristiem bija mēģinājis konfederātus pārsteigt. Streita uzbrukuma mērķis bija Rouma, pilsēta, kas atradās tikai sešdesmit jūdžu uz ziemeļiem no Atlantas. Viņš bija gribējis sapostīt Dienvidiem tik nepieciešamo dzelzceļa līniju starp Atlantu un Tenesiju un tad virzīties uz dienvidiem, uz Atlantu, lai sagrautu fabrikas un noliktavas, kas bija koncentrētas šai Konfederācijas atbalsta punktā.

Šis pārdrošais trieciens Dienvidiem būtu dārgi maksājis, ja nebūtu vecā Foresta. Ar trīsreiz mazāku karaspēku — bet kas tie bija par vīriem, kas par jātniekiem!— viņš bija gājis Streitam pretī un ievilcis ienaidnieku kaujā, pirms tas bija sasniedzis Roumu, dienām un naktīm viņš tam nebija licis mieru un beigu beigās pat ielencis visu pulku.

Šī ziņa Atlantu sasniedza gandrīz vienā laikā ar Čanselorsvilas uzvaras vēsti, un pilsēta nodrebēja līksmās gavilēs. Uzvara pie Čanselorsvilas varbūt bija ievērojamāka, taču Streita triecienvienības ielenkšana jenkijus darīja vienkārši smieklīgus.

«Ai nē, ar veco Forestu nav labi jokot!» Atlantas ļaudis lepni teica, nebeigdami apcerēt kaujas norisi.

Laimes straume savā varenajā plūdumā aizrāva visus sev līdzi. Tiesa, jenkiji ģenerāļa Granta vadībā jau kopš maija vidus bija aplenkuši Viksbergu, tiesa, dienvidnieki bija cietuši sāpīgus zaudējumus — pie Čanselorsvilas bija nāvīgi ievainots «Akmens sienas» Džeksons, pie Fredriksbergas kritušais ģenerālis Kobs bija bijis viens no drošsirdīgākajiem un spējīgākajiem Džordžijas dēliem. Taču v.ēl viens tāds trieciens kā pie Čanselorsvilas vai Fredriksbergas, un ar jenkijiem būs cauri, tie padosies bez ierunām.

Pienāca jūlija pirmās dienas un tām līdzi baumas, ko telegrammas vēlāk apstiprināja: ģenerālis Lī iemaršējis Pensilvānijā. Lī — ienaidnieka zemē! Lī izaicina ienaidnieku uz kauju! Tā būs šā kara pēdējā cīņa!

Atlanta trakoja uzbudinājumā, priekā un kvēlā atriebības kārē. Nu jenkiji redzēs, ko nozīmē karš pašu zemē. Nu viņi piedzīvos, kā ir, ja izposta auglīgus laukus, nolaupa zirgus un lopus, nodedzina mājas, arestē jaunekļus un sirmgalvjus, bet sievietēm un bērniem liek mirt bada nāvē.

Visi zināja, cik zvērīgi jenkiji bija izrīkojušies Misūri, Kentuki, Tenesijā un Virdžīnijā. Pat mazi bērni mācēja stāstīt par šausmu darbiem, ko jenkiji pastrādājuši iekarotajos apgabalos. Atlantā jau bija ieradušies bēgļi, un pilsēta uzzināja, ko viņi izcietuši. Tur, ziemeļu pierobežas apgabalos, Konfederācijas piekritēji bija mazākumā un dabūja izjust visu pilsoņu kara smagumu — kaimiņš denuncēja kaimiņu, un brālis nosita brāli. Bēgļi vēlējās piedzīvot dienu, kad visa Pensilvānija būs viens-vienīgs ugunsgrēks. Pat labsirdīgu vecu dāmu sejās bija lasāma mežonīga atriebības kāre.

Kad ļaudis dabūja zināt, ka ģenerālis pavēlējis Pensilvānijā neaizskart privātīpašumu, ka par laupīšanu zaldātus soda ar nāvi un ka armija solījusies samaksāt par katru lietu, ko rekvizēja, tikai tautas lielā cieņa pret ģenerāli vēl drusku glāba viņa popularitāti. Kā tad tā? Karavīri nedrīkstēja brīvi rīkoties šo plaukstošo novadu bagātajos mantu kambaros? Ko īsti ģenerālis Lī domāja? Frontes cīnītāji taču cieta badu! Tiem trūka apavu, drānu un zirgu!

Steigā rakstīta zīmīte, ko Darsijs Mīds bija atsūtījis tēvam, vienīgā vēsts, ko Atlanta pirmajās jūlija dienās saņēma tieši no frontes, gāja no rokas rokā un vairoja ļaužu sašutumu.

«Tēv, vai Tu man nevarētu sagādāt zābaku pāri? Jau divas nedēļas skrienu basām kājām, un man nav ne mazāko izredžu dabūt jaunus zābakus. Ja man nebūtu tik lielas kājas, es tos varētu novilkt kādam no kritušajiem jenkijiem, kā citi dara, bet es neesmu atradis nevienu, kam būtu tāds pats izmērs kā man. Ja dabū zābakus, nesūti tos pa pastu. Pa ceļam kāds var nozagt Lai Fils man tos atved ar vilcienu. Drīz jums aizrakstīšu, kur atrodamies, patlaban zinu tikai to, ka dodamies uz ziemeļiem. Mēs tagad esam Merilendā, un visi runā, ka mēs iešot tālāk uz Pensilvāniju…

Tēv, es domāju, ka mēs varētu jenkijus kārtīgi paārstēt ar viņu pašu zālēm, bet ģenerālis to aizliedz, taču es tīri vai būtu ar mieru, ka mani nošauj par acumirkļa prieku nodedzināt jenkiju māju. Šodien mēs gājām gar brīnišķīgākajiem kukurūzas laukiem, kādus esmu redzējis. Tāda kukurūza pie mums neaug. Mēs drusku saplūcām vālītes uz savu roku, jo mums visiem gribas ēst, un, ko ģenerālis nezina, par to viņš nevar sodīt. Bet zaļie graudi mums nekā laba nedarīja. Zēniem jau tāpat visiem cauri vēderi un pēc graudiem kļuva vēl ļaunāk. Vieglāk ir soļot ar brūci kājā nekā ar caureju. Tēv, lūdzu, esi tik labs un lūko dabūt man zābakus. Tagad esmu kapteinis, un kapteinim vajadzētu vismaz zābaku, ja ari tam nav jaunas uniformas un uzpleču.»

Bet armija atradās Pensilvānijā, un tas bija galvenais. Vēl viena uzvara, un karam būs beigas, Darsijs dabūs tik daudz zābaku, cik vien vēlēsies, zēni pārnāks mājās, un visi būs atkal laimīgi. Misis Midai saskrēja asaras acīs, kad viņa iedomājās savu zaldātiņu pārnākušu mājās, uz visiem laikiem mājās.

Trešajā jūlijā pēkšņi pārtrūka visi sakari ar ziemeļiem. Tā tas bija līdz ceturtā jūlija pusdienai, tad Atlantas galvenajā štābā sāka pienākt saraustītas un nenoteiktas ziņas. Pensilvānijā, kādas mazas pilsētas Getisbergas tuvumā, bija izcēlušās sīvas cīņas, izvērzdamās par lielu kauju, kurā piedalījušies visi ģenerāļa Lī spēki. Ziņas bija nenoteiktas un pienāca gausi — kauja taču netika ienaidnieka zemē. Jaunumus vispirms uzzināja Merilendā, tad ziņoja tālāk uz Ričmondu, un tikai pēc tam tie nonāca Atlantā.

Sasprindzinājums auga. Pamazām pilsētu pārņēma bailes. Nav nekā ļaunāka par neziņu. Ģimenes, kurām frontē bija dēli, dedzīgi lūdza dievu, kaut nu izrādītos, ka viņu zēni nav gājuši uz Pensilvāniju; tie, kuri zināja, ka viņu tuvinieki ir vienā pulkā ar Darsiju Mīdu, sakoda zobus un teica, ka esot gods piedalīties lielajā kaujā, kurā jenkijus sakaušot reizi par visām reizēm.

Krustmātes Pitipatas mājā trīs sievietes bailīgi raudzījās cita citai acīs, nevarēdamas noslēpt savu satraukumu. Ešlijs bija Darsija pulkā.

Piektajā datumā pienāca ļaunas ziņas — gan ne no ziemeļiem, bet no rietumiem. Viksberga pēc ilgām, sīvām aplenkuma cīņām bija kritusi, līdz ar to Misisipi bija jenkiju rokās no Sentluisas līdz Jaunorleānai. Konfederātu štati bija pārgriezti divās daļās. Jebkurā citā laikā ziņa par šo nelaimi Atlantā būtu izraisījusi bailes un vaimanas, taču tagad neviens neuztraucās par Viksbergu. Visi domāja tikai par ģenerāli Lī, kurš cīnījās Pensilvānijā. Viksbergas zaudējums nebija nekāda katastrofa, ja vien Lī austrumos uzvarēja. Tur bija Filadelfija, Ņujorka, Vašingtona. Ja šīs pilsētas kristu, ziemeļnieki būtu paralizēti un neveiksme pie Misisipi būtu ar uzviju atriebta.

Stundas un dienas vilkās bezgala lēni, melna nelaimes ēna gūlās pār pilsētu, un ļaudis izbijušies raudzījās debesīs, it kā nevarēdami noticēt, ka tās joprojām skaidras, zilas un mākoņu neaizsegtas. Visur — pie namdurvīm, uz trotuāriem un pat ielas vidū — pulcējās sievietes. Viņas mēģināja cita citai iegalvot, ka ziņu trūkums nozīmējot labu, centās izskatīties drošas un cita citu mierināt. Taču briesmīgas baumas par zaudētu kauju un milzīgiem upuriem kā sikspārņi lidoja pa klusajām ielām. Panika dzina iedzīvotājus uz avīžu kantoriem un uz laukumu pie galvenā štāba, kur tie cerēja uzzināt jel kādus jaunumus.

Pūlis bija dīvaini kluss, ļaudis tikai nāca un nāca klāt Neviens tikpat kā nerunāja. Klusums kļuva tikai vēl lielāks, kad atskanēja bieži atkārtotie vārdi: «Vēl nav nekādu ziņu, kauja turpinās.» Ieradās arvien vairāk sieviešu — gan kājām, gan braukšus. Karstums drūzmā un putekļos, ko sacēla nemierīgās kājas, bija gandrīz neizturams. Gaidītāju bālās, nopietnās sejas izteica vairāk nekā visskaļākās vaimanas.

Teju vai visas atlantiešu ģimenes bija sūtījušas šai kaujā dēlu vai brāli, vīru, tēvu vai līgavaini. Mājās palikušie spēja iedomāties tuvinieku nāvi, taču armijas sakāvi — nekad. Šo domu tie izmeta no prāta. Varbūt viņu vīrieši tieši šai mirklī mira Pensilvānijas kalnos, saules izdedzinātā zālē. Varbūt šai mirklī viņu piederīgo rindas gāzās pie zemes kā labība krusā. Tik un tā šī taisnā lieta, par ko viņi cīnījās, nevarēja iet bojā. Šie vīri varēja krist tūkstošiem, viņu vietā kā no pūķa zobu sēklas iz zemes celsies tūkstoši jaunu vīru pelēkās un brūnās drēbēs, ar dumpinieku saucienu uz lūpām. No kurienes viņi radīsies, to neviens nezināja. Bet tik tiešām kā dievs debesīs — ģenerālis Lī spēja darīt brīnumus, un Virdžīnijas armija bija neuzvarama.

Skārleta, Melānija un Pitipata sēdēja savā ekipāžā ar nolaistu jumtu zem saulessargiem «Daily Examiner» kantora telpu priekšā. Skārīetai tik ļoti drebēja rokas, ka saulessargs viņai virs galvas šūpojās. Aiz uztraukuma Pitijai deguns apaļajā sejā raustījās kā trusim. Vienīgi Melānija sēdēja kā akmenī cirsta, un viņas tumšās acis pletās arvien platākas. Divu stundu laikā viņa tikai vienu pašu reizi ierunājās, krustmātei ožamo pudelīti pasniegdama, un tā bija vienīgā reize mūžā, kad viņa ar krustmāti runāja vēsi un asi.

— Krustmāt, ņem un od, ja tev paliek nelabi, tikai — to es tev saku: ja tu gribi ģībt, tad ģībsti, un tēvocis Pīters tevi aizvedīs mājās. Es no šejienes neiešu, prom, kamēr nebūšu kaut ko uzzinājusi, un Skārletu arī nelaidīšu.

Skārleta ir nedomāja aiziet no vietas, kur varēja kaut ko uzzināt par Ešlija likteni. Nē, viņa neietu projām arī tad, ja krustmāte Pitija mirtu nost. Ešlijs kaut kur cīnījās, varbūt bija ievainots, un avīzes kantoris bija vienīgā vieta, kur varēja dabūt zināt patiesību.

Skārleta pārlaida skatienu pūlim un redzēja daudzus paziņas un kaimiņus. Misis Mīda ar nošķiebušos cepuri galvā, viņai blakus piecpadsmit gadus vecais Fils, abas māsas Maklūras, kas pūlējās novaldīt drebošās augšlūpas, lai noslēptu savus zirga zobus. Misis Elsinga stāvēja taisni kā spartiešu māte, un par viņas nemieru liecināja vienīgi no mezgla izlīdušās sirmo matu cirtas. Turpat blakus — spokaini bālā Fanija Elsinga. Par brāli Hjū viņa taču nebūtu tā baiļojusies — vai tiešām viņai frontē bija pielūdzējs, par kuru neviens nezināja?

Misis Merivedera sēdēja ratos un glāstīja roku Meibellai. Meibella bija grūta, ar tādu vēderu vispār nedrīkstētu rādīties ļaudīs, nelīdzēja nekāda aizsegšanās ar lakatu. Par ko tad šī tā raizējās? Nebija dzirdēts, ka Luiziānas pulks arī būtu Pensilvānijā. Viņas mazais zuāvs taču atradās drošībā Ričmondā.

Ļaužu pūļa malā radās kustība — Rets Batlers sava zirga mugurā uzmanīgi virzījās tuvāk krustmātes Pitijas pajūgam. Skārleta domāja: «Retam gan ir drosme — pietiktu taču ar niecīgāko ieganstu, lai pūlis saraustītu viņu gabalos. Viņš taču nav uniformā.» Vērodama Batleru tuvojamies, viņa domāja, ka pati varētu pirmā tam uzbrukt. Kā viņš, tik kopts un labi paēdis, dārgu cigāru mutē, iedrošinājās mirdzošos lakādas zābakos un elegantā linu audekla uzvalkā jāt visskaistākajā zirgā, kamēr Ešlijs un visi citi kailām kājām, karstumā iztvīkusi, izsalkuši, dizentērijas novārdzināti, cīnījās ar jenkijiem!

Ļauni skatieni vērsās pret Batleru, bet viņš mierīgi tuvojās caur drūzmu. Vecie vīri rūca bārdā, un misis Merivedera, kas ne no kā nebaidījās, mazliet paslējās ratos un skaļā, skaidrā balsī teica:— Spekulants!— Viņas balss tonis šo vārdu darīja par visrupjāko, visindīgāko apvainojumu. Kapteinis Batlers nelikās dzirdam, viņš noņēma cepuri, Melliju un Pitiju sveicinādams, piejāja Skārletai cieši klāt, pieliecās un klusi teica:— Vai tagad Mīdām nebūtu īstais brīdis turēt parasto runu par uzvaru, kas lido pār mūsu karogu kā triumfējošs ērglis?

Skārletas nervi bija līdz sāpēm sasprindzināti, viņa apcirtās kā satracināta kaķe, pār viņas lūpām jau lauzās asi vārdi, taču Batlers ar rokas mājienu viņu apklusināja.

—   Nācu dāmām paziņot,. ka nupat biju galvenajā štābā,— viņš skaļi teica.— Nupat pienākuši pirmie kritušo saraksti.

Pēc šiem vārdiem starp tuvāk stāvošajiem, kas bija dzirdējuši viņa paziņojumu, sākās klusa čaloņa. Pūlis sakustējās, grasīdamies steigties pa Vaitholas ielu uz galveno štābu.

—   Neejiet!— Batlers iesaucās, paceldamies seglos un izstiepdams roku.— Saraksti jau piesūtīti abām avīzēm, patlaban tos iespiež. Palieciet šeit!

—   Ai, kapteini Batler,— Mellija iesaucās asarām acīs,— cik jūs labs, ka atnācāt mums to pateikt! Kad sarakstus izliks?

—   Kuru katru mirkli, madame. Saņemtie ziņojumi jau pusstundu atrodas redakcijā. Dežūrvirsnieks vienkārši neļāva to ļaudīm sacīt, kamēr saraksti nebija iespiesti, baidīdamies, ka pūlis varētu ielauzties birojā. Lūk, redziet!

Atvērās avīzes kantora sānu logs, un pa to pasniedzās roka ar garām, šaurām, melnu krāsu notraipītām slejām, ko klāja sīku vārdu salikums. Pūlis plēsās ap tām, rāva lapas vidū pušu, un ikviens, kam bija palaimējies satvert lapu, atpakaļ kāpdamies, mēģināja tikt ārā no pūļa, lai varētu izlasīt. Tālāk stāvošie spiedās uz priekšu un kliedza: «Laidiet, laidiet!»

—   Ņem pavadu!— Rets Batlers strupi iesaucās, nolēca no zirga un pasvieda tēvocim Pīteram pavadu. Sievietes redzēja viņa platos plecus virs pūļa galvām, kamēr viņš nesaudzīgiem grūdieniem virzījās uz priekšu. Drīz viņš nāca atpakaļ ar vairākām slejām rokā; vienu viņš pasvieda Melānijai, citas izdalīja dāmām tuvākajos ratos — abām māsām Maklūrām, misis Mīdai, Merivederai un Elsingai.

—   Ātrāk, Mellij!— Skārleta nespēja valdīties. Sirds viņai skaļi klauvēja, redzot, ka Mellijai tā dreb rokas, ka viņa nemaz nespēj lasīt.

—   Ņem tu,— Mellija čukstēja, un Skārleta tai izrāva lapu no rokas.

— kur bija burts V? Tur, lejā, gluži notraipīts. — Vaits,— viņa drebošā balsī lasīja,— Viikinss… Vinns… Zebulons… Ai, Mellij, viņš nav minēts, viņa nav starp tiem! Ai, dieva dēļ, krustmāmiņ! Mellij, ožamo sāli! Turi viņu, Mellij!

Mellija, prieka asarām līstot, turēja mis Pitijas galvu un pielika tai ožamo pudelīti pie deguna. Skārleta atbalstīja resno, veco dāmu no otras puses. Sirds viņai gavilēja. Ešlijs bija dzīvs, viņš nebija minēts pat starp ievainotajiem. Žēlīgais dievs, liktenis bija viņu saudzējis!

Viņa izdzirda klusu vaidu, pagriezās un redzēja Faniju Elsingu pieglaužam galvu mātei pie krūtīm. Kritušo saraksts izslīdēja no ratiem un nokrita zemē. Misis Elsingas plānās lūpas drebēja, kad tā apskāva meitu un klusā balsī teica kučierim: «Uz mājām, ātri!» Skārleta pārlaida acis sarakstam. Hjū Elsings, Fanijas brālis, nebija minēts, tātad Fanijai bijis kāds draugs, kurš tagad bija kritis. Apkārt stāvošie līdzjūtīgā klusumā atbrīvoja ratiem ceļu, un tiem sekoja mazie, pītie rati ar Maklūru poniju. Mis Feita pati turēja grožus, viņas seja bija kā akmenī cirsta, un šoreiz lūpas aizklāja viņas zobus. Mis Houpa stīvi sēdēja viņai blakus un cieši turējās māsai pie svārkiem. Viņas izskatījās kā vecas sievas. Viņu jaunākais brālis Daless bija viņu mīlulis un abu neprecēto dāmu vienīgais tuvinieks. Daless bija kritis.

—   Mellij, Mellij!— Meibella priecīgi sauca.— Renē ir sveiks un vesels un Ešlijs arī! Ai, paldies dievam!— Lakats viņai bija noslīdējis no pleciem, un viņas grūtniecība bija skaidri redzama, taču viņai un misis Merivederai tas šai brīdī bija vienalga.— Ai, misis Mīda! Renē…— Viņai aizlūza balss. — Skaties, Mellij!… Misis Mīda,— Darsijs taču nebūs…

Misis Mīda skatījās klēpī un nepacēla galvu, arī vārdā saukta. Toties mazā Fila seja viņai blakus bija kā atvērta grāmata, kurā visi varēja lasīt.

—  Ai, māt,— viņš nevarīgi teica.

Misis Mīda pacēla acis un sastapa Mellijas skatienu.

—   Nu viņam vairs nevajag zābaku,— viņa neskanīgā balsī teica.

—   Ai, mīļā!

Mellija sāka šņukstēt, pieslēja krustmāti Pitiju Skārietai pie pleca, izkāpa no ratiem un steidzās pie misis Mīdās.

—   Māt, tev taču vēl esmu es,— Fils teica, neveikli pūlēdamies mierināt bālo sievieti,— un, ja tu mani tagad laistu, es sakautu visus jenkijus.

Misis Mīda saķēra dēlu aiz rokas, it kā mūžīgi gribētu viņu tā turēt, un teica «nē!» aizžņaugtā balsī.

—   Fil, paliec klusu!— Melānija uzsauca, iekāpa ratos pie misis Mīdās un apskāva to.— Vai tu domā, ka mātei ar to būs līdzēts, ja ari tu aiziesi un noliksi savu galvu? Tādas muļķības savu mūžu vēl nebiju dzirdējusi. Brauc mājā — ātri!

Kad Fils satvēra grožus, Melānija pagriezās atpakaļ uz Skārletas pusi.— Kad būsi krustmāmiņu laimīgi aizvedusi mājās, atnāc pie Mīdiem. Kapteini Batier, vai jūs to nepaziņotu doktoram? Viņš ir slimnīcā.

Pajūgs virzījās caur pūli, kas pamazām sāka izklīst, dažas sievietes raudāja aiz prieka, bet daudzas izskatījās apmātas, it kā vēl nespētu aptvert smago zaudējumu. Skārleta, galvu nodūrusi, pārlasīja notraipīto sarakstu, meklēdama draugu vārdus. Zinot, ka Ešlijs sveiks un vesels, viņa varēja domāt arī par citiem. Ai, cik saraksts bija garšl Cik smagas nodevas bija samaksājusi Atlanta un visa Džordžijai

«Dievs debesīs! Kalverts Reifords, leitnants.» Reifs! Pēkšņi viņa atcerējās sen pagājušo dienu, kad viņi abi kopā bija aizbēguši no mājām, bet tad, tumsai metoties, tomēr bija nolēmuši iet atpakaļ, jo gribējās ēst un bija bailes no nakts.

«Fontēns Džozefs, kareivis.» Mazais, īgnais Džo! Un Sallijai nupat vēl no viņa bija piedzimis bērns!

«Monro Lafaijets, kapteinis.» Viņš bija saderinājies ar Ketlīnu Kalverti. Nabaga Ketlīna, viņai divkāršas bēdas: brālis un līgavainis. Bet Sallijas zaudējums bija vēl lielāks: brālis un vīrs.

Ai, tas bija briesmīgi! Viņa gandrīz baidījās lasīt tālāk. Krustmāte Pitipata smagi elpoja viņai pie pleca, Skārleta nevērīgi atgrūda veco dāmu karietes stūrī un lasīja tālāk.

Tas taču nevarēja būt… sarakstā trīs Tārltoni? Varbūt burtlicis steigā aiz pārskatīšanās atkārtojis vienu un to pašu vārdu? Tomēr nē. Te nu viņi bija. «Tārltons Brentons, leitnants.»—«Tārltons Stjuarts, kaprālis.»—«Tārltons Tomass, kareivis.» Un Boids bija kritis jau pirmajā kara gadā un atdusējās kaut kur Virdžīnijā. Visi četri Tārltoni bija krituši. Toms un jautrie, valodīgie dvīņubrāļi ar garajām kājām un mūžīgajām aušībām… Boids ar aso mēli un dejas skolotāja grāciju…

Viņa nespeja lasīt tālāk. Viņa negribeja zināt, vai saraksta ir vēl kāds no jaunajiem vīriešiem, ar kuriem viņa bija kopā augusi, ar kuriem bija dejojusi, flirtējusi un skūpstījusies. Viņa labprāt būtu sākusi skaļi raudāt, lai atbrīvotos no dzelzs nagiem, kas aizžņaudza kaklu.

—   Bēdīgi!— Rets teica.

Viņa pacēla acis. Viņa bija aizmirsusi par kapteiņa klātbūtni.

—   Daudz jūsu draugu?

Viņa pamāja ar galvu un izmisīgi meklēja vārdus. — Gandrīz no katras ģimenes… un visi… visi trīs Tārltoni.

Batlera seja bija mierīga un nopietna, gandrīz drūma, viņa acīs nebija ne vēsts no izsmiekla.— Tas vēl nav viss,— viņš teica.— Tie tikai pirmie saraksti, tie nav pilnīgi. Rīt iznāks garāks saraksts.— Viņš runāja klusā balsī, lai apkārtējos pajūgos nedzirdētu.— Skārlet, man liekas — ģenerālis Lī zaudējis šo kauju. Galvenajā štābā dzirdēju, ka viņš atkāpies uz Merilendu.

Viņa izbijusies pacēla acis. Viņa nedomāja par neveiksmi, bet par nākamajiem kritušo sarakstiem. Viņa bija tā priecājusies, ka sarakstā nebija Ešlija vārda, un nemaz nebija domājusi par tālāko. RītS Varbūt viņš jau bija miris, bet viņa to uzzinās tikai rīt vai varbūt tikai pēc nedēļas.

—   Ai, Ret, kādēļ cilvēkiem jākaro? Vai nebūtu labāk, ja jenkiji būtu nēģerus izpirkuši… ja mēs tos būtu atlaiduši brīvībā… nebūtu jāpiedzīvo šīs šausmas.

—   Par melnajiem nav runa, Skārlet. Viņi ir tikai iegansts. Kari būs vienmēr, jo vīrieši grib karu. Sievietes ne, bet vīrieši gan. Jā, viņi to vērtē augstāk par sieviešu mīlestību.

Batlera mute savilkās ierastajā ironiskajā smīnā, viņa seja atkal bija zaudējusi nopietnību. Viņš sveicinādams pacēla plato Panamas cepuri.

—   Dzīvojiet sveika! Uzmeklēšu doktoru Mīdu. Bīstos, ka viņš šai mirklī nesapratīs, kāda tā ir likteņa ironija, ka tieši man ir lemts aiznest viņam šo ziņu. Vēlāk gan viņu droši vien pārņems šausmas, iedomājoties, ka nelietīgs spekulants viņam paziņojis par varoņa nāvi.

Skārleta stiprināja krustmāti ar karstvīnu, apguldīja gultā, atstāja Prisiju un ķēkšu sargu vietā un devās pāri ielai pie Mīdiem. Augšstāvā misis Mīda ar Filu gaidīja pārnākam ārstu, Melānija sēdēja viesistabā un klusi sarunājās ar dažām līdzjūtīgām kaimiņienēm. Viņa darbojās ar adatu un šķērēm, pārtaisīdama sēru ģērbu, ko misis Elsinga bija aizdevusi misis Mīdai. Visā mājā jau varēja saost paštaisītas melnas krāsas virumu. Raudošā ķēkša lielā veļas katlā maisīja visas misis Mīdās drēbes.

—   Kā viņai klājas?— Skārleta klusi jautāja.

—   Viņai nav asaru,— Melānija teica.— Cik briesmīgi, ja sieviete nevar izraudāties! Nezinu, kā vīrieši panes lielas bēdas bez asarām. Droši vien viņi ir stiprāki un drošsirdīgāki nekā sievietes. Viņa saka, ka pati braukšot uz Pensilvāniju tam pakaļ. Vīrs nevar atstāt slimnīcu.

—  Tas taču viņai būs briesmīgi grūti! Vai tad Fils nevar braukt?

—   Viņa baidās, ka Fils tūliņ iestāsies armijā, ja tiks projām. Viņš ir liels saviem gadiem, un viņi pieņem jau sešpadsmit gadus vecus zēnus.

Kaimiņienes cita pēc citas atvadījās, negribēdamas būt klāt, ārstam pārnākot. Skārleta un Melānija palika vienas viesistabā pie šuvekļa. Melānija izskatījās bēdīga, bet mierīga, kaut arī asaras bira uz ģērba, ko viņa turēja rokā. Viņai noteikti nebija vēl ienācis prātā, ka slaktiņš turpinās un ka tas var aiznest arī Ešlija dzīvību. Līdz nāvei izbiedēta, Skārleta nezināja, vai atkārtot Reta vārdus un meklēt Melānijas bēdās apšaubāmu gandarījumu vai labāk paturēt dzirdēto sevī. Beigu beigās viņa nolēma klusēt. Melānija nedrīkstēja manīt, ka viņa baiļojas par Ešliju. Skārleta pateicās dievam, ka visiem, arī Mellijai un Pitijai, šorīt bija pieticis savu rūpju un ka neviens viņu nebija novērojis.

Kādu brīdi klusu gaidījušas, viņas izdzirda troksni ārā un caur aizkariem redzēja, kā doktors Mīds nokāpj no zirga. Pleci viņam bija salīkuši, galva tik zemu noslīgusi, ka sirmā bārda izpletās uz krūtīm kā vēdeklis. Lēni viņš ienāca mājā, nolika cepuri un somu, ne vārda neteicis, noskūpstīja abas viešņas un devās augšā pa kāpnēm. Pēc brīža lejā nokāpa Fils, ļoti lamzacīgs ar savām garajām kājām un rokām. Abas jaunās sievietes ar skatienu aicināja viņu pakavēties pie tām, taču viņš izgāja ārā pa namdurvīm, apsēdās uz kāpņu augšējā pakāpiena un atbalstīja galvu rokās.

Melānija nopūtās.

—   Fils dusmojas, ka viņam neatļauj cīnīties ar jenkijiem. Viņam jau piecpadsmit gadu! Ai, Skārlet, kāda laime, ka ir tāds dēls!

—   Lai to nošauj?— Skārleta teica un domāja par Darsiju.

—   Labāk, ja ir dēls, kaut arī tam jāmirst, nekā kad nav neviena bērna,— Melānija teica un sāka šņukstēt.— Bet tu to nesaproti, Skārlet, tev taču ir mazais Veids. Ai, Skārlet, es tik ļoti gribētu bērnu! Droši vien tev liekas nepieklājīgi, ka es to tik nekautrīgi saku, bet tā nu tas ir. To grib katra sieviete.

Skārleta tikai ar pūlēm savaldījās, neizteikuši nicīgu piezīmi.

—   Ja dieva prāts būtu atņemt man Ešliju,— Melānija turpināja,— man liekas, es to pārciestu. Es gan labāk gribētu mirt, bet dievs man dotu spēku to pārciest. Bet briesmīgi būtu, ja viņš kristu un man nebūtu no viņa bērna, kas mani varētu mierināt. Ai tu, laimīgā Skārlet! Tu zaudēji Čārliju, bet tev vismaz ir viņa dēls. Ja Ešlijs kristu, man nebūtu nekā. Skārlet, piedod man, bet reizēm es biju tik greizsirdīga uz tevi…

—   Greizsirdīga… uz mani?— Skārleta vainas apziņā sarāvās.

—   Jā, tādēļ ka tev ir dēls, bet man nav. Reizēm es sev mēģināju iestāstīt, ka Veids ir mans bērns, jo tas ir tik briesmīgi, ka nav bērna.

—   Muļķības!— Skārleta atvieglināta noteica. Viņa uzmeta ātru skatienu trauslajam stāvam un nosarkušajai sejai, kas bija noliekta pār šuvekli. Melānija varēja ilgoties pēc bērniem, taču viņa nebija radīta, lai bērnu iznēsātu. Viņa nebija daudz lielāka par divpadsmit gadus vecu meiteni, šauriem gurniem un plakanām krūtīm. Skārletai derdzās jau iedoma vien, ka Melānijai varētu būt bērns. Šī iedoma saistījās ar daudzām būšanām, par kurām viņai riebās domāt. Ja Melānijai būtu bērns no Ešlija, Skārleta justos gluži kā neģēlīgi aplaupīta.

—   Lūdzu, piedod, ka es tā runāju par Veidu. Es viņu tik ļoti mīlu. Tu taču neļaunojies uz mani?

—   Neesi nu aušīga,— Skārleta īsi atteica,— izej ārā un parunājies ar Filu. Viņš raud.

XV

Konfederātu karaspēks, paguris pēc Getisbergas sagrāves, bija atkāpies uz Virdžīniju un izvietojies ziemas nometnē pie Rapidanas. Ap ziemassvētkiem Ešlijs pārbrauca atvaļinājumā.

Kad Skārleta viņu pirmoreiz atkal ieraudzīja pēc vairāk nekā divu gadu šķirtības, viņa pati izbijās no savu jūtu straujuma. Toreiz, Divpadsmit Ozolu viesistabā vērodama Ešlija laulāšanos ar Melāniju, viņa bija domājusi, ka nekad nevarēs viņu kaislīgāk mīlēt kā tai mirklī. Tagad viņa saprata, ka tajā sen pagājušajā vakarā viņa bijusi tikai kā bērns, kas nedabū iekārotu rotaļlietu. Tagad viņas jūtas bija pārvērtušās neizsmeļamos sapņos, un piespiedu atturība tās bija darījusi vēl stiprākas.

Ešlijs Vilkss izbalējušā, salāpītā formas tērpā, Ešlijs, kura gaišie mati vasaras saulē bija kļuvuši gandrīz balti, bija pavisam citāds nekā bezrūpīgais jauneklis ar sapņainajām acīm, ko viņa pirms kara bija līdz izmisumam mīlējusi. Viņš bija kļuvis vēl tūkstoškārt pievilcīgāks. Bālais, slaidais jauneklis bija iededzis brūns; viņa stāvs bija kalsens un spriegs, un garās, zeltainās kavalērista ūsas viņam piešķīra īsta karavīra izskatu.

Viņš militāri stalti stāvēja savā nodilušajā formas tērpā, pistole karājās izvalkātā siksnā, zobena maksts sitās pret garajiem zābakiem, un apskrambātie pieši nespodri spīdēja.

Ešlijs Vilkss, Konfederātu armijas majors! Tūlīt bija redzams, ka tagad viņš radis pavēlēt un panākt, ka viņam klausa. Ešlija iznešanās pauda mierīgu pašpaļāvību, ap viņa muti sāka iezīmēties skarbas līnijas. Stūrainie pleci un acu vēsais mirdzums Skārletai bija jauni un sveši. Kādreiz tik bezrūpīgais un dīkdienīgais jauneklis bija kļuvis modrs kā kaķis un uzmanīgs kā cilvēks, kam nervi vienmēr uzvilkti kā vijoles stīgas. Viņa acīs bija lasāma piepūle un pienākumapziņa. Brūnums izcēla smalkos sejas pantus. Arēji viņš bija tas pats glītais Ešlijs — un tomēr pavisam cits cilvēks.

Skārleta bija domājusi ziemassvētkus pavadīt Tarā. Taču, kopš bija pienākusi Ešlija telegramma, nekāda šīs pasaules vara, pat sarūgtināto vecāku noteikta pavēle nebūtu varējusi viņu piespiest atstāt Atlantu. Ja Ešlijs būtu posies braukt uz Divpadsmit Ozoliem, viņa steigšus būtu devusies uz Taru, lai atrastos viņa tuvumā. Bet viņš bija ataicinājis savu ģimeni uz Atlantu, un misters Vilkss, Mīlulīte un Indija jau bija pilsētā. Braukt uz Taru un pēc diviem ilgiem gadiem viņu neredzēt? Nedzirdēt viņa balss burvīgās skaņas, nelasīt viņa acīs, ka viņš vēl domā par viņu? Nemūžam, pat mātes dēļ viņa to nebūtu darījusi.

Ešlijs atbrauca četras dienas pirms ziemassvētkiem kopā ar vairākiem citiem dienesta biedriem, kas arī bija dabūjuši atvaļinājumu. Novadnieki kopš Getisbergas bija cieši sadraudzējušies. Tur bija Keids Kalverts — vārgais, izkāmējušais Keids, kurš pastāvīgi klepoja, divi no Monro zēniem, kas nezināja, kur dēties aiz satraukuma, jo tas bija viņu pirmais atvaļinājums kopš 1861. gada, Aleksis un Tonijs Fontēni, trokšņaini, ķildīgi un pamatīgi piedzērušies. Šim pulciņam bija atlikušas divas stundas līdz nākamajam vilcienam, un atturēt Fontēnus, lai tie stacijā nesāktu ķildu savā starpā vai ar gluži svešiem cilvēkiem, biedru diplomātiskajām spējām izrādījās tik neatrisināms uzdevums, ka Ešlijs bija nolēmis labāk visus vest ciemos pie Pitipatas.

— Varētu domāt, ka viņi Virdžīnijā nav diezgan izkāvušies,— Keids rūgti noteica, redzēdams, ka abi kauslīgie gaiļi sāk plūkties par tiesībām pirmajam noskūpstīt uz vaiga uztraukto krustmāti Pitiju, kurai tas ārkārtīgi glaimoja. — Taču nē. Kopš Ričmondas viņi ir pilnā un ķildojas nepārtraukti. Patruļa viņus tur jau aizturēja, un viņi var pateikties tikai Ešlija veiklajai mēlei, ka ziemassvētki nav jāpavada cietumā.

Skārleta nedzirdēja gandrīz ne vārda no tā, ko teica Keids, tik laimīga viņa jutās, ka atkal varēja būt vienā istabā ar Ešliju. Kā gan viņa šo divu gadu laikā bija varējusi uzlūkot citus vīriešus! Kā viņa bija varējusi paciest viņu lakstošanos un iemīlēšanos, ja pasaulē bija Ešlijs! Nu viņš atkal bija mājās, un tikai paklāja platums Ešliju šķīra no viņas. Skārletai bija jāsaņem visi spēki, lai atkal nesāktu aiz prieka raudāt, skatoties, kā viņš sēdēja uz sofas starp Melliju un Indiju. Mīlulīte, aiz muguras stāvēdama, liecās tam pār plecu. Kaut jel viņai būtu tiesības tur sēdēt roku rokā ar Ešliju, kaut jel viņa varētu viņam šad tad noglāstīt piedurkni, lai pārliecinātos, ka tas tiešām ir viņš. Turēt viņa roku savējā un slaucīt prieka asaras viņa mutautiņā! Melānija to visu darīja un nemaz nekautrējās. Pārāk laimīga, lai vēl domātu par atturību, viņa ķērās vīram zem rokas un cēla to debesīs ar saviem skatieniem, smaidiem un asarām. Un arī Skārleta bija pārāk laimīga, lai Melliju par to apskaustu, pārāk priecīga, lai būtu greizsirdīga. Ešlijs atkal bija mājās!

Šad un tad viņa pielika roku pie vaiga, kur viņš bija viņu noskūpstījis, arvien no jauna sirds dziļumos izjuta viņa lūpu pieskārienu un uzsmaidīja Ešlijam. Protams, viņš to nebija skūpstījis pirmo. Mellija bija metusies viņa rokās ar skaļiem, nesakarīgiem saucieniem un turējusi mīļoto vīru, it kā savu mūžu vairs netaisītos viņu laist vaļā. Tad Indija un Mīlulīte bija izrāvušas Ešliju viņai no rokām, lai apmīļotu brāli. Pēc tam tēvs viņu bija apsveicinājis ar apkampienu, kas apliecināja mierīgo, stipro draudzību starp abiem vīriešiem. Un tad vēl krustmāte Pitija, kas uztraukumā lēkāja un mīņājās uz savām pārāk mazajām kājiņām. Un tikai pēc tam viņš bija pagriezies pret viņu, Skārletu,— viņa kā nedzīva bija stāvējusi starp citām skūpstu tīkotājām,— un ar vārdiem: «Ai, Skārlet, cik tu esi skaista un apburoša!»— bija viņu noskūpstījis uz vaiga.

Ar šo skūpstu bija pagaisis viss, ko viņa bija gribējusi Ešlijam sasveicinoties teikt. Tikai pēc vairākām stundām viņai ienāca prātā, ka viņš nebija viņu skūpstījis uz lūpām. Skārleta sāka drudžaini prātot, vai viņš to būtu darījis, ja viņi būtu bijuši vieni. Vai tad viņš būtu paliecies pretī, pacēlis viņu un ilgi, ilgi spiedis pie krūtīm? Viņa bija tik laimīga, to iedomājoties vien, ka gandrīz ticēja — tā tiešām ir bijis. Bet tam jau vēl bija laika gana — vesela nedēļa. Droši vien izdosies tā visu izkārtot, lai uz mirkli paliktu vienatnē ar Ešliju un varētu tam teikt: «Vai tu vēl atceries, kā mēs abi kopā jājām pa mūsu slepenajiem ceļiem? Vai atceries, kāds bija mēness tai vakarā, kad sēdējām Tarā uz lieveņa un tu deklamēji dzejoli? Ak dievs, kas tas īsti bija par dzejoli? Vai vēl atceries to pēcpusdienu, kad es sagrūdu potīti un tu mani vakara krēslā uz rokām pārnesi mājās?»

Ai, bija tik daudz tādu stāstu, kas sākās ar vārdiem «Vai tu vēl atceries?», tik daudz burvīgu atmiņu, kas arī viņam atgādinātu brīnišķīgās dienas, kad viņi kā bezrūpīgi bērni bija klejojuši pa dzimto novadu un kad Melānija Hamiltone vēl nebija parādījusies pie apvāršņa. Un, kad viņi tā runātu, varbūt Ešlija acīs atkal uzliesmotu dziļā, patiesā kaisiība, kāds mājiens, ka viņš to mīl, par spīti maigumam, ko jūt pret Melāniju,— mīl tikpat kaislīgi kā senajā dārza svētku dienā, kad bija pateicis patiesību. Viņa nepaguva izdomāt, ko darītu, ja Ešlijs viņai nepārprotami atzītos mīlestībā. Kaut tikai viņa zinātu, ka viņš viņu mīl… Gan jau sitīs arī viņas stunda.

—   Mīļais, tu taču esi gluži noplīsis,— Melānija teica, kad pirmais satraukums bija aprimis.— Kas tev lāpīja uniformu — un kādēļ ziliem ielāpiem?

—   Un es domāju, ka izskatos lieliski,— Ešlijs atbildēja un pārlaida acis savām drānām.— Paskaties taču uz tiem lupatlašiem, kas tur sēd, tad tu labāk pratīsi mani novērtēt. Mozus lāpīja manu uniformu — un diezgan labi, ja apdomā, ka viņš savu mūžu nebija adatu rokā turējis. Un zilā drēbe. .. nu, kad jāizvēlas — vai nu staigāt caurām biksēm, vai aizlāpīt tās ar krituša jenkija uniformas drēbi,— tad izvēle skaidra. Brīnums vēl, ka tavs vīrs nepārnāca mājās kailām kājām. Pagājušā nedēļā mani vecie zābaki galīgi izjuka, un es būtu pārbraucis ar maisaudumu aptītām kājām, ja mums nebūtu laimējies nošaut divus ienaidnieka izlūkus. Viena zābaki man derēja kā uzlieti.

Viņš izstiepa garās kājas, lai visi varētu apbrīnot viņa nodriskātos zābakus.

—   Bet man otra zābaki nebija gluži laikā,— Keids teica, — tie man divus numurus par maziem un vēl tagad tā spiež, ka trakam jāpaliek aiz sāpēm. Bet es vismaz pieklājīgi pārbraucu ar zābakiem kājās.

—   Šis cūcīgais egoists negrib tos atdot mums,— Tonijs teica,— mūsu aristokrātu kājām tie būtu tieši laikā. Man tiešām kauns šitādās laivās rādīties mātei. Pirms kara mēs tādus draņķus pat saviem nēģeriem neļāvām valkāt.

—   Nomierinies!— Aleksis teica, aplūkodams Keida zābakus.— Mājās braucot, mēs viņam tos vilcienā novilksim. Mātei tā rādīties vēl nebūtu nekas, bet… Dimitija Monro nedrīkst redzēt, ka man pirksti lien ārā no apaviem.

—   Ej tak tu ellē, tie ir mani zābaki, es pirmais tos dabūju!

Tonijs jau zvērīgi skatījās uz brāli, taču Melānija bailēs no

Fontēnu slaveno ķildu atkārtošanās steigšus iejaucās un nomierināja abus iekarsušos puišus.

—   Meitenes, es jums par prieku biju uzaudzējis kuplu bārdu,— Ešlijs teica un skumji paberzēja zodu, uz kura vēl varēja redzēt bārdas naža atstātās rētas.— Tā bija lieliska bārda. Skaistākas nav ne Džebam Stjuartam, ne Natanam Bedfordam Forestam, bet, kad iebraucām Ričmondā, abi šie nelieši nolēma noskūties, un tādēļ arī manai bārdai bija jākrīt. Viņi mani apsēdināja un noskuva manu vareno bārdu, brīnums vēl, kā mana galva neaizripoja līdzi. Manas ūsas izglāba tikai Evana un Keida iejaukšanās.

—   Misis Vilksa, jūs varat pateikties man,— Aleksis teica,— jūs viņu nebūtu pazinusi, jūs viņu nebūtu laidusi pa durvīm iekšā. Sakiet tikai vienu vārdu, un mēs jums par prieku noskūsim viņam arī ūsas.

—   Ai nē,— Melānija aši teica un bailīgi pieglaudās Ešlijam,— man viņš liekas ļoti skaists arī tāpat.

—   To spēj tikai mīlestība,— Fontēni teica un nopietni pamāja viens otram.

Kad Ešlijs aizgāja abus draugus krustmātes Pitijas ekipāžā pavadīt uz staciju, Melānija satvēra Skārletu aiz rokas.

—   Vai šī uniforma nav briesmīga? Jaunie formas svārki viņam būs liels pārsteigums! Kaut būtu pieticis drēbes arī biksēm!

Runas par Ešlija svārkiem Skārletai bija kā nazis sirdī. Cik labprāt viņa pati būtu ziemassvētkos uzdāvinājusi viņam tādus svārkus! Pelēka vilnas drēbe uniformām bija nenopērkama gluži kā dimanti, un Ešlija drānas bija no parastās pašaustās drēbes. Daudzi kareivji bija uzvilkusi kritušo jenkiju formas tērpus, kas valriekstu mizu virumā bija pārkrāsoti tumši brūni. Taču Melānijai bija palaimējies iegūt pelēku drēbi vieniem svārkiem. Tie gan iznāca diezgan īsi, tomēr tie bija virsnieka formas svārki. Melānija bija slimnīcā kopusi kādu Čārlstonas jaunekli. Kad viņš nomira, Melānija bija nogriezusi nelaiķa matu cirtu un kopā ar viņa somas saturu un mierinošu ziņojumu par viņa pēdējām stundām nosūtījusi viņa mātei. Viņas bija sākušas sarakstīties, un jaunekļa māte bija atsūtījusi pelēko drēbi kopā ar misiņa pogām, ko bija pirkusi savam dēlam. Tā bija lieliska, bieza, silta drēbe ar blāvu spīdumu. Nepārprotami kontrabandas prece un, bez šaubām, ļoti dārga. Tagad tā bija atdota drēbniekam, lai līdz svētku rītam svārki būtu pašūti. Skārleta bija visādi izmēģinājusies sagādāt pārējos apģērba gabalus, taču Atlantā nekas tāds nebija pieejams.

Arī viņa bija sarūpējusi svētku dāvanu Ešlijam. Taču blakus greznajiem pelēkajiem svārkiem tā izskatījās ļoti pieticīga. Tā bija maza šujampiederumu kastīte ar dārgajām adatām, ko

Rets bija atvedis no Nasavas, trim viņas linu kabatas lakatiņiem, kuri bija nākuši to pašu ceļu, divām diegu saivām un mazām šķērītēm. Bet viņa labprātāk būtu dāvinājusi kaut ko personisku, kaut ko tādu, ko sieva dāvina vīram,— kreklu, cimdu pāri, cepuri. Jā, Ešlijam noteikti vajadzēja cepuri. Mazā laiviņa, ko Ešlijs valkāja, izskatījās vienkārši smieklīga. Skārleta nekad nebija varējusi ciest laiviņas, taču vienīgās cepures, ko Atlantā varēja dabūt, bija no rupjas vilnas un izskatījās vēl bēdīgāk nekā kareivju cepures.

Par cepurēm domājot, viņai ienāca prātā Rets Batlers. Tam bija tik daudz visvisādu cepuru — panamas, cilindri, brūnas, melnas un zilas medību cepures, mīkstas filca platmales. Kam viņam tas viss, ja viņas mīļajam Ešlijam lietū mitrums tecēja aiz apkakles?

«Retam jāatdod melnā filca platmale,» viņa nolēma. «Apšūšu malu ar pelēku lenti, iekšpusē izšūdināšu Ešlija iniciāļus — tad viņš izskatīsies lieliski.»

Viņa sarāvās — cepuri dabūt nebija tik vienkārši. Viņa nevarēja Retam teikt, ka grib to dāvināt Ešlijam. Tad Batlers izsmējīgi savilktu uzacis — kā vienmēr, kad viņa pieminēja Ešliju,— un noraidītu viņas lūgumu. Viņai bija jāizdomā aizkustinošs stāsts par kādu kareivi, kam tā vajadzīga.

Visu pēcpusdienu viņa ļoti pūlējās, lai vismaz pāris mirkļu paliktu vienatnē ar Ešliju. Taču Melānija neatstājās no vīra ne soli, un arī Indija ar Mīlulīti tam sekoja uz pēdām pa visu māju, bālajām bezskropstu acīm sajūsmā mirdzot. Pat Džonam Vilksam neizdevās mierīgi parunāties ar dēlu.

Tāpat bija arī vakariņu laikā, kad visi Ešlijam uzklupa ar jautājumiem par karu. Karš! Kāda viņai daļa gar karu! Skārletai likās, ka Ešlijs pats nelabprāt par to runā. Viņš turēja rokās sarunas grožus — un tomēr maz ko pateica. Viņš stāstīja jokus un anekdotes par draugiem, komiskus nedarbus, ko tie dažkārt pastrādājuši, lai vieglāk paciestu izsalkumu, salu, lietu un grūtības, un sīki attēloja, kāds izskatījies ģenerālis Lī, kad tas, no Getisbergas atkāpjoties, jājis viņiem garām un jautājis: «Džentlmeņi, vai esat no Džordžijas pulka? Bez jums, Džordžijas vīriem, mēs uz priekšu netiksim.»

Skārletai šķita, ka viņš tik drudžaini runā, lai izvairītos no citiem jautājumiem, uz kuriem negrib atbildēt. Ievērojusi, kā viņš vairās no tēva ilgā, raižu pilnā skatiena, viņa juta slepenas bailes un satraukumu un prātoja, ko gan Ešlijs īsti slēpj sirds dziļumos. Bet drīz tās atkal pārgāja, jo viņas sirdī bija vieta tikai starojošam priekam un ilgām būt ar Ešliju vienatnē.

Svētlaimīgā noskaņa ilga līdz tam brīdim, kad visi ap kamīna uguni sēdošie sāka žāvāties un misters Vilkss ar meitenēm atvadījās, lai dotos uz viesnīcu. Kad Ešlijs un Melānija, Pitipata un Skārleta kāpa augšā un tēvocis Pīters rādīja gaismu, Skārletu pārņēma saltas trīsas. Līdz šim Ešlijs bija piederējis viņai, tikai viņai vien, lai gan viņa ar to ne mirkli nebija varējusi runāt zem četrām acīm. Bet nu, kad viņi apstājās, lai pateiktu «ar labu nakti», viņa redzēja, ka Mellija pēkšņi pietvīkst un nodreb. Acis Mellija bija nodūrusi un pat nepacēla skatienu, kad Ešlijs atvēra guļamistabas durvis,— viņa steigšus iegāja pa tām. Ešlijs ātri novēlēja visiem: «Ar labu nakti!»— un, tāpat kā Melānija, neuzlūkoja Skārletu.

Durvis aiz viņiem aizvērās, un Skārleta ar skaudrām sāpēm sirdī palika ārpusē stāvam. Nu Ešlijs vairs nepiederēja viņai, viņš piederēja Melānijai. Kamēr vien Melānija dzīvos, viņa varēs ar Ešliju ieiet istabā un visas pasaules priekšā aizvērt durvis.

Tad Ešlijs atkal brauca atpakaļ uz Virdžīniju, kur viņu gaidīja ilgi pārgājieni sniegā un lietū un briesmas, kas visu viņa starojošo skaistumu vienā pašā mirklī varēja iznīcināt kā nevērīgs solis tārpu. Viena nedēļa ar savu mirdzošo, sapņaino skaistumu, ar daudzajām laimes stundām bija pagājusi.

Tā bija pagājusi ātri — kā sapnis ar egļu smaržu un svētku krāšņumu, svecītēm un pašu darinātām vizuļu rotām, sapnis, kurā minūtes aizskrien ātri kā sirdspuksti. īsa nedēļa, kuras laikā Skārleta sāpēs un priekā bija sirds dziļumos jutusi dziņu ik mirkli pildīt līdz malām ar notikumiem, ko tā varētu atcerēties, kad viņa vairs nebūs šeit. Garajos atšķirtības mēnešos viņa varēs par to visu domāt un smelties šajās atmiņās mierinājumu, kas viņai bija tik ļoti vajadzīgs,— un tā viņa dejoja, dziedāja un smējās Ešlijam, nesa viņam visu, ko varēja, centās iepriekš uzminēt viņa vēlēšanās, smaidīja, kad viņš smaidīja, klusēja, kad viņš runāja, sekoja viņam ar skatienu, lai katra viņa auguma un vaibstu kustība neizdzēšami iespiestos viņas dvēselē, jo nedēļa paiet ātri, bet karš ilgs mūžīgi.

Viņa sēdēja viesistabā uz dīvāna un turēja klēpī dāvanu, ko gribēja Ešlijam dot līdzi. Viņa gaidīja, kamēr tas atvadīsies no Melānijas, un lūdza dievu, lai Ešlijs nāktu viens un lai debess viņai atļautu kaut īsu mirkli būt ar to divatā. Viņa ieklausījās — māja bija tik savādi klusa, ka pašas elpa viņai likās skaļa. Krustmāte Pitija gulēja savā istabā un raudāja spilvenā, Ešlijs jau pirms pusstundas bija pateicis viņai ardievas. Aiz Melānijas guļamistabas slēgtajām durvīm nedzirdēja nevienas skaņas, un Skārletai šķita, ka Ešlijs tur kavējas jau stundām ilgi. Viņa klusībā rūgti pārmeta Ešlijam katru mirkli, ko tas vēl pavadīja pie sievas. Un laiks gāja.

Viņa vēlreiz apdomāja visu, ko šajā nedēļā bija gribējusi Ešlijam teikt. Viņa zināja, ka citas izdevības vairs nebūs, lai viņam to pateiktu.

Tie bija aušīgi nieki, piemēram: «Ešlij, tu taču būsi uzmanīgs?»—«Lūdzu, nestaigā slapjām kājām. Tu tik viegli saaukstējies.»—«Neaizmirsti aplikt avīzi ap krūtīm zem krekla. Papīrs tik labi aiztur vēju.» Bet bija arī citas — svarīgākas lietas, ko viņa gribēja teikt vai vismaz izlasīt viņa acīs, ja viņš nevarētu par tām runāt.

Tik daudz sakāmā bija uz sirds un tik maz laika! Pat nedaudzās atlikušās minūtes viņai varēja atņemt, ja Melānija sadomātu pavadīt Ešliju līdz durvīm vai pat uz ielas. Kādēļ viņa nebija izmantojusi pagājušo nedēļu? Bet Ešlijam vienmēr blakus bija Melānija, draugi, kaimiņi vai radi, un viņš no rīta līdz vakaram ne brīdi nebija viens. Un vakaros aizvērās guļamistabas durvis un viņš palika divatā ar Melāniju. Šajās dienās viņš Skārletai ne reizi — nedz ar skatienu, nedz ar kādu vārdu — nebija izrādījis, ka justu pret viņu ko vairāk par brāļa maigo mīlestību pret māsu. Viņa nevarēja ļaut Ešlijam aiziet — varbūt uz visiem laikiem —, kamēr viņš nebija atzinies viņai mīlestībā. Ja viņš to izdarītu, tas viņai būtu mierinājums līdz mūža galam — arī tad, ja viņš nepārnāktu.

Veselu mūžību gaidījusi, viņa izdzirda Ešliju nākam pa kāpnēm lejā. Viens! Paldies dievam! Atvadīšanās un šķiršanās sāpes Melāniju laikam bija tā satriekušas, ka viņa nevarēja atstāt istabu. Nu bija jāseko dažiem jaukiem, burvīgiem mirkļiem.

Viņš lēni, piešiem šķindot, kāpa lejā, zobens klusi sitās pret augstajiem zābaku stulmiem. Istabā ienākot, viņa acis raudzījās drūmi. Viņš mēģināja smaidīt, taču viņa seja bija bāla un sakritusi kā slimniekam, kas iekšķīgi noasiņo. Ešlijam ienākot, viņa piecēlās un ar lepnumu nodomāja, ka viņš ir skaistākais karavīrs, ko viņa jebkad redzējusi. Tēvoča Pītera nospodrinātā pistoles siksna, sidraba pieši un zobena maksts spīdēja. Jaunie svārki gan īpaši labi nepiegulēja. Drēbnieks bija pārāk steidzies, dažas šuves bija iznākušas šķības, un jaunās drēbes spīdums bēdīgi kontrastēja ar brūnajām, novalkātajām biksēm un nodriskātajiem zābakiem. Tomēr pat sidraba bruņās tērpies viņš tai nebūtu licies skaistāks kā tagad.

— Ešlij,— viņa tūliņ iesāka lūdzošā balsī,— vai drīkstu tevi pavadīt uz staciju?

—   Lūdzu, nē, tur būs tēvs un māsas, un atmiņu dēļ man labāk patiktu atvadīties no tevis šeit nekā stacijā. Atmiņām ir tik liela vara.

Viņa uzreiz atsacījās no sava nodoma. Ja Indija un Mīlulīte būs stacijā, viņi tur ne vārda nevarēs pārmīt.

—  Tad es nebraukšu,— viņa teica.— Redzi, Ešlij. .. es ari gribu tev kaut ko dāvināt.

Viņa bikli atraisīja sainīti. Tur bija gara, dzeltena bieza ķīniešu zīda lente ar smagām bārkstīm. Rets Batlers pirms dažiem mēnešiem viņai no Havanas bija atvedis dzeltenu šalli ar spilgtās krāsās izšūtiem putniem un puķēm. Nedēļas laikā viņa bija pacietīgi izārdījusi un izplūkuši visus skaistos rakstus, sagriezusi šalli un sašuvusi to garā lentē.

—   Skārlet, cik tā brīnišķīgai Vai tu pati to sašuvi? Tādēļ tā man vēl dārgāka. Apsien man to, dārgā. Biedri kļūs zaļi aiz skaudības, kad ieraudzīs mani jaunajos svārkos ar šo lenti.

Skārleta aplika lenti ap viņa slaido vidukli virs ādas siksnas un sasēja galus «mīlas mezglā». Melānija gan bija viņam dāvinājusi jaunos svārkus, taču lente bija viņas — Skārletas — slepenā mīlas zīme, ko Ešlijs nesīs līdzi kaujā un kas ik stundu atgādinās viņu. Viņa atkāpās un lepni noskatījās. Viņa bija pārliecināta, ka pat Džebs Stjuarts ar savu plīvojošo lenti un lepno spalvu noteikti nav tik skaists kā Ešlijs.

—  Tā ir brīnišķīgi skaista,— viņš atkārtoja un ļāva bārkstīm slīdēt caur pirkstiem.— Bet tu droši vien esi sagriezusi kādu ģērbu vai šalli. To tev nevajadzēja darīt, Skārlet, tagad tik grūti dabūt skaistas drēbes.

—   Ai, Ešlij, tavā labā…

Viņa gribēja teikt: tavā labā es izgrieztu sirdi no krūtīm, lai tu varētu to paņemt līdzi. Bet viņa izteica:—. .. es darītu visu!

—   Vai tiešām?— Ešlijs jautāja, un viņa seja noskaidrojās. — Tiešām, ir kaut kas, ko tu, Skārlet, manā labā varētu darīt, ja gribi man atvieglināt sirdi.

—   Kas tas ir?— viņa priecīgi jautāja un bija ar mieru viņa labā darīt brīnumus.

—   Skārlet, parūpējies par Melāniju, kamēr es šeit nebūšu.

—   Par Melāniju?

Viņas sirdi sažņaudza rūgta vilšanās. Tad tāds bija viņa pēdējais, vienīgais lūgums! Skārletā uzliesmoja dusmas. Pat šai īsajā mirklī, kad Ešlijs piederēja viņai vienai, Melānija kā bāla ēna stāvēja starp viņiem. Kā viņš varēja pieminēt tās vārdu šai atvadīšanās mirklī? Kā viņš varēja kaut ko tādu viņai lūgt?

Ešlijs neredzēja viņas vilšanos. Kā senāk, jaunā vīrieša acis raudzījās Skārletai cauri, pāri, kaut kur tālu prom, tikai ne uz viņu.

—   Jā, Skārlet, esi viņai blakus, rūpējies par viņu. Viņa tā nomokās, kopjot slimniekus un gatavojot pārsējus. Viņa ir tik maiga, tik trausla un bikla. Viņai nav citu tuvinieku, tikai krustmāte Pitija, tēvocis Henrijs un tu. Krustmāte Pitija ir liels bērns, un tēvocis Henrijs — vecs vīrs. Melānija tevi mīl — ne tikai tādēļ, ka tu biji Čārlza sieva, bet… nu, tādēļ, ka tu esi tu, un viņa tevi mīl kā māsu. Skārlet, šī doma — kas ar viņu notiks, ja es iešu bojā,— mani nomāc kā lietuvēns. Vai tu man apsoli?

Viņa pat nedzirdēja Ešlija pēdējo lūgumu, tik ļoti viņu izbiedēja vārdi «ja es iešu bojā».

Dienu pēc dienas viņa asaru aizmiglotām acīm bija lasījusi kritušo sarakstus, un tomēr iekšēja balss viņai bija teikusi, ka arī tad, ja iznīcinātu visu Konfederācijas armiju, Ešlijs tomēr paliktu dzīvs. Un nu viņš pats izteica šos briesmīgos vārdus! Skārletas augumu pārklāja zosāda, viņa nosvīda māņticīgās bailēs, kas ar prātu nebija nomācamas. Viņa nodrebēja. Viņa bija īriete, viņa nevarēja neticēt priekšnojautai. Ešlija lielajās, pelēkajās acīs blāvoja bezgala dziļas skumjas, viņš atgādināja cilvēku, kas jau sajutis aukstus pirkstus uz pleca un dzirdējis veļu balsis.

—  Tā tu nedrīksti runāt! Tā tu nedrīksti domāt! Nav labi runāt par nāvi, tas atnes nelaimi. Tūlīt pat noskaiti lūgšanu!

—   Noskaiti to manā vietā un aizdedzini pāris sveces,— viņš teica un pasmaidīja par bailēm, kas skanēja viņas balsī.

Viņa nespēja neko atbildēt, tik ļoti viņu mulsināja ainas, ko iztēlojās. Ešlijs runāja tālāk, un viņa balsī bija tik dziļas skumjas un atteikšanās, ka Skārleta apjuka un pilnīgi aizmirsa dusmas un vilšanos.

—   Es tevi lūdzu, Skārlet. .. Kad pienāks beigas, es — pat tad, ja to piedzīvošu,— būšu pārāk tālu no šejienes, lai parūpētos par Melāniju.

—   Beigas?

—   Jā, beigas — karam un mūsu pasaulei.

—   Bet, Ešlij, tu taču nedomā, ka jenkiji mūs sakaus? Visu nedēļu tu runāji par ģenerāli Lī. ..

—   Visu nedēļu es meloju — kā daždien karavīri, kad viņi ierodas atvaļinājumā. Jā, Skārlet, jenkiji mūs sakaus. Getisberga bija beigu sākums. Mājās to vēl nezina. Daudzi mūsu kareivji staigā kailām kājām, bet Virdžīnijā ir dziļš sniegs. Kad redzu viņu apsaldētās, lupatās un maisu drēbē tītās kājas un asiņainās pēdas, ko viņi atstāj sniegā, un kad man ir veseli zābaki, man gribas tos atdot viņiem un pašam iet kailām kājām.

—   Ak, Ešlij, apsoli man, ka tu to nedarīsi!

—   Kaut ko tādu redzot, es saprotu, ka mums beigas. Redzi, Skārlet,— jenkiji Eiropā pērk tūkstošiem kareivju. Lielākā daļa gūstekņu, ko pēdējā laikā esam saņēmuši, pat neprot angliski. Tie ir vācieši, poļi un īri, kas runā gēļu valodā. Bet mums katrs zaudēts vīrs atstāj tukšu vietu. Ja mūsu zābaki noplīst, mēs jaunus nesaņemam. Skārlet, mēs esam ielenkti. Mēs nevaram cīnīties ar visu pasauli. Drīz viņi mūs pārspēs!

Skārleta izmisumā domāja: «Lai visa Konfederācija sabrūk pīšļos, lai pasaule iet bojā, bet tu nedrīksti mirt! Es nevarēšu dzīvot, ja tevis nebūs!»

—   Skārlet, tu nedrīksti nevienam stāstīt, ko tev teicu. Arī tevi es nebūtu ar to biedējis, ja man nebūtu jāpaskaidro, kādēļ es lūdzu tevi rūpēties par Melāniju. Viņa ir tik trausla un vāja, bet tu esi stipra, Skārlet. Ja man kas atgadītos, man būtu liels mierinājums apzināties, ka jūs abas esat kopā. Tu man to apsoli, vai ne?

—  Jā, jā,— viņa atbildēja asaru nomāktā balsī. Viņa redzēja nāvi Ešlijam aiz muguras un šai mirklī būtu apsolījusi visu.

—   Ešlij, Ešlij, es nespēju no tevis šķirties! Es nespēju būt tik drosmīga!

—  Tev jābūt drosmīgai!— Viņa balss bija pārvērtusies, tā skanēja maigāk un dobjāk, un vārdi raisījās ātri, it kā tos dzītu kāda iekšēja vara.— Tev jābūt stiprai, kā es citādi to visu pārcietīšu?

Viņas acis ātri un priecīgi pavērās Ešlijam sejā. Vai viņš gribēja teikt, ka šī atvadīšanās viņam salauztu sirdi, ja viņai pietrūktu spēka?

Ešlija seja vēl arvien bija skumja un sakritusi, un viņa acis neizteica neko. Viņš pieliecās, satvēra viņas seju abās rokās un viegli noskūpstīja viņu uz pieres.

—   Skārlet, Skārlet! Tu esi tik mīļa, tik stipra un laba, un tu esi skaista, ne tikai tava mīļā seja, bet arī tavs augums, tava dvēsele un gars — viss ir skaists.

—   Ak, Ešlij!— viņa laimē čukstēja. Viņa vārdi un viņa lūpu pieskāriens Skārletu aizkustināja līdz sirds dziļumiem.

—   Bieži domāju, ka varbūt pazīstu tevi labāk nekā daudzi citi un redzu daiļumu, kas slēpjas dziļi tevī. ..

Viņš apklusa un ļāva Skārletas sejai izslīdēt no rokām, bet viņa skatiens vēl arvien kavējās viņas acīs. Viņa vēl mirkli gaidīja cerībā, ka viņš turpinās. Elpu aizturējusi, viņa stāvēja uz pirkstgaliem un gaidīja, vai viņš izteiks trīs burvīgos vārdus.

Tie neatskanēja. Skārleta dedzīgi meklēja tos viņa sejā. Viņai drebēja lūpas, redzot, ka viņš jau izteicis visu, ko gribējis teikt.

Kad nu viņas cerības sabruka otrreiz, satrauktā sirds vairs neizturēja, un viņa, karstām, sāpīgām asarām līstot, apsēdās. Tad viņa pie vārtiem logu priekšā izdzirda draudīgo troksni, kas vēstīja par nenovēršamo šķiršanos. Neviens pagāns noteikti nejutās tik izmisis, dzirdot ūdens skalošanos gar Harona laivu. Tēvocis Pīters bija piebraucis ratus, lai aizvestu Ešliju uz staciju.

Ešlijs ļoti klusu noteica:— Dzīvo sveika,— paņēma no galda filca platmali, ko Skārleta ar viltu un glaimiem bija no Reta izkaulējusi, un izgāja tumšajā priekšnamā. Viņa roka jau bija uz durvju vērekļa, kad viņš pagriezās un paraudzījās Skārletā ilgu, izmisīgu skatienu, it kā tiektos saglabāt atmiņā un aiznest līdzi katru viņas sejas un auguma līniju. Caur asaru miglu viņa to redzēja un saprata, ka viņš aiziet — varbūt uz visiem laikiem —, neizteicis tos vārdus, ko viņa tik ļoti ilgojās dzirdēt. Laiks plūda aši kā dzirnavu strauts. Grīļodamās viņa cauri viesistabai izskrēja priekšnamā un vēl paguva notvert Ešliju aiz lentes gala.

—   Skūpsti mani,— viņa čukstēja,— skūpsti mani, iekām aizej!

Viņš viegli aplika rokas viņai apkārt un nolieca galvu pie viņas sejas. Tikko viņa lūpas pieskārās Skārletas mutei, viņas rokas tik cieši apvijās viņam ap kaklu, it kā viņa gribētu Ešliju nožņaugt Vienu īsu, neaprakstāmu mirkli viņš cieši piekļāva jauno sievieti sev klāt, tad viņa pēkšņi sajuta, kā viņa muskuļi saspringst. Viņš ļāva cepurei nokrist uz grīdas un atraisīja viņas rokas.

—   Nē, Skārlet, nē,— viņš klusi teica un tik stipri saspieda viņas roku locītavas, ka tās iesāpējās.

—   Es tevi mīlu,— viņa teica piesmakušā balsī,— vienmēr esmu mīlējusi tikai tevi un nevienu citu. Pie Čārlija gāju tikai tālab, lai spītētu tev. Ak, Ešlij, es tevi tik ļoti mīlu! Es varētu kājām skriet uz Virdžīniju, lai būtu pie tevis. Tur es tev vārītu ēdienus, spodrinātu zābakus un koptu tavu zirgu… Ešlij, saki, ka tu mani mīli — tas man būs mierinājums līdz mūža galam.

Pēkšņi viņš pieliecās pacelt cepuri, un viņa vēlreiz ieskatījās viņa sejā. Tā bija nelaimīgākā seja, kādu viņai savā mūžā bija lemts redzēt,— visa viņa noslēgtība un savaldība bija zudusi. Tur bija lasāms, ka Ešlijs viņu mīl, un prieks, ka viņa to mīl, bet tur bija lasāma arī cīņa ar kaunu un izmisumu.

—   Dzīvo sveika,— viņš aizsmakušā balsī teica.

Durvis čīkstot atvērās, salts gaiss iesitās mājā, aizkari noplīvoja. Skārleta drebēja, skatīdamās, kā viņš aizsteidzas uz ratiem, kā viņa zobens iemirdzas bālajā ziemas saulē, kā noplīvo lentes bārkstis.

XVI

1864. gada janvāris un februāris pagāja ar aukstu lietu un skarbām vētrām, tumsā un skumjās. Getisbergas un Viksbergas neveiksmēm pievienojās vēl tas apstāklis, ka dienvidnieku fronte bija vidū pārrauta. Pēc sīvām cīņām ziemeļnieku karaspēks bija ieņēmis gandrīz visu Tenesiju. Bet arī šis zaudējums nespēja salauzt dienvidnieku garu. Lepnu cerību vietā bija stājusies drūma apņēmība. Dienvidnieki joprojām uzskatīja, ka nav ļaunuma bez labuma. Vismaz septembrī, kad jenkiji bija mēģinājuši nodrošināt savas pozīcijas Tenesijā un turpināt uzvaras gājienu ar ielaušanos Džordžijā, viņi bija enerģiski atsisti.

Štata ziemeļrietumu stūrī, pie Čikamogas, pirmoreiz kopš kara sākuma bija notikusi nopietna kauja Džordžijas zemē. Jenkiji bija ieņēmuši Čatanūgu un pa kalnu pārejām devušies uz Džordžiju, bet tad ar lieliem zaudējumiem atspiesti atpakaļ.

Šai lielajā uzvarā svarīga loma bija Atlantai un tās dzelzceļiem. Līnija, kas no Virdžīnijas cauri Atlantai veda uz Tenesiju, negaidītā ātrumā bija pārsviedusi uz kaujas vietu ģenerāļa Longstrīta korpusu. Viss vairākus simtus jūdžu garais ceļš bija atbrīvots un viss ritošais sastāvs nodots karaspēka transportam.

Atlanta bija noskatījusies, kā cauri pilsētai nepārtraukti ripoja bezgalīgi vilcieni — pasažieru vagoni, platformas un slēgti preču vagoni — ar gavilējošiem kareivjiem. Neēduši un negulējuši, bez zirgiem, ambulancēm un mantu kolonnām viņi bija ieradušies cīņu vietā, izlēkuši no vilciena un metušies kaujā. Viņi bija padzinuši jenkijus no Džordžijas atpakaļ Tenesijā.

Tas bija šī kara lielākais panākums, un atlantieši juta sevišķu gandarījumu, ka to sekmējuši viņu pilsētas dzelzceļi.

Čikamogas uzvaras ziņa Dienvidiem bija ļoti vajadzīga, lai izturētu šo ziemu. Tagad neviens vairs nenoliedza, ka jenkiji ir labi karotāji un ka viņiem beidzot radušies arī labi karavadoņi. Grants bija vīrs, kas neprasīja, cik kareivju dzīvību maksās uzvara. Viņš vienmēr tiecās pēc uzvaras — par katru cenu. Šeridana vārds iedvesa bailes visiem dienvidniekiem. Bet arvien biežāk sāka minēt kādu vīru, vārdā Šermans. Viņš bija ieguvis slavu Tenesijas un Rietumu karagājienos, un viņu uzskatīja par visdrošsirdīgāko, visnežēlīgāko karavadoni.

Protams, nevienu no viņiem nevarēja salīdzināt ar ģenerāli Lī. Ticība viņam un armijai vēl arvien bija stipra, cerības uz galīgu uzvaru vēl arvien nebija zudušas. Bet cik ilgi jau vilkās karš! Tik daudz bija kritušo, tik daudz ievainoto un sakropļoto, tik daudz atraitņu un bāreņu! Un priekšā vēl bija ilga cīņa — tas nozīmēja vēl vairāk kritušo, ievainoto, atraitņu un bāreņu.

Stāvokli jo ļaunāku darīja arī civiliedzīvotāju pamazām pieaugošā neuzticība pret augstajām amatpersonām. Daudzi laikraksti atklāti gaudās par prezidentu Deivisu un viņa karošanas stilu. Deivisam kabinetā radās nesaskaņas ar ģenerāļiem. Strauji pieauga inflācija. Karaspēkam trūka apavu, apģērba, munīcijas, arī zāļu un pārsēju tikpat kā nemaz vairs nebija. Dzelzceļiem steidzami vajadzēja jaunus vagonus un sliedes, lai aizpildītu jenkiju cirstos robus. Ģenerāļi frontē kliedza pēc jauniem spēkiem, taču karaspēka transporti ieradās arvien retāk. Visļaunākais bija, ka dažu štatu gubernatori — starp tiem arī Džordžijas gubernators Brauns — liedzās sūtīt milicijas nodaļas pāri sava štata robežām. Tūkstoši karavīru, kas bija vajadzīgi frontē, bija iesaukti dienestā, bet armija tos nedabūja.

Naudas vērtībai krītot, cenas atkal cēlās. Gaļa un sviests maksāja trīsdesmit piecus dolārus mārciņā, milti — tūkstoš četri simti dolāru mucā, soda — simt dolāru mārciņā, tēja — piecsimt dolāru. Siltas drēbes, ja tās vispār varēja dabūt, bija tik šaušalīgi dārgas, ka Atlantas dāmām nācās iešūt kleitās vecus auduma gabalus un avīžu papīru, lai tās labāk turētu siltumu. Kurpes maksāja no divi simti līdz astoņi simti dolāriem pārī — atkarībā no tā, vai tās bija kartona vai īstas ādas. Dāmas valkāja no veciem vilnas lakatiem un paklāju gabaliem pagatavotas getras. Zoles bija no koka.

Ziemeļnieki bija vārda tiešā nozīmē sažņauguši dienvidniekus spīlēs, tikai daudzi to vēl arvien nesaprata. Jenkiju lielgaballaivas arvien ciešāk savilka tīklu ap ostām, un tikai ļoti retiem kuģiem vēl izdevās tikt cauri blokādei.

Dienvidi vienmēr bija dzīvojuši no savas kokvilnas un pirkuši ārzemēs visu, ko paši neražoja, bet tagad tie nevarēja ne pirkt, ne pārdot. Džeraldam O'Hāram Taras šķūņos gulēja triju gadu raža. Liverpūlē šie krājumi viņam būtu ienesuši simt piecdesmit tūkstošus dolāru, taču nebija ne mazāko cerību šos krājumus nogādāt turp. No bagāta vīra Džeralds bija tapis par cilvēku, kam jādomā, kā ziemu uzturēt savu ģimeni un nēģerus.

Kokvilnas plantatoru lielākā daļa bija tikpat bēdīgā stāvoklī. Blokāde savilkās arvien ciešāk, nebija vairs nekādu iespēju ražu izvērtēt un iepirkt nepieciešamo. Karš ar industriālajiem Ziemeļiem prasīja neskaitāmas lietas, par kuru iegādāšanos miera laikā neviens nebija domājis.

Šis stāvoklis bija kā radīts nekaunīgiem spekulantiem, un to bija diezgan. Trūkumam pieaugot un cenām arvien vairāk ceļoties, vispārējais sašutums par spekulantiem kļuva arvien skaļāks. 1864. gada sākumā neiznāca neviens avīzes numurs, kurā nevarētu lasīt sašutuma pilnus ievadrakstus, kas aicināja valdību drakoniskiem līdzekļiem apkarot šos asinssūcējus. Valdība darīja, ko spēja, bet visas pūles bija veltīgas, uzdevums likās neatrisināms.

Vislielāko sašutumu izpelnījās Rets Batlers. Kad blokādes braucieni bija kļuvuši pārāk bīstami, viņš bija pārdevis savus kuģus un tagad pilnīgi atklāti spekulēja ar pārtikas precēm. Dzirdot par viņu nostāstus, kas atklīda no Ričmondas Atlantā, tie, kuri viņu agrāk bija uzņēmuši savās mājās, aiz kauna nezināja, kur dēties.

Par spīti visiem pārbaudījumiem un piemeklējumiem, Atlantas iedzīvotāju skaits, kas pirms kara nebija pārsniedzis desmit tūkstošus, kara laikā bija divkāršojies, pat blokāde Atlantas vērtību bija tikai cēlusi. Citkārt Dienvidus saimnieciskā un ari citādā ziņā bija pārvaldījušas piekrastes pilsētas, bet nu, kopš ostas bija slēgtas un daudzas to pilsētas — iekarotas vai ielenktas, Dienvidu štatu dzīvība bija atkarīga no iekšzemes. Stāvoklis iekšzemē noteica, vai karu varēs turpināt, un Atlanta tagad bija visu notikumu centrā. Grūtības, trūkums, slimības un nāve atlantiešus piemeklēja tikpat bargi kā pārējo Konfederācijas štatu iedzīvotājus, taču kā pilsēta Atlanta kara laikā vairāk bija ieguvusi nekā zaudējusi. Tās sirds vēl pukstēja silti un spēcīgi, un pa dzelzceļiem, pilsētas artērijām, plūda bezgalīgas karaspēka, munīcijas un kara materiālu straumes.

Jebkurā citā laikā Skārleta būtu žēlojusies par savām novalkātajām drēbēm un salāpītajām kurpēm, bet tagad viņa par to nemaz nedomāja. Vienīgais viņai dārgais vīrietis taču bija tālu un to neredzēja. Šajos divos mēnešos viņa jutās tik laimīga, kā jau gadiem nebija jutusies. Vai viņa nebija sajutusi, kā pukstēja Ešlija sirds, kad viņa tam bija apķērusies ap kaklu? Vai viņa nebija raudzījušies Ešlija izmisušajā sejā, kas runāja skaidrāku valodu nekā vārdi? Ešlijs viņu mīlēja. Tagad viņa to skaidri zināja, un šī apziņa Skārletu tā aplaimoja, ka viņa pat pret Melāniju spēja būt laipnāka. Tagad viņai Melānijas reizēm bija žēl, un šai žēlumā bija daļa nicināšanas pret šo nabaga aklo muļķīti.

«Kad karš būs beidzies,» viņa domāja, «tad…»

Tikai retu reizi viņa klusām bailēm sirdī iedomājās: «Ko tad?» Bet par to viņa negribēja galvu lauzīt. Gan jau viss grieztos par labu — Ešlijs taču viņu mīlēja. Viņš vienkārši vairs nevarētu turpmāk dzīvot ar Melāniju. •

Protams, par šķiršanos nebija ko domāt, Elena un Džeralds, stingri katoļi būdami, viņai nekad neļautu iet pie šķirta vīra. Tas nozīmētu izstumšanu no baznīcas. Skārleta apsvēra to un saprata: ja viņai būtu jāizvēlas viens no diviem — Ešlijs vai baznīca,— viņa izvēlētos Ešliju. Bet kāds skandāls tas būtu! Šķirtus laulātos nolādēja ne tikai baznīca, tos nosodīja arī visa sabiedrība. Ar tiem neviens nesagājās. Taču arī to viņa Ešlija labā būtu uzņēmusies. Viņa tam būtu ziedojusi visu, visu.

Kad karš beigsies, gan jau viss kaut kā nokārtosies. Ja reiz Ešlijs viņu tik ļoti mīl, gan viņš atradīs kādu izeju. Viņa Ešlijam liks to meklēt. Ar katru dienu viņā arvien vairāk nostiprinājās pārliecība par Ešlija mīlestību un ticība, ka viss nokārtosies un būs atkal labi, ja vien jenkiji tiks galīgi sakauti.

Ešlijs gan bija teicis, ka jenkiji ņemšot virsroku. Bet — vai tam varēja ticēt? Viņš to bija teicis nogurumā un lielā uztraukumā. Viņai pašai bija gandrīz vienalga, vai jenkiji Uzvarēs vai ne. Lai tikai karš drīzāk beigtos un Ešlijs atgrieztos viņas apskāvienos.

Bet tad kādā marta dienā, kad ārā bija slapjdraņķis un viņas visas bija palikušas mājā, nāca Jaunais trieciens. Melānija, priekā starodama, kaunīgi galvu noliekusi, pastāstīja, ka viņa gaidot bērnu.

—   Doktors Mīds saka — augusta beigās vai septembrī,— viņa stāstīja.— Ai, Skārlet, vai tas nav brīnišķīgi? Es tevi tā apskaudu mazā Veida dēļ un tā ilgojos, kaut man būtu bērns. Man bija tādas bailes, ka es to varbūt nekad nepiedzīvošu. Ai, es vēlētos veselu duci!

Brīdī, kad Melānija sāka runāt, Skārleta sukāja matus pirms gulētiešanas, pēkšņi viņas roka ar ķemmi sastinga.

—   Ak dievs!— viņa iesaucās un vienu mirkli nekā nesaprata. Tad viņa pēkšņi gara acīm ieraudzīja Melānijas guļamistabas aizslēgtās durvis, un viņas krūtis sāka plosīt tik nežēlīgas sāpes, it kā Ešlijs būtu viņas vīrs un būtu viņu piekrāpis. Melānijai bērns! Ešlija bērns. Ai, kā viņš to varēja, viņš taču mīlēja viņu, Skārletu, nevis Melāniju!

—   Zinu, tas tevi pārsteidz,— Melānija steigā čaloja tālāk. — Vai tas nav brīnišķīgi? Ai, Skārlet, es nemaz nezinu, kā lai Ešlijam to aizrakstu. Daudz vieglāk būtu, ja es viņam to varētu pateikt vai ari. .. ja es nekā neteiktu un jautu viņam pašam to pamazām noprast.

«Žēlīgais dievs!» Skārleta gandrīz raudāja, nolikdama ķemmi un atbalstīdamās uz tualetes galdiņa marmora virsas.

—   Mīļā, nesavelc nu tādu seju! Tu taču zini, bērnu dzemdēt nemaz nav tik briesmīgi grūti, tu pati to esi teikusi. Tu nedrīksti par mani tā raizēties. Doktors Mīds gan saka, man esot. ..— Melānija nosarka,— šaurs iegurnis, bet tādēļ neesot jādomā, ka viss nevarot gluži labi izdoties… Saki, Skārlet,— vai tu pati toreiz rakstīji Čārlijam, vai to darīja tava māte vai varbūt misters O'Hāra? Ai, kaut jel man būtu māte, kas to varētu izdarīt manā vietā!

—   Paliec klusu,— Skārleta tai uzsauca,— paliec klusu! _

—   Ai, Skārlet, esmu tik aušīga! Cik cilvēks gan laimē ir pašmīlīgs! Es atkal aizmirsu, ka Čārlijs…

—   Klusu!— Skārleta vēlreiz teica un pūlējās nomierināt seju un sirdi. Melānija nedrīkstēja redzēt vai nojaust, ko viņa pārdzīvoja.

Bet Melānija, smalkjūtīgākā starp sievietēm, gandrīz sāka raudāt par savu cietsirdību. Kā gan viņa Skārletai atkal bija varējusi atgādināt briesmīgās bēdas! Veids taču bija piedzimis tikai pēc nabaga Čārlija nāves. Kā viņa bija varējusi tik neapdomīgi runāt!

—   Vai drīkstu tev palīdzēt izģērbties, mīļā?— viņa pazemīgi lūdzās.

—   Liec mani mierā!— Skārleta sastingušu seju atbildēja, un Melānija sāka raudāt bailēs par to, ko bija izdarījusi. Viņa izbēga no istabas, un Skārleta palika viena, lai liktos gultā, un pat nespēja paraudāt — viena savā ievainotajā lepnumā, savu sapņu postažā.

Viņa vairs nevarēja dzīvot zem viena jumta ar sievieti, kas nēsāja Ešlija bērnu. Viņa gribēja braukt mājās. Vai tad viņa varēja Melānijai vēl rādīties — viņas noslēpums taču skaidri būs lasāms viņas sejā! Nākamajā rītā viņa piecēlās, stingri apņēmusies tūliņ pēc azaida sakravāt somas. Bet, kad nu viņas trijatā sēdēja pie galda: Skārleta — klusa un drūma, Pitipata — apjukusi un Melānija — nelaimīga,— pienāca telegramma.

Ešlija kalps Mozus to bija sūtījis Melānijai, un tās saturs bija šāds:

«Esmu visur izmeklējies, bet nevaru viņu atrast. Vai man braukt mājā?»

Nesaprazdamas, ko tas nozīmē, visas trīs sievietes uzlūkoja cita citu lielām, izbaiļu pilnām acīm. Skārleta vairs nedomāja par somu kravāšanu. Azaidu nepabeigušas, viņas brauca uz pilsētu telegrafēt Ešlija pulkvedim. Bet, kad viņas iegāja pastā, tur jau bija pienākusi pulkveža telegramma.

«Ar nožēlu ziņoju, majors Vilkss pirms trim dienām izlūkgājienā pazudis. Ziņošu turpmāk.»

Mājupbrauciens bija briesmīgs. Krustmāte Pitipata visu laiku raudāja kabatas lakatiņa. Melānija sēdēja bāla un taisna, Skārleta kā nemaņā bija ieslīgusi ratu stūrī. Kad viņas pārbrauca mājās, Skārleta grīļodamās uzkāpa pa kāpnēm guļamistabā, paķēra rožukroņi, nokrita ceļos un mēģināja lūgt dievu. Taču viņai nenāca prātā neviena lūgšana. Viņai uzbruka tikai bezgalīgas bailes, ka dievs par viņas grēkiem novērsis no viņas savu vaigu. Viņa bija mīlējusi precētu vīru un mēģinājusi atņemt viņu sievai. Par sodu dievs bija atņēmis viņam dzīvību. Viņa gribēja lūgt, bet nespēja pacelt acis pret debesīm. Viņa gribēja raudāt, bet viņai nebija asaru. Viņa jutās tā, it kā svilinošu asaru plūdi pildītu krūtis, bet līdz acīm tie netika.

Atvērās durvis, un ienāca Melānija. Melno matu ierāmējumā viņas seja izskatījās kā no balta papīra izgriezta sirds. Acis viņai bija plaši ieplestas kā bērnam, kas tumsā nomaldījies.

—   Skārlet,— viņa teica un izstiepa abas rokas tai pretī. — Piedod, ko tev vakar teicu. Tagad tu man esi viss. Ai, Skārlet, es skaidri zinu, mans Ešlijs ir miris.

Melānija ieslīga Skārletas rokās, viņas šaurās krūtis raudot cilājās, un tad viņas pēkšņi atradās gultā, cieši viena otru apskāvušas. Skārleta arī raudāja, seju cieši Melānijas sejai piespiedusi, abu sieviešu asaras jaucās kopā. Arī raudas sāpēja, bet ne tik gauži kā sāpes bez asarām. «Ešlijs miris, un es ar savu mīlestību esmu viņam laupījusi dzīvību!» Skārleta atkal sāka raudāt, un Melānija, kas asarās rada mierinājumu, vēl ciešāk apskāva viņas kaklu.

—   Man vismaz būs viņa bērns,— viņa čukstēja.

«Un man,» Skārleta domāja, pārāk satriekta, lai vēl justu greizsirdību, «man nav nekā, nekā, nekā, tikai skatiens, ko viņš man uzmeta atvadoties.»

Pirmie ziņojumi skanēja: «Pazudis, domājams — kritis.» Tā bija lasāms arī sarakstā. Melānija desmitiem reižu telegrafēja pulkvedim Slounam. Beigu beigās pienāca līdzjūtīga vēstule, kur bija teikts, ka Ešlijs ar patruļu izjājis izlūkos un nav atgriezies. Aiz jenkiju līnijas dzirdēta viegla apšaudīšanās. Mozus izmisumā bija licis dzīvību uz spēles, lai atrastu Ešlija līķi, taču veltīgi. Melānija bija dīvaini mierīga. Viņa aizsūtīja Mozum naudu un lika tam braukt mājās.

Kad viņas pēc tam zaudējumu sarakstā lasīja vārdus: «Pazudis, domājams — kritis gūstā,»— prieks un cerība sāpju plosītajām dvēselēm iedvesa jaunu dzīvību. Melānija telegrāfa kantorī vien dzīvoja un steidzās uz katru vilcienu, cerēdama sagaidīt vēstuli. Viņa nejutās labi, jo grūtniecība jau bija nepatīkamā veidā manāma. Bet viņa liedzās paklausīt ārstam un palikt gultā. Viņu bija pārņēmis drudžains satraukums, kas laupīja mieru. Gultā gulēdama, Skārleta dzirdēja, kā Melānija blakus istabā caurām naktīm staigā šurp un turp.

Kādu pēcpusdienu Melānija ar pārbijušos tēvoci Pīteru uz bukas pārbrauca no pilsētas; Rets Batlers sēdēja viņai blakus un balstīja nabaga jauno sievieti. Viņa bija telegrāfa kantorī paģībusi. Rets tieši tai brīdī bija gājis garām. Viņš uznesa Melāniju augšā pa kāpnēm viņas guļamistabā, un, kamēr satrauktie mājkalpotāji skraidīja pēc karstiem ķieģeļiem, segām un viskija, viņš sakārtoja spilvenus. — Misis Vilksa,— viņš strupi teica,— jūs gaidāt bērnu, vai ne?

Ja Melānija nebūtu tik izvārguši, nelaimīga un sirdī tik grūti ievainota, šis jautājums viņu būtu bezgala šokējis. Pat draudzeņu vidū katrs vārds par viņas stāvokli mulsināja, un gājieni pie ārsta Mīda viņai bija īstas mokas. Ka vīrietis, turklāt Rets Batlers, atļāvās uzdot tādu jautājumu — tas bija gluži vienkārši neaptverami. Bet, vāja un nevarīga gulēdama, viņa varēja tikai pamāt ar galvu, un, kad viņa bija pamājusi, jautājums pēkšņi vairs nelikās tik briesmīgs — tik laipni un gādīgi Batlers viņu uzlūkoja.

—   Tādā gadījumā jums vajadzētu sevi daudz vairāk saudzēt,— viņš teica.— Visa šī skraidīšana jums nekā nedos, bet bērnam tā dara ļaunu. Misis Vilksa, ja atļaujat, es darīšu visu, izlietošu savus sakarus Vašingtonā, lai izdibinātu, kas noticis ar jūsu vīru. Ja viņš kritis ienaidnieku rokās, tad viņa vārds būs gūstekņu sarakstā, bet, ja ne… nu, galu galā, nav taču nekā ļaunāka par neziņu. Taču iepriekš gribu dzirdēt jūsu solījumu. Taupiet sevi, citādi es nepakustināšu ne pirkstu, nudien!

—   Ak, jūs esat tik labs,— Melānija čukstēja,— kā gan ļaudis var par jums stāstīt tik briesmīgas lietas!— Tad viņa atskārta, cik nepieklājīgi ir tā runāt; viņai pārskrēja saltas trīsas — viņa ar vīrieti bija runājusi par savu stāvokli! — un nabaga Mellija sāka nevaldāmi raudāt. Tā nu gadījās, ka Skārleta, ar karstu, flanelī ietītu ķieģeli rokā uzskrējusi pa kāpnēm, atrada Retu Batleru pie Melānijas gultas glāstām vājnieces roku.

Viņš turēja vārdu. Jaunās sievietes tā arī nedabūja zināt, kādus ceļus viņš bija gājis, un baidījās arī jautāt, lai nebūtu jārunā par to, kādi sakari viņam ar jenkijiem. Pagāja mēnesis, iekām viņš saņēma vēsti, pirmajā brīdī tā neizteicami aplaimoja Melāniju un Skārletu, bet vēlāk kļuva par nenomācamu baiļu cēloni.

Ešlijs nebija kritis! Viņš bija ievainots un saņemts gūstā un, cik nu varēja spriest, atradās Rokailendā, Ilinoisas gūstekņu nometnē. Pirmajā brīdī viņas' spēja tikai priecāties par to, ka viņš bija dzīvs. Taču, kad pirmais satraukums bija norimis, viņas bažīgi uzlūkoja viena otru un izrunāja Rokailendas vārdu tādā balsī, kādā parasti piemin elli. Kā ziemeļniekiem šausmas iedvesa Andersonvilas nometnes pieminēšana, tāpat Rokailendas vārds lika šausmās nodrebēt katram dienvidniekam, kam tur bija gūstā saņemti tuvinieki.

Tā kā Linkolns liedzās apmainīt gūstekņus — pēc viņa domām, tas tikai paildzinātu karu —, Džordžijas Andersonvilā mitinājās tūkstoši zilsvārču. Dienvidnieki paši iztika ar trūcīgām dienas devām, un tiern tikpat kā nebija zāļu un pārsienamo materiālu pašu slimniekiem. Ko tad viņi varēja dot gūstekņiem? Viņi tos baroja tāpat kā savus kareivjus kara laukā ar treknu cūkgaļu un sausiem zirņiem, un no šādas diētas jenkiji mira kā mušas, reizēm vairāki simti dienā. Ziemeļnieki sašuta par šādu apiešanos ar gūstekņiem un savukārt vērsās stingrāk pret sagūstītajiem konfederātiem, bet nekur neklājās tik ļauni kā Rokailendā. Uzturs bija trūcīgs, ar vienu segu bija jāiztiek trim vīriem, un baku, plaušu karsoņa un tīfa nodarītais posts šo vietu darīja par īstu kaulainās mājokli. Trīs ceturtdaļas turp aizsūtīto dzīvi vairs neatgriezās.

Un Ešlijs bija nokļuvis šai briesmīgajā vietā! Viņš bija dzīvs, bet ievainots, atradās Rokailendā, un Ilinoisā droši vien bija dziļš sniegs, kad viņu tur aizveda.. Varbūt viņš jau bija no ievainojumiem miris? Varbūt viņš bija kritis par upuri bakām? Varbūt viņš plaušu karsoņa drudža murgos gulēja bez segas?

—  Ai, kapteini Batler, vai nav kāds līdzeklis… vai nevarat ar saviem sakariem panākt, lai viņu apmaina? — Melānija uztraukta jautāja.

—   Žēlsirdīgais un taisnīgais misters' Linkolns, kurš lējis gaužas asaras par misis Biksbijas pieciem zēniem, mierīgi noskatās, kā tūkstošiem jenkiju mirst Andersonvilā,— Rets teica, sašķiebis lūpas.— Viņu neuztrauc, ka viņi visi iet bojā. Izdota pavēle gūstekņus neapmainīt. Misis Vilksa, es jums to vēl neesmu stāstījis, bet jūsu vīram bijusi izdevība tikt ārā no gūstekņu nometnes, taču viņš to nav izlietojis.

—   Nē, vai tiešām?— Melānija neticīgi iesaucās.

—   Jā. Jenkiji ņem ļaudis no gūstekņu nometnēm robežu cīņām ar indiāņiem. Katru, kurš zvēr uzticību un stājas dienestā uz diviem gadiem, atlaiž brīvībā un sūta uz rietumiem. Misters Vilkss liedzies to darīt.

—   Ak dievs, kāpēc?— Skārleta iesaucās.— Kādēļ viņš nevarēja zvērēt, tūlīt pat dezertēt un atbēgt mājās!

Melānija uzklupa viņai kā maza fūrija.

—   Kā tu vari tā runāt! Nodot savu dzimteni ar kauna pilnu zvērestu un tad lauzt jenkijiem doto vārdu! Labāk lai viņš tur Rokailendā nomirst nekā zvēr jenkijiem uzticību! Ja viņš nomirtu gūstā, es būtu lepna uz viņu. Bet, ja viņš neturētu vārdu, es viņam vairs nevarētu skatīties acīs. Nekad! Viņam bija jāatsakās.

Kad Rets dzīrās aiziet, Skārleta viņam īgni jautāja: — Vai jūs viņa vietā būtu iestājies jenkiju robežsargos, lai tiktu ārā no gūstekņu nometnes, un tad dezertējis?

—   Protams!— Rets pasmīnēja zem ūsām.

—   Kādēļ tad Ešlijs to nedarīja?

—   Viņš ir džentlmenis,— Rets teica, un Skārletai bija jābrīnās, cik rūgtu cilvēku dzimuma nicināšanu iespējams izteikt ar šo skaisto, cildeno vārdu.

TREŠĀ DAĻA

XVII

Pienāca 1864. gada maijs — karsts, sauss maijs, kas ziediem lika sakalst pumpuros, un jenkiji ar ģenerāli Šermanu atkal bija Džordžijā. Šoreiz pie Daltonas, simt jūdžu uz ziemeļrietumiem no Atlantas. Klīda baumas, ka tur augšā, uz Džordžijas un Tenesijas robežām, notikšot lielas kaujas. Jenkiji savilka spēkus, lai uzbruktu dzelzceļa līnijai, kura Atlantu savienoja ar Rietumiem, tai pašai, pa kuru pērnajā rudenī Konfederācijas karaspēks bija pārsviests uz Čikamogu, kur tas bija izcīnījis savu lepno uzvaru.

Taču Atlanta neuztraucās par kaujām, kas bija gaidāmas pie Daltonas. Vieta, kur jenkiji pulcējās, nebija tālu no Čikamogas. Reiz viņi jau bija mēģinājuši ielauzties pa kalnu ceļiem un dabūjuši pa ādu, arī šoreiz viņiem neklāsies labāk.

Visa Džordžija un Atlanta zināja, ka viņu štats Konfederācijai ir pārāk svarīgs, lai ģenerālis Džo Džonstons jenkijus ilgi ciestu tā robežās. Vecais Džo noteikti nelaidīs nevienu pretinieku uz Dienvidiem. Pārāk svarīgi bija, lai dzīve Džordžijā netraucēta ritētu savu gaitu. Džordžija līdz šim vēl nebija ienaidnieku piemeklēta, un tādēļ tā bija Konfederācijas labības klēts, mašīnu darbnīca un preču noliktava. Šeit ražoja lielāko tiesu pulvera un ieroču karaspēkam, tāpat te izgatavoja vairumu kokvilnas un vilnas preču. Starp Atlantu un Daltonu atradās Roumas pilsēta ar savām lielgabalu lietuvēm un citiem rūpniecības uzņēmumiem, kā arī Itova un Alatuna ar lielākajām metālapstrādes rūpnīcām uz dienvidiem no Ričmondas. Visbeidzot, pašā Atlantā bija Dienvidu plašākās metāllietuves, dzelzceļu depo un daudzās slimnīcas. Turklāt Atlantā krustojās visas četras dzelzceļa līnijas, no kurām bija atkarīga visu Dienvidu štatu pastāvēšana.

Tādēļ neviens īpaši neuztraucās. Daltona taču bija tālu, pie Tenesijas robežas. Tur karoja jau trīs gadus, un Atlanta bija pieradusi karalauku uzskatīt par kaut kādu tālu nostūri, gandrīz tikpat tālu kā Virdžīnija vai Misisipi. Klāt vēl nāca tas apstāklis, ka tur sardzē stāvēja vecais Džo, un kopš «Akmens sienas» Džeksona nāves nebija neviena tik diža karavadoņa kā viņš, ja neņēma vērā ģenerāli Lī.

Kādā siltā maija vakarā doktors Mīds krustmātes Pitijas lievenī civiliedzīvotāju uzskatus par situāciju ietvēra šādos vārdos: «Atlantai nav ko baidīties, ģenerālis Džonstons stāv kalnos kā dzelzs valnis.» Klātesošie viņa vārdus noklausījās dalītām jūtām. Visiem, kas tur gaistošā mijkrēslī sēdēja atpūtas krēslos un noskatījās, kā tumsā mirgoja tāgada pirmie jāņtārpiņi, sirdi nospieda gaužas rūpes. Misis Mīda bija uzlikusi roku uz Fila rokas un cerēja, ka viņas vīram būs taisnība. Ja karš tuvotos viņu pilsētai, arī Filam būtu jāiet kaujā. Viņš tagad bija sešpadsmit gadus vecs un dienēja zemessargos. Fanija Elsinga, kopš Getisbergas bāla, iekritušām acīm, pūlējās aizmirst mokpilno ainu, kas pēdējā laikā plosīja viņas gurdo sirdi,— kā leitnants Daless Maklūrs bija miris vēršu pajūgā garā, aizlijušā atkāpšanās ceļā uz Merilendu.

Kapteinim Kerijam Ešbernam sāpēja stīvā roka, turklāt viņš bija nobēdājies, ka Skārleta, par spīti viņa pūlēm, vēl arvien negribēja viņam solīties. Kopš ziņas par Ešlija Vilksa sagūstīšanu nekādu jaunumu nebija, Ešberns neuztvēra šo abu notikumu sakarību. Skārleta un Melānija kā arvien brīvos brīžos abas domāja par Ešliju. Skārleta dziļās bēdās prātoja: «Viņš droši vien ir pagalam, citādi mēs būtu no viņa saņēmušas kādas ziņas.» Melānija arvien no jauna pūlējās atvairīt mokpilnās bailes un domāja: «Viņš noteikti ir dzīvs, es justu, ja viņš būtu miris.» Rets Batlers sēdēja krēslā mazliet nomaļus, nevērīgi sakrustojis garās kājas elegantajos zābakos. Viņa melnīgsnējā seja bija neizdibināma. Viņam uz ceļiem mierīgi gulēja mazais Veids, dūrītē cieši sažņaudzis tīri apgrauztu «laimes kauliņu». Kad atnāca Rets Batlers, Skārleta vienmēr atļāva Veidam ilgāk palikt augšā, jo biklais puisītis bija Retam ļoti pieķēries, un Rets, lai cik savādi tas liktos, arī mīlēja Veidu. Parasti Veids Skārletai bendēja nervus, bet, kad Rets to nosēdināja sev uz ceļgaliem, zēns ailaž bija kluss un rātns. Krustmāte Pitija pūlējās nomākt atraugas, jo izrādījās, ka vakariņās ēstais gailis bija vecs un gauži cīpslains.

Torīt krustmāte Pitija smagu sirdi bija izlēmusi nokaut veco patriarhu, iekams tas vēl nebija nobeidzies aiz vecuma nespēka un bēdām par savu harēmu, kas jau bija apēsts. Dienām ilgi gailis bija sērojis pie tukšās putnu kūts. Kad tēvocis Pīters bija gailim apgriezis kaklu, sirdsapziņa krustmātei Pitijai nebija ļāvusi to apēst klusībā,— viņas draugi tik sen nebija baudījuši vistas cepeti,— un viņa bija nospriedusi uzaicināt viesus. Melānija, tobrīd piektajā mēnesī, negribēja rādīties sabiedrībā. Tomēr krustmāte Pitija šoreiz nebija piekāpusies. Viņai likās ārkārtīgi egoistiski apēst visu cepeti pašu lokā,— lai Melānija pavelkot krinolīna augšējo ;siīpu augstāk, tad neviens nekā nemanīšot.

—   Bet, krustmāmiņ, es nevienu negribu redzēt, kamēr Ešlijs. . .

—   Ešlijs nav miris,— krustmāte Pitija teica, sirds dziļumos pārliecināta, ka Ešlijs sen jau guļ kapā.— Viņš ir tikpat dzīvs kā tu un tikai priecātos, ka tu satiecies ar cilvēkiem. Ielūgšu arī Faniju. Elsingu. Misis Elsinga lūdza, lai es viņu izklaidējot, vedot sabiedrībā.. .

—   Krustmāmiņ, mar^ šķiet, ka tas ir nežēlīgi — piespiest Faniju iet sabiedrībā, kad nabaga Daless tikai nesen.. .

—   Nu, Mellij, es sākšu raudāt, ja tu vēl ilgi runāsi man pretī. Esmu tava krustmāte un pati visu zinu. Un es gribu sarīkot mazas viesības.

Kad krustmāte Pitija jau bija saaicinājusi viesus, pēdējā brīdī mazajam pulciņam pievienojās arī Rets Batlers, kuru viņa nebija nedz gaidījusi, nedz vēlējusies redzēt. Tad, kad mājā jau izplatījās cepeša smarža, viņš pieklauvēja pie durvīm. Viņš bija pārbraucis no kārtējā noslēpumainā ceļojuma un ieradās ar lielu konfekšu kārbu padusē un pārpilns daudznozīmīgiem glaimiem Pitijai. Nācās aicināt viņu vakariņās, lai gan krustmāte Pitija zināja, ko Mīdi par to domā un cik Fanija nikna uz katru vīrieti, kas nevalkā formas tērpu. Uz ielas ne Mīdi, ne Elsingi ar Batleru nebūtu runājuši, bet draugu mājā viņiem, protams, bija pret viņu jāizturas pieklājīgi. Tagad vairāk nekā jebkad viņš bija maigās Melānijas aizsardzībā. Pēc tam kad viņš bija palīdzējis dabūt vēstis par Ešliju, viņa paziņoja, ka viņas mājā viņš varot ierasties, kad vien vēlas, lai citi runātu ko runādami.

Krustmāte Pitija nedaudz nomierinājās, redzēdama, ka Batlers pūlas parādīt sevi no labākās puses. Viņš tik godbijīgi un līdzjūtīgi sarunājās ar Faniju Elsingu, ka pat izvilināja viņai smaidu, arī pie galda viss ritēja labi. Tas bija karalisks mielasts. Kerijs Ešberns bija atnesis šķipsniņu tējas, ko atradis kāda gūstekņa tabakas makā, un katram iznāca tase dzēriena — gan ar tabakas piegaršu. Sīksto vecā gaiļa cepeti sadalīja tā, lai katrs dabūtu pa kumosam, mērce gan bija pašķidra, jo trūka miltu, toties netrūka sīpolu aizdara, un klāt vēl pasniedza rīsus un sausus zirņus. Saldā ēdiena vietā bija kartupeļu sacepums, ko papildināja Reta Batlera konfektes, un, kaa Rets piedāvāja kungiem īstus Havanas cigārus, kurus tie varēja smēķēt pie glāzes kazeņu vīna, visi bija vienis prātis, ka šīs nu reiz bijušas īstas Lukuila dzīres.

Kad kungi mājas priekšā lievenī piebiedrojās dāmām, saruna pievērsās karam. Ikviena saruna, lai notika kur nolikdama, saistījās ar karu — kara gaitas, kara laulības, nāve slimnīcā un karalaukā, nometņu, kauju un pārgājienu anekdotes, drošsirdība un gļēvulība, prieki un bēdas, zaudējumi un cerības. Arvien cerības — drošas un nesatricināmās, par spīti vasarā ciestajām sakāvēm.

Kad kapteinis Ešberns pastāstīja, ka esot iesniedzis lūgumu, lai viņu no Atlantas pārceļ uz Daltonas fronti,un viņa lūgums ievērots, dāmas ar skatieniem glāstīja viņa kroplo roku un, slēpdamas lepnumu, iebilda, ka viņš nedrīkstot aizbraukt — kas tad viņas aplidošot?

Izdzirdis šādus vārdus gan no tādām cienījamām precētām dāmām kā misis Mīda un Melānija, gan neprecētām — kā krustmāte Pitija un Fanija, jaunais kapteinis jutās neveikli, bet reizē bija arī ļoti apmierināts: viņš cerēja, ka arī Skārleta domā tāpat.

—   Nu, nepaspēsiet ne atjēgties, kad viņš būs atkal mājās,— ārsts teica un aplika Kerijam roku ap pleciem.— Vēl tikai viena īsa kauja, un jenkiji jozīs atpakaļ uz Tenesiju. Un tur jau ģenerālis Forests tiks ar viņiem galā. Dārgās dāmas, neuztraucieties, ģenerālis Džonstons ar savu karaspēku slāv kalnos kā neieņemams bastions. Jā, neieņemams bastions,— viņš ar īpašu patiku atkārtoja.— Šermans netiks cauri, vecajam Džo viņš nekā nepadarīs.

Dāmas apmierinātas pasmaidīja. Katru ārsta Mīda izteicienu viņas uztvēra kā neapstrīdamu patiesību. Galu galā vīrieši taču tādas lietas izprata labāk nekā sievietes. Ja ārsts Mīds teica, ka ģenerālis Džonstons esot neieņemams bastions, tas tā ari bija. Tad ierunājās Rets. Kopš vakariņām viņš nebija teicis ne vārda, tikai sēdējis krēslainajā verandā, turēdams uz ceļiem aizmigušo bērnu, vienīgi viņa lūpās bija jaušama vīpsnā.

—   Ja var ticēt baumām, tad Šermanam tagad ir vairāk nekā simttūkstoš vīru, kopš pienākuši papildspēki, vai ne? *

Uz šo negaidīto jautājumu Mīds atbildēja strupi. Ārsts jau kopš ierašanās bija juties ļoti nepatīkami, ieraugot starp viesiem Retu Batleru,— nemaz nebija omulīgi sēdēt pie viena galda ar

cilvēku, kas sirds dziļumos viņam riebās; tikai aiz pieklājības pret namamāti Mīds slēpa savas jūtas.

—   Nu, un?— viņš jautāja.

—   Cik saprotu no kapteiņa Ešberna vārdiem, ģenerālim Džoristonam ir tikai četrdesmit tūkstoši vīru — ieskaitot tos dezertierus, kurus mūsējo pēdējā uzvara pamudinājusi atkal stāties zem mūsu karoga.

—   Ziniet, cienītais,— misis Mīda sašutusi iejaucās,— konfederātu armijā nav dezertieru!

—   Atvainojiet,— Rets mākslotā pazemībā atbildēja,— es domāju tikai tos dažus tūkstošus karavīru, kas pēc atvaļinājuma bija aizmirsuši atgriezties savos pulkos, un arī tos, kuri, kopš sešiem mēnešiem sadziedējuši brūces, joprojām dzīvo mājās un atsākuši savus parastos darbus pilsētā vai uz laukiem.

Retam acis zobgalīgi spīdēja, un misis Mīda sašutusi saknieba lūpas. Skārleta tikko valdīja smieklus. Rets bija trāpīgi atbildējis. Simtiem kareivju slēpās purvos un kalnos un pat nedomāja doties rokās kara policijai, kas viņus gribēja vest atpakaļ uz fronti. Viņi atklāti pateica, ka šis esot «bagāto karš, bet asinis lejot nabagie» un viņiem tas esot apnicis. Taču daudz vairāk bija tādu, kuri nebija domājuši dezertēt, tomēr pulku sarakstos figurēja kā dezertieri. Tie bija kareivji, kuri trīs gadus bija veltīgi gaidījuši atvaļinājumu un saņēmuši no piederīgajiem neskaitāmas vēstules, kas bija pilnas žēlabu: «Mēs mirstam badā. ..»—«Nākamgad nebūs maizes, nav neviena, kas ar un sēj. Mēs mirstam badā.. .»—«Pilnvarnieks atņēma lopus, rnums vairs nav naudas. Ēdam tikai sausus zirņus.» Gaudu koris kļuva arvien skaļāks: «Tava sieva, tavi bērni, tavi vecāki mirst badā. Kad tas beigsies? Vai drīz nāksi mājās? Pie mums ir bads, bads!» Kopš tā laika, kad ātri sarukušajā armijā nevienam nedeva atvaļinājumu, kareivji paši gāja uz mājām apstrādāt savus laukus, izlabot ēkas un uzcelt sakritušās sētas. Ja bija paredzamas smagas cīņas, virsnieki šiem kareivjiem rakstīja, lai tie atgriežas vienībā, apsolīja, ka netiks sodīti. Parasti kareivji arī paklausīja aicinājumam, ja redzēja, ka mājās dažus mēnešus bads vēl nedraudēs. Šādus «arāju atvaļinājumus» nepielīdzināja dezertēšanai, lai gan tie tāpat novājināja armiju.

Ārsts Mīds pasteidzās pārtraukt neomulīgo klusumu. Viņa balss skanēja ledaini:

—   Kapteini Batler, pretinieku spēku skaitliskajam pārākumam pār mūsu spēkiem nekad nav bijusi izšķiroša nozīme. Viens konfederāts atsver divpadsmit jenkiju.

Dāmas pamāja ar galvu. To zināja visi.

—   Kara sākumā tā bija,— Rets teica,— un varbūt būtu bijis arī tagad, ja vien konfederātiem būtu patronas šautenei, zābaki kājās un pilns vēders. Bet kā jūs domājat, kapteini Ešbern?

Viņš runāja pieglaimīgi un vēl arvien liekuļotā pazemībā. Kerijs Ešberns atkal jutās ļoti neveikli. Arī viņš neieredzēja Retu un ar lielāko prieku būtu piekritis ārstam, bet viņš neprata melot. Kaut gan viņam bija sakropļota roka, viņš tomēr bija prasījis, lai viņu atkal sūta uz fronti, jo saprata stāvokļa nopietnību labāk par civiliedzīvotājiem. Un tādu kā viņš bija daudz — gan vienkāju, gan vienroču, gan pusaklu, kas atstāja aizmugures dienestu un atgriezās savās karaspēka daļās. Viņi zināja, cik ļoti vecajam Džo pašlaik vajadzīgi kareivji.

Ešberns nekā neatbildēja, bet ārsts Mīds iesaucās:— Mūsu karavīri arī jau senāk cīnījušies kailām kājām un tukšu vēderu un guvuši uzvaras! Viņi cīnīsies un uzvarēs arī turpmāk! Es jums saku, ģenerālis Džonstons stāv kā neieņemams bastions! Kalnu nocietinājumi jau no seniem laikiem bijuši drošs aizsargvalnis pret ienaidnieku. Atcerieties Termopilas!

Skārleta lauzīja galvu, tomēr nespēja atcerēties, kas tās tādas par Termopilām.

—   Pie Termopilām taču krita visi līdz pēdējam vīram, vai tad ne, doktor?— Rets jautāja, bet viņa lūpas raustījās — viņš, kā šķita, tik tikko valdīja smieklus.

—   Jūs droši vien zobojaties par mani, jaunais cilvēk?

—   Doktor, lūdzu, nepārprotiet mani! Es tikai jautāju, kā tur bija,— reizēm vairs lāgā neatceros seno laiku vēsturi.

—   Vajadzības gadījumā mūsu kareivji arī kritīs līdz pēdējam vīram, bet neļaus jenkijiem iespiesties dziļāk Džordžijā,— ārsts atcirta.— Taču tas nebūs vajadzīgs. Viņi jenkijus pēc pirmās kaujas padzīs no Džordžijas.

Krustmāte Pitija bija steidzīgi piecēlusies un lūdza Skārletu kaut ko uzspēlēt un nodziedāt. Viņa juta, ka saruna izvēršas vētraina un bīstama. Viņa jau bija paredzējusi nepatikšanas, kad ielūdza Retu vakariņās. Kur viņš ieradās, tur allaž izcēlās strīdi. Viņa nevarēja saprast, kā šis cilvēks vienmēr prot visus sakaitināt. Ak dievs! Ak dievs! Kas Skārletai tā patika šajā vīrietī? Un kā mīļā Mellija varēja viņu tik dedzīgi aizstāvēt?

Skārleta paklausīgi iegāja viesistabā, un verandā iestājās klusums, taču zem tā gruzdēja slepenas dusmas uz Retu Batleru. Kā var no visas sirds un dvēseles neticēt ģenerāļa Džonstona uzvarai? Ticēt bija katra svēts pienākums. Un nodevēji, kas tai neticēja, vismaz varēja būt tik pieklājīgi un turēt muti.

Skarleta uzsita paris akordu, un no viesistabas pustumsa atskanēja maigie un skumjie pazīstamās dziesmas vārdi:

— Gaišā telpā baltām sienām, Mirstošie kur dusēja,

Viņas mīļo ievainotu

Kādu dienu ienesa.

Cik viņš jauns un varonīgs, Drosme acīs mirdzošās!

Nāve tam'drīz lūpas slēgs, Bālo seju smiltis klās.

Zelta cirtas sviedros mirkst…—

žēlojās Skārletas skanīgais soprāns, bet tad Fanija piecēlās no krēsla un gurdā, aizžņaugtā balsī iesaucās:

—   Dziedi ko citu!

Dziedāšana aprāvās. Apjukusi Skārleta mirkli klusēja. Tad steigšus sāka spēlēt «Pelēkā mundiera» prelūdiju, bet, atcerējusies, cik bēdīga ir arī šī dziesma, atkal apjuka un uzsita nepareizu akordu. Pēc tam viņa vairs nezināja, ko dziedāt. Visas dziesmas bija par nāvi, par šķiršanos un bēdām.

Tad Rets pēkšņi piecēlās, ielika mazo Veidu Fanijai klēpī un iegāja viesistabā pie Skārletas.

—   Spēlējiet «Kentuki veco māju»,— viņš mierīgi teica, un Skārleta nopriecājusies tūliņ sāka spēlēt un dziedāt. Viņas balsij lieliski piederējās Reta sulīgais bass, un, kad viņi iesāka otro pantu, verandā visi atviegloti uzelpoja, lai gan arī šī nebija sevišķi jautra dziesma:

Pāris dienu panes grūto nastu vēl, Viegla nebūs tā nekad!

Pāris dienu ej vēl grūto ceļu,

Kentuki vecā māja, sveika tad!

Pagaidām ārsta Mīda pareģojumi piepildījās. Ģenerālis Džonstons patiešām kā neieņemams bastions stāvēja kalnos augšpus Daltonas un tik sīvi pretojās Šermana iebrukumam, ka jenkiji beidzot atkāpās un mainīja taktiku. Tiešā uzbrukumā pelēkās rindas nebija salaužamas. Tāpēc Šermans nakts aizsegā meta līkumu pāri kalnu pārejām, lai tiktu Džonstonam aizmugurē un nogrieztu dzelzceļu pie Rezakas.

Redzēdami šo svarīgo dzelzceļa stigu atkal apdraudētu, konfederāli atstāja tik izmisīgi aizstāvētos nocietinājumus un forsētā pārgājienā devās atpakaļ uz Rezaku, un jenkiji atdūrās pret kaujai sagatavotiem dienvidniekiem: brustvēri uzcelti, baterijas izvietotas, kareivji izslietiem durkļiem guļ ierakumos — gluži kā pie Daltonas.

Kad ievainotie, kas ieradās no Daltonas, izplatīja ziņas par vecā Džo atkāpšanos uz Rezaku, Atlanta jutās pārsteigta un mazliet uztraukta. Ziemeļrietumos bija parādījies mazs, tumšs mākonītis — pirmais vasaras negaisa vēstnesis. Ko gan ģenerālis domāja, ielaizdams jenkijus astoņpadsmit jūdzes dziļi Džordžijā? Kalni — tās ir dabas dāvātas pozīcijas, bija teicis ārsts Mīds. Kāpēc vecais Džo tur neaizturēja jenkijus?

Bet vecā ģenerāļa karaspēks izmisīgi cīnījās pie Rezakas un vēlreiz atsvieda jenkijus atpakaļ, taču Šermans atkārtoja to pašu flankēšanas manevru, apgāja pretinieku, ielenca to puslokā, pārcēlās pāri Ostanaulas upei un apdraudēja dzelzceļa līniju konfederātu aizmugurē. Un atkal pelēkie mundieri steigā atstāja savus sarkanā māla ierakumus, lai nosargātu dzelzceļa stigu, un — pārguruši, kauju un pārgājienu novārdzināti, negulējuši un kā vienmēr izsalkuši — vēlreiz ātri pārsviedās dziļāk ielejā. Aizsteigušies priekšā jenkijiem, viņi sasniedza Kalhūnas pilsētiņu sešas jūdzes lejpus Rezakas, ierakās un atkal bija gatavi aizsardzībai. Trieciens sākās, izvērtās nikna kauja, un uzbrukums tika atsists. Izmocītie konfederāti nokrita gar zemi, nometa šautenes un lūdza dievu, kaut ienaidnieks ļautu atvilkt elpu, taču tas nedeva viņiem mieru. Šermans nepielūdzami soli pa solim tuvojās, apgāja viņus no flangiem, piespieda atkal atkāpties, lai noturētu iekaroto dzelzceļa līniju sev aizmugurē.

Konfederācijas kareivji soļoja gulēdami. Viņi bija pārāk izmocīti, lai domātu. Un, kad viņu apziņa uz mirkli noskaidrojās, tad viņi ticēja vecajam Džo. Viņi zināja, ka atkāpjas, bet zināja arī, ka vēl nav sakauti. Viņiem gluži vienkārši trūka spēku, lai noturētu pozīcijas un reizē aizkavētu Šermana apiešanas manevrus. Viņi spēja jenkijus atsist un arī ālsita ikreiz, kad tie apstājās un ielaidās tiešā kaujā. Kur šī atkāpšanās beigsies, viņi nezināja. Bet vecais Džo zināja, ko dara, un ar šo paļāvību karavīriem pietika. Atkāpšanos viņš bija vadījis meistarīgi. Viņi bija cietuši tikai niecīgus zaudējumus, turpretī jenkiji zaudējuši daudz kritušo un ievainoto. Konfederāti nebija atdevuši nevienus kara ratus, tikai četrus lielgabalus, un arī sliežu ceļš, kas pa saulaino ieleju vijās lejup uz Atlantu, vēl bija viņu rokās. Šermans to nebija sagrābis, lai kā pūlējās.

Dzelzceļš! Vīri nometās tur uz naktsguļu, lai redzētu zvaigžņu gaismā blāvi vizam sliedes. Ievainotie pakrita, un pēdējais, ko redzēja viņu aizmiglotais skatiens, bija svelmainajā saulē mirdzošās sliedes.

Ielejai cauri atkāpjoties, karaspēkam pa priekšu steidzās bēgļu pulks. Plantatori un sīkie fermeri, bagātie un nabagie, baltie un melnie, sievietes un bērni, veči, mirēji, ievainotie, grūtnieces — visi traucās lejup uz Atlantu vilcienos, kājām un zirgos, ekipāžās un redeļu ratos, kas bija piekrauti ar lādēm un paunām. Bēgļu pulks gāja piecas jūdzes armijai pa priekšu, apstājās Rezakā, Kalhūnā, Kingstonā un katrā atpūtas vietā cerēja dzirdēt, ka jenkiji atkāpjas. Bet tie neatkāpās. Pelēkie pulki gāja garām tukšām muižām, pārnestām mājām un vientuļām būdām, kuru durvis stāvēja vaļā. Šur un tur bija palikusi kāda vientuļa sieviete vai daži pārbijušies vergi, tie iznāca uz ceļa un uzgavilēja kareivjiem, atnesa ūdens spaiņus izslāpušajiem, pārsēja brūces un apraka mirušos paši savās kapsētās. Bet saulainā ieleja bija tuksnesīga un izmirusi, izdegušajos laukos kalta nenovākta raža.

Kad Džonstonam atkal uzbruka, viņš atkāpās uz Adairsvilu, tad uz Kesvilu un beidzot vēl cauri Kārtersvilai tālāk uz dienvidiem. Ienaidnieks tagad bija piecdesmit piecas jūdzes šaipus Daltonas. Pie Ņūhoupčērčas pelēkās rindas atkal ierakās, lai sīksti pretotos. Zilās verzes neatvairāmi līda tuvāk kā milzu čūska, tad nikni uzbruka, iedzēla, atrāvās atpakaļ un atkal metās virsū. Pie Ņūhoupčērčas sākās vienpadsmit dienas ilga kauja, visi ienaidnieka uzbrukumi tika atsisti asiņainās cīņās. Pēc tam Džonstons, atkal apiets no flangiem, atvilka savas izretinātās kareivju rindas vēl dažas jūdzes atpakaļ.

Pie Ņūhoupčērčas konfederātu zaudējumi bija milzīgi. Vagoni ar ievainotajiem pienāca Atlantā vienā laidā, un pilsētu pārņēma šausmas. Vēl nekad, arī pēc Čikamcgas, pilsēta nebija redzējusi tik daudz ievainoto. Slimnīcas bija pārpildītas. Ievainotie gulēja noliktavās uz kailas grīdas vai uz kokvilnas ķīpām. Visas viesnīcas, visas pansijas, visas savrupmājas bija piinas ar slimniekiem. Arī krustmāte Pitija dabūja savu tiesu, kaut gan mēģināja pretoties, paziņodama, ka svešiem vīriešiem neklājas būt viņas mājā, jo Melānija ir stāvoklī un uztraucoši iespaidi var izsaukt priekšlaicīgas dzemdības. Bet Melānija pavilka krinolīna stīpu augstāk, lai slēptu savu stāvokli, un ievainotie ieradās sarkano ķieģeļu mājā. Nu sievietes vārīja ēdienus un kopa, apmazgāja un apvēdināja slimniekus, tina saites un plūkāja šarpiju, un pavadīja bezmiega naktis, kad, ievainotajiem murgojot un vaidot blakus istabās, nevarēja gulēt. Beigu beigās pilsēta bija tik pilna, ka vairs nevarēja uzņemt ievainotos, un atlikušos novietoja Meikonas un Ogastas slimnīcās.

Reizē ar izmisušajiem bēgļiem un ievainotajiem atklīda pretrunīgi nostāsti un baumas. Mākonītis pamalē ātri bija samilzis par draudīgu, melnu negaisa padebesi. Likās, ka no tā pūstu ledains vējš.

Neviens vēl arvien nebija zaudējis ticību savas armijas neuzvaramībai. Toties sāka šķobīties paļāvība uz vecā Džo kara mākslu. Ņūhoupčērča bija tikai trīsdesmit piecas jūdzes no Atlantas! Trijās nedēļās ģenerālis bija ļāvis jenkijiem pavirzīties uz priekšu sešdesmit piecas jūdzes! Kāpēc viņš tos neaizturēja, kāpēc nemitīgi atkāpās? Ietiepīgais stulbenis! Bārdainie vīri no zemessargiem un milicijas, kas visu šo laiku bija nosēdējuši Atlantā, apgalvoja, ka viņi gan labāk prastu komandēt armiju, un plātīgi zīmēja uz galda karadarbības kartes. Kad pelēkās rindas kļuva arvien retākas un ģenerālis bija spiests atkāpties arvien tālāk, viņš izmisumā, lai papildinātu armiju, pieprasīja gubernatoram tieši šos garnizona dienestniekus, tomēr tie jutās pilnīgā drošībā. Gubernators Brauns taču bija noraidījis prezidenta Deivisa prasību — kālab lai viņš pret ģenerāli Džonstonu būtu piekāpīgāks?

Cīņas un atkāpšanās, atkāpšanās un cīņas.

Septiņdesmit jūdzes un divdesmit piecas dienas konfederāti bija aizvadījuši nepārtrauktās kaujās. Tagad jau arī Ņūhoupčērča bija palikusi aiz muguras — vēl vienas atmiņas vairāk blāvu atmiņu asiņainajā miglā. Karstums, putekļi, bads, nogurums. Skrējieni pa sarkaniem, izbrauktiem ceļiem, brišana pa sīkstiem dubļiem. Atkāpšanās, ierakšanās un atkal kauja. Atkāpšanās, ierakšanās un atkal kauja. Jau Ņūhoupčērča bija kā baigs iedomu murgs, un tāds pats murgs bija Bigšantija, kur dienvidnieki pēkšņi pagriezās atpakaļ un bruka jenkijiem virsū kā velni. Bet viņi varēja jenkijus kaut, līdz lauki metās zili no kritušo mundieriem,— visapkārt atkal bija jenkiji, arvien svaigi pulki nāca klāt, atkal no ziemeļrietumiem līda tuvāk zilais, draudīgais pusloks, virzījās uz konfederātu aizmuguri — uz dzelzceļu, uz Atlantu.

No Bigšantijas nogurušās, negulējušās vienības devās lejup pa ceļu uz Keniso kalnu un pie Mārjetas pilsētiņas izvērsās desmit jūdžu garā lokā jaunai kaujai. Viņi ierakās stāvajās kalnu nogāzēs un uzstādīja lielgabalus augstienēs. Ar neizsakāmām pūlēm karavīri uzvilka smagos lielgabalus stāvajās kraujās, kur pat mūļi netika augšā. Kurjeri un ievainotie pārbiedētajiem iedzīvotājiem atnesa mierinošas ziņas. Keniso augstienes bija neieņemamas, tāpat Priežu kalns un Lostkalns, kur arī ierīkoja stiprus nocietinājumus. No šīm pozīcijām jenkiji nevarēja veco Džo izsist, pat nevarēja to apiet no flangiem, jo baterijas no kalnu virsotnēm jūdzēm tālu pārvaldīja ceļus. Atlanta atkal uzelpoja mierīgāk, bet…

Keniso kalns taču bija tikai divdesmit divas jūdzes no Atlantas!

Kādu dienu, kad tika atvesti pirmie ievainotie no šī jaunā kaujas lauka, misis Merivederas ekipāža neparastā laikā — septiņos no rīta — apstājās pie Pitijas mājas un melnais Levijs tika uzsūtīts augšā pateikt Skārletai, lai viņa tūliņ ģērbjas un brauc līdzi uz slimnīcu. Arī Fanija Elsinga un Bonelu meitenes bija pamodinātas un žāvādamās sēdēja pakaļējā sēdeklī, kučierim blakus īgni kluknēja Elsingu aukle, turēdama klēpī grozu ar tikko izmazgātiem pārsējiem.

Skārletai ļoti negribējās iet, viņa visu nakti līdz rītausmai bija dejojusi garnizona ballē, un kājas viņai vēl bija svina smagumā. Kamēr Prisija Skārletai aizpogāja visvecāko, visvairāk noplīsušo kleitu, ko viņa mēdza valkāt tikai slimnīcā, viņa klusībā nolādēja nenogurdināmo misis Merivederu, ievainotos un visu Konfederāciju. Ātri izdzērusi rūgto grauzdētas kukurūzas un kaltētu batāšu virumu, ko lietoja kafijas vietā, viņa izsteidzās ārā un iekāpa ratos.

Visa šī slimnieku kopšana viņai bija līdz kaklam. Šodien pat viņa misis Merivederai pateiks, ka māte atsūtījusi vēstuli — aicina mājās.

Bet tas neko nelīdzēja, cienīgā matrona, uzlocījusi piedurknes un apsējusi lielu priekšautu ap drukno stāvu, tikai grīni paskatījās viņā un kā skaldīt noskaldīja:

— Nemels niekus, Skārleta Hamiltone! Jau šodien es aizrakstīšu tavai mātei un paskaidrošu, cik nepieciešama tu mums esi te. Apsien priekšautu un steidzies pie doktora Mīda! Viņam vajadzīga palīdze pie pārsiešanas.

«Ak dievs!» Skārleta izmisusi nodomāja. «Es nomiršu, ja man vēl ilgāk būs jācieš šī smirdoņa. Ja es būtu veca dāma, tad pati varētu šitā uzkliegt jaunajām un šai vecajai raganai pateikt, lai vācas pie joda!»

Jā, slimnīca viņai bija apnikusi. Viņa vairs nevarēja paciest riebīgo smaku, utis, netīros ķermeņus, sāpju un ciešanu ainas. Ja šim darbam kādreiz arī bija piemitis kaut kas cēls un romantisks, tagad tā sen vairs nebija. Bez tam kareivji, ko ievainoja tagad, armijai atkāpjoties, ļoti maz līdzinājās pirmajiem cietušajiem. Viņi nemaz neinteresējās par Skārletu, bet tikai prašņāja: «Kāds kaujas iznākums? Ko vecais Džo tagad dara? Gudrs vīrs tas vecais Džo!» Viņai pašai tā nemaz nelikās. Vecais Džo bija ielaidis jenkijus astoņdesmit astoņas jūdzes dziļi Džordžijā un vairāk nekā nebija izdarījis. Nē, šie ievainotie viņai vairs nemaz nešķita interesanti. Turklāt daudzi no viņiem drīz nomira. Tiem vairs nebija spēka turēties pretī gangrēnai, tīfam un plaušu karsonim — ligām, kas bija sākušās jau pirms šo nelaimīgo atvešanas uz Atlantu.

Dienas bija karstas, mušas baros lidoja iekšā pa vaļējiem logiem — treknas, kūtras mušas, kas ievainotos nomocīja vēl vairāk nekā sāpes. Izgarojumu un moku duļķainais vilnis ap Skārletu cēlās arvien augstāk un augstāk. Viņas tikko cietinātais ģērbs jau mirka sviedros, kad viņa ūdens bļodu rokā sekoja Mīdām.

Ai, viņa jutās tik nelabi, stāvēdama ārstam blakus un cīnīdamās ar vēmienu, kad spožais skalpelis iegriezās saplosītajā miesā. Un cik briesmīgi bija klausīties kliedzienos no operāciju zāles, kur izdarīja amputācijas! Turklāt šī nevarīgā līdzjūtība, kas viņu pārņēma, redzot satrauktās vīriešu sejas, kad tie gaidīja ārstu, lai dzirdētu briesmīgos vārdus: «Ļoti žēl, manu zēn, bet jums jāšķiras no rokas. Jā, zinu, zinu, bet raugiet šo sarkano svītru! Roka jānoņem.»

Hloroforma tagad bija tik maz, ka to drīkstēja lietot vienīgi visgrūtākajās operācijās, un opijs bija retums, ko izmantoja, tikai lai palīdzētu neārstējamiem viegli aiziet no dzīves, nevis lai mazinātu sāpes dzīvajiem; himna un joda vairs nebija nemaz. Jā, Skārletai tas viss bija apriebies, un viņa jau apskauda Melāniju, kas varēja aizbildināties ar grūtniecību un neiet darbā. Un tas bija arī vienīgais iemesls, ko vēl ņēma vērā.

Pusdienlaikā viņa atsēja priekšautu un izzagās no slimnīcas; misis Merivedera tobrīd rakstīja vēstuli kāda kliba kalnieša vietā — tas neprata ne burtu uzvilkt. Skārleta gluži vienkārši vairs nevarēja izturēt, viņas spēki bija galā. Un ar pusdienas vilcienu noteikti ieradīsies kārtējie ievainotie, un viņai atkal būs jāstrādā līdz pusnaktij, pat paēst nebūs laika.

Viņa steigšus noskrēja divus kvartālus līdz Persiku ielai un ievilka krūtis āra gaisu — tik dziļi, cik vien atļāva cieši savilktā korsete. Viņa stāvēja uz ielas stūra un vilcinājās. Viņa kautrējās iet mājās, taču bija apņēmusies slimnīcā vairs neatgriezties.

Tajā brīdī kabrioletā garām brauca Rets Batlers.

—   Jūs jau izskatāties kā lupatlaša meitiņa,— viņš teica un pārlaida acis viņas salāpītajai, sviedru notraipītajai lavandzilajai katūna kleitai, kas vietām bija nošļakstīta arī ar ūdeni. Skārleta nezināja, kur dēties aiz apjukuma un dusmām. Kāpēc viņam vienmēr bija jāievēro sievietes apģērbs, turklāt jāizsaka tik nepieklājīgas piezīmes!

—   Jūsu domas mani neinteresē! Rausieties ārā, palīdziet man iekāpt un aizvediet mani, kur neviens mani nevarētu ieraudzīt! Neiešu atpakaļ uz slimnīcu, kaut viņi mani par to pakārtu! Ak kungs, es taču neesmu šo karu sākusi, nesaprotu, kāpēc man līdz nāvei jānomokās?

—   Vai esat kļuvusi par mūsu svētās lietas nodevēju?

—   Un jūs? Man vienalga, kurp braucat. Gribu braukt līdzi.

Viņš izlēca no ratiem, un pēkšņi Skārletai iešāvās prātā: cik

jauki ir satikt vīrieti, kam vēl veseli locekļi, kam netrūkst acs vai rokas, kas nav bāls no sāpēm un dzeltens no malārijas, bet ir vesels, spirgts un labi paēdis! Un viņš bija arī ļoti labi ģērbies. Svārki un bikses bija no vienas un tās pašas drānas un lieliski piegulēja, nevis atkarājās kā putnu biedēklim, bet nebija arī tik šauri, lai kavētu kustības. Turklāt apģērbs bija jauns un vesels, nevis vecs un skrandains, caur pušumiem nerēgojās netīra, spalvaina kaila miesa.

Rets izskatījās pēc tāda, kam pasaulē nav nekādu rūpju, un tas vien jau likās neticami šajās dienās, kad visi vīrieši bija satraukti, noraizējušies un īdzīgi. Turpretī Batlera melnīgsnējā seja pauda bezrūpību, un, kad viņš iesēdināja Skārletu kabrioletā, viņa sārtās, juteklīgās lūpas ar sievišķīgi skaistu izliekumu pavērās draiskā smaidā.

Viņš ielēca ratos un apsēdās Skārletai blakus, un viņa manīja kā zem elegantā uzvalka vibrē Reta muskuļi; pēkšņi viņu uzbudināja šis neparastais spēks, kas strāvoja no viņa. Skārletu pārņēma dīvains uztraukums, gandrīz vai bailes, taču viņa kā apburta skatījās uz Reta stiprajām rokām un platajiem pleciem. Likās, ka Reta spēcīgais, muskuļainais augums slēpj tādu pašu nežēlību kā viņa asais, vēsais prāts. Taču vienlaikus viņam piemita panteras vingrā grācija — viņš atgādināja plēsoņu, kas slinki gozējas saulē, bet jebkuru brīdi ir gatavs lēcienam.

—   Ak jūs mazā viltniece!— Rets sacīja un paskubināja zirgu.— Jūs, protams, visu nakti esat nodejojusi ar kareivjiem, dāvinājusi tiem rozes un lentes un stāstījusi, ka esat gatava mirt par mūsu svēto lietu, bet, kad jums jāpārsien dažas brūces un jānoķer dažas utis, jūs tūliņ laižaties lapās.

—   Vai jūs nevarat runāt par ko citu un braukt drusku ātrāk? Mani vēl ieraudzīs vecais Meriveders, iznācis no savas bodes, un visu izstāstīs kundzenei!

Batlers uzšāva ķēvei ar pātagu, un viņi ātros rikšos pārbrauca pāri Faivpointas laukumam un dzelzceļa sliedēm, kas šķērsoja pilsētu. Tikko bija pienācis vilciens ar ievainotajiem, un sanitāri ar nestuvēm skraidīja karstajā saulē, pārvietojot ievainotos sanitārajās karietēs. To redzot, Skārleta nejuta nekādus sirdsapziņas pārmetumus, tikai atviegloti un dziļi uzelpoja.

—   Šī nolādētā slimnīca man galīgi apnikusi, esmu diezgan nomocījusies,— viņa teica, sakārtodama kuplos svārkus un sasiedama cepures lentes ciešāk zem zoda.— Un katru dienu pieved arvien jaunus ievainotos. Pie visa vainīgs tikai ģenerālis Džonstons. Ja viņš būtu pie Daltonas stāvējis kā. . .

—   Bet viņš taču stāvēja, ak jūs muļķīte! Ja viņš tur joprojām stāvētu, Šermans viņu būtu apgājis no flangiem, ietvēris maisā un iznīcinājis. Tad dzelzceļš būtu zaudēts, bet tieši par dzelzceļu viņš cīnās!

—   Labi, labi,— Skārleta noteica, viņai nebija nekādas jēgas par stratēģiju,— viņa vaina tā ir tik un tā, jo viņam taču vajadzēja kaut ko darīt. Viņš jāatceļ! Kāpēc viņš nepaliek uz vietas un necīnās, bet tikai atkāpjas un atkāpjas?

—   Jūs spriežat tāpat kā visi tie, kas auro: «Sitiet viņu krustā!»— tikai tāpēc, ka viņš neizdara neiespējamo. Pie Daltonas viņš bija mūsu glābējs un pestītājs, bet Keniso kalnā pēkšņi ir nodevējs Jūdass, un tas viss sešās nedēļās! Ja viņš tagad atsviestu jenkijus divdesmit jūdzesatpakaļ, viņš tūliņ atkal būtu glābējs un pestītājs. Mīļais bērns, Šermanam ir divreiz vairāk kareivju nekā Džonstonam. Viņš var atļauties par katru mūsu drošsirdīgo karavīru zaudēt divus savus brašuļus. Turpretī Džonstons nedrīkst zaudēt nevienu kareivi. Viņam vajadzīgi papildspēki, un ko viņš dabū? Džo Brauna lutekļus. Ko tie viņam palīdzēs?

—   Vai miliciju tiešām sūtīs uz fronti? Un zemessargus arī? Es to neesmu dzirdējusi. Kā jūs to zināt?

—   Klīst tādas baumas. Tās izplatījās pēc tam, kad šorīt pienāca vilciens no Milidžvilas. Viņiem jāejot Džonstonam palīgā. Nu gubernatora Brauna luteklīši beidzot dabūs ost pulveri, un varu iedomāties, kā tas viņiem patiks. Viņi, protams, nedomāja, ka viņiem vajadzēs piedalīties kaujās, gubernators bija apsolījis, ka tas nenoliks. Viņi jutās kā aiz dzelzs sienas, jo gubernators pat Džefam Deivisam bija liedzies viņus sūtīt uz Virdžīniju, aizbildinādamies, ka viņi esot nepieciešami sava štata aizsardzībai. Kas to būtu domājis, ka šis karš atnāks arī līdz viņu pašu mājām un viņiem tiešām būs jāaizsargā Džordžijas štats!

—   Kā jūs par to varat smieties! Iedomājieties taču, kas viņi par karotājiem — veci vīri un zaļi pusaudži! Vai tiešām jāiet karā tādiem puišeļiem kā Fils Mīds un tādiem večukiem kā vectētiņš Meriveders un tēvocis Henrijs Hamiltons!

—   Es nerunāju par puišeļiem un par Meksikas kara veterāniem. Es runāju par tādiem brašiem jaunekļiem kā Villijs Ginans, kuri tik labprāt valkā glītu uniformu un žvadzina zobenu. . .

—  Un jūs pats?

—   Uz mani tas neattiecas, mana dārgā. Es nevalkāju uniformu un nežvadzinu zobenu, turklāt Konfederācijas liktenis man ir pilnīgi vienaldzīgs. Mani ne dzīvu, ne mirušu neievilks karaspēkā, man jau ar Vestpointu pieliek visam mūžam… Vēlu veiksmi vecajam Džo. Ģenerālis Lī nevar sūtīt viņam papildspēkus, tam pašam Virdžīnijā jenkiji nedod miera. Tātad Džordžijas pulki ir vienīgais atbalsts, uz ko Džo var cerēt. Viņš būtu pelnījis laimīgāku likteni, jo ir liels stratēgs. Viņš ikreiz pamanās ieņemt pozīcijas ātrāk par jenkijiem. Bet, ja viņš grib nosargāt dzelzceļu, viņam būs jāatkāpjas vēl tālāk, un — pieminiet manus vārdus —, ja jenkiji piespiedīs viņu nonākt no kalniem te, ielejā, tad viņš ir pagalam.

—   Te, ielejā?— Skārleta iesaucās.— Jūs taču labi zināt, ka jenkiji nekad tik tālu netiks!

—   Mīļais bērns, Keniso kalns ir tikai divdesmit divas jūdzes no šejienes, un es varu derēt. ..

—   Ret! Paskatieties — kas tas par pūli tur, ielas lejasgalā? Tie taču nav kareivji. Tie taču ir nēģeri! Ko tas nozīmē?

Milzīgs sarkanu putekļu mākonis pacēlās pār ielu. Dunēja daudzi smagi soļi, un braši skanēja kāds simts nēģeru balsu, zemu un dobju, kas dziedāja korāli. Rets pagrieza kabrioletu pie malas, un Skārleta ziņkārīgi noskatījās nosvīdušajos melnajos vīros, kas ar kapļiem un lāpstām pār plecu drasēja garām. Viņus veda virsnieks un kareivju vads sapieru uniformās.

—   Ko tas nozīmē?— Skārleta atkārtoja.

Tad viņa pēkšņi ievēroja vislielāko nēģeri priekšdziedātāju soļojam pirmajā rindā. Viņš bija garāks par sešām pēdām — īsts melns Goliāts — un soļoja ar spēcīga dzīvnieka lokano grāciju; baltie zobi spīdēja, kad viņš vilka meldiņu dziesmai «Mozu, nāc šurp». Pasaulē nevarēja būt otra tik milzīga nēģera ar tik spēcīgu balsi, tas varēja būt tikai Lielais Sems, Taras uzraugs. Bet ko Lielais Sems darīja šeit, tik tālu no mājām, tieši tagad, kad plantācijā nebija pārvaldnieka un kad tas bija vienīgais Džeralda palīgs, viņa labā roka?

Kad viņa pacēlās no sēdekļa, lai to labāk redzētu, garais nēģeris viņu ieraudzīja, un melnā seja atplauka laimīgas satikšanās priekā. Viņš apstājās, lāpsta izšļuka viņam no rokām, un viņš uzsauca biedriem:

—   Ak dievs! Tā tak mis Skārleta! Ei, Elija, Apustuli, Pravieti! Tā tak mis Skārleta!

Rindas sajuka, nēģeri apmulsumā mīņājās uz vietas, bet Lielais Sems pārskrēja pāri ielai pie ratiem; viņam sekoja vēl trīs pamatīgi nēģeri. Virsnieks metās tiem pakaļ, nikni kliegdams:

—   Atpakaļ ierindā! Atpakaļ ierindā, kad jums saka, citādi es… A, tā esat jūs, misis Hamiltone! Labrīt, misis, labrīt, ser. .. Ko jūs te darāt, kāpēc pamudināt manus vīrus dumpoties? Man šodien jau bijis diezgan nepatikšanu ar šitiem puikām.

—   Nedusmojieties, kapteini Rendl, tie ir mūsu nēģeri no Taras. Tas ir Lielais Sems, mūsu uzraugs, un tie arī ir no Taras — Elija, Apustulis un Pravietis. Viņi taču grib ar mani aprunāties! Kā klājas, zēni?

Viņa spieda visiem roku — smalkie, baltie pirksti pazuda nēģeru varenajās plaukstās. Četri melnie puiši lēkāja aiz prieka un lepnuma, ka var pārējiem parādīt savu skaisto, jauno saimnieci.

—   Ko jūs darāt tik tālu no Taras? Jūs taču nebūsiet aizbēguši? Patruļas taču jūs noķers!

Nēģeri smējās locīdamies.

—   Aizbēguši?— Lielais Sems brīnījās.— Nē, mis, mēs nav aizbēguši, viņi atbrauca un mūs paņēma tāpēc, ka mēs — stiprākie un lielākie nēģeri Tarā!— Sems lepni smaidīja, rādīdams baltos zobus.— Un sevišķi viņi grib mani, jo es tik labi dziedu. Māsters Frenks Kenedijs mūs atveda.

—   Bet kāpēc, Sem?

—   Kungs Jēzu, mis Skārlet, vai mis nezina? Mums tak jārok baltajiem džentlmeņiem grāvji, kur tiem paslēpties, kad nāks jenkiji!

Kapteinis Rendls un abi ratos sēdētāji valdīja smieklus, dzirdot, kā melnie izprot ierakumu nozīmi.

—   Māsteru Džeraldu gandrīz ķēra trieka, kad viņi mani saņēma. Viņš teica, ka netiek bez manis galā, bet mis Ķlena teica: «Ņem viņu, māster Kenedij, Konfederācijai Lielais Sems vēl vajadzīgāks nekā mums,»— un viņa man iedeva vienu dolāru un teica, lai es daru visu, ko baltie kungi liek, un tagad mēs visi te.

—   Ko tas viss nozīmē, cienījamo kapteini?

—   Gluži vienkārši Atlantas nocietinājumus pastiprinās vēl ar ierakumiem dažas jūdzes no pilsētas, bet ģenerālis nevar no frontes sūtīt šajos darbos nevienu kareivi, tāpēc mēs bijām spiesti vest šurp spēcīgākos nēģerus no visām plantācijām.

—   Bet kāpēc.. .

Skārletai pārskrēja saltas trīsas. Jauni ierakumi — pāris jūdžu no Atlantas? Kāpēc? Pērngad taču Atlantai visapkārt jūdzi no pilsētas centra bija iztaisītas redutes un uz tām uzstādītas baterijas. Šos slēgtos zemes nocietinājumus savienoja tranšejas, kas stiepās jūdzi aiz jūdzes, aptverot pilsētu no visām pusēm. Un vēl ierakumi!

—   Bet kāpēc mums vajag vēl vairāk nocietinājumu? Ģenerālis Džonstons taču nepieļaus…

—   Mūsu tagadējie ierakumi ir tikai jūdzi no pilsētas,— kapteinis vēsi atbildēja.— Pārāk tuvu, lai pilsētā saglabātos miers un drošībā. Jaunos nocietinājumus ierīkos tālāk. Jūs taču saprotat, ka atkāpjoties mūsu armija var pienākt pavisam klāt Atļautai.

Taču virsnieks tūlīt nožēloja savus vārdus, redzot, kā Skārletai bailēs ieplešas acis.

—   Bet, protams, mūsējie jau vairs neatkāpsies,— viņš steigšus piebilda.— Keniso kalna pozīcijas ir neieņemamas. Mūsu baterijas izvietotas kalnu nogāzēs un apšauda visus ceļus. Jenkiji tur neliks cauri.

Bet Skārleta redzēja, ka virsnieks nolaiž acis, kad Rets Batlers viņu uzlūkoja ar savu caururbjošo skatienu. Viņa izbijās un atcerējās Reta vārdus: «Ja jenkiji viņu piespiedīs nonākt no kalniem ielejā, tad viņš ir pagalam.»

—   Kapteini Rendl, vai tiešām jūs domājat…

—   Nē, protams, ne! Nemaz neraizējieties, vecais Džo gluži vienkārši ir piesardzīgs. Bet nu man jāiet tālāk. Puiši, sakiet savai saimniecei ardievas un — atpakaļ ierindā!

—   Ardievu, zēni, un, ja ar jums kaut kas atgadās, saslimstat vai kaut kas cits, paziņojiet man. Es dzīvoju Persiku ielā, gandrīz pēdējā pilsētas namā. Acumirkli…

Viņa kaut ko meklēja somiņā.— Ai, man nav neviena centa! Ret, iedodiet man dažas monētas! Lūdzu, Sem, nopērc sev un biedriem tabaku, esiet braši un dariet, ko kapteinis jums liek!

Izjukušās rindas sastājās kārtībā, kolonna devās tālāk, atkal pacēlās sarkanu putekļu mākonis un Lielais Sems sāka dziedāt:

— Mozu, nāc šurp! Nāc uz Ēģiptes zemi Un sa-a-ki faraonam, Lai atlaiž ma-a-anu tautu!

—   Ret, kapteinis man meloja, vai ne? Tā melo visi vīrieši — viņi no mums, sievietēm, slēpj patiesību, lai mēs nekrītam ģībonī. Ai, Ret, ja briesmas nedraud, kāpēc tad viņi taisa jaunus nocietinājumus? Vai armijā tik maz kareivju, ka jāņem palīgā nēģeri?

Rets skubināja ķēvi.

—   Protams, armijā sasodīti maz karotāju, vai citādi vajadzētu iesaukt zemessargus? Un jauni ierakumi? Nu, acīmredzot aplenkuma stāvoklī tie noderēs. Ģenerālis gatavojas ieņemt savas pēdējās pozīcijas šeit.

—   Aplenkuma stāvoklī? Ak, grieziet apkārt!! Es tūliņ braukšu atpakaļ uz Taru!

—   Kas jums lēcies?

—    Aplenkums, ak dievs, aplenkums! Es zinu, kas ir aplenkums! Tēvs reiz ir bijis aplenkumā… Vai varbūt tas bija vectēvs, bet man stāstīja tētiņš…

—   Par kādu aplenkumu jūs runājat?

—   Pie Droedas, kad Kromvels ielencis īrus. Viņiem nebijis ko ēst, un tētiņš teica — daudzi uz ielām nokrituši, nomiruši no bada, un beigu beigās viņi apēduši visus kaķus un žurkas, pat prusakus un citus kukaiņus un beidzot pat ēduši cits citu, iekām padevušies. Es gan nezinu, vai tam visam var ticēt. Un, kad Kromvels pilsētu ieņēmis, visas sievietes esot. . . Aplenkums! Svētā dievmātei

—    Otru tik tumsonīgu sievieti es savu mūžu neesmu sastapis! Droedas aplenkums taču bija tūkstoš seši simti tādā un tādā gadā, un misters O'Hāra diezin vai to būs piedzīvojis. Turklāt Šermans nav Kromvels.

—   Nē, viņš ir daudz ļaunāks! Runā, ka. ..

—   Un, kas attiecas uz tiem eksotiskajiem ēdieniem, ko īri ēduši aplenkuma laikā, tad man personiski trekna, sulīga žurka garšotu labāk nekā tas virums, ko man te viesnīcā pasniedz. Būs labāk jābrauc uz Ričmondu, tur vismaz var labi paēst, ja samaksā.

Viņš smaidīja, lūkodamies Skārletas baiļpilnajā sejā.

Noskaitusies, ka izrādījusi viņam savas bailes, Skārleta iesaucās:

—   Nesaprotu, kāpēc jūs vispār vēl esat šeit? Jūs taču allaž domājat tikai par to, kā ērtāk iekārtoties, labi paēst un… vēl ko tamlīdzīgu!

—   Nevaru iedomāties patīkamāku laika kavēkli kā labi paēst un «vēl ko tamlīdzīgu»,— viņš teica.— Un kāpēc es vēl esmu šeit? Nu, esmu daudz lasījis par pilsētu aplenkumiem un tamlīdzīgām lietām, bet pats to nekad neesmu piedzīvojis. Tāpēc nolēmu palikt šeit un novērot, kā tas ir. Man taču nekas nedraud, es neesmu pakļauts karaklausībai, un gūt jaunus iespaidus vienmēr ir interesanti. Tos nekad nedrīkst laist garām, Skārlet, tie paplašina redzesloku.

—   Mans tāpat ir pietiekami plašs.

—   Tas jums, protams, pašai vislabāk zināms, lai gan man liekas. . . Nē, tas nebūtu galanti. Kas zina — varbūt es palieku šeit, lai jūs izglābtu, ja Atlantu tiešām ielenks? Man nekad vēl nav gadījies daiļas dāmas glābt no nāves briesmām. Arī tas man būtu jauns iespaids.

Skārleta saprata, ka viņš joko, tomēr viņa balsī saklausīja arī nopietnu pieskaņu. Viņa atmeta galvu.

—   Mani jums nebūs jāglābj, gan es pati tikšu galā!

—   Skārlet, tā nekad nesakiet! Domājiet tā, ja gribat, bet nekad nesakiet to vīrietim. Tieši tā ir ziemeļnieku sieviešu vissliktākā īpašība. Viņas būtu burvīgas, ja pastāvīgi neapgalvotu, ka pašas var tikt ar visu galā. Un parasti viņas saka patiesību, dievs lai viņas pasargā! Tāpēc vīrieši arī atļauj viņām pašām tikt ar visu galā.

—   Vai nepietiks vāvuļot?— viņa vēsi teica. Ļaunāku apvainojumu viņa pat iedomāties nevarēja — viņu salīdzināja ar jenkiju sievietēm!— Un par aplenkumu jūs droši vien melojat, jenkiji nekad netiks līdz Atlantai!

—   Pēc mēneša viņi būs šeit. Saderēsim—lieku konfekšu kārbu pret.. .— Reta tumšās acis kavējās pie viņas lūpām, — pret skūpstu.

Tikai īsu mirkli viņas sirdi bija žņaugušas bailes no jenkijiem; dzirdot vārdu «skūpsts», viņa aizmirsa visu. Tā atkal bija viņai tuva tēma, daudz interesantāka par visām kara operācijām. Viņa tikko noturējās, uzvaroši nepasmaidījusi. Kopš tās dienas, kad Rets viņai bija uzdāvinājis zaļo cepuri, viņš nebija darījis neko tādu, ko varētu iztulkot kā iemīlēšanos. Viņš nekad neielaidās valšķīgās sarunās, lai cik veikli Skārleta mēģināja viņu tajās ievilkt, bet nu viņš pats bez kāda pamudinājuma pēkšņi bija sācis runāt par skūpstiem.

—   Man nepatīk sarunas par tik intīmām lietām,— viņa dzedri teica, un viņai pat izdevās viegli savilkt pieri.— Bez tam… daudz labāk man patiktu noskūpstīt cūku nekā jūs.

—   Par gaumi nestrīdas, turklāt es tiešām esmu dzirdējis ne vienreiz vien, ka īriem ļoti patīkot cūkas, viņi tās pat turot zem gultas. Bet, Skārlet, jums tomēr ļoti kārojas skūpstīties. Tā jau ir tā nelaime. Visi jūsu pielūdzēji pret jums jutuši vai nu pārāk lielu cieņu — dievs vien zina, kāpēc,— vai pārāk lielu biklumu, lai izturētos tā, kā jums gribētos. Tāpēc jūs esat tik vīzdegunīga. Vajag, lai jūs kāds skūpsta. Un, protams, tāds, kas to prot.

Saruna atkal neizvērtās tā, kā viņa bija gribējusi. Šai ziņā viņai ar Retu nekad neveicās. Vienmēr iznāca kaut kas līdzīgs vārdu divkaujai, kurā viņš vienmēr uzvarēja.

—   Un jūs laikam domājat, ka pats būtu tas pratējs?— viņa dzēlīgi jautāja, ar pūlēm valdīdama dusmas.

—   Protams, ja tas man liktos pūliņu vērts,— viņš nevērīgi atbildēja.— Saka jau, ka es šajā ziņā esot nepārspējams.

—   Jūs esat. . .— viņa iesāka, dziļi aizvainota par tādu nevērību pret viņas valdzinājumu.— Jūs esat īsts. ..— Viņa piepeši apjuka un sastomījās. Rets smaidīja, bet viņa tumšās acis pēkšņi savādi iegaiiējās.

—   Jūs, protams, brīnāties, kāpēc es, uzdāvājis jums cepuri un jūs tikli nobučojis uz vaiga, vairs neesmu mēģinājis jūs tā īsti noskūpstīt.

—   Prātā nav nācis. ..

—   Tad jūs neesat nekāda labākās sabiedrības dāma, Skariet, un es par to esmu ļoti sašutis. Visas labākās sabiedrības dāmas brīnās, ja vīrietis nemēģina tās noskūpstīt. Viņas zina, ka jāizliekas apvainotām, ja viņš to dara, bet viņām tas tomēr patīk… Nekas, mīļā, neskumstiet! Gan es jūs atkal skūpstīšu un jums tas patiks. Bet tagad vēl ne, tāpēc bruņojieties ar pacietību un atcerieties, ka labs nāk ar gaidīšanu.

Viņa saprata, ka Rets tikai ķircinās, taču — kā arvien — noskaitās par to. Viņa jokos bija pārāk daudz patiesības. Lai tik viņš iedrošinās!

—   Esiet tik laipns un grieziet ajpkārt, kapteini Batler, es gribu atpakaļ uz slimnīcu!

—   Vai no tiesas jūs to gribat, žēlsirdīgais eņģeli! Tātad utis un netīrumi jums tomēr patīk labāk nekā tērzēšana ar mani? Nu, lai notiek! Es nekādā ziņā negribētu liegt čaklām rokām kalpot mūsu svētajai lietai!

Viņš apgrieza kabrioletu, un viņi brauca uz Faivpointu.

—   Kāpēc es jums neesmu vairāk luncinājies apkārt?— viņš turpināja, it kā nemaz nebūtu ievērojis viņas nevēlēšanos turpināt sarunu.— Tāpēc, ka gaidu jūs vairāk pieaugam. Redziet, patlaban jūsu skūpsts man nekādu īpašu baudu nesagādātu, bet es esmu tik liels egoists, ka savu patiku vērtēju augstāk par visu. Skūpstīties ar meitenēm man nekad nav licies patīkami.

Viņš ar pūlēm valdīja smieklus, iesāņus vērodams, kā viņas krūtis cilājas mēmās dusmās.

—   Un vēl,— viņš klusi turpināja,— es gaidu, kad mazliet izbālēs atmiņas par augsti godājamo Ešliju Vilkšu.

Dzirdot pieminam Ešliju, skaudra sāpe pēkšņi iegriezās viņai sirdī, pār vaigiem sāka ritēt karstas asaras. Izbālēs? Atmiņas par Ešliju nekad neizbālēs. Viņa mūžam atcerēsies viņu, kaut vai nodzīvotu tūkstoš gadu. Viņa iedomājās, ka Ešlijs varbūt patlaban guļ uz nāves cisām kaut kur tālu, tālu jenkiju gūstā un viņam nav pat segas, ar ko apsegties, nav līdzās neviena, kas viņu pažēlotu, paturētu viņa roku savējā. Un Skārletu pēkšņi pāršalca spīvs naids pret šo labi paēdušo, sveiko un veselo vīrieti, kurš sēdēja viņai blakus un laiski virknēja vārdus, kuros, kā vienmēr, jautās izsmiekls.

Viņa nevarēja izrunāt ne vārda, jo viņu smacēja dusmas, un brīdi viņi brauca klusēdami.

—   Tagad man ir skaidrs viss par jums un Ešliju,— Rets atkal iesāka.— Pēc tās ne visai pieklājīgās scēnas Divpadsmit Ozolos es jūs novēroju un šo to secināju. Un ko tad? To, ka jūs pret šo cilvēku vēl arvien lolojat romantisku meitenes mīlestību, kurai viņš atbild, cik nu atļauj viņa cildenā un augstsirdīgā daba. Taču misis Viiksai par to nav ne jausmas, un jūs abi viņu vazājat aiz deguna. Tātad man ir skaidrs viss, tikai viena lieta ne, un tā ārkārtīgi urda manu ziņkāri. Vai cēlais Ešlijs uzdrīkstējies jūs noskūpstīt, nebaidoties pazudināt savu nemirstīgo dvēseli?

Atbilde bija salts klusums un novērsta seja.

—   A, tātad tomēr uzdrīkstējies. Domājams, tad, kad bija atbraucis te atvaļinājumā. Bet tagad, kad cēlais Ešlijs droši vien ir beigts un pagalam, jūs glabājat sirdī šo skūpstu. Bet esmu pārliecināts, ka tas drīz pāries un, kad būsiet aizmirsusi viņa skūpstu, es…

lesvēlusies sašutumā, Skārleta pagriezās pret viņu.

—   Vācieties pie velna!— viņa iekliedzās, piemiegtajās zaļajās acīs dzalkstīja negantas dusmas.— Apturiet ratus, citādi es izlēkšu no braucošiem! Negribu jūs vairs redzēt!

Viņš pieturēja, bet nepaguva izkāpt un pasniegt Skārletai roku, kad viņa jau bija izlēkusi uz ielas. Krinolīna stīpa aizķērās aiz riteņa, un vienu mirkli garāmgājēju skatieniem pavīdēja viņas apakšsvārki un biksītes. Rets acumirklī noliecās un atbrīvoja svārkus. Nebilduši ne vārda, pat skatiena viņam neuzmetusi, Skārleta metās projām. Rets tikai klusi nosmējās un viegli iesita ar grožiem zirgam.

XVIII

Pirmo reizi kopš kara sākuma Atlantā kļuva dzirdami lielgabalu dārdi. Agrajās rīta stundās, kad pilsēta vēl nebija pamodusies, no Keniso kalna puses atskanēja kanonāde — dobja grandoņa, kas atgādināja tāla vasaras negaisa ducināšanu. Bet lāgu lāgiem apšaude, pārspēdama pilsētas troksni, bija saklausāma ari dienas vidū. Ļaudis izlikās to nemanām, mēģināja sarunāties, smieties un iet savās gaitās, neliekoties zinis, ka jenkiji ir tikai divdesmit divas jūdzes no pilsētas. Un tomēr visi neviļus ieklausījās šajās kauju atbalsīs. Sejas visiem bija saspringtas. Lai rokas darīja ko darīdamas, ausis pastāvīgi bija sasmailētas, un sirds vai simtiem reižu dienā stājās pukstēt. Vai ģenerālis Džonstons šoreiz jenkijus apturēs? Vai apturēs?

Paniskās bailes auga augumā. Nervi bija saspīlēti līdz pēdējam. Tomēr neviens nerunāja par bailēm. Izrādīt tās bija nepieļaujami. Iekšējais saspringums atslābinājās vienīgi ģenerāļa kritikā, skaļā un nosodošā. Plosījās kaislības. Šertnans stāvēja pie Atlantas vārtiem. Vēl viena atkāpšanās varēja atsviest konfederātus pilsētas ielās.

—   Dodiet mums ģenerāli, kas neatkāpjas! Dodiet mums karavadoni, kas noturas un cīnās!

Lielgabalu tālo grandienu pavadījumā štata milicija — Džo Brauna lutekļi — un zemessargi izmaršēja cauri pilsētai un devās aizsargāt tiltus un pārceltuves pār Čatahūči upi ģenerāļa Džonstona aizmugurē. Bija pelēka, apmākusies diena, un, kad viņi pār Faivpointu devās Mārjetas virzienā, sāka smidzināt sīks lietus. Visa pilsēta bija iznākusi noskatīties, kā viņi aiziet. Lielās kopās ļaudis stāvēja zem Persiku ielas veikalu nojumēm un mēģināja viņus uzmundrināt ar labiem novēlējumiem.

Skārleta un Meibella Merivedera-Pikāra bija dabūjušas atļauju atstāt slimnīcu un pavadīt karavīrus, jo tēvocis Henrijs Hamiltons un vectētiņš Meriveders arī bija zemessargos. Viņas ar misis Mīdu stāvēja drūzmā, pacēlušās pirkstgalos, lai labāk varētu redzēt. Lai gan Skārleta, tāpat kā visi dienvidnieki, bija ar mieru ticēt tikai labām un iepriecinošām ziņām, viņai tomēr skrēja karsts un auksts pār kauliem, redzot šīs raibās kolonnas ejam garām. Laikam stāvoklis kļuvis gaužām izmisīgs, ja šautenes jāņem rokās šādiem nekam nederīgiem ārrindniekiem — sagrabējušiem večiem un zaļiem pusaudžiem. Tiesa, viņu vidū bija arī jauni, spēcīgi vīrieši, kas lepni valkāja lutināto pulku skaistās uniformas ar plīvojošām spalvām un lentēm. Tomēr veču un pavisam zaļu zēnu bija tik daudz, ka Skārletai sirds sažņaudzās līdzjūtībā un bailēs. Sirmgalvji, vēl vecāki par viņas tēvu, velti pūlējās sīkajā lietū soļot braši bungu un tauru taktī. Vecais Meriveders ar misis Merivederas labāko skotu apmetni ap pleciem smaidīgs gāja pirmajā rindā, sveikdams sievietes, kas māja ar kabatlakatiņiem un sauca sirsnīgus novēlējumus. Bet Meibella satvēra Skārletu aiz rokas un čukstēja:

—   Ak dievs, nabaga vecais! Pirmā lietus gāze, un viņš būs pagalam! Viņam taču išiass!

Tēvocis Henrijs Hamiltons soļoja nākamajā kolonnā: divas Meksikas kara pistoles aiz jostas, garā, melnā mēteļa apkakle uzslieta, rokā maza ceļasoma. Viņam blakus soļoja viņa melnais sulainis, gandrīz tikpat vecs kā pats tēvocis Henrijs, un lurēja lietussargu viņiem abiem virs galvas. Plecu pie pleca ar večiem soļoja zēni — neviens neizskatījās vecāks par sešpadsmit gadiem. Daudzi bija pametuši skolu, lai ietu uz fronti. Daži bija karaskolas formas tērpā ar slapju melnu gaiļa spalvu pie slapjām pelēkām cepurītēm un samirkušu balta audekla lenti pār krūtīm. Starp tiem bija arī Fils Mīds. Bravūrīgi nošķiebis cepuri uz vienas auss, kritušā brāļa zobenu un kavalērijas pistoli aiz jostas aizbāzis, viņš lepni soļoja mātei garām. Viņai ar mokām izdevās pasmaidīt un pamāt ar roku, bet pēc tam viņas spēki bija galā un viņa nolieca galvu Skārletai uz pleca.

Daudziem nebija nekādu ieroču, jo Konfederācijai trūka gan šauteņu, gan patronu. Viņi cerēja, ka dabūs sev ieročus no sagūstītajiem vai kritušajiem jenkijiem. Vienam otram aiz zābakstulmiem bija aizbāzti medību naži un rokās resni spieķi ar dzelzs smailēm, kurus mēdza saukt par «Džo Brauna pīķiem». Šur tur kādam laimīgākam pār plecu bija veca kramenīca un aiz jostas pulvera rags.

Džonstons atkāpjoties bija zaudējis ap desmittūkstoš kareivju, viņam vajadzēja papildinājumu — desmittūkstoš karotāju. «Un kādus viņš dabūs!» Skārleta izbijusies nodomāja.

Kad pa ielu, skatītājus dubļiem apšļākdama, brauca garām artilērija, Skārleta ievēroja kādu nēģeri, kas uz mūļa jāja blakus lielgabalam. Tas bija jauns nēģeris iebrūni melnu, sadrūmušu seju, un Skārleta tūlīt skaļi iesaucās:

—   Tas taču Mozus, Ešlija Mozus!— Viņa izlauzās cauri drūzmai līdz ietves malai un pasauca to.

Mozus pievilka pavadu, priecīgi uzsmaidīja un gribēja jau kāpt zemē, bet līdz ādai izmircis virsseržants, kas jāja viņam aiz muguras, nikni iekliedzās:

—   Paliec ierindā, vai tu velnu redzēsi! Mums jāsteidzas!

Mozus vilcinādamies skatījās gan uz virsseržantu, gan uz

Skārletu, bet viņa, brizdama pa dubļiem, pieskrēja klāt un pieķērās pie seglu kāpšļa.

—   Acumirkli, virsseržant! Nekāp nost, Mozu! Dieva dēļ, kā tu te nokļuvi?

—   Eju atkal karā, mis Skārlet, tikai šoreiz ne ar māsteru Ešliju, bet ar veco māsteru Džonu.

—   Ar misteru Vilkšu?!— Skārleta sastinga. Misteram Vilksam bija gandrīz septiņdesmit gadu.— Kur tad viņš ir?

—   Aiz muguras, pie pēdējā lielgabala, mis Skārlet.

—   Atvainojiet, cienītā. Uz priekšu, puis!

Brīdi Skārleta stāvēja līdz potītēm dubļos; lielgabali zvalstīdamies brauca viņai garām. «Tas nevar būt,» viņa domāja. «Viņš ir par vecu un tāpat ienīst karu kā Ešlijs.» Viņa pāris soļu atkāpās un uzmanīgi vēroja garāmsoļotāju sejas. Kad, grabot un dubļus šķiežot, tuvojās pēdējais lielgabals, viņa ieraudzīja staltu vīru jājam uz bēras ķēves — garie, sudrabotie mati mitrām šķipsnām krita uz kakla, jātnieks turējās taisni un iznesīgi; mazā, bērā ķēvīte viegli un graciozi soļoja pa netīro, izdangāto ceļu — gluži kā balles dāma žīda tērpā. Ak dievs, tā taču Nellija, misis Tārltonas Nellija! Beatrises Tārltonas mīlule!

Ieraudzījis Skārletu dubļos stāvam, misters Vilkss, priecīgi smaidīdams, pievilka pavadu, nokāpa un pienāca viņai klāt.

—   Gribēju jūs uzmeklēt, Skārlet, jūsu ģimene man lika jums nodot daudz sveicienu, bet neiznāca laika. Tikai šorīt ieradāmies, un, kā redzat, mūs jau tūlīt sūta uz fronti.

—   Ai, mister Vilks! — Skārleta izmisusi iesaucās un sažņaudza viņa roku.— Palieciet taču šeit! Kāpēc jums jāiet uz fronti?

—   A, jūs laikam domājat, ka esmu par vecu?— Viņš pasmaidīja, un viņa grumbainajā sejā atmirdzēja Ešlija smaids.— Varbūt esmu par vecu, lai maršētu, bet jāt un šaut es vēl varu. Misis Tārltona bija tik laipna un aizdeva man savu Nelliju, tātad man ir lielisks zirgs. Ceru, ka Nellijai nekas ļauns nenotiks, citādi es nevarēšu vairs rādīties misis Tārltonai acīs. Tas bija pēdējais zirgs, kas viņai palicis.— Viņš runāja smaidot, cenzdamies izkliedēt Skārletas bailes.— Jūsu mātei, tēvam un māsām klājas labi, visi jums sūta sirsnīgus sveicienus. Daudz netrūka, lai arī jūsu tēvs būtu nācis mums līdzi.

—   Tēvs!— Skārleta iesaucās.— Viņš taču nevar!

—    Protams, bet viņš taisījās. Soļot viņš ar savu stīvo celi nevar, tomēr viņš ļoti gribēja mums piebiedroties — jāšus. Jūsu māte tam piekristu tikai tad, ja viņš pārlēktu pār ganību aploka sētu, tāpēc ka armijā jāpārvar ne jau tādi šķēršļi vien. Jūsu tēvam tas likās tīrais sīkums, bet — ticat vai neticat —, kad zirgs tika līdz sētai, tas pēkšņi apstājās un saslējās pakaļkājās, un jūsu tēvs pārkūleņoja pār tā galvu. Brīnums, ka viņš nenolauza sprandu! Bet viņš ir stūrgalvīgs un tik lēti nepadodas — jūs pati zināt. Iedomājieties, Skārlet, zirgs nometa viņu zemē trīs reizes, iekām misis O'Hārai un Porkam izdevās viņu pārvest mājās un apguldīt. Viņš bija ļoti noskaities un apgalvoja, ka jūsu māte esot «piebūrusi zirgam niķus». Nē, viņš nav aktīvai armijai derīgs. Bet jums nav par to jākaunas. Kādam taču jāpaliek arī mājā un jāapstrādā zeme.

Skārleta nemaz nekaunējās, viņa juta tikai milzīgu atvieglojumu.

—   Es aizsūtīju Indiju un Mīlulīti uz Meikonu pie Bēriem, un misters O'Hāra tagad saimniekos Divpadsmit Ozolos tāpat kā Tarā. Man nu jāsteidzas tālāk. Mīļais bērns, ļaujiet man nobučot jūsu daiļo vaidziņu.

Skārleta sniedza viņam lūpas. Viņai aizžņaudzās kakls. Viņa tā mīlēja veco Vilkšu! Kādreiz — tas likās tik sen!— viņa taču bija cerējusi būt šā sirmā džentlmeņa vedekla.

—   Šito buču nododiet Pitipatai un šito — Melānijai,— viņš teica un nomutēja Skārletu vēl divas reizes.— Bet kā tad klājas Melānijai?

—   Paldies, labi.

—   Ai, kā gribējās redzēt savu pirmo mazbērnu!— Viņa domīgās, pelēkās acis lūkojās uz Skārletu, taču šķita, ka viņš, gluži tāpat kā Ešlijs, skatās nevis uz viņu, bet cauri viņai uz kādu tālu, tikai viņam vien zināmu pasauli.— Dzīvojiet sveika, mana dārgā!

Viņš uzlēca Nellijai mugurā un vieglos auļos aizjāja. Rokā viņš joprojām turēja cepuri, un lietus saslapēja viņa sudrabainos matus. Skārleta jau bija atgriezusies pie Meibellas un misis Mīdās un tikai tad atprata vecā vīra pēdējo vārdu jēgu. Viņa māņticīgās bailēs pārmeta krustu un mēģināja noskaitīt lūgšanu. Vecā vīra vārdi pauda nāves nojautu, toreiz tāpat bija runājis arī Ešlijs, un tagad Ešlijs… Nekad nedrīkst runāt par nāvi. Pieminēt nāvi nozīmē izaicināt likteni. Kad visas trīs sievietes lietū devās atpakaļ uz slimnīcu, Skārleta klusībā lūdza: «Mīļais dievs, neļauj viņam mirt! Nedz viņam, nedz Ešlijam!»

Atkāpšanās no Daltonas līdz Keniso kalnam bija ilgusi no maija līdz jūnija vidum; kad nu karstās, lietainās jūnija dienas bija garām, bet Šermans vēl arvien nebija varējis iztriekt konfederātus no viņu pozīcijām stāvajās, slidenajās kalnu nogāzēs, cerība atkal pamodās ļaužu sirdīs. Visi kļuva paļāvīgāki un vairs tā nepulgoja veco Džo. Un, kad lietainajam jūnijam sekoja vēl lietaināks jūlijs, bet konfedērāti, izmisīgi aizstāvoties savās nocietinātajās augstienēs, vēl arvien atturēja Šermanu, Atlantu pārņēma nevaldāma līksme. Cerība sakāpa ļaudīm galvā kā šampanietis. Urā! Urā! Mūsējie viņus apturēja! Sāka plosīties īsta sarīkojumu un izpriecu sērga. Par godu katrai karotāju grupai, kas kaut vai uz vienu vakaru pārradās no frontes, rīkoja mielastus un balles, un meitenes, kuru tagad bija desmit uz katru karavīru, strīdējās par tiesībām dejot ar šiem varoņiem.

Atlantu pārpildīja gan bēgļi, gan ievainoto piederīgie, gan to karavīru sievas un mātes, kuri cīnījās kalnos,— viņas gribēja būt vīru vai dēlu tuvumā, ja viņi tiktu ievainoti. Turklāt pilsētā pulkiem vien saplūda ari daiļavas no visas apkaimes, kur vēl palikušie vīrieši bija vai nu vecāki par sešdesmit, vai jaunāki par sešpadsmit gadiem. Krustmāte Pitija viņas ļoti asi nosodīja. Viņa bija pārliecināta, ka tās Atlantā ieradušās vienīgi tādēļ, lai noķertu kādu vīrieti, kas tās apprecētu;' šādu bezkaunību vērojot, bija jājautā: kur tas viss novedīs? Skārleta viņai pilnīgi piekrita. Viņai nepatika šīs sešpadsmit gadu vecās sāncenses, kuru svaigās, starojošās sejas lika aizmirst divreiz pāršūtās drēbes un salāpītās kurpes. Skārletas pašas tērpi bija glītāki un jaunāki par citu sieviešu tērpiem — Rets Batlers atkal bija atvedis viņai drānas. Bet viņai tomēr bija jau deviņpadsmit gadu. Taču vīriešiem vienmēr ir labāk paticis lakstoties ap dumjiem, jauniem skuķiem.

Atraitne — turklāt ar bērnu — šīm meitenēm blakus palika ēnā, tomēr tas, ka viņa jau ir atraitne un māte, Skārletu šajā satraukumu pilnajā laikā vairs tā nenospieda kā agrāk. Pa dienu — darbs slimnīcā, vakaros — dejošana ballēs, tāpēc Veidu viņa tagad redzēja reti. Reizēm Skārleta vispār aizmirsa, ka viņai ir bērns.

Siltajās, mitrajās vasaras naktīs visas Atlantas bagātās mājas bija atvērtas pilsētas aizstāvjiem. No Vašingtona ielas līdz pat Persiku ielai tās mirdzēja sveču gaismā, tur cienāja netīros, no ierakumiem izlīdušos cīnītājus, un klusajā naktī tālu atbalsojās bandžo un vijoļu skaņas, dejotāju soļu švīkstoņa un skanīgi smiekli. Cilvēki bariņos sapulcējās pie klavierēm un jūsmīgi dziedāja skumjos pantus: «Pienāca vēstule tava, tikai par vēlu diemžēl,»— un vienmēr kāds skrandains, bet galants kavalieris zīmīgi uzlūkoja meiteni, kas viņam uzsmaidīja aiz tītarspalvu vēdekļa un lika saprast, lai tas nevelk flirtu garumā, citādi būs par vēlu. Ciktāl tas bija atkarīgs no meitenēm, gaidīt nenācās. Ierautas drudžainās jautrības un satraukuma straumē, viņas ievirpuļoja tieši laulības ostā. Šajos mēnešos, kamēr Džonstons aizturēja ienaidnieku pie Keniso kalna, tika nosvinētas neskaitāmas kāzas, kurās līgavas vienīgā rota bija viņas sarkstošā laimība un no desmitiem draudzeņu patapināts tērps, bet līgavaiņa vienīgais lepnums — zobens, kas sitās pret salāpītajām biksēm. Ai, cik daudz līksmības, gaviļu, viesību! Urā! Džonstons aiztur jenkijus divdesmit divas jūdzes no Atlantas!

Jā, Keniso kalna fronte bija nesalaužama. Pēc divdesmit piecu dienu cīņas par to pārliecinājās arī ģenerālis Šermans, jo viņa zaudējumi bija milzīgi. Un tad, pārtraucis frontālo uzbrukumu, viņš atkal izdarīja plašu apiešanas manevru un mēģināja iespraukties staip konfederātu armiju un Atlantu. Viņa stratēģijai atkal bija panākumi. Dzonstons bija spiests atstāt kalnu augstienes, kur viņš tik labi bija nostiprinājies. Sajās atvairīšanas cīņās viņš bija zaudējis trešo daļu savu karavīru; noplicinātās armijas daļas lietū atkāpās uz Čatahūči upi. Konfederāti vairs nevarēja gaidīt papildspēkus. Turpretī Šermanam pa dzelzceļu, kas tagad no Tenesijas līdz pat uguns līnijai bija jenkiju rokās, ik dienas pieveda svaigus papildspēkus un kara materiālus. Tāpēc' pelēkās rindas pāri purvainajiem laukiem tika atspiestas vēl tuvāk Atlantai.

Par neieņemamām uzskatītās pozīcijas bija zaudētas, un iedzīvotājus pārņēma jauns panikas vilnis. Divdesmit piecas neprātīgas, laimīgas dienas viņi bija cits citam apgalvojuši, ka atkāpšanās vairs nenotiks. Bet nu tā bija notikusi! Tagad, bez šaubām, ģenerālis neļaus jenkijiem pārcelties upes otrā krastā. Tomēr, lai būtu kā būdams, upe taču pavisam tuvu, tikai septiņas jūdzes no pilsētasl

Bet Šermans atkal apgāja konfederātus no flanga, pārcēlās pāri upes augšgalā, un pārgurušās pelēkās kolonnas tikko spēja iemesties duļķainajā, dzeltenajā ūdenī, lai kļūtu par dzīvu aizklāju starp iebrucējiem un Atlantu, un steigā izraka seklas tranšejas Persiku strauta ielejā uz ziemeļiem no pilsētas. Panikas pārņemtā Atlanta dzīvoja nāves bailēs.

Kauja un atkāpšanās, atkāpšanās un kauja! Līdz ar katru atkāpšanos jenkiji bija tuvāk pilsētai. Persiku strauta ieleja taču ir tikai piecas jūdzes no pilsētas! Ko domā ģenerālis?

Sauciens «Dodiet mums ģenerāli, kas cīnītos un neatkāptos!» aizskanēja līdz Ričmondai. Ričmondā saprata, ka līdz ar Atlantas zaudēšanu būtu zaudēts arī karš, un, kad armija bija atkāpusies pāri Čatahūči upei, ģenerāli Džonstonu atcēla. Par armijas virspavēlnieku iecēla ģenerāli Hudu, vienu no korpusu komandieriem, un Atlanta uzelpoja mierīgāk. Huds neatkāpsies. Šim garajam kentukietim ar plīvojošo bārdu un zvērojošām acīm bija īsts buldoga kampiens. Viņš atspiedīs jenkijus no strauta līdz upei, no upes līdz ceļam, no ceļa līdz kalniem un tā soli pa solim tālāk līdz Daltonai. Bet no armijas atskanēja citāds sauciens: «Atdodiet mums veco Džo!»— jo kareivji bija ar viņu atkāpušies visu bezgalīgi grūto ceļu no Daltonas līdz Atlantai un iepazinuši to, par ko civiliedzīvotājiem nebija no jēgas,— pretinieka milzīgo pārspēku.

Šermans negaidīja, kamēr Huds būs sagatavojies uzbrukumam. Dienu pēc virspavēlnieku maiņas viņš straujā triecienā ieņēma Dekeiteras pilsētiņu sešas jūdzes no Atlantas un pārgrieza dzelzceļu, kas Atlantu savienoja ar Ogastu, Čārlstonu,

Vilmingtonu un Virdžīniju. Tas bija iznīcinošs trieciens. Nu bija laiks izšķirošai rīcībai. Un Atlanta pieprasīja ātru un nelokāmu rīcību.

Beidzot — svelmīgā jūlija pēcpusdienā — Atlantas vēlēšanās piepildījās. Ģenerālis Huds ne tikai cīnījās un neatkāpās. Pie Persiku strauta viņš pavēlēja savām pelēkajām kolonnām no ierakumiem mesties pretī zilajiem mundieriem, kuru bija divreiz vairāk.

Pārbijušies, lūgdami dievu, lai Huda uzbrukums atsviestu jenkijus atpakaļ, pilsētas iedzīvotāji klausījās ieroču tūkstošbalsīgajā zalvē, kas bija tik skaidri dzirdama, it kā nāktu no blakus kvartāla. Varēja pat redzēt dūmus — kā zemi mākoņi tie vēlās pāri kokiem. Tikai par kaujas gaitu nebija nekādu ziņu.

Vēlā pēcpusdienā tika saņemtas pirmās nenoteiktās un pretrunīgās vēstis — tās atnesa kareivji, kas bija ievainoti kaujas sākumā. Tie tagad ieradās cits aiz cita — pa vienam un bariņos, vieglāk ievainotie atbalstīja klibos un spēkus zaudējušos. Drīz jau nepārtraukta cilvēku straume plūda pa sāpju ceļu uz pilsētu un slimnīcu. Nosvīduši, putekļos un pulvera dūmos melni nokvēpuši, vaļējām, asiņainām brūcēm, un ap viņiem baros griezās mušas.

Krustmātes Pitijas māja bija viena no pirmajām, ko ievainotie sasniedza, no ziemeļiem tuvodamies pilsētai. Viņi cits pēc cita atmeimuroja līdz vārtiņiem, sabruka mauriņā un aizsmakušā balsī lūdza:

—   Dzert!

Visu smacīgi karsto pēcpusdienu Pitipata un viņas , mājas ļaudis, baltie un melnie, skraidīja ar ūdens spaiņiem un pārsējiem, veldzēja nelaimīgo slāpes un pārsēja brūces, līdz pietrūka pārsēju un arī visi palagi un dvieļi bija izlietoti. Krustmāte Pitija bija pavisam aizmirsusi, ka, asinis ieraugot, viņa vienmēr paģība, un tik cītīgi palīdzēja ievainotajiem, līdz mazās kājas pārāk šaurajās kurpēs vairs nespēja viņu noturēt. Pat Melānija aizmirsa kaunēties par savu stāvokli un drudžaini darbojās kopā ar Prisiju, ķēkšu un Skārletu, un viņas seja likās tāda pati sakritusi kā tiem, kurus viņa aptekāja. Kad viņa pēkšņi zaudēja samaņu, viņu vajadzēja noguldīt uz virtuves galda, jo visas gultas un visus krēslus bija aizņēmuši ievainotie.

Visā šajā jezgā mazais Veids aizmirsts tupēja aiz verandas margām un bailēs ieplestām acīm kā izbijies trusītis no būra raudzījās uz zālāju, sūkāja pirkstu un paklusām žagojās. Skārleta, viņu pamanījusi, skarbi uzsauca:

—   Ej dārzā aiz mājas, Veid, rotaļājies tur!

Taču briesmīgās ainas, kas risinājās tepat acu priekšā, bērnu tn saistīja, ka viņš neklausīja.

Maurā cits pie cita gulēja pakrituši karavīri, pārāk noguruši, l;ii ietu tālāk, vai tik noasiņojuši, ka nespēja kustēties. Tēvocis Pīters cēla tos ratos un veda uz slimnīcu; viņš brauca šurp un turp, šurp un turp, līdz vecais zirgs bija vienās putās. Arī misis Mīda un Merivedera atvēlēja savas ekipāžas, tās piekrāva tik pilnas, ka atsperes izspiedās zem ievainoto svara.

Krēslai iestājoties, pa ielu sāka virzīties sanitārie rati un netīrām segām klāti intendantūras pajūgi no kaujas lauka. Tiem sekoja rekvizētie zemnieku rati, vēršu pajūgi un arī kaut kādas lepnas ekipāžas, paņemtas sanitārām vajadzībām. Visi šie pajūgi, piekrauti ar ievainotajiem un mirējiem, brauca garām krustmātes Pitijas mājai, kratīdamies pa nelīdzeno ielu, un asinis lāsoja sarkanajos putekļos. Redzot sievietes ar spaiņiem un krūzēm, pajūgi apstājās, un vaidieni un tikko dzirdami čuksti saplūda vienā korī:

—   Dzert! Dzert!

Skārleta pieturēja galvas, kas mētājās no vienas puses uz otru, lai izkaltušās lūpas varētu dzert, lēja ūdeni uz noputējušām, drudzī degošām pierēm un vāļējās brūcēs, lai ievainotie vismaz īsu mirkli justu atvieglinājumu. Pacēlusies pirkstgalos, viņa sniedza vedējiem krūzes ar ūdeni un satrauktā balsī katram uzdeva vienu un to pašu jautājumu:

—   Kā tur iet, kā iet?

Un atbilde vienmēr skanēja:

—   Nezinām, cienītā, vēl neko nevar pateikt.

Pienāca nakts, gaiss bija tveicīgs, nemanīja ne mazākās vēsmas. Degošie priežu skali, ko turēja nēģeri, gaisu vēl vairāk sakarsēja. Putekļi spiedās Skārletai degunā, kaltēja lūpas, viņas lavandzilais katūna ģērbs, ko viņa no rīta bija uzvilkusi tīru, tagad visgarām bija notraipīts ar sviedriem, netīrumiem un asinīm. Lūk, ko Ešlijs bija gribējis teikt, rakstīdams, ka neviens karš nav triumfa gājiens, bet gan posts un netīrība!

Pagurumā viņai viss, kas notika apkārt, likās briesmīgi murgi. Ja tā bija īstenība, tad pasaule zaudējusi prātu. Bet, ja tā nebija īstenība, kāpēc tad viņa stāvēja te, mauriņā, krustmātes Pitijas mājas priekšā, starp plīvojošām sveču un skalu liesmām un atvēsināja ar ūdeni savu mirstošo pielūdzēju miesas? Jā, tik daudzi no viņiem bija bijuši viņas pielūdzēji un vēl tagad, viņu ieraugot, mēģināja pasmaidīt. Tik daudzi jaunības draugi nāca pa šo tumšo, putekļaino ceļu, tik daudzi nomira viņas acu priekšā moskītu sakostām asiņainām sejām. Tik daudzi, ar kuriem viņa bija dejojusi un kopā smējusies, kuriem bija spēlējusi klavieres un dziedājusi romances, kurus bija ķircinājusi, pavedinājusi un — mazliet ari mīlējusi.

Zem ievainoto grēdas kāda vēršu pajūga pašā apakšā Skārleta pamanīja Keriju Ešbernu, kas bija ievainots galvā. Bet Skārleta viņu nevarēja izvilkt, neaizskarot sešus citus ievainotos, un viņu aizveda uz slimnīcu. Vēlāk viņa dabūja zināt, ka viņš nomiris, iekām ārsts paguvis viņu apskatīt, un kaut kur aprakts, neviens skaidri nezināja, kur. Šajās dienās pārāk daudz bija tādu, kurus guldīja steigā izraktos seklos kapos Oklendas kapsētā. Melānija ļoti bēdājās, ka nebija varējusi Kerijam nogriezt matu cirtu un aizsūtīt to viņa mātei Alabamā.

Tveicīgā nakts vilkās tik lēni, Skārletai un krustmātei Pitijai sāpēja mugura un pagurumā drebēja ceļi, bet viņas nemitējās vaicāt kareivjiem:

—   Kā tur iet, kā iet?

Bet pēc bezgalgarām stundām viņas beidzot dzirdēja citādas atbildes un šausmās uzlūkoja viena otru:

—   Mēs atkāpjamies.

—   Viņiem milzu pārspēks!

—   Jenkiji atgriezuši Villera kavalēriju pie Dekeiteras.

—   Drīz visi mūsējie būs pilsētā.

Skārleta un krustmāte Pitija saķērās rokās, lai nesaļimtu.

—   Tātad.. .tātad jenkiji nāks šurp?

—   Jā, tikai viņi nedzenas pēc dāmām, bet dzenas uz pilsētu.

—   Nebaidieties, mis, Atlantu viņi neieņems.

—          Protams, nē, ap pilsētu ir tik daudz nocietinājumu — tūkstošiem jūdžu.

—   Vecais Džo teica: «Atlantu es varu noturēt mūžīgi.»

—   Bet mums vairs nav vecā Džo.

—   Klusu, muļķi! Vai gribi dāmas sabaidīt?

—   Pilsētu jenkiji nemūžam neieņems.

—          Kāpēc dāmas nebrauca uz Meikonu vai citur, kur drošāk? Vai jums nav radu citās pilsētās?

—          Jenkiji Atlantu nedabūs, bet, kamēr viņi mēģinās to ieņemt, dāmām te jauki neklāsies.

—   Viņi mums bliezīs virsū bez žēlastības.

Otrā rītā sakautā armija, no septiņdesmit astoņas dienas ilgās cīņas, bada un neizgulēšanās līdz nāvei pagurusi, siltā, kūpošā lietū ieplūda Atlantā. Zirgi bija izkāmējuši un līdzinājās skeletiem. Lielgabali un munīcijas kastes bija ar virvju galiem vai nemītas ādas siksnām kaut kā nostiprināti pie lafetēm. Karavīri tomēr nenāca juceklīgā drūzmā, bet maršēja ierindā; lai arī noskranduši, viņi gāja paceltu galvu, un saplosītie sārtie kaujas karogi plīvoja lietū. Vecais Džo viņiem bija iemācījis atkāpties, pārvērtis atkāpšanos par tādu pašu stratēģijas mam vru kā uzbrukums. Bārdaini un driskaini viņi maršēja pa Persiku ielu, dziedādami «Meriienda, mana Merilenda», un visa pilsēta izskrēja uz ielām, lai viņus sveiktu. Vienalga, vai viņi atgriezās mājup ar uzvaru vai sakāvi,— tie bija viņu karavīri.

Štata milicija, kas vēl nupat bija dižojusies spožās, jaunās uniformās, tagad — netīra un noplukuši — vairs neatšķīrās no cīņās rūdītajiem pulkiem. Pat karavīru acu izteiksme nu bija citāda. Pagātnē bija palikuši tie trīs pazemojošie gadi, kad viņi bija nemitīgi taisnojušies, kāpēc neiet uz fronti. Tagad viņi bija apmainījuši aizmugures drošo, silto paspārni pret frontes grūtībām un daži pat — vieglu dzīvi pret nāvi. Toties tie, kas palikuši dzīvi, tagad bija veterāni, kaut tikai īsu laiku dienējuši, un juta, ka izpildījuši savu pienākumu. Viņi meklēja pūlī pazīstamas sejas un skatījās lepni un pašapzinīgi. Nu arī viņi drīkstēja soļot paceltu galvu.

Zemessargu vecie vīri un zaļie zēni aizsoļoja garām; sirmgalvji bija tik noguruši, ka tikko vilka kājas, zēni atgādināja nogurušus bērnus, kas pārāk agri sadūrušies aci pret aci ar pieaugušo dzīvi. Skārleta ieraudzīja Filu Mīdu un gandrīz nepazina — zēna seja bija melna nokvēpusi pulvera dūmos un sakritusi aiz piepūles un noguruma. Tēvocis Henrijs kailu galvu aizkliboja garām, uzmetis uz pleciem vecu vaskadrānu. Vectēvs Meriveders brauca, sēdēdams uz lafetes, basās kājas vecas segas skrandās ietinis. Bet, lai cik vērīgi Skārleta skatījās, Džons Vilkss nekur nebija ieraugāms.

Džonstona armijas veterāni gāja garām tādiem pašiem vienmērīgiem soļiem, kādiem jau trīs gadus bija staigājuši kara ceļus, un viņiem vēl dūšas bija gana pamāt un uzsmaidīt glītām meitenēm vai pateikt dažus biezus vārdus vīriešiem, kas nebija uniformās. Viņi devās uz nocietinājumiem, kas apjoza pilsētu. Tagad tie vairs nebija sekli, steigā ierīkoti ierakumi, bet zemes vaļņi cilvēka augumā, nostiprināti ar smilšu maisiem un palisādēm. Jūdzi aiz jūdzes šie nocietinājumi stiepās ap pilsētu un gaidīja vīrus, kas tos piepildītu.

Iedzīvotāji atejošo armiju sagaidīja jūsmīgi, it kā tā atgrieztos ar uzvaru. Visu sirdīs mita bailes, bet, kopš ļaudis zināja patiesību, kopš karš bija pienācis pie pilsētas vārtiem, Atlanta bija pārvērtusies. Nekur vairs nemanīja paniku, nekur vairs nejuta histērisku satraukumu. Lai sirdis juta ko juzdamas, sejās nekas nebija redzams. Visi centās droši un paļāvīgi skatīties uz sakautajiem karavīriem. Vecā Džo vārdi, ko viņš bija teicis īsi pirms atcelšanas no virspavēlnieka amata, gāja no mutes mutē: «Atlantu es varu noturēt mūžīgi.»

Tagad, pēc Huda neveiksmes, visi — karavīri un civiliedzīvotāji — vēlējās atpakaļ veco Džo. Taču skaļi to neviens neuzdrīkstējās sacīt, tikai centās sevi drošināt ar viņa vārdiem: «Atlantu es varu noturēt mūžīgi.»

Vecā Džonstona piesardzīgā taktika nebija Huda garā. Huds uzbruka jenkijiem gan austrumos, gan rietumos. Šermans riņķoja ap pilsētu kā bokseris, meklēdams vārīgu vietu pretinieka ķermenī, bet Huds vis nesēdēja ierakumos un negaidīja, līdz jenkiji viņam uzbruks. Viņš drosmīgi pameta nocietinājumus un nikni metās virsū jenkijiem. Vairākas dienas ilga kau jas par Atlantas un Ezras baznīcu — varenas kaujas, salīdzinājumā ar tām kauja pie Persiku strauta bija tikai tāda sīka saķeršanās.

Tomēr pretiniekam, kā likās, viss bija tīrais nieks. Tas bija cietis lielus zaudējumus, bet acīmredzot varēja tos atļauties. Un jenkiju baterijas vēl arvien apbēra Atlantu ar granātām, nogalināja ļaudis mājās, norāva jumtus un izsita lielas, piltuvveidīgas bedres ielas bruģī. Iedzīvotāji slēpās kā varēdami — pagrabos, grāvjos un seklos tuneļos, kurus izraka dzelzceļa uzbērumos. Atlantā valdīja aplenkuma stāvoklis.

Vienpadsmit dienās pēc stāšanās virspavēlnieka amatā ģenerālis Huds bija zaudējis gandrīz tikpat daudz vīru, cik Džonstons septiņdesmit četras dienas ilgās kaujās un atkāpšanās manevros, un Atlanta jau bija no trim pusēm ielenkta.

Dzelzceļš, kas savienoja Atlantu ar Tenesiju, tagad visā garumā bija Šermana rokās. Viņa karaspēks bija ajftencis dzelzceļu, kas veda uz austrumiem, un pārrāvis dzelzceļa līniju, kura veda uz dienvidrietumiem — uz Alabamu. Brīvs vēl bija tikai viens sliežu ceļš — uz dienvidiem, uz Meikonu un Savanu. Atlanta bija pilnum pilna ar kareivjiem, ievainotajiem un bēgļiem. Šī vienīgā dzelzceļa līnija nespēja apmierināt pat visneatliekamākās vajadzības. Un tomēr, kamēr šis ceļš vēl atradās konfederātu rokās, tikmēr Atlanta varēja turēties.

Skārletu pārņēma šausmas, kad viņa saprata, cik svarīga nozīme ir šim dzelzceļam, cik nikni Šermans par to cīnīsies un cik izmisīgi Hudam būs tas jāaizstāv. Tas taču ir tas ceļš, kas ved caur grāfisti un caur Džonsboro! Un Tara ir tikai piecas jūdzes no Džonsboro! Tara viņai likās mierīgs patvērums, klusa osta salīdzinājumā ar šo briesmīgo Atlantas elli. Bet — Tara ir tikai piecas jūdzes no Džonsboro!

Dienā, kad norisa kauja par Atlantu, Skārleta kopā ar vairākām citām dāmām sēdēja uz kādas noliktavas lēzenā jumta un saulsargu aizsegā vēroja kaujas gaitu. Kad ielās sāka krist pirmās granātas, visas paslēpās pagrabā, bet tajā pašā naktī sākās sieviešu, bērnu un veco ciļvēku bēgšana no pilsētas. Viņi traucās uz Meikonu. Daudzi no tiem, kas šajā naktī kāpa vagonos, jau piecas vai sešas reizes bija bēguši, kad Džonstons arvien tālāk un tālāk atkāpās no Daltonas. Viņu bagāža pamazām bija kļuvusi arvien vieglāka. Daudziem bija tikai viena ceļasoma un kabatlakatiņā ietīta ceļamaize. Tikai šur un tur vēl varēja redzēt pārbiedētus kalpotājus nesam sudraba galda piederumus un ģimenes portretus, kas palikuši no pirmās bēgšanas.

Misis Merivedera un misis Elsinga atteicās atstāt pilsētu. Viņu palīdzība bija vajadzīga slimnīcā, turklāt viņas lepni apgalvoja, ka nebaidoties ne no kā un ka jenkijiem neizdošoties viņas padzīt no mājām. Bet Meibeila ar savu bērniņu un Fanija Elsinga aizbrauca uz Meikonu. Misis Mīda pirmo reizi savā laulības dzīvē neklausīja vīram un atteicās braukt prom. Viņa sacīja, ka ārstam vēl šeit noderēšot, bez tam arī Fils bija kaut kur tepat netālu — ierakumos, un viņa gribēja būt dēla tuvumā, ja…

Toties misis Vaitinga un daudzas citas Skarletas paziņas aizbrauca. Krustmāte Pitija, kas viena no pirmajām nosodīja ģenerāli Džonstonu par viņa atkāpšanās stratēģiju, tagad arī viena no pirmajām sakravāja somas. Viņa teica, ka viņai esot vāji nervi, viņa nevarot paciest troksni. Granātām sprāgstot, viņa pat varot paģībt un netikt pagrabā. Nē, bail viņai neesot. Viņa centās savilkt savu bērnišķīgo mutīti stingrā vīpsnā, bet tas neizdevās. Viņa tomēr braukšot uz Meikonu pie savas māsīcas, vecās misis Bēras, un meitenēm jābrauc līdzi.

Skārletai nemaz negribējās braukt uz Meikonu. Viņai gan bija bail no granātām, taču veco misis Bēru viņa necieta ne pagalam. Pirms dažiem gadiem misis Bēra kādās viesībās pie Vilksiem bija teikusi, ka Skārleta esot «svilpaste», jo bija nejauši ieraudzījusi, ka Skārleta skūpstās ar viņas dēlu Villiju.

—   Nē,— viņa teica krustmātei Pitijai,— es braukšu mājās — uz Taru, bet Mellija var braukt jums līdzi uz Meikonu.

Šos vārdus dzirdot, Mellija izbijās un sāka gauži raudāt. Kad krustmāte Pitija aizsteidzās pēc ārsta Mīda, Melānija saķēra Skārletas roku un lūdzās:

—   Mīļā, neatstāj mani, nebrauc uz Taru! Bez tevis man būs tik vientuļi. Ai, Skārlet, paliec pie manis, citādi es nomiršu! Zinu jau, zinu, ka krustmāte Pitija par mani rūpēsies, bet viņai pašai taču bērnu nav bijis, un reizēm viņa man tā bojā nervus, ka gribas vai kliegt. Neatstāj mani vienu, tu man esi kā māsa, turklāt. ..— viņa izmocīja pieglaimīgu smaidu,— vai tu Ešlijam neapsolīji par mani rūpēties? Viņš man teica, ka tev to lūgšot.

Skārleta izbrīnījusies skatījās viņā. Kāpēc Melānija viņai tā pieķērusies, viņa taču Melāniju neieredzēja un reizēm nespēja to slēpt. Kā gan Mellija varēja būt tik stulba un nenojaust, ka viņa mīl Ešliju? Vai tad viņa šajos mokpilnajos mēnešos, gaidīdama ziņas no Ešlija, tūkstošreiz nebija sevi nodevusi? Bet Melānija neko nemanīja, viņa vispār nebija spējīga saskatīt kaut ko sliktu cilvēkos, kurus mīlēja. Jā, Skārleta tiešām bija Ešlijam apsolījusi rūpēties par Melāniju. Varbūt Ešlijs sen vairs nav starp dzīvajiem, bet šis solījums tagad bija jāpilda.

—   Labi,— viņa strupi noteica,— es turēšu vārdu. Bet uz Meikonu nebraukšu, jo tur jau pēc piecām minūtēm izskrāpētu tai vecenei acis. Braukšu uz Taru un vedīšu tevi līdzi. Māte ļoti priecāsies.

—   Ai, cik jauki! Tava māte ir tik mīļa! Taču krustmāte Pilija nomirs, ja nevarēs būt pie manis, kad pasaulē nāks mazulis, bet uz Taru viņa nebrauks. Tara ir pārāk tuvu frontes līnijai, un krustmāmiņa grib būt tur, kur mierīgāk.

Mīds atskrēja gluži aizelsies, viņš bija domājis, ka Melānijai sākušās pirmās sāpes, tik izmisīgi krustmāte Pitija viņu bija saukusi. Nu viņš noskaitās ne pa jokam un nemaz necentās to slēpt. Dabūjis zināt uztraukuma iemeslu, viņš izšķīra jautājumu, kategoriski paziņodams:

—   Mis Mellija, par ceļojumu uz Meikonu nevar būt ne runas; ja jūs braucat, es neuzņemos nekādu atbildību. Vilcieni ir pārpildīti, neiet pēc saraksta, pasažierus bieži izsēdina kaut kur mežā, ja vagonu ievajagas karaspēkam ievainoto vai kara materiālu pārvadāšanai, bet jūsu stāvoklī.. .

—   Ja nu es brauktu Skārletai līdzi uz Taru?

—   Jūs nedrīkstat nekur kustēt! Uz Taru iet tas pats vilciens, kas uz Meikonu, un apstākļi būtu tikpat grūti. Bez tam neviens skaidri nezina, kur jenkiji īsti slēpjas. Viņi var būt visur. Var pat sagrābt vilcienu. Un pat tad, ja jūs sveikā nokļūtu līdz Džonsboro, jums tomēr vēl atliktu piecas jūdzes, ko braukt pa sliktu zemes ceļu līdz Tarai. Tāds ceļojums nav piemērots sievietei jūsu stāvoklī. Turklāt tajā pusē vairs nav neviena ārsta, kopš vecais Fontēns aizgājis uz fronti.

—   Bet laukos taču ir bērnu saņēmējas.. .

—   Es teicu, ka nav ārsta,— viņš skarbi atkārtoja. Viņa skatiens pārslīdēja Mellijas pārāk trauslajam augumam.— Es

jums saku, jūs nedrīkstat ceļot. Jums taču negribētos dzemdēt vilcienā vai ratos?

Ārsta vaļsirdīgos vārdus dzirdot, abas sievietes apklusa.

—   Jūs paliksiet šeit manā uzraudzībā un gulēsiet gultā! Nav nekāda skraidīšana pa kāpnēm uz pagrabu un atpakaļ — arī tad ne, ja granātas lido pa logu istabā! Galu galā briesmas te vēl nemaz nav tik lielas. Drīz mēs jenkijus atsitīsim. Lūk, tā, mis Pitija,— brauciet vien uz Meikonu, bet šīs jaunās dāmas atstājiet šeit!

—   Bez uzraudzības?— Pitipata šausmās iesaucās.

—   Viņas ir pieaugušas, turklāt precētas sievietes,— noskaities sacīja ārsts.— Un misis Mīda ari tepat blakus. Un, tā kā mis Mellija ir stāvoklī, viņas taču neaicinās mājā vīriešus! Žēlīgais dievs, mis Pitija, ir taču karš! Mēs vairs nevaram domāt, kas pieklājas un kas ne!

Viņš smagiem soļiem izgāja no istabas, bet pie namdurvīm apstājās un pagaidīja Skārletu.

—   Runāšu ar jums vaļsirdīgi, mis Skārlet,— viņš teica, plūkādams sirmo bārdu.— Man liekas, jūs esat saprātīga sieviete, tāpēc nekaunieties un nevaibstieties! Es vairs ne dzirdēt negribu par mis Mellijas aizceļošanu. Šaubos, vai viņa šo ceļojumu pārciestu. Pat labos apstākļos viņai būs grūtas dzemdības šaurā iegurņa dēļ. Bez stangām droši vien neiztiks. Negribu, ka tur iejaucas kāda nemākulīga bērnu saņēmēja. Sievietēm ar tādu ķermeņa uzbūvi vispār nedrīkstētu būt bērnu. Tādēļ sakravājiet mis Pitijas somas un sūtiet šo tantiņu prom uz Meikonu. Tā ar savu zaķa dūšu tikai ceļ lieku traci un biedē Melliju, bet viņai tas ir kaitīgi. Un vēl kas, mana mīļā.— Viņš apklusa, un Skārleta juta viņa urbīgo skatienu.— Par to, ka jūs, mis Skārlet, varētu braukt mājās, es arī negribu dzirdēt. Jūs paliksiet pie mis Mellijas, kamēr bērns būs nācis pasaulē! Jūs taču nebaidāties?

—   Nē,— Skārleta apņēmīgi meloja.

—   Labi! Misis Mīda labprāt jums palīdzēs, ja būs vajadzīgs. Sūtīšu veco Betsiju jums gatavot ēdienus, ja mis Pitija gribēs savus kalpotājus ņemt līdzi. Ilgi jau nebūs jāgaida. Bērnam vajadzētu piedzimt pēc piecām nedēļām, bet pirmajās radībās, turklāt šādos apstākļos tas var nākt pasaulē kuru katru dienu.

Tā nu krustmāte Pitija, gaužas asaras liedama, aizbrauca uz Meikonu, paņēmusi līdzi tēvoci Pīteru un virēju. Ekipāžu un zirgu viņa patriotisma uzplūdumā ziedoja slimnīcai, bet tūliņ to nožēloja un raudāja vēl žēlāk. Skārleta un Melānija ar Veidu un Prisiju palika vienas šajā mājā, kas tagad, par spīti nemitīgajai apšaudei, likās daudz klusāka un mierīgāka.

XIX

Aplenkuma pirmajās dienās Skārletai bija tādas bailes no plīstošajām granātām, ka viņa katru reizi aizspieda ausis, nevarīgi sarāvās kamolā un gaidīja, ka sprādziens viņu saraustīs gabalu gabalos un izsvaidīs pa gaisu. Izdzirdusi lādiņa svilpoņu, viņa drāzās uz Mellijas guļamistabu un iemetās tai blakus gultā; abas apskāvās un paslēpa galvas spilvenos, bet Prisija ar Veidu pa kaklu pa galvu šāvās lejā uz pagrabu un notupās zirnekļu aizaustā kaktā; Prisija spiedza, cik jaudāja, Veids šņukstēja un žagojās.

Skārleta slāpa vai nost mīkstajos spilvenos, nāve gaudodama lidoja pāri, un viņa klusībā "nolādēja Melāniju, kuras dēļ nevarēja skriet uz pagrabu, kur bija drošāk. Taču ārsts bija Melānijai aizliedzis celties no gultas, un Skārletai vajadzēja palikt pie viņas. Bailēm no saraustīšanas gabalu gabalos pievienojās tikpat briesmīgas bailes, ka Melānijai kuru katru brīdi var sākties dzemdības. Tās iedomājoties vien, Skārleta nosvīda no galvas līdz kājām. Ko iesākt, ja Mellijai uznāks sāpes? Viņa drīzāk bija gatava ļaut Melānijai nomirt nekā skriet un meklēt ārstu tur, kur granātas krita visapkārt kā aprīļa lietus lāses. Viņa zināja arī, ka Prisiju varētu pērt līdz nāvei, arī tad tā nebūtu piedabūjama iet ārā uz ielas. Ko darīt, kad sāksies dzemdības?

Bet, kad viņa kādu vakaru, likdama uz paplātes Melānijai vakariņas, čukstus par to ierunājās, Prisija viņu negaidīti nomierināja.

— Mis Skārlet, jums nav ko baidīties, kad ar mis Melliju būs tiktāl, iztiksim pašas, bez ārsta. Es no sitam būšanām kaut ko saprotu. Mana mamma tak ir bērnu saķērāja, un es arī, kad izaugšu, saņemšu bērnus. Mamma mani iemācīja, es to labi protu. Palaidieties tik uz mani, mis Skārlet.

Kopš Skārleta zināja, ka tuvumā ir prasmīgas rokas, viņa mazliet nomierinājās. Tomēr viņai ļoti gribējās, kaut viss jau būtu pārciests. Dzirdot sprāgstam granātas, viņa aiz bailēm nezināja, kur dēties, tāpēc izmisīgi vēlējās tikt mājās uz mierīgo Taru; viņa katru vakaru lūdza dievu, kaut bērns nākamajā dienā piedzimtu. Tad viņa būtu izpildījusi savu solījumu un varētu atstāt Atlantu. Tara likās tik droša, tālu no visa posta.

Viņa ilgojās pēc mājām un mātes tik sāpīgi, kā savā mūžā nekad nebija pēc kaut kā ilgojusies. Ja viņa būtu pie Elenas, viņu vairs nemāktu bailes, lai notiktu kas notikdams. Pēc katras mokošas dienas, pilnas granātu gaudoņas un apdullinošu sprādzienu, viņa likās gulēt ar stingru apņemšanos nākamajā rītā pateikt Melānijai, ka ilgāk vairs nespēj izturēt, ka brauks mājās un ka Melānijai jāpārvācas pie misis Mīdās. Bet, līdzko viņas galva noslīga uz spilvena, acu priekšā iznira Ešlija seja: bāla, it kā neizsakāmās sāpēs saspringta, tomēr smaidoša — lāda, kādu viņa to pēdējo reizi bija redzējusi,— un ausīs atskanēja Ešlija vārdi: «Tu taču rūpēsies par Melāniju, vai ne? Tu esi tik stipra… Apsoli man to.» Un viņa apsolīja. Bet Ešlijs vairs nav dzīvs, kaut kur svešā pusē guļ zem zemes. Bet vienalga, lai būtu kur būdams, arī no turienes viņš vēro Skārletu un pieprasa, lai tā pilda doto vārdu. Viņa nevarēja lauzt Ešlijam doto solījumu, vienalga, vai Ešlijs ir dzīvs vai miris,— un tā nu dienas pagāja un viņa palika.

Uz Elenas aicinājumiem braukt mājās viņa atbildēja, iztēlodama aplenkuma briesmas gluži niecīgas, stāstīdama par Melānijas smago stāvokli un solīdamās atgriezties Tarā, tiklīdz bērns būs piedzimis. Ar smalku pienākuma un atbildības sajūtu apveltītā Elena pret savu gribu piekrita meitai, bet vēlējās, lai vismaz Veids un Prisija brauc mājās. Prisija no visas sirds pievienojās šim priekšlikumam — viņa bija tā iebaidīta, ka, tikko izdzirda kādu troksni, tūlīt klabināja zobus un kļuva gluži kā vājprātīga. Viņa katru dienu tik ilgi sēdēja pagrabā, ka abām jaunajām sievietēm būtu klājies ļauni, ja viņām nebūtu palīdzējusi misis Mīdās drošsirdīgā vecā Betsija.

Arī Skārleta labprāt būtu sūtījusi savu bērnu projām no Atlantas, tā pastāvīgās bailes viņai plosīja nervus. Kad sprāga granātas, Veids izbailēs plaši ieplestām, bet sausām acīm ķērās mātei svārkos. Puisītis baidījās vakaros iet gulēt, baidījās no tumsas, baidījās iemigt, baidījās, ka jenkiji varētu viņu nolaupīt, un viņa vārgie smilksti mocīja Skārletu caurām naktīm. Klusībā viņa juta tādas pašas bailes, bet dusmojās, ka dēlēns viņai to atgādina. Jā, Tara viņam būtu īstā vieta; Prisija varētu aizvest puiku un tūliņ braukt atpakaļ, lai būtu klāt, kad dzimtu Mellijas bērns.

Bet Skārleta vēl nebija lāgā izšķīrusies, kad pienāca ziņas, ka jenkiji novirzījušies uz dienvidiem un esot jau manīti pie dzelzceļa līnijas, kas veda uz Džonsboro. Ja nu viņi pārtvertu vilcienu, kurā brauktu Veids ar Prisiju… Viņas ar Melāniju nobālēja, jo zināja, ka ar nevarīgiem bērniem jenkiji apietas vēl briesmīgāk nekā ar sievietēm. Tā nu Veids palika Atlantā — mēms, apmāts mazs spociņš, kas izmisis sekoja mātei uz katra soļa un baidījās kaut mirkii izlaist viņas svārku malu no rokām.

Pienāca karstās jūlija dienas, un nekas vēl nebija mainījies. Pilsēta pamazām sāka pierast pie lielgabalu dunoņas. Gandrīz likās, ka ļaunākais jau noticis un nav vairs no kā baidīties. Visi bija līdz nāvei baidījušies no aplenkuma; nu viņi bija ielenkti. Dzīve ritēja tālāk gandrīz tāpat kā agrāk. Ļaudis zināja, ka dzīvo uz vulkāna, bet — varbūt tas nemaz nesāks darboties? Raugiet, kā ģenerālis Huds nelaiž ienaidnieku pilsētai tuvumā un kā viņa jātnieki prot sargāt dzelzceļa līniju uz Meikonu! Šermans Atlantu nekad neieņems!

Bet, par spīti uzspēlētajai bezrūpībai un nevērībai pret krītošajām granātām, pārtikas trūkumu un jenkiju tuvumu, par spīti paļāvībai uz pelēkajām rindām ierakumos, Atlantas dzīslās pulsēja uztraukums par to, ko nesīs rītdiena. Visu pilsētu mocīja nepacietība, bēdas, rūpes, bads, bailes un cerības, kurās nemitīgi nācās pievilties.

Pieradums arī Skārletai pamazām atkal iedvesa drosmi. Protams, granātām krītot, viņa ikreiz satrūkās, bet vairs nekliedza un neskrēja pie Melānijas slēpt galvu spilvenos. Reizēm viņa tikai iešņukstējās un teica:— Šoreiz krita ļoti tuvu, vai tev tā nelikās?

Bailes un šausmas viņu mocīja mazāk arī tāpēc, ka visa dzīve tagad bija kā sapnis — un šis sapnis bija pārāk briesmīgs, lai tam ticētu. Tas taču nevarēja būt, ka viņa, Skārleta O'Hāra, tiešām nokļuvusi tādā izmisuma stāvoklī, ka viņai ik stundu, ik minūti jābaidās par savu dzīvību! Tas taču nevarēja būt, ka viņas mierīgā, no briesmām un visa ļaunā pasargātā dzīve tik īsā laikā būtu tik pilnīgi pārvērtusies!

Tas varēja būt tikai baigs sapnis, ka rīta debesu maigo zilumu izķēmoja šāvienu dūmi — kā zemi negaisa mākoņi tie vēlās pār pilsētu —, ka svelmīgās pusdienas stundas ar medus saldo ziedu smaržu bija šausmu caurstrāvotas, jo granātas, skaļi, griezīgi svilpjot, lidoja pār ielām, lai pēc tam sprāgtu ar tādu troksni kā pastarā dienā un simt metru rādiusā ar nāvējošām šķembām saplosītu cilvēkus un dzīvniekus.

Klusā, miegainā pēcpusdienas miera vairs nebija. Ja kaujas troksnis šad un tad uz brīdi arī aprima, Persiku ielā tomēr cauru dienu un nakti valdīja jezga. Lielgabali un sanitārie rati rībēdami brauca garām. Ievainotie grīļodamies nāca no ierakumiem, pulkus pārsvieda no vienas pilsētas puses ierakumiem uz otru pusi, lai sargātu kādu apdraudētu bastionu. Kurjeri steidzās pa ielu uz galveno štābu pa galvu pa kaklu, it kā no viņiem būtu atkarīgs visas Konfederācijas liktenis.

Karstās naktis dāvāja tādu kā mieru, bet šis miers nevēstīja nekā laba, tas bija klusums pirms vētras. Ja nakts izņēmuma kārtā bija pavisam klusa, tad likās, ka pat vardēm, sienāžiem un putniem bail savienot balsis parastajā vasaras nakts kori.

Reizēm klusumu pārtrauca šāvienu sprēgāšana priekšējā aizsardzības līnijā.

Bieži gadījās, ka vēlā stundā, kad visas lampas bija nodzēstas un Melānija jau aizmigusi, Skārleta gulēja nomodā un dzirdēja dārza vārtus veramies un kādu klusi un neatlaidīgi klauvējam pie namdurvīm.

Uz sliekšņa vienmēr parādījās kāda nepazīstama kareivja stāvs, un no tumsas viņai pretī skanēja dažādas balsis. Dažreiz karavīri runāja īpatnējā kalniešu izloksnē, dažreiz caur degunu kā tālo dienvidu līdzenumu ļaudis, tad piekrastes iedzīvotāju dziedošajā manierē, kas īpaši aizkustināja Skārletu, jo šī izloksne viņai atgādināja Elenas balsi.

—   Ļoti atvainojos, ka traucēju, bet vai nevaru dabūt drusku ūdens sev un zirgam?

—   Madāmiņ, man te ir ievainots biedrs, kas būtu jāved uz slimnīcu, bet man liekas — tik ilgi viņš vairs neizturēs, vai drīkstu viņu ievest šeit?

—   Cienījamā, iedodiet, lūdzu,gabaliņu maizes, lai būtu spēks iet tālāk.

—   Cienītā, piedodiet, ka esmu tik uzmācīgs, bet vai jūs man neatļautu pavadīt nakti pie jūsu namdurvīm? Es redzu rozes, un staipekņi smaržo, te ir gluži kā mājās. . .

Nē, šīs naktis nebija reālas. Tās bija kā lietuvēns ar murgu tēliem bez miesas un sejas, ar gurdenām balsīm, kas skanēja no siltās tumsas. Smelt ūdeni, nest ēdienu, nolikt spilvenus pie namdurvīm, pārsiet brūces, turēt mirējiem galvu. Nē, tā taču nevarēja būt īstenība!

Jūlija beigās kādu nakti pie durvīm pieklauvēja tēvocis Henrijs Hamiltons. Lietussarga, ceļasomas un resnā vēdera viņam vairs nebija. Agrāk tik sārtajā, tuklajā sejā vaļīgi karājās krokaina āda. Viņa garie, baltie mati bija neaprakstāmi netīri. Viņš bija atnācis gandrīz kailām kājām, utu apsēsts un līdz nāvei izsalcis, taču viņa drosmīgais un kareivīgais gars nebija salauzts.

Lai gan tēvocis teica:— Ir nu gan karš, ja tādiem veciem kraķiem kā man jāņem ieroči!— jaunajām sievietēm radās iespaids, ka vecais vīrs īstenībā ir tīri priecīgs. Viņš vēl bija vajadzīgs, viņš darīja jauna vīrieša darbu. Viņš vēl varēja soļot jaunajiem līdzi, toties — kā viņš jautri pastāstīja — vecais Meriveders to nevarēja vis. Vecais Meriveders mokoties ar reimatismu, un kapteinis gribot viņu atlaist. Bet vecais nebūt nevēloties iet mājās. Viņš vaļsirdīgi atzīstot, ka labprātāk klausoties savu priekšnieku lāstus nekā dzīvojot kopā ar klīrīgo vedeklu, kas viņu pastāvīgi skubinot atmest tabakas zelēšanu un ik dienas mazgāt bārdu.

Tēvoča Henrija apciemojums bija īss, viņš bija dabūjis tikai četru stundu atvaļinājumu, un puse viņam pagājusi tālajā ceļā no ierakumiem līdz pilsētai un atpakaļ.

—   Meitenes, es nu kādu laiku jūs neredzēšu,— viņš paziņoja, sēdēdams Melānijas guļamistabā un ar labpatiku mērcēdams noberztās kājas auksta ūdens spainī, ko Skārleta viņam bija atnesusi.— Rīt mūsu vienība dosies projām.

—   Uz kurieni?— Melānija iejautājās un izbijusies saķēra viņu aiz rokas.

—   Nepieskaries man!— tēvocis Henrijs dusmīgi iesaucās. — Esmu utains! Karš būtu īsta svētdienas pastaiga, ja nebūtu tās sasodītās utis un caureja! Kurp mēs iesim? Nu, skaidri nezinu, es tikai domāju, ka jau rīt agri maršēsim uz dienvidiem, uz Džonsboro pusi.

—   Ai, kāpēc tad uz Džonsboro?

—   Tāpēc, ka tur būs kauja, mis, jenkiji grib sagrābt dzelzceļu, un, ja tas viņiem izdosies, tad ardievu, Atlanta!

—   Ai, tēvoci Henrij, kā tu domā — vai viņiem tas izdosies?

—   Vai nu prāts, meitenes! Viņiem pretī taču stāšos es!— Tēvocis smaidīja par visu seju. Tad atkal kļuva nopietns.— Bus grūtas kaujas, bet mums jāuzvar. Jenkiju rokās nu ir visi dzelzceļi, tikai tas — uz Meikonu vēl ne, un viņi sagrābuši vēl šo to. Viņi ieņēmuši visus ceļus, visas tekas un jātnieku ceļus, tikai ceļu uz Makdono vēl ne. Atlanta patlaban ir kā maiss, kam pie Džonsboro var aizsiet galu. Ja jenkiji ieņems dzelzceļu, viņi savilks auklu un mēs būsim lamatās. Tādēļ dzelzceļš mums jānotur… Varbūt es nu kādu laiku nebūšu pilsētā, meitenes. Gribēju tikai atvadīties no jums un pārliecināties, ka esat abas kopā.

—   Protams, mēs esam abas kopā,— Mellija maigi atbildēja,— neraizējies par mums, rūpējies tikai par sevi.

Tēvocis Henrijs noslaucīja paklājā slapjās kājas un ievaidējās, atkal apaudams noplīsušās kurpes.

—   Man nu jāiet,— viņš teica,— man vēl piecas jūdzes priekšā. Skārlet, ietin man kaut ko ēdamu, ja jums kas ir.

Atvadījies no Melānijas un noskūpstījis to, viņš iegāja pie Skārletas virtuvē, kur viņa vīstīja salvetē kukurūzas plāceni un dažus ābolus.

—   Tēvoci Henrij… Vai tiešām… vai tiešām tik ļauni?

—   Varenais dievs, neesi taču muļķīte, mēs cīnāmies par pēdējo.

—   Kā tu domā — vai viņi tiks līdz Tarai?

— Nu…— Tēvocis Henrijs sāka skaisties par viņas sievišķīgo egoismu šajā brīdī, kad viss bija likts uz spēles, lāču Skārletas sāpjpilnā seja vecajam vīram atkal atdeva drosmi.

—   Ko niekus! Tara taču piecas jūdzes no dzelzceļa, un jenkiji grib ieņemt tikai dzelzceļu. Tev arī nav vairāk prāta kā maijvabolei.— Viņš spēji apklusa.— Šonakt es nenācu šurp visu garo ceļu tikai tādēļ vien, lai atvadītos no jums. Es nesu ļaunu ziņu Melānijai, bet, kamēr sēdēju pie viņas, gluži vienkārši nespēju to pateikt. Tādēļ atstāšu tev šo uzdevumu.

—   Ešlijs taču nav. . . tu taču negribēsi teikt…

—    Pie joda, ko es varu zināt par Ešliju, līdz bikšu dibenam stāvēdams ierakumu dubļos!— vecais vīrs dusmīgi iesaucās. — Nē. Viņa tēvs. Džons Vilkss ir kritis.

Skārleta apsēdās ar pusē ietīto azaidu nevarīgajās rokās.

—   Pasaki to Mellijai un iedod viņai šo!

Viņš izvilka no kabatas smagu zelta pulksteni ar piekarinātu zīmogu, miniatūru sen mirušās misis Vilksas ģīmetni un pāri masīvu aproču pogu. Tikai ieraudzījusi pulksteni, ko simtiem reižu bija redzējusi Džona Vilksa rokā, Skārleta īsti saprata, ka Ešlija tēvs tiešām miris. Viņa nevarēja paraudāt, viņa nevarēja izteikt ne vārda.

Tēvocis Henrijs samulsa, ieklepojās un neiedrošinājās viņu uzlūkot.

—   Viņš bija drošsirdīgs vīrs, Skārlet. Pasaki to Mellijai, un lai viņa to aizraksta meitenēm. Labs karavīrs, par spīti saviem gadiem. Viņu ķēra granāta, viņu un viņa zirgu. Nabaga lopiņš — es pats to nošāvu. Tā bija skaista ķēvīte. Tev jāaizraksta arī misis Tārltonai, viņa tā mīlēja Nelliju. Ietin nu ēdamo, man jāiet. Nebēdājies pārlieku. Vai tad vecam vīram var būt skaistāka nāve kā mirt, jaunekļa darbu darot?

—   Ai, viņam nevajadzēja iet karā! Viņam vajadzēja dzīvot, redzēt savus mazbērnus augam un nomirt mierīgi savā gultā. Ai, kādēļ viņš gāja? Viņš nemaz nejūsmoja par mūsu politiku, viņš ienīda karu!

—    Daudzi no mums tā domā, bet ko tas līdz?— Tēvocis Henrijs nošņauca degunu.— Vai tev šķiet, ka man liels prieks savā vecumā stāvēt jenkijiem par dzīvu mērķi? Bet džentlmenim nav izvēles. Noskūpsti mani, bērns, un neraizējies par mani. Gan šoreiz vēl tikšu sveikā cauri.

Skārleta noskūpstīja tēvoci un dzirdēja, kā viņš nokāpj pa kāpnēm lejā, tumsā. Viņa dzirdēja aizveramies dārza vārtus. Vienu mirkli viņa noskatījās priekšmetos, ko turēja rokā. Tad kāpa augšā pastāstīt visu Melānijai.

Jūlija beigās pienāca tēvoča Henrija pareģotā ļaunā ziņa: jenkiji tuvojās Džonsboro. Tie bija pārrāvuši dzelzceļu četras jūdzes lejpus pilsētas, taču Konfederācijas kavalērija bija tos atkal padzinuši, un nu sapieri cepinājās saulē, labodami sliedes.

Skārleta drebēja briesmīgās bailēs. Trīs dienas viņa gaidīja, uztraukums auga augumā, tad beidzot pienāca mierinoša vēstule no Džeralda. Ienaidnieks nebija sasniedzis Taru. Viņi bija dzirdējuši kaujas troksni, bet nebija redzējuši jenkijus.

Vēstule tik patētiskiem vārdiem vēstīja par jenkiju padzīšanu, it kā Džeralds pats savām rokām būtu veicis šo varoņdarbu. Trīs lappuses viņš bija aizpildījis ar karaspēka drošsirdības tēlojumiem un tikai pašās vēstules beigās īsi pieminēja, ka Kerīna esot slima. Elena domājot, ka viņai tīfs, bet īstenībā Kerīna nemaz tik nopietni slima neesot. Lai Skārleta neraizējoties, un arī tad, ja dzelzceļš atkal būtu drošs, viņa nekādā ziņā nedrīkstot braukt mājās. Elena esot apmierināta, ka Skārleta ar Veidu palikuši Atlantā. Viņa liekot pateikt, lai Skārleta aizejot uz baznīcu un noskaitot rožukroņi par Kerīnas veselību.

Šie vārdi pamodināja Skārletas sirdsapziņu. Viņa jau krietnu laiku nebija gājusi baznīcā. Senāk viņa to būtu uzskatījusi par nāves grēku, bet tagad tas vairs nelikās tik svarīgi. Viņa paklausīja mātei, iegāja savā istabā un steigšus, neko nedomādama, noskaitīja rožukroņi. Bet piecēlusies viņa nejutās atvieglota un mierināta kā agrāk pēc lūgšanām. Pēdējā laikā viņai bija tāda sajūta, ka, par spīti miljoniem lūgšanu, ko ļaudis ik dienas sūtīja augšup dievam, Tas Kungs vairs neinteresējas par viņiem, nebūt neuztraucas par Konfederāciju un par Dienvidiem.

Vakarā viņa, noslēpusi pie krūtīm Džeralda vēstuli, lai justos tuvāk Tarai, sēdēja namdurvju priekšā. Viesistabas lampa meta slīpus starus tumšajā lievenī, vīteņrožu un staipekņu biezoknis viņu ietvēra saldu smaržu mākonī. Nakts bija baisi klusa. Kopš saules rieta nebija dzirdēts neviens šāviens. Pasaule bija tālu prom. Skārleta vientuļa un nelaimīga šūpojās krēslā šurp un turp un ilgojās pēc kāda cilvēka, ar ko varētu parunāties. Taču misis Merivederai bija nakts dežūra slimnīcā, misis Mīda rīkoja svētku mielastu par godu Filam, kas bija pārnācis atvaļinājumā, un Melānija gulēja. Viņa nevarēja cerēt pat uz nejaušu apciemojumu. Pēdējās nedēļās neviens vairs nebija nācis, visi tupēja ierakumos vai cīnījās ar jenkijiem pie Džonsboro.

Skārletai negadījās bieži būt vientuļai, un viņai tas ari nepatika. Vientulībā viņai bija jādomā, un domas šajos laikos nebija patīkamas. Kā visi citi, viņa arvien biežāk domāja par pagājušo, par mirušajiem.

Atlanta šonakt bija tik mierīga. Skārleta aizvēra acis, un viņai likās, ka viņa atgriezusies Taras lauku klusumā un dzīve atkal rit savu rimto gaitu — bez pārmaiņām, gluži kā sendienās. Un tomēr viņa zināja, ka dzīve nekad vairs nebūs tāda, kāda tā kādreiz bija bijusi. Viņa domāja par četriem Tārltoniem, par sarkanmatainajiem dvīņiem un Tomu un Boidu, un viņas kakls aizžņaudzās skumjās. Stjū vai Brents varēja būt viņas vīrs. Un tagad, kad karš būs beidzies, viņa Tarā nekad nedzirdēs viņu pārgalvīgās balsis. Un lieliskais dejotājs Reifords Kalverts viņu nekad vairs nelūgs uz deju. Un Monro zēni un mazais Džo Fontēns, un… pēkšņi viņa sāka šņukstēt un paslēpa seju rokās.

—   Ai, Ešlij, es nespēju izturēt šo dzīvi bez tevisl

Viņa dzirdēja dārza vārtus veramies, ātri pacēla galvu un pārlaida roku pār miklajām acīm. Tad viņa piecēlās un ieraudzīja Retu Batleru, kas ar plato panamu rokā tuvojās pa grantēto celiņu. Kopš tās dienas, kad viņa Faivpointā bija izlēkusi no Batlera ekipāžas, Skārleta viņu vairs nebija sastapusi. Toreiz viņa bija vēlējusies, kaut viņš nekad vairs nerādītos viņai acīs. Bet tagad viņa priecājās, ka būs kāds, ar ko varēs parunāt, kāds, kas padzīs viņas drūmās domas, tādēļ nolēma aizmirst toreizējo apņemšanos. Arī Rets laikam bija aizmirsis viņai toreiz izsprukušos vārdus — vai vismaz izlikās, ka ir aizmirsis. Viņš apsēdās Skārletai pie kājām uz augstākā pakāpiena.

—   Tātad jūs neesat aizbēgusi uz Meikonul Dzirdēju, ka mis Pitija aizbēgusi, un domāju, ka arī jūs būsiet aizbraukusi līdzi. Bet, kad redzēju pie jums gaismu, ienācu paskatīties. Kādēļ jūs palikāt šeit?

—   Lai Melānija nebūtu viena. Viņa patlaban nevar nekur bēgt.

—   Pie joda!— Batlers noteica, un Skārleta lampas gaisma redzēja, kā sagrumbojas viņa piere.— Jūs taču negribat teikt, ka misis Vilksa vēl atrodas šeit? Tā taču ir neticama vieglprātība! Viņas stāvoklī tas ir augstākā mērā bīstami!

Skārleta apjukusi klusēja. Melānijas grūtniecība nebija piemērots temats sarunai ar vīrieti. Viņu mulsināja arī tas, ka Rets zināja, cik bīstams Melānijas stāvoklis. Vecpuisim tādas lietas neklājās zināt.

—   Tas nav galanti, ka jūs nedomājat arī par manu drošību,— viņa beigu beigās teica.

Batlers uzjautrināts paskatījās Skārletā.

—   Esmu pārliecināts, ka jums no jenkijiem nav ko baidīties.

—   Vai tas būtu glaims?— viņa, plecus paraustīdama, nevērīgi jautāja.

—   Tas nav glaims,— viņš atbildēja.— Cik ilgi jūs vēl katrā vīrieša izteicienā meklēsiet glaimus?

—   Līdz pēdējai stundiņai.— Viņa pasmaidīja.

—   Mīļā iedomība,— viņš atbildēja,— beidzot jūs vismaz esat vaļsirdīga.

Viņš atvēra etviju, izņēma no tās tumši brūnu cigāru un mirkli paturēja to pie deguna. Uzliesmoja sērkociņš, viņš atspiedās pret stenderi, salika rokas ap celi un brīdi klusēdams smēķēja. Viņus atkal apņēma siltās nakts dziļā tumsa. Strazds krūmu biezoknī pa miegam bikli, smalki iesvilpās. Tad atkal iestājās klusums.

Pēkšņi Rets sāka zemā, klusā balsī smieties.

—   Tātad jūs esat palikusi pie misis Vilksas. Ja man kāds to sacītu, es neticētu.

—   Es tur neredzu nekā dīvaina,— viņa mulsi atbildēja.

—   Nē? Nu, pēdējā laikā man likās, ka jūs tikko vairs varat paciest misis Vilkšu. Jūs viņu uzskatāt par muļķi, un viņas patriotisms jums sen apnicis. Jums vienmēr krājumā kāda ironiska piezīme par nabaga Melāniju. Tādēļ man liekas tik savādi, ka jūs tādās briesmās esat palikusi pie viņas. Kāpēc jūs to darāt?

—  Tāpēc, ka viņa ir Čārlija un arī mana māsa,— Skārleta cienīgi atbildēja, lai gan pati juta, ka pietvīkst.

—  Jūs gribējāt teikt—tāpēc, ka viņa ir Ešlija Vilksa atraitne?

Skārleta ātri piecēlās un tikai ar mokām valdīja dusmas.

—   Es jau gandrīz biju jums piedevusi jūsu neseno izturēšanos. Un es jūs nebūtu te ielaidusi, ja šovakar nejustos tik nožēlojami.

—   Sēdieties un beidziet spuroties,— Rets Batlers citādā balsī teica. Viņš saķēra jauno sievieti aiz rokas un vilka atpakaļ pie krēsla.— Kāpēc jūs jūtaties tik nožēlojami?

—   Šodien saņēmu vēstuli no Taras. Jenkiji nav vairs tālu, mana mazā māsa slima ar tīfu, un māte man neļauj braukt mājās. Ak, un es tik ļoti gribētu braukt!

—   Neraudiet!— viņš maigā balsī teica.— Jūs šeit Atlantā varat justies daudz drošāk nekā Tarā — ari tad, ja jenkiji te ienāktu. Jenkiji jums nekā nedarīs, bet tīfs gan.

—   Jenkiji man nekā nedarīs? Ko jūs melšat!

—   Bērns, jenkiji nav nekādi velni. Viņiem nav ne ragu, ne āža kāju, kā jūs varbūt domājat. Viņi ir ļoti līdzīgi dienvidniekiem, lai gan viņiem, protams, sliktākas manieres un briesmīga izloksne.

—   Bet viņi. . .

—.. .jūs paņems ar varu? Tam es neticu, lai gan, protams, viņi to vēlēsies.

—  Ja jūs tik nekrietni runāsiet, es iešu iekšā!— viņa uzsauca, priecādamās, ka tumsa slēpj vaigu pietvlkumu.

—   Sakiet taisnību — vai jūs nupat par to nedomājāt?

—   Nē, noteikti ne.

—   Noteikti jā! Jums nav jādusmojas par to, ka uzminu jūsu domas. Visas dienvidnieku dāmas savās skaidrajās sirdīs domā tikai par to. Tas pastāvīgi prātā — varu derēt — arī viscienīgākajām vecajām dāmām, piemēram, misis Merivederai. ..

Skārleta klusēja un neviļus domāja, ka it visur, kur šais grūtajās dienās satikās sievietes, mēdza runāt vai čukstēt par briesmu darbiem, kas pastrādāti Virdžīnijā, Tenesijā vai Luiziānā. Jenkiji izvaroja sievietes, kropļoja bērnus ar durkļiem un aizdedzināja mājas to iemītniekiem virs galvas. Ja Rets kaut drusku apjauta pieklājību, viņam bija jāzina, ka tas viss ir patiesība, un nebija par to jārunā. Un tur nebija nekā smieklīga.

Viņa dzirdēja, ka Rets joprojām klusi smejas savā nodabā. Viņš bija tiešām pretīgs, tas bija neizturami, ka šis vīrietis ne tikai zināja, ko sievietes domā, bet vēl nekautrējās par to runāt. Batlera priekšā viņa jutās kā izģērbta. No godīgām sievietēm viņš tādas lietas nebūtu varējis dabūt zināt. Skārleta dusmojās, ka Rets lasa viņas domas. Skārleta vīriešu acīs tik labprāt gribēja būt noslēpumaina, mīklaina būtne, bet Rets viņai redzēja cauri kā stiklam.

—   Man neviļus jāraizējas,— viņš turpināja,— vai jums te ir kāds sargs vai kāda uzraudzības dāma? Varbūt apbrīnojamā misis Merivedera vai misis Mīda? Viņas mani vienmēr uzlūko tā, it kā es būtu atnācis negodīgā nolūkā.

—   Misis Mīda reizēm iegriežas.— Skārleta nopriecājās, ka varēja runāt par citām lietām.— Bet šovakar viņa nevarēja atnākt — Fils pārnācis atvaļinājumā.

—   Kāda laime, ka satiku jūs vienu,— viņš klusi teica.

Kaut kas viņa balsī Skārletas sirdij lika iepukstēties tīkami

ātrākā ritmā, un viņa juta, ka nosarkst. Tādu vīrieša balss noskaņu viņa pazina, saprata, zināja, ka tā vēsta mīlestību. Ai, kāds prieks! Ja nu viņš atzītos mīlestībā, kā viņa šo vīrieti mocītu, kā sodītu par visām dzēlībām! Tad viņi būtu līdzīgi. Viņa atriebtos arī par to briesmīgo pazemojumu, ka viņš bija redzējis, kā viņa Ešlijam bija iesitusi pļauku. Un tad viņa maigā balsī pateiktu, ka var viņam būt tikai māsa, un ar godu un cieņu tiktu no viņa vaļā. Skārleta mazliet nervozi iesmējās.

—   Nesmejieties,— Rets teica, satvēra viņas roku, pagrieza to un iespieda lūpas viņas delnā. Viņa mutes siltumu jūtot, viņā pārlēca savādas dzīvības dzirksteles un kā glāstot izskrēja caur visu miesu. Viņa lūpas slīdēja augšup līdz rokas locītavai. Skārleta mēģināja roku atvilkt. Pēc viņas pulsa Rets droši vien juta, ka viņas sirds pukst arvien straujāk. To viņa nebija paredzējusi — šo nodevīgo kāri gremdēt pirkstus Reta kuplajos matos un just viņa lūpas uz savas mutes.

Apjukumā viņa pūlējās sev iegalvot, ka nemīl Retu. Viņa mīlēja tikai Ešliju. Bet kāpēc tad viņai tā drebēja rokas?

Viņš klusi smējās.

—   Neatraujiet roku! Es jums neko sliktu nedarīšu!

—   Es nebaidos no jums, Batler, nebaidos ne no viena vīrieša, kam miesa un asinis,— Skārleta izteica, noskaitusies, ka viņas balss dreb gluži tāpat kā viņas rokas.

—   Jauka pārliecība! Bet, lūdzu, runājiet klusāk, citādi misis Vilksa jūs sadzirdēs, un esiet tik laba, nomierinieties.— Izklausījās, ka viņš priecājas par viņas samulsumu.

—   Skārlet, es taču jums patiku, vai ne?

Tas atkal vairāk atgādināja to, ko viņa gaidīja.

—   Nu, reizēm,— viņa piesardzīgi atbildēja.— Ja neesat nekaunīgs.

Batlers vēlreiz iesmējās un pielika viņas delnas pie sava stingrā vaiga.

—   Man liekas, es jums patīku tieši tāpēc, ka esmu nekaunīgs. Savā lutinātas meitenes mūžā jūs esat pazinusi tik maz izlaidīgu vīriešu, kas gājuši caur uguni un ūdeni, ka es jums šķietu sevišķi pievilcīgs tāpēc, ka neesmu līdzīgs visiem citiem.

Šādu pavērsienu viņa nebija gaidījusi. Viņa velti izmēģinājās atvilkt roku.

—   Nav tiesa! Man patīk pieklājīgi, labi audzināti vīrieši, par kuriem varu būt droša, ka tie vienmēr izturēsies kā džentlmeņi.

—   Jūs gribējāt teikt — tādi, ko jūs varat dancināt pēc savas stabules. Bet apzīmējumi nav svarīgi. Būtību tie nemaina.

Viņš atkal skūpstīja viņas delnu, un viņai atkal pārskrēja savādas trīsas pār kaklu.

«Nu ir tiktāl!» viņa triumfējot nodomāja, bet atbildēja tīši vēsā balsī:— Noteikti nē. Jums jāmācās daudz pieklājīgāk izturēties.

—   To nu es nedarīšu. Tātad jūs mani nevarētu iemīlēt? To es arī gaidīju. Redzat, lai gan jūs man ļoti patīkat, mīlēt es jūs arī nemīlu, un tas tiešām būtu bēdīgi, ja jums divas reizes vajadzētu mīlēt bez pretmīlestības, vai ne? Vai drīkstu jūs uzrunāt «mana mīļā», misis Hamiltone? Nu, es jūs tā uzrunāšu neatkarīgi no tā, vai jums tas tik vai netīk. Bet patiesībai lai gods.

—   Tātad jūs mani nemīlat?

—   Nē, protams ne, vai jūs cerējāt, ka es jūs mīlu?

—   Cik jūs iedomīgs!

—  Tātad jūs tomēr cerējāt! Ai, cik žēl, ka man jāpieviļ jūsu cerības! Īstenībā man vajadzētu jūs mīlēt, jūs taču esat tik burvīga un tik apdāvināta niekošanās mākslā! Taču daudzas damas ir tikpat apdāvinātas un burvīgas un tikpat nenozīmīgas kā jūs. Nē, es jūs nemīlu. Bet jūs man sasodīti patīkat — man patīk jūsu lokanā sirdsapziņa, jūsu egoisms, ko jūs tik reti protat slēpt, un praktiskā gudrība, kura, kā baidos, jums vēl asinīs no tuvajiem īru zemnieku priekštečiem.

Zemnieku priekšteči? Tas taču ir apvainojums! Viņa gribēja ko iebilst.

—   Nepārprotiet mani,— viņš lūdza un ciešāk saspieda viņas roku.— Jūs man patīkat tāpēc, ka man piemīt tās pašas īpašības, un līdzīgs ar līdzīgu labi saprotas. Redzu, jūs vēl arvien glabājat atmiņas par dievišķīgo misteru Vilkšu ar kokā griezto seju, kurš tagad droši vien jau guļ kapā. Bet jūs varētu savā sirdī arī man atrast kādu mazu vietiņu, Skārlet. Ļaujiet jel man savu roku! Es taču jums neatklāju mīlestību. Es jūs iekāroju jau pirmajā mirklī, kad ieraudzīju jūs Divpadsmit Ozolos, toreiz, kad jūs izmētāt tīklus nabaga Čārlijain Hamiltonam. Es jūs iekāroju vairāk, kā jebkad esmu sievieti iekārojis, un esmu jūs gaidījis ilgāk par visām sievietēm.

Viņa pēdējos vārdus dzirdot, Skārletai apjukumā aizrāvās elpa. Tātad — par spīti visiem apvainojumiem un nekaunīgajiem vārdiem — viņš tomēr viņu mīlēja, tikai bija pārāk ietiepīgs, lai to atzītu. Nu, viņa tam palīdzēs un tūliņ pat.

—   Vai tas man jāsaprot tā, ka jūs mani bildināt?

Viņš strauji atlaida viņas roku un tik skaļi iesmējās, ka viņa pietrūkās no krēsla.

—   Žēlīgā debess, nē! Es taču jums teicu, ka man precēšanās nepiestāv!

—   Jā… bet… ko…

Viņš nostājās viņai priekšā, piespieda roku pie sirds un komiski palocījās.

—   Mīļā,— viņš mierīgi teica,— es paļaujos uz tavu saprātu. Tevi iepriekš nepavedis, es tevi svinīgi lūdzu: esi mana mīļākā.

Mīļākā!

Viņas apziņa izkliedza šo vārdu, it kā viņš būtu viņu visrupjākā vārdā nolamājis. Bet īstenībā viņa nemaz nejutās nolamāta. Viņas sirdī uzplūda tikai liels, nevaldāms sašutums, ka Rets viņu uzskata par tik dumju. Viņš taču turēja viņu par galīgu muļķi, ja izteica šādu priekšlikumu tā bildinājuma vietā, ko viņa bija gaidījusi. Niknums, aizvainotā patmīlība un vilšanās sacēla vētru viņas sirdī, un, nepaspējusi apsvērt, no kāda sašutuma augstumiem atraidīt nekauņu, viņa jau bija izteikusi pirmo teikumu, kas traucās pāri lūpām:

—   Mīļākā! Kas man no tā tiktu — tikai vesela varza knēveļu!

Bet tad Skārleta aiz bailēm vai sastinga. Ko viņa bija

pateikusi! Viņš gardi smējās un no tumsas skatījās, kā viņa apklususi sēž krēslā un spiež kabatas lakatiņu pie mutes.

—   Redzi, tāpēc jau tu man tik ļoti patīc. Tu esi vienīgā vaļsirdīgā sieviete, ko es pazīstu, vienīgā, kas skatās uz dzīvi no praktiskā viedokļa, neceldama lielu brēku par grēku un morāli. Jebkura cita sieviete vispirms būtu kritusi ģībonī un tad parādījusi man durvis.

Aiz kauna tumši pietvīkusi, Skārleta uzlēca kājās. Kā viņa bija varējusi izteikt tādus vārdus! Kā viņa, Elenas meita, bija varējusi mierīgi palikt te sēžam, noklausīties tik pazemojošu priekšlikumu un atbildēt uz tik nekaunīgiem vārdiem! Viņai vajadzēja nobālēt, vajadzēja kliegt. Vajadzēja salti un mēmi novērsties un lepni iziet no verandas. Bet nu bija par vēlu.

—   Tur ir durvis!— viņa kliedza, aizmirsusi Melāniju, aizmirsusi, ka Mīdi dzīvo tikai pāris māju tālāk.— Ārā! Kā jūs drīkstat ar mani tā runāt? Ar ko es esmu jūs pamudinājusi, likusi manīt.. . Tūliņ pazūdiet un nekad vairs nerādieties šeit! Es runāju nopietni! Tā kā jūs man nekad vairs nerādītos acīs ar savām saspraudēm un lentēm, un neiedomājieties, ka es jums to kādreiz piedošu! Es… es visu pateikšu tēvam, un viņš jūs nošaus!

Rets paņēma cepuri un paklanījās, lampas gaismā Skārleta redzēja, ka viņš smaidīdams zibina zobus zem tumšajām ūsām. Viņš nemaz nekaunējās, tikai priecājās par viņas uzbudinājumu un vēroja viņu ar dzīvu interesi.

Skārleta strauji pagriezās uz papēža un gāja iekšā. Viņa stingri satvēra durvis, lai tās ar troksni aizcirstu, bet nevarēja attaisīt āķi, ar ko tās bija aizkabinātas. Labu brīdi viņa nopūlējās gar to.

—   Vai drīkstu jums palīdzēt?— viņš jautāja.

Viņai likās, ka krūtis tūliņ pārsprāgs, ja viņa vēl mirkli paliks tajā pašā vietā, un viņa metās augšā pa kāpnēm. Vēl augšā neuzskrējusi, viņa dzirdēja, kā viņš rūpīgi aizdara durvis.

XX

Kad karstās augusta dienas tuvojās beigām, apšaude pēkšņi apklusa. Pilsētu pārņēma biedigs miers. Satiekoties uz ielām, ļaudis neziņā un gaidās uzlūkoja cits citu. Visi jutās neomulīgi. Negaidītais klusums pēc pagājušo dienu kaujas trokšņiem nervus neatslābināja, bet darīja sasprindzinājumu vēl lielāku. Neviens nesaprata, kāpēc jenkiju baterijas piepeši apklusušas. No armijas nepienāca nekādas vēstis. Dzirdēja tikai, ka daudziem karavīriem likts atstāt nocietinājumus un doties uz dienvidiem sargāt dzelzceļu. Neviens nezināja, kur tagad notiek kaujr.3 un kurai pusei veicas labāk.

Bija jāapmierinās ar ziņām, kas gāja no mutes mutē. Aplenkumam sākoties, avīzes papīra un darbinieku trūkuma dēļ vairs neiznāca, un visneprātīgākās baumas cēlās nez no kurienes un izplatījās pilsētā. Ļaudis bariem drūzmējās ģenerāļa Huda galvenā štāba priekšā, pie telegrāfa kantora, pie stacijas un gaidīja ziņas. Visi cerēja, ka ienaidnieka lielgabalu klusēšana nozīmē jenkiju atkāpšanos. Bet ziņas nepienāca. Telegrāfa stieples klusēja. Pa vienīgo dzelzceļa līniju, kas vēl bija brīva, negāja vilcieni. Pasta sakari bija pārtraukti.

Šķita, ka rudens ar savu putekļaino, spiedīgo karstumu nolēmis noslāpēt pēkšņi apklusušo pilsētu, liedams pār nogurušajiem, baiļu izmocītajiem cilvēkiem neizturami spiedīgu svelmi. Sķārleta ilgojās pēc vēstulēm no Taras un mēģināja, visam par spīti, rādīt drosmīgu seju. Viņai likās, ka pagājusi vesela mūžība, kopš pilsēta ielenkta, likās, ka viņa visu mūžu pavadījusi ar lielgabalu dunoņu ausīs, līdz pēkšņi iestājies šis blēdīgais klusums. Tomēr aplenkuma stāvoklis bija sācies tikai pirms mēneša — tikai trīsdesmit dienu pilsētu apjoza sarkana māla ierakumi. Trīsdesmit dienu vienmuļi bija dunējuši lielgabali, garās slimnieku ratu un vēršu oru verdzes iezīmējušas asiņainas sliedes putekļainajās ielās līdz slimnīcai, pārgurušie kaprači bija vilkuši vēl neatdzisušus līķus un kā koka bluķus metuši tos bezgalīgās sekli izraktu grāvju rindās. Tikai trīsdesmit dienu!

Un tikai četri mēneši pagājuši, kopš jenkiji no Daltonas iespiedušies Dienvidos. Tikai četri mēneši! Kad Skārleta atcerējās šo tālo dienu, viņai likās, ka tā pieder citai pasaulei un citai dzīvei. Likās, viņu no šīs dienas šķir vesels cilvēka mūžs.

Pirms četriem mēnešiem! Toreiz Daltona, Rezaka, Keniso kalns bija tikai ģeogrāfiski nosaukumi gar dzelzceļa līniju. Nu tie Apzīmēja asiņainu un briesmīgu, velti izcīnītu kauju vietas. Tagad Persiku strauts, Dekeitera, Ezras baznīca un Jutojas strauts atmiņā vairs nesaistījās ne ar ko jauku un idillisku.

Nekad viņa tās vairs nevarēs atcerēties kā klusas zaļumu vietas, kurp bija braukusi skaistu virsnieku sabiedrībā un izklaidējusies lēzenās krastu nogāzēs pie rāmi urdzošiem avotiem. Šie vārdi tagad atgādināja vienīgi kaujas. Mīkstā, zaļā zāle, kur kādreiz sēdēts, bija smagu lielgabalu riteņu nosliedēta, karavīru kāju sabradāta niknā tuvcīņā, mirstošu kareivju asinīm slacīta. Gausie ūdeņi tagad bija sarkanāki, nekā Džordžijas māls tos kādreiz būtu varējis nokrāsot. Runāja, ka Persiku strauts kļuvis tumši sarkans pēc tam, kad jenkiji tam pārcēlušies pāri. Persiku strauts, Dekeitera, Jutojas strauts nekad vairs neapzīmēs tikai kaut kādas vietas. Tagad tās ir kapu vietas Atlantas pievārtē, kur Šermans bija mēģinājis izlauzties uz pilsētu, bet Huda pulki viņu atsvieduši atpakaļ izejas pozīcijās.

Beidzot neziņas nomocītie pilsētas iedzīvotāji saņēma vēsti no dienvidiem. Tā bija šausmu vēsts, sevišķi Skārletai: ģenerālis Šermans vēlreiz iet uzbrukumā, vēlreiz mēģina pārraut dzelzceļa līniju pie Džonsboro. Tagad jenkiji koncentrēja spēkus no šās Atlantas puses un vairs neaprobežojās ar atsevišķiem kavalērijas uzbrukumiem, bet gatavoja masveida triecienu. Konfederātu karaspēks, pametis aizsardzības līniju, savukārt taisījās brukt virsū pretiniekam. Tas arī bija pēkšņā klusuma izskaidrojums.

«Kāpēc tieši pie Džonsboro?» Skārleta izbailēs domāja. Tā bija tik tuvu Tarai. «Var taču pārraut dzelzceļa līniju arī citā vietā.»

Kopš nedēļas viņa nebija saņēmusi nekādu ziņu no Taras. Un Džeralda īsā zīmīte tikai bija pavairojusi viņas bailes. Kerīnai bija kļuvis ļaunāk, viņa bija ļoti, ļoti slima. Bef tagad dievs vien zina, kad pienāks nākamais pasts un viņa uzzinās, vai Kerīna vēl dzīva vai ne. Ai, kāpēc viņa neatmeta ar roku Melānijai un nebrauca mājās, tikko sākās aplenkums!

Pie Džonsboro norisa kaujas, to Atlantā zināja, bet vairāk arī nekā. Pilsētā klīda visbriesmīgākās baumas. Beidzot no Džonsboro ieradās kurjers ar mierinošu ziņu: jenkiji no dzelzceļa atsisti. Tomēr viņiem izdevies ielauzties līdz Džonsboro, viņi nodedzinājuši staciju, pārgriezuši telegrāfa vadus un pirms atkāpšanās izplēsuši trīs jūdzes sliežu. Sapieri strādā, cik spēka, atjaunodami dzelzceļa līniju, bet tas nav vienas dienas darbs, jo jenkiji izplēsuši no zemes gulšņus, sakrāvuši no tiem sārtu, uzmetuši tam virsū izrautās sliedes, nokaitējuši tās sarkanas un pēc tam aptinuši ar tām telegrāfa stabus, tā ka tie atgādina milzīgus korķu viļķus. Bet kur tagad ņemt jaunas sliedes, kur ņemt dzelzi!

Nē, līdz Tarai jenkiji nebija tikuši. To Skārletai apgalvoja tas pats kurjers, kas ģenerālim Hudam atnesa depešu. Viņš bija saticis Džeraldu pēc kaujas pie Džonsboro, un Džeralds viņu bija lūdzis paņemt līdzi vēstuli Skārletai.

Bet ko tēvs meklējis Džonsboro? Jaunais kurjers mazliet samulsis atbildēja, ka Džeralds gribējis atrast karaspēka daļās ārstu, kas varētu braukt viņam līdzi uz Taru.

Stāvēdama saulē pie namdurvīm un pateikdamās jauneklim par viņa pūlēm, Skārleta juta, ka viņai sāk ļimt ceļgali. Kerīna droši vien tuvu nāvei, citādi Džeralds nemeklētu ārstu, bet uzticētos Elenas dziedniecības mākslai. Kad kurjers putekļu mākonī aizjāja, Skārleta drebošiem pirkstiem atplēsa aploksni. Dienvidu štatos trūka papīra, Džeralds bija rakstījis starp viņas pēdējās vēstules rindām, tāpēc izlasīt rakstīto nebija viegli.

«Mīļā meitiņ, Tavai mātei un abām māsām ir tīfs, viņas ļoti slimas, bet cerēsim labāko. Kad māte iegūla slimības gultā, viņa man uzdeva Tev aizrakstīt, lai Tu nekādā ziņā nebrauc mājās, jo tad arī Tu un mazais Veids varētu saslimt. Viņa liek Tevi sirsnīgi sveicināt un lūdz, lai Tu aizlūdz par viņu.»

Aizlūdz par viņu! Skārleta uzskrēja augšā pa kāpnēm, nokrita ceļos pie gultas un lūdza tik karsti, kā agrāk nekad nebija lūgusi. Viņa neskaitīja rožukroņa pantus, bet vienā laidā dedzīgi atkārtoja:— Svētā dievmāt, neļauj viņai mirt! Es vienmēr būšu laba, ja tu neļausi viņai mirt! Lūdzu, lūdzu, neliec viņai mirt!

Visu nākamo nedēļu Skārleta, gaidot ziņas, klīda pa māju kā nāvīgi ievainots dzīvnieks. Tiklīdz atskanēja pakavu kliksti, viņa nodrebēja, naktī skrēja lejā pa tumšajām kāpnēm, kad kareivji klauvēja pie durvīm, bet no Taras joprojām nebija nekādu ziņu. Likās, ka starp viņu un dzimtajām mājām būtu nevis divdesmit piecas jūdzes putekļaina lielceļa, bet plestos vesela pasaules daļa.

Pasta satiksme vēl arvien bija pārtraukta, neviens nezināja, kur tagad atrodas konfederātu karaspēks, nedz arī to, kas jenkijiem padomā. Zināms bija tikai tas, ka tūkstošiem karavīru zilos mundieros un tūkstošiem pelēkos cīnās kaut kur starp Atlantu un Džonsboro. Bet no Taras nebija nekādu ziņu jau veselu nedēļu.

Skārleta slimnīcā bija redzējusi daudzus tīfa slimniekus un zināja, kas var notikt nedēļas laikā. Elena varbūt jau ir uz nāves sliekšņa, bet Skārleta nīkst šeit, Atlantā, un kopj grūtu sievieti, un viņu no dzimtās mājas nošķir divas armijas. Elena slima — varbūt jau mirst! Kā tas varēja gadīties? Elena taču nekad nav slimojusi. Šī doma bija tik neticama, ka Skārletai zuda pamati zem kājām. Elena pati nekad nebija slimojusi, viņa kopa slimniekus un darīja tos atkal veselus. Skārleta gribēja braukt mājās. Viņa tiecās uz Taru kā līdz izmisumam pārbiedēts bērns, kas acu priekšā redz vienu vienīgu drošu patvērumu.

Mājas! Baltā ēka, plīvojoši aizkari pie logiem, āboliņa maurs, pār kuru nemitīgi dūc bites, mazais nēģerzēns, kas gana pīles un tītarus, lai tie neiet puķu dobēs, mierīgie sarkanie lauki un baltā, nepārredzamā kokvilnas jūra, kas zibēt zib saulē! Mājas!

Kāpēc viņa nebrauca mājās aplenkšanas sākumā, kad visi bēga prom no pilsētas? Paņemtu Melāniju līdzi, un viņas jau sen būtu drošībā.

«Velns parāvis to Melāniju!» Skārleta simtiem reižu nodomāja. «Kāpēc viņa nevarēja braukt krustmātei Pitijai līdzi uz Meikonu? Tur viņas vieta — pie radiem, nevis pie manis. Neesmu viņai nekāda tuviniece. Kāpēc viņa man tā pieķērusies? Ja viņa būtu devusies uz Meikonu, es būtu aizbraukusi mājās pie mātes. Pat tagad, jā, pat tagad es varētu tikt mājās, par spīti jenkijiem, ja nebūtu jāgaida tas bērns. Varbūt ģenerālis Huds man dotu pavadoni. Ģenerālis Huds ir jauks cilvēks, zinu, ka es viņu pierunātu, lai viņš dod man pavadoni un baltu karogu, lai es varu pāriet frontes līniju. Bet man jāgaida, kamēr pasaulē nāk tas bērns!. .. Ai, māmiņ, nemirsti!… Kāpēc bērns vēl nedzimst? Iešu pie ārsta Mīda un jautāšu, vai nav kāds līdzeklis, kā radības pasteidzināt, lai varu tikt mājās — ja izdosies dabūt pavadoni. Ārsts teica, ka dzemdības būšot grūtas. Ak dievs! Ja nu Melānija nomirst? Beigta un pagalam! Un Ešlijs. .. Nē, tā nedrīkst domāt, tas ir nekrietni. Bet Ešlijs… Nē, ko līdz par to domāt, viņš jau ir miris. Taču es devu viņam vārdu, ka rūpēšos par Melāniju. Tomēr. . . ja es lāgā nerūpētos un viņa nomirtu, bet Ešlijs vēl būtu dzīvs. .. Nē, tā nedrīkst domāt. Tas ir grēks. Es solījos dievam, ka būšu laba, ja viņš neļaus mātei nomirt. Ai, kaut jel bērns beidzot piedzimtu! Kaut es tiktu projām no šejienes — vienalga, kur, tikai projām!»

Šo baismīgi kluso pilsētu viņa tagad ienīda gluži tāpat, kā reiz bija to mīlējusi. Atlanta vairs nebija jautra un bezbēdīga, tā bija kļuvusi riebīga kā mēra perēklis, pār kuru pēc aplenkuma un lielgabalu dārdiem nolaidies nāves klusums. Likās, ka bailes un rēgi klīst pa ielām. Nedaudzie kareivji, ko te vēl redzēja, izskatījās paguruši kā skrējēji, kas ar mokām skrien zaudētas sacensības beidzamo apli.

Pienāca pēdējā augusta diena un tai līdzi drošas ziņas par tik sīvām kaujām, kādas nav bijušas kopš kaujas pie Atlantas. Kaujas norisa jau tepat pievārtē. Atlantā vairs neviens nesmējās un nejokojās. Tagad visi saprata to, ko frontē bija sapratuši jau pirms divām nedēļām: ja ceļu uz Meikonu nogriezīs, Atlanta kritīs.

Pirmā septembra rītā Skārleta pamodās ar to pašu smacējošo baiļu sajūtu, kas, gulēt ejot, bija viņu pārņēmusi. Vēl plakstus neatvērusi, viņa domāja: «Kas mani tā nospieda? Ak tā, cīņa. Vakar taču kaut kur notika liela kauja. Ak dievs, kas tajā uzvarējis?» Viņa ātri piecēlās sēdus, izberzēja acis, bet smagais slogs atkal uzgūla sirdij.

Pat šajā agrajā rīta stundā gaiss bija spiedīgs un solīja pēcpusdienā nežēlīgu tveici — sveilējošu sauli zilās bezmākoņu debesīs. Ielas bija klusas. Nečīkstēja rati, rakstā likti kareivju soļi nesacēla putekļus. Visi kaimiņi bija aizbraukuši uz Meikonu, palikušas tikai misis Mīda un Merivedera. Mājas bija klusas. Veikalu kvartāls ielas lejas galā arī bija kluss. Veikali un kantori bija slēgti un aizslēģoti, bet to īpašnieki tvēruši rokās ieročus.

Skārleta nestaipījās un nevalstījās pa gultu kā parasti rītos, bet steigšus piecēlās un piegāja pie loga cerībā ieraudzīt ko iepriecinošu. Iela bija tukša. Viņa ievēroja, ka vēl tumši zaļās lapas bija sacietējušas zem biezās sarkano putekļu kārtas, bet novārtā pamestās puķes mājas priekšā novītušas.

Kamēr viņa vēl tā skatījās ārā, dzirde uztvēra kādu tālu skaņu, klusu un dobju, šķita, ka tuvojas negaiss.

«Būs lietus,» viņa nodomāja un, kā jau ikviens laukos audzis cilvēks, nosprieda: «Bija arī laiks — valgme zemei vajadzīga.» Taču jau nākamajā mirklī viņa saprata: tas nav negaiss, tā ir lielgabalu dunoņa.

Skārletai sirds sāka lēktin lēkt. Viņa pārliecās pāri palodzei un mēģināja saklausīt, no kuras puses tā nāk, bet dunoņa vēl bija ļoti tālu. «Kungs, liec, lai tā nāk no Mārjetas,» viņa lūdzās, «vai Dekeiteras vai no Persiku strauta! Tikai ne no dienvidiem!» Viņa turējās pie palodzes un klausījās. Tālie dārdi kļuva arvien skaļāki, un nu skaidri varēja dzirdēt, ka tie nāk no dienvidiem.

Bet dienvidos bija Džonsboro un Tara, dienvidos bija Elena!

Varbūt jenkiji šajā mirklī jau ir Tarā! Viņa atkal ieklausījās. Taču viņas pašas asinis tā dunēja deniņos, ka pārspēja visas skaņas. Nē, no Džonsboro tas vēl nevarēja būt, tad apšaudi tik skaidri nedzirdētu. Džonsboro ir pārāk tālu no Atlantas. Jenkiji droši vien bija desmit jūdžu tālāk pa ceļu uz Džonsboro, mazajā Rafendredi ciematā. Bet no turienes līdz Džonsboro arī būs tikai desmit jūdžu.

Lielgabali dunēja dienvidos. Varbūt tie bija bēru zvani Atlantai, bet Skārleta domāja tikai par māti. Šauj no dienvidiem, tātad Taras tuvumā. Rokas lauzīdama, viņa staigāja šurp un turp pa istabu, un pirmo reizi šajā kara laikā doma par to, ka konfederātu armija varētu ciest neveiksmi, ienāca viņai prātā ar visu tās šausminošo nozīmi. Šajā brīdī viņa kara briesmas un tā varbūtējo drausmīgo iznākumu apjēdza labāk nekā lielgabalu apšaudē, kad bija izbirušas logu rūtis, labāk nekā aplenkumā, kad trūka pārtikas un apģērbu, kad acu priekšā mira ievainotie. Šermana karavīri atradās Taras tuvumā! Un, pat ja viņus sakautu, viņi atkāpjoties varētu doties uz Taru. Bet kur lai paglābjas Džeralds ar trim slimām sievietēm?

Ai, kaut viņa būtu mājās, vienalga, vai jenkiji tur ir vai nav! Basām kājām viņa staigāja šurp un turp. Naktskrekls tinās ap lieliem. Drūmās nojautas kļuva arvien spēcīgākas. Viņa gribēja tikt mājās, tikt pie Elenas!

Skārleta izdzirda, ka virtuvē klusi šķind trauki — Prisija gatavoja brokastis, bet neviena skaņa neliecināja, ka tur būtu arī misis Mīdās Betsija. Prisija smalkā balstiņā gaudulīgi vilka:—«Tik pāris dienu panes smago nastu vēl. ..»— Dziesma Skārletai plosīja sirdi, tās skumji zīmīgie vārdi iedvesa bailes un šausmas. Viņa uzmeta rītasvārkus pār pleciem, atvēra durvis uz sētu un uzsauca:— Beidz dziedāt, Prisij!

Atskanēja īgna atbilde:— Jā, misis!— Skārleta dziļi nopūtās, nokaunējusies par savām dusmām.

—   Kur Betsija?

—   Nezinu, nav atnākusi.

Skārleta piegāja pie Melānijas istabas durvīm, pavēra nelielu spraugu un ieskatījās saulainajā telpā. Melānija gulēja spilvenos, acis vēl bija ciet, zem acīm — tumši loki; sirdsveida sejiņa uztūkuši, slaidais augums izplūdis. Skārleta juta ļaunu vēlēšanos: kaut Ešlijs viņu tādu redzētu! Melānija izskatījās nožēlojamāka par visām grūtajām sievietēm, ko Skārleta jel kad bija redzējusi. Viņas skatienu jūtot, Melānija atvēra acis, sīko seju apstaroja viegls smaids.

—   Nāc iekšā,— viņa teica un nevarīgi pagriezās uz sāniem. — Kopš saules lēkta esmu nomodā un domāju. Es tev gribu kaut ko jautāt, Skārlet.

Skārleta iegāja istabā un apsēdās žilbās saules gaismas pielietajā gultā.

Melānija maigā paļāvībā meklēja Skārletas roku.

—   Mīļā, es dzirdēju apšaudi un ļoti satraucos. Tā nāk no Džonsboro, vai ne?

Skārleta piekrītoši pamāja ar galvu, un sirds viņai atkal iepukstējās ātrāk.

—          Saprotu, cik ļoti uztraucies tu. Uzzinājusi par mātes slimību, tu jau pagājušajā nedēļā būtu braukusi mājās, vai ne? Tu paliki vienīgi manis dēļ, vai ne?

—   Jā,— Skārleta nežēlīgi atbildēja.

—          Skārlet, mīļā, tu esi tik laba pret mani. Pat māsa nevarētu būt mīļāka un pašaizliedzīgāka, es tevi ļoti mīlu. Man gaužām žēl, ka stāvu tev ceļā.

Skārleta viņu uzlūkoja platām acīm. Mīlot! Stulbene!

—          Skārlet, es te gulēju un visu pārdomāju, un tagad man tev jāizsaka liels lūgums.— Viņa saspieda ciešāk Skārletas roku.— Ja es nomiršu — vai tu pieņemsi manu bērnu?

Melānija spožām, plati ieplestām acīm raudzījās viņā.

—   Vai pieņemsi?

Jaunu baiļu pārmākta, Skārleta strauji atvilka roku. Viņa atbildēja skarbā balsī:

—          Mellij, neesi muļķe! Tu nemirsi. Pirmo bērnu gaidot, katra sieviete domā, ka mirs. Es arī tā domāju.

—           Nē, to tu saki, tikai mani mierinādama. Es nebaidos nāves, tikai raizējos par bērniņu, ja Ešlijs. .. Skārlet, apsoli, ka ņemsi mazuli pie sevis, ja es nomiršu, un es nemaz nebaidīšos no nāves. Krustmāte Pitija par vecu bērna audzināšanai, bet Mīlulīte un Indija. .. Skārlet, tev jāņem mans bērns. Un, ja būs zēns, apsoli man to izaudzināt tādu kā Ešlijs, bet, ja meitene. . . tad es vēlētos, lai tā būtu tāda kā tu.

—          Velns un elle!— Skārleta nepacietīgi pietrūkās no gultas.— Vai mums jau tāpat nav diezgan nelaimju, vai tev vēl jārunā par miršanu?

—          Piedod, mīļā, bet apsoli man to. Man liekas, tas notiks šodien, es to jūtu. Lūdzu, apsoli man to!

—          Nu labi, apsolu,— Skārleta teica un izbrīnījusies skatījās uz Melāniju.

«Vai Melānija tiešām ir tāda muļķe, ka nezina, kas Ešlijs man bijis? Vai arī visu zina un domā, ka man tieši tāpēc jārūpējas par viņas bērnu, ka es Ešliju mīlēju?» Skārleta juta nevaldāmu dziņu izteikt Melānijai šos jautājumus, bet tajā mirklī Melānija satvēra viņas roku un piespieda to sev pie vaiga. Melānijas acis kļuva mierīgas.

—   Kādēļ tu domā, ka tas notiks šodien, Mellij?

—   Jau kopš rītausmas man ir sāpes.

—          Bet kāpēc tad tu mani nesauci? Tūlīt sūtīšu Prisiju pie doktora Mīda.

—   Nē, Skārlet, vēl ne. Tu zini, cik viņam daudz darba. Liec tikai pateikt, ka viņš mums šodien būs vajadzīgs. Aizsūti meiteni pie misis Mīdās, lai viņa atnāk pasēdēt pie manis.

—   Nē, ārsts tev vajadzīgs gluži tāpat kā tiem tur slimnīcā. Likšu tūliņ viņu atsaukt.

—   Nē, lūdzu, ne. Reizēm sāpes ilgst veselu dienu, es taču nevaru ārstu stundām aizkavēt šeit, viņš tik nepieciešams tiem nabadziņiem slimnīcā. Palūdz tikai misis Mīdu.

—   Nu labi,— Skārleta noteica.

XXI

Skārleta lika uznest Melānijai brokastis. Tad Prisija aizgāja pie misis Mīdās, bet Skārleta ar Veidu apsēdās brokastot. Bet viņa nevarēja norīt ne kumosa. Briesmīgais uztraukums par Melānijas dzemdībām un nemitīgā klausīšanās lielgabalu dunoņā atņēma viņai ēstgribu. Viņas sirds bija tik dīvaina: reizēm pukstēja vienmērīgi, reizēm tik skaļi un ātri, ka viņai gandrīz metās nelabi. Stīgrā kukurūzas biezputra ķērās kaklā kā piķis, un nekad grauzdētas kukurūzas un samaltu batāšu maisījums, ko lietoja kafijas vietā, nebija licies tik pretīgs kā šorīt. Bez cukura un krējuma dzira bija rūgta kā žults. Vienu malku iedzērusi, viņa atstūma tasi. Jenkijus viņa ienīda jau tāpēc vien, ka tie viņai laupīja īstu kafiju ar cukuru un krējumu.

Veids bija rātnāks nekā citiem rītiem un pat neliedzās ēst to, kas viņam negaršoja. Zēns klusu gremoja biezputru, ko Skārleta viņam ar karoti lika mutē, un tad, skaļi strēbdams, aizskaloja ar ūdeni. Viņa maigās, brūnās acis sekoja katrai mātes kustībai. Tās bija lielas un apaļas kā dolāru monētas un bērnišķīga satraukuma pilnas, it kā uz viņu būtu pārgājušas viņas pašas bailes un rūpes. Kad zēns bija paēdis, Skārleta viņu aizsūtīja rotaļāties dārzā aiz mājas un atvieglota noskatījās, kā viņš aizskrien pa reto zāli pie sava rotaļu namiņa.

Viņa piecēlās un neziņā palika brīdi stāvam lejā pie kāpnēm. Vajadzēja iet augšā un sēdēt pie Melānijas, lai atvairītu lai drūmās domas, bet Skārleta juta, ka to nespēj. Kāpēc Melānija dzemdībām bija izvēlējusies tieši šādu dienu? Un vēl runājusi par miršanu!

Skārleta apsēdās uz kāpnēm un pūlējās nomierināties. Viņa domāja, kāds gan ir vakarējās kaujas iznākums un kā veicas šodien. Cik savādi, turpat tuvumā notiek liela kauja, bet viņa par to nekā nezina! Cik dīvaini klusa bija šī pamestā pilsētas daļa, salīdzinot ar troksni, kāds te valdīja Persiku strauta kaujas dienā! Krustmātes Pitijas māja bija pēdējā pilsētas ziemeļu galā, un papildspēki te negāja garām, sanitārie rati nebrauca, nedzirdēja vaidam ievainotos. Droši vien tas viss tagad notiek dienvidu pusē — paldies dievam, ka viņa to neredz! Kaut visi nebūtu aizbēguši! Viņa jutās tik atstāta un vientuļa. Viņa dedzīgi vēlējās, kaut tēvocis Pīters būtu šeit un aizietu uz galveno štābu apjautāties, kā veicas frontē. Ja augšā nebūtu Melānijas, viņa pati nekavējoties būtu gājusi uz pilsētu un visu uzzinājusi. Bet, kamēr misis Mīda nav atnākusi, viņa nekur nevar aiziet. Kāpēc tā misis Mīda nenāk, un kur Prisija tik ilgi paliek?

Skārleta izgāja namdurvju priekšā un nepacietīgi skatījās apkārt, bet Mīdu nams aiz ielas līkuma nebija redzams. Pēc ilgāka laika Prisija viena pati nāca pa ielu — tik lēni, it kā tai būtu laika atliku likām. Viņa šūpoja gurnus un skatījās sev pār plecu, tīksminādamās ap savu gaitu.

—  Tu velcies kā gliemezis!— Skārleta uzsauca.— Ko misis Mīda teica, kad viņa nāks šurp?

—   Nebija mājās,— Prisija atbildēja.

—   Kur viņa ir, kad pārnāks?

—   Ziniet, misis,— Prisija tīksmi stiepa vārdus, lai piešķirtu ziņojumam pienācīgo svaru,— ķēkša saka, misis Mīda šorīt dabūjusi ļaunas ziņas, jaunais māsters Fils sašauts, misis Mīda likusi jūgt zirgu, pasaukusi veco Tolbertu un Betsiju, un visi aizbraukuši viņam pakaļ. Ķēkša saka — viņš esot ļoti grūti ievainots un misis Mīda nekādā ziņā nevarēšot nākt šurp.

Skārleta apjukusi raudzījās viņā un juta nepārvaramu vēlēšanos meiteni sapurināt. «Kāpēc nēģeru kalpotāji vienmēr ar tādu prieku paziņo saimniekiem ļaunas vēstis?»

—   Skrej pie misis Merivederas un palūdz, lai viņa atnāk šurp vai atsūta savu aukli. Ātri!

—   Tur nav mājās, neviena nav, mis, es paskatījos, es gribēju drusku pasēdēt pie mammītes. Viņas ir prom, māja aizslēgta, varbūt viņas ir slimnīcā.

—   Lūk, kāpēc tu tik ilgi neatgriezies! Ja es tevi kaut kur sūtu, tad tev nekur nav jāblandās apkārt, bet jāiet un tūliņ jānāk atpakaļ!

Viņa pēkšņi apklusa un apdomājās. Kura no viņas paziņām vēl ir pilsētā un varētu palīdzēt? Misis Eisinga! Misis Elsinga gan nevarēja viņu ciest, bet Melāniju vienmēr bija labi ieredzējusi.

—   Ej pie misis Elsingas, sīki izstāsti visu un palūdz, lai viņa atnāk šurp. Bet liec aiz auss, Prisij, ka misis Mellija nu ir tiktāl,

tu viņai drīz vien būsi vajadzīga. Tas var notikt katru mirkli,— nekavējies nekur, nāc tūlīt atpakaļ!

—   Jā, mis.

Prisija pagriezās un atkal gliemeža gaitā devās projām.

—   Pasteidzies!

—   Jā, mis.

Prisija mazliet pielika soli. Skārleta iegāja mājā. Atkal viņa apdomājās, iekām kāpa augšā pie Melānijas. Ziņa par Fila grūto ievainojumu nedēļnieci uztrauktu, tādēļ bija kaut kas jāsamelo.

Viņa iegāja Melānijas istabā, brokastis stāvēja neaiztiktas. Melānija gulēja uz sāniem, seja bija krīta baltumā.

—          Misis Mīda aizgājusi uz slimnīcu,— Skārleta teica,— bet atnāks misis Elsinga. Vai tev ļoti grūti?

—          Ne visai,— Melānija meloja.— Saki, Skārlet,— cik ilgi tev tas vilkās ar Veidu?

—          Pāris mirkļu,— Skārleta droši atbildēja, lai gan nemaz tik droša nejutās.— Biju ārā, dārzā, un tikko paspēju ieiet istabā. Mūsu auklei tas likās vislielākā mērā nepieklājīgi. Tā tikai melnās sievietes dzemdējot bērnus.

—          Es vēlētos arī būt melnā!— Melānija gurdi pasmaidīja, bet pēkšņi smaids atkal nozuda, seja saviebās skaudrās sāpēs.

Skārleta bezcerīgi paskatījās uz Melānijas pārlieku šaurajiem gurniem, bet mierinot teica:— Radības jau nav nekas briesmīgs.

—   Zinu, laikam esmu ļoti bailīga. Vai misis Elsinga drīz nāks?

—          Jā, tūliņ,— Skārleta atbildēja.— Nokāpšu lejā un atnesīšu svaigu ūdeni, tad es tevi drusku atsvaidzināšu. Šodien tik karsts.

Viņa kavējās pie akas, cik ilgi varēja, un brīdi pa brīdim skrēja skatīties, vai nenāk Prisija. Tad viņa atkal uzkāpa augšā, ar sūkli atvēsināja Melānijas nosvīdušo augumu un sasukāja tai garos, melnos matus.

Pēc stundas viņa uz ielas izdzirda soļus un pa logu redzēja, ka Prisija lēnām nāk atpakaļ, grozīdama un šūpodama gurnus, tāpat kā nākot no Mīdu mājas,— bērnišķīgi klīrējoties, skuķe grozīja galvu kā aktrise publikas priekšā.

«Es to mazo nelieti iekaustīšu,» Skārleta nikni nodomāja un skrēja pa kāpnēm tai pretī.

—          Misis Elsinga ir slimnīcā, ķēkša teica, ar rīta vilcienu atvesti daudzi ievainotie, un ķēkša vāra zupu un nesīs to uz slimnīcu, un ķēkša saka.. .

—          Lai viņa saka, ko grib,— Skārleta izmisusi pārtrauca. — Apsien tūliņ tīru priekšautu un skrej uz slimnīcu! Es tev

iedošu vēstuli doktoram Mīdām. Ja viņa nav, iedod to doktoram Džonsam vai kādam citam ārstam, bet, ja tu šoreiz nepasteigsies, es tev dzīvai novilkšu ādu pār acīm!

—   Jā, mis.

—   Pajautā kādam no džentlmeņiem, kā veicas frontē. Ja viņi nezina, ej uz staciju un pavaicā lokomotīves vadītājiem, kas ved šurp ievainotos: paprasi, kur notiek kaujas — vai tuvu pie Džonsboro.

—   Žēlīgais dievs, mis!— Prisijas melnajā sejā atspoguļojās paniskas bailes.— Jenkiji taču nav Tarā?

—   Es nezinu. Tieši tas tev jānoskaidro.

Prisija sāka skaļi raudāt.

—   Žēlīgais dievs! Mis, ko viņi darīs manai memmītei?

—   Nekliedz, mis Melānija izdzirdēs! Ātri apsien tīru priekšautu!

Skārleta steigā uzmeta pāris rindu uz Džeralda pēdējās vēstules malas — tas bija vienīgais papīra gabals visā mājā. To salokot, viņa ieraudzīja Džeralda rakstītos vārdus: «Tavai mātei. . . tīfs. . . nekādā ziņā nebrauc mājās. ..» Viņa gandrīz sāka raudāt. Ja nebūtu Melānijas, viņa tūlīt — šo pašu brīdi dotos pie savējiem, kaut vai kājām noietu visu ceļa gabalu.

Šoreiz Prisija aizskrēja skriešus, vēstuli cieši rokā iemiegusi. Skārleta atkal iegāja pie Melānijas un pūlējās izdomāt kādus ticamus melus, kā izskaidrot, ka arī misis Elsinga nenāks. Bet Melānija nejautāja. Viņa gulēja uz muguras, seja bija tāda kā apskaidrota, un viņas izskats Skārletu mazliet nomierināja.

Viņa apsēdās pie Melānijas un mēģināja runāt par vienaldzīgām lietām. Bet sirdi nežēlīgi plosīja domas par Taru. Gara acīm viņa redzēja mirstošo Elenu un jenkijus, kas nāca uz Atlantu, slepkavoja cilvēkus un dedzināja mājas. Pie tam viņas ausīs baismi atbalsojās tālie, dobjie grāvieni. Beidzot viņa vairs nezināja, ko teikt, un klusēdama skatījās ārā pa logu. Vēroja kluso ielu un putekļainos kokus nokārtām, vīstošām lapām. Arī Melānija klusēja, tikai reižu reizēm viņas rāmā seja savilkās sāpēs.

Turklāt viņa ikreiz teica:— Nemaz jau tik stipri nesāp,— bet Skārleta zināja, ka viņa melo. Skaļi kliedzieni viņai būtu bijuši patīkamāki nekā šī klusā pacietība. Tas bija savādi, bet viņa nejuta ne mazākās līdzjūtības. Pašas raizes pārāk nomāca dvēseli. Reizēm, kad viņas skatiens krita uz sāpēs saviebto sejiņu, viņa klusībā sev jautāja, kāpēc tieši viņai jāsēž te, pie Melānijas. Viņai taču nebija ar to nekā kopēja. Jā, viņa Melāniju pat ienīda un priecātos, ja tā nomirtu. Nu, varbūt viņas vēlēšanās piepildīsies, vēl iekām diena būs galā. To iedomājoties, viņu pārņēma saltas, māņticīgas bailes. Tas nav uz labu, ja kādam vēl nāvi, tas ir tikpat slikti kā nolādēt kādu. Aukle mēdza teikt, ka lāsti krītot atpakaļ pār lādētāja galvu. Skārleta steidzīgi noskaitīja lūgšanu, lai Melānija nenomirst, un, atkal drudžaini tērgājot, centās pakavēt vājiniecei laiku.

Pēkšņi Melānija uzlika savu karsto roku uz viņas delma.

—    Nepūlies, mīļā, zinu, kā tu raizējies. Piedod, ka es tevi tā apgrūtinu.

Skārleta apklusa, bet nevarēja nosēdēt mierīgi. Ko iesākt, ja nedz ārsts, nedz Prisija nepaspēj ierasties laikus? Skārleta piegāja pie loga, paskatījās lejup, atkal apsēdās. Pēc tam piecēlās un sāka raudzīties ārā pa logu mājas otrā pusē.

Pagāja stunda un vēl stunda. Jau bija pusdienlaiks. Saule stāvēja debesu vidū un nežēlīgi sveilēja zemi, ne vēsma neskāra putekļainās koku lapas. Melānijai sāpes tagad kļuva arvien stiprākas,„ garie mati saslapa sviedros. Naktskrekls mitriem plankumiem lipa pie miesas. Skārleta klusēdama mazgāja ar sūkli viņai seju. Dievs debesīs, ja nu bērns piedzimst, kamēr nav palīgu! Ko tad viņa iesāks? Viņai nebija nekādas sajēgas, kā saņemt bērnu. Tieši no tā viņa jau kopš nedēļām bija baidījusies. Viņa bija paļāvusies, ka Prisija pratīs vecmātes darbu, Prisija to protot. Vismaz tā vienmēr bija apliecinājusi. Bet kur Prisija kavējas? Kur mētājas apkārt? Kāpēc ārsts nenāk? Skārleta atkal piegāja pie loga. Saspringti ieklausījās skaņās, un pēkšņi viņai likās, ka lielgabalu dunoņa kļuvusi klusāka, tālāka. Bet, ja lielgabali dunēja tālāk, tad tas nozīmēja, ka tie bija tuvāk Džonsboro, un tas nozīmēja…

Beidzot, vēlreiz paskatījusies pa logu, Skārleta ieraudzīja, ka Prisija skriešus skrien mājup; tā pavērās uz augšu, ieraudzīja kundzi un atpleta muti skaļam kliedzienam. Skārleta redzēja šausmas viņas mazajā, melnajā sejā un steigšus pielika pirkstu pie lūpām, lai viņa neuztrauc Melāniju ar jaunām briesmu ziņām.

—    Atnesīšu vēl vēsu ūdeni,— viņa teica, ieskatījās Melānijas tumšajās, iekritušajās acīs un mēģināja pasmaidīt. Tad viņa izgāja no istabas un steidzās Prisijai pretī.

Prisija aizelsusies sēdēja priekšnamā uz zemākā kāpņu pakāpiena.

—    Mis Skārlet, viņi jau ir Džonsboro! Runā, ka mūsu džentlmeņus sitot nost. Ak dievs, mis Skārlet, kas nu būs ar memmīti un Porku, ak dievs, mis Skārlet, kas būs ar mums, ja jenkiji atnāks! Ak dievs, ak dievs!

Skārleta ar plaukstu aizspieda viņai muti.

—   Dieva dēļ, klusē!

«Jā, kas gan notiks, ja.. .» Ar milzīgu gribasspēku Skārleta atvairīja šo domu, lai pievērstos tikai acumirkļa vissteidzamākām vajadzībām.

—   Kur doktors Mīds, kad viņš nāks?

—   Es viņu nemaz neredzēju, mis Skārlet!

—   Ko?

—   Nudien neredzēju, mis, slimnīcā viņa nav, arī misis Merivederas un misis Elsingas nav, kāds man teica, ka ārsts esot pie stacijas lielajā šķūnī, pie ievainotajiem, kas nupat atvesti no Džonsboro, bet, mis Skārlet, man bija bail tur iet, tur esot pulka miroņu, un man tādas bailes no miroņiem!

—   Bet citi ārsti?

—   Nudien, mis Skārlet, es nevienu nevarēju pierunāt, lai izlasa jūsu vēstuli. Viņi visi tur tādi kā traki, viens ārsts man teica: «Vācies pie velna, skuķi, kāda mums daļa gar bērniem, mums jāglābj mirstoši vīri!» Tad es skraidīju apkārt un visus izprašņāju, kā mis lika, un visi kā viens apgalvoja — kaujas jau Džonsboro,— un es… v

—   Tu saki, ka doktors Mīds ir pie stacijas?

—   Jā, mis. Viņš. . .

—   Nu tad klausies, es pati iešu pēc doktora Mīda, bet tu tikmēr sēdi pie misis Melānijas un dari visu, ko viņa tev liek. Bet, ja tu viņai teiksi kaut vienu vārdu par to, kur notiek kaujas, es tevi pārdošu vergu uzpircējiem, to es tev apzvēru! Un nesaki viņai, ka citi ārsti arī nevar atnākt,— vai dzirdi?

—   Jā, mis.

—   Noslauki asaras, atnes spaini svaiga ūdens un ej augšā! Apmazgā mis Melāniju un saki, ka es aizgāju pēc doktora Mīda.

—   Vai drīz jau sāksies, mis Skārlet?

—   Liekas gan, bet es jau nezinu, tev tas labāk jāzina. Ej tagad augšā!

Skārleta uzmauca galvā platmaļu salmenīcu un spoguļa priekšā steigšus sakārtoja vaļīgās cirtas. Bet viņa nemaz neredzēja sava atspulga. Pār visu miesu viņai skrēja saltas tirpas, lai gan viņa bija gluži sakarsusi. Viņa ātri izgāja no mājas saules svelmē un aizsteidzās pa Persiku ielu. Iztālēm viņa saklausīja balsu murdoņu. Drīz viņai sāka trūkt elpas, jo korsete bija cieši savilkta, bet viņa nepagausināja soļus. Juceklīgās balsis kļuva arvien skaļākas.

Ielas gals tuvāk Faivpointai līdzinājās izpostītam skudru pūznim. Nēģeri pārbijušies skraidīja šurp un turp, namdurvju priekšā sēdēja un raudāja bez uzraudzības pamesti baltie bērni. Ielu bija piedrūzmojuši pajūgi, sanitārās karietes ar ievainotajiem, visādiem saiņiem un mēbelēm piekrauti rati. Kaut kādi

jātnieki izauļoja no sānielām un lēkšoja uz ģenerāļa Huda galveno štābu. Bonelu mājas priekšā pie ratiem stāvēja vecais Amoss; viņš turēja zirgu aiz iemauktiem un, acis izbolījis, sveicināja Skārletu.

—          Vai tad jūs vēl neesat aizbraukusi, mis Skariet? Mēs tūliņ braucam. Vecā misis kravā mantas.

—   Jūs braucat? Uz kurieni?

—   To zina tikai dievs, mis. Kaut kur. Jenkiji nāk!

Skārleta neatvadījusies steidzās tālāk. Jenkiji nāk! Pie Vez-

lija baznīcas viņa apstājās atvilkt elpu un pagaidīt, kamēr nomierinās neprātīgi pukstošā sirds. Viņa stāvēja, pie laternas staba turēdamās, un pēkšņi ieraudzīja virsnieku, kas auļoja pa ielu no Faivpointas. Daudz nedomādama, viņa izskrēja ielas vidū un māja ar roku.

—   Pagaidiet! Lūdzu, pagaidiet!

Viņš tik strauji pievilka pavadu, ka zirgs saslējās pakaļkājās. Virsnieka seja pauda saspringumu un nogurumu, bet, Skārletu ieraudzījis, viņš tūlīt norāva savu novārtīto pelēko cepuri.

—   Lūdzu, misis?

—   Sakiet — vai tas tiesa? Vai jenkiji nāk?

—   Diemžēl tā ir.

—   Vai jūs skaidri zināt?

—          Jā, misis, pirms pusstundas galvenajā štābā pienāca depeša no Džonsboro.

—   No Džonsboro — vai jūs skaidri zināt?

—          Gluži skaidri. Nav nozīmes mierināt sevi ar skaistām ilūzijām. Depeša bija no ģenerāļa Hārdija un skanēja: «Kauja zaudēta, steigšus atkāpjos.»

—   Ak dievs!

Virsnieka tumšajā sejā neatspoguļojās nekādas jūtas. Viņš satvēra pavadu un atkal uzlika cepuri.

—   Ai, lūdzu, vēl acumirkli! Ko mēs lai tagad darām?

—   To es nezinu teikt, cienītā. Armija atstās Atlantu.

—   Atstās? Un mūs pametīs likteņa varā?

—   Diemžēl jā.

Viņš aizaujoja un atstāja Skārletu stāvam ielas vidū sarkanajos putekļos.

Jenkiji nāca. Armija atkāpās. Jenkiji nāca. Ko lai dara? Kur lai bēg? Viņa nevarēja bēgt, jo Melānija gulēja gultā un gaidīja bērnu. Ak dievs, kāpēc tieši sievietēm jālaiž pasaulē bērni! Ja nebūtu Melānijas, viņa ar Veidu un Prisiju paslēptos mežā, jenkiji viņus tur nekad neatrastu. Bet Melāniju tagad nedrīkstēja vest uz mežu. Ai, kaut bērns būtu piedzimis ātrāk, kaut vai vakar, tad viņi visi kopā vēl būtu kaut kur nobēguši! Bet nu

viņai jāmeklē doktors Mīds, varbūt viņš var pasteidzināt dzemdības.

Viņa pacēla svārkus un skrēja tālāk pa ielu. Ausīs viņai dimdēja vārdi: «Jenkiji nāk, jenkiji nāk!»

Faivpointā skraidelēja apjukuši cilvēki, drūzmējās rati, ķerras, ekipāžas ar ievainotajiem. Pūļa rūkoņa līdzinājās jūras krākšanai.

Piepeši Skārleta ieraudzīja kaut ko pārsteidzošu. No dzelzceļa stigas puses bariem nāca sievietes ar žāvētiem šķiņķiem plecos, tām sekoja bērneļi, grīļīgām kājām stiepdami pilnus spaiņus sīrupa. Lielāki zēni nesa maisus ar labību un kartupeļiem. Kāds vecs vīrs ar pūlēm stūma ķerru, kurā bija ievelta miltu mučele. Vīrieši, sievietes un bērni, gan balti, gan melni, stiepa ķīpas, maisus un kastes ar pārtikas precēm, tik daudz ēdmaņas Skārleta savu mūžu nebija redzējusi. Pēkšņi drūzma pašķīrās, dodama ceļu lielai karietei, kurā stāvēja trauslā, elegantā misis Elsinga grožiem vienā, pātagu otrā rokā. Bāla, bez cepures, gariem, sirmiem, pār muguru atrisušiem matiem, viņa plītēja zirgu un atgādināja fūriju. Pakaļējā sēdeklī zvalstījās viņas melnā aukle Melisija, ar vienu roku piespiedusi sev klāt treknu cūkas sāngabalu, bet ar otru un abām kājām pūlēdamās saturēt augstā kaudzē sakrautās kastes un kārbas. Viens sausu zirņu maiss tomēr pārplīsa, un zirņi izbira uz ceļa. Skārleta tai uzsauca, bet viņas balss pazuda troksnī, un rati šūpodamies un gāzelēdamies aizdrāzās garām.

Krietnu brīdi viņa neapjēdza, ko tas nozīmē. Tad viņa atcerējās intendantūras noliktavas blakus stacijai un saprata: armija tās atvērusi, lai iedzīvotāji varētu ņemt, ko var, kamēr jenkiji vēl nav ienākuši pilsētā.

Viņa steidzīgi spiedās cauri satrauktu ļaužu pūlim un, nokļuvusi brīvākā vietā, pa īsāko ceļu skriešus skrēja uz staciju. Beidzot caur putekļu mākoņiem viņa saviedēja sanitārās karietes, nestuves ar ievainotajiem un pār tām nolīkušos ārstus un kopējus. Paldies dievam, nu viņa drīz atradīs doktoru Mīdu! Pie viesnīcas «Atlanta» ap stūri pagriezusies un stacijas apkaimi ieraudzījusi, viņa šausmās sastinga.

Nežēlīgajā saules svelmē rindu rindām gulēja simtiem ievainoto — plecu pie pleca, pēdu pie pēdas. Viņi gulēja visur — gar sliedēm, uz peroniem, vagonu nojumēs. Daži bija stīvi un klusi, citi vaidēdami mētājās tveicē. Mušas veseliem mākoņiem spindzēja apkārt, ložņāja pār sejām, visur bija asinis, netīrumi, saites; skanēja vaidi, skaļi lāsti un sāpju kliedzieni, kad sanitāri cilāja ievainotos. Svilinoši karstiem viļņiem pretī sitās sviedru, putekļu un netīrumu smaka. Skārletai kļuva nelabi.

Viņa turēja roku pie mutes un rīstījās. Viņa nespēja tālāk paiet ne soli. Ievainotos viņa bija redzējusi daudzreiz — gan slimnīcā, gan krustmātes Pitijas maurā pēc kaujas pie Persiku strauta. Bet asiņainu, smirdošu ķermeņu rindas saules svelmē — nē, kaut ko tādu viņa vēl nekad nebija redzējusi. Sāpes, smaka, troksnis… tā bija elle. Bet jāsteidzas! Jenkiji nāk! Jenkiji nāk!

Skārleta sakoda zobus un devās iekšā šai peklē, gāja gar ķermeņu rindām un starp stāvošajiem meklēja ārstu Mīdu. Taču viņa tūliņ attapās, ka tā nekas neiznāks, jo bija nemitīgi jāskatās, kur soli likt, lai neuzmītu kādam no šiem nelaimīgajiem. Viņa pacēla svārkus un, uzmanīgi laipodama starp gulošajiem, mēģināja tikt līdz vīriem, kas stāvēja pulciņā un izrīkoja sanitārus ar nestuvēm.

Bet pa ceļam snaikstīgas rokas drudžaini tvēra viņu aiz svārkiem un aizsmakušas balsis gārdza:— Dzert! Lūdzu, misis, dzert! Dieva dēļ, dzert!

Izbailēs un šausmās sviedri Skārletai plūda pār seju, viņa centās izrauties no tvarstīgajām rokām. Viņai šķita, ka viņa iekliegsies un paģībs, ja nejauši uzmīs kādam no drebošajiem ķermeņiem. Viņa kāpa pāri mirušajiem, pāri ievainotajiem, kas nekustīgi gulēja stiklainām acīm, ar rokām saspieduši kopā vaļējās brūces vēderā līdz ar tām pielipušām apģērba skrandām un sakaltušām asinīm, kāpa pāri vīriem ar asiņainām bārdām; viņi sadragātiem žokļiem izdvesa neskaidras skaņas, kas droši vien nozīmēja: «Dzert, dzert!»

Ja viņa tūlīt neatradīs ārstu Mīdu, viņai uznāks histērijas lēkme. Viņa paskatījās uz vīriešu pulciņu, kas stāvēja pie vagonu nojumes, un kliedza, cik skaļi spēja:— Doktor Mīd! Vai tur ir doktors Mīds?

Viens no vīriešiem beidzot pagriezās, atdalījās no grupas un paskatījās uz viņas pusi. Tas bija ārsts Mīds. Viņš bija novilcis svārkus un līdz pleciem atlocījis piedurknes. Krekls un bikses bija sarkani no asinīm kā miesniekam, pat sirmās bārdas smailais galiņš asinīm notraipīts. Viņš izskatījās kā piedzēries — aiz pārpūles, žēluma, bezspēcīga niknuma. Pelēki noputējušajā sejā sviedri bija atstājuši līkumotas tērcītes. Bet, uzrunājot Skārletu, viņa balss skanēja mierīgi un noteikti:

— Paldies dievam, ka atnācāt! Man tik ļoti vajadzīgas palīdzīgas rokas!

Mirkli viņa sastinga, skatīdamās uz viņu, un apjukumā izlaida svārkus no rokām. Stērbele pārkrita pār kāda ievainotā netīro seju. Tas nevarīgi svaidīja galvu, mēģinādams atbrīvoties no volāna, kas to slāpēja. Par ko doktors Mīds runā? Putekļi no garām braucošām sanitārām karietēm kņudināja viņai rīkli, deguns lipa ciet no derdzīgās smakas.

—   Ātrāk, bērns, nāc šurp!

Skārleta atkal pacēla svārkus un, kāpdama pāri gulošajiem, steidzās pie ārsta. Viņa satvēra ārstu pie elkoņa un juta, kā aiz noguruma un sasprindzinājuma dreb viņa roka, lai arī seja bija mierīga.

—   Mīļais doktor!—viņa iesaucās.— Jums jānāk pie mums! Melānijai būs bērns.

Viņš paskatījās uz Skārletu tā, it kā viņas vārdi nemaz neaizsniegtu viņa apziņu. Kāds ievainotais, kas zemē gulēja viņai pie kājām, palicis pagalvī kareivja blašķi, uzmundrinoši viņai uzsmaidīja:

—   Gan jau būs labi,— viņš drošināja.

Skārleta pat nepaskatījās uz leju, viņa papurināja ārstu aiz pleca.

—   Melānijai būs bērns! Doktor, jums jānāk. .. Viņa drīz…— Skārleta sastomījās, vārdi nenāca pār lūpām, tik daudziem vīriešiem klausoties.— Sāpes jau ļoti stipras… Lūdzu, mīļais doktor!

—   Bērns? Dzemdības? Velns lai parauj!— ārsts iekliedzās, un viņa seja pēkšņi saviebās naidā un dusmās — ne pret Skārletu, bet pret visu pasauli, kurā varēja notikt tādas lietas.— Vai tu esi jukusi, vai? Es taču nevaru atstāt šos cilvēkus! Te ir simtiem mirēju, es nevaru tos pamest nieka bērna dēļ! Dabū kādu sievieti, kas tev palīdz! Pasauc manu sievu!

Skārleta jau pavēra muti, lai pateiktu, kāpēc misis Mīda nav varējusi nākt, bet tūlīt aprāvās. Tātad viņš nezina, ka viņa dēls ievainots! Pazibēja doma: «Vai viņš vēl būtu šeit, ja to zinātu?» Iekšēja balss viņai teica: jā, pat tad, ja Fils mirtu, ārsts paliktu savā vietā, lai palīdzētu daudziem, nevis tikai vienam.

—   Nē, jums jānāk pie viņas, doktor. Jūs taču pats teicāt, ka viņai būšot grūtas dzemdības.. . Ja jūs nenāksiet, Melānija nomirs!

Vai tā tiešām bija viņa, Skārleta, kas stāv šās pekles speltē un izrunā tādus vārdus, par kuriem katrai jaunai sievietei vajadzētu sarkt?

Ārsts spēji izrāva roku no Skārletas tvēriena un atbildēja tā, it kā nebūtu sadzirdējis viņas vārdus vai sapratis to jēgu:

—   Nomirs? Jā, viņi visi nomirs — visi šie cilvēki. Nav pārsienamo, nav plāksteru, nav hinīna, nav hloroforma. Ko es neatdotu, lai dabūtu šķipsniņu morfija! Tikai visgrūtākajiem slimniekiem, tikai drusciņu hloroforma! Lai nolādēti tie jenkiji!

—   Dieva tā kunga vārdā!— noteica ievainotais pie viņu kājām.

Skārletai saļodzījās ceļi, acīs saskrēja izmisuma asaras. Doktors nenāks viņai līdzi! Un Melānija nomirs, viņa tikko bija vēlējusi tai nāvi.

—   Dieva dēļ, doktor, lūdzu, nāciet!

Ārsts saknieba lūpas, viņa seja sāka raustīties, bet viņš savaldījās.

—   Mīļais bērns, es pacentīšos. Apsolīt nevaru, bet pacentīšos. Pēc tam kad būsim snieguši palīdzību šiem cilvēkiem. Jenkiji nāk, mūsu karavīri atstāj pilsētu. Nezinu, ko jenkiji darīs ar ievainotajiem. Vilcieni neiet. Dzelzceļš uz Meikonu ienaidnieka rokās. Bet pacentīšos. Tagad ej mājās. Bērnu saņemt nav nemaz tik liela māksla. Jānosien tikai naba. . .

Kāds sanitārs paraustīja viņu aiz rokas, viņš aizgriezās no Skārletas un sāka dot īsus rīkojumus, norādīdams uz vienu otru ievainoto. Vīrietis, kas gulēja zemē, līdzjūtīgi skatījās uz Skārletu. Viņa uzgrieza tam muguru, bet ārsts jau bija viņu aizmirsis.

Viņa atkal sāka steigšus laipot starp ievainotajiem — atpakaļ uz Persiku ielu. Uz ārstu nebija ko cerēt. Viņai pašai jātiek ar visu galā. Paldies dievam, ka Prisija prot vecmātes darbu! No karstuma Skārletai sāka sāpēt galva, sviedros izmirkušais ņieburs lipa pie miesas. Kājas bija ļengas kā šausmīgos murgos, kad apzinies, ka jābēg, bet nevari pakustināt ne pirkstiņa. Atpakaļceļš viņai likās bezgalīgs.

Tad viņai galvā atkal ieskanējās pazīstamais piedziedājums: «Jenkiji nāk!» Sirds iepukstējās ātrāk, viņa atkal sasparojās. Pielikusi soli, viņa drīz iejuka burzmā pie Faivpoinlas:* Ļaužu te bija, ka biezs, uz šaurās ietves vairs nebija vietas. Skārleta gāja pa ielas vidu. Kolonna pēc kolonnas garām soļoja noputējuši, līdz nāvei noguruši kareivji. Likās, to bija tūkstošu tūkstošiem — bārdaini, netīri vīri šautenēm plecā slāja pa bruģi. Braucēji ar nemītas ādas pletnēm sita izkāmējušos mūļus, kas vilka ieroču kravas. Mantu vezumi saplēstiem brezenta pārjumiem vilkās pa izdangāto ceļu. Saceldami putekļu vērpetes, aizauļoja jātnieki. Tik daudz kareivju vienkop Skārleta vēl nekad nebija redzējusi. Atkāpties! Atkāpties! Jenkiji nāk! Armija atstāja pilsētu.

Skārletu atspieda atpakaļ uz ļaužu pilnās ietves. Viņai pretī sitās lēta kukurūzas degvīna smaka. Ļaužu pūlī uz stūra stāvēja vairākas raibi ģērbušās sievietes, viņu spilgtie tērpi un izkrāšļotās sejas nemaz nesaderēja ar notiekošo. Gandrīz visas bija piedzērušās, un kareivji, kurus tās bija paķērušas zem rokas, arī

bija piedzērušies. Pavīdēja ugunssarkani, cirtaini mati, noskanēja spalgi, skurbi smiekli, un Skārleta pazina Bellu Votlingu — pieķērušos vienrocim kareivim, kas gāja streipuliski.

Kaut kā tikusi tur, kur kvartālu tālāk iela kļuva klajāka, Skārleta pacēla svārkus un atkal sāka skriet. Aizskrējusi līdz Vezlija baznīciņai, viņa juta, ka trūkst elpas un reibst galva. Korsete spieda ribas, neļāva elpot. Viņa apsēdās uz baznīciņas kāpnēm un, nolaidusi galvu.uz rokām, centās atgūt elpu. Kaut jel sirds beigtu klauvēt un joņot! Kaut jel viņa reiz varētu dziļi ievilkt elpu! Un kaut jel šajā pilsētā būtu kāds, ko varētu aicināt palīgā!

Vienmēr, visu mūžu par viņu bija rūpējušies citi, bet tagad, vislielākā posta mirklī, viņa bija viena. Neviena drauga, neviena kaimiņa, kas palīdzētu. Vienmēr blakus bijuši draugi, kaimiņi, pakalpīgi vergi. Bet tagad — neviena. Kā tas varēja gadīties, ka viņa ir tik pamesta, tik tālu no dzimtajām mājām, tik pārbijusies?

Tara! Kaut viņa būtu mājās, vienalga, lai tur būtu jenkiji! Pat ja Elenai ir tīfs! Viņa ilgojās Elenas maigās sejas, aukles stipro roku.

Vēl arvien kā apreibusi, Skārleta piecēlās un devās tālāk. Nonākusi pie mājas, viņa redzēja, ka Veids šūpojas uz vārtiņiem. Ieraudzījis māti, viņš savilka seju un sāka žēli raudāt, rādīdams saskrambātu, netīru pirkstu.

—   Sāp!— viņš šņukstēja.— Sāp!

—   Klusu! Citādi dabūsi pērienu! Ej dārzā aiz mājas un spēlējies smiltiņās! Neej nekur projām!

—   Veidam gribas ēst!— viņš pinkšķēja un bāza pirkstu mutē.

—   Pacieties! Ej paspēlējies!. ..

Viņa paskatījās augšup un ieraudzīja Prisiju, kas bailēs pārvērstu seju bija izliekusies pa logu, bet, ieraudzījusi kundzi, uzreiz sasparojās. Skārleta pamāja, lai meitene nāk lejā, un iegāja priekšistabā. Cik te vēsi! Viņa atraisīja cepures lentes, nometa cepuri uz spoguļgaldiņa un pārvilka delnu pār mitro pieri. Viņa dzirdēja, ka augšā atveras durvis un atskan stiepti, žēli vaidi kā no moku bezdibeņa. Prisija lieliem lēcieniem noskrēja pa kāpnēm lejā.

—   Vai ārsts atnāca?

—   Nē, viņš nevar.

—   Žēlīgais dievs, mis Skārlet! Mis Meilijai ļoti slikti!

—  Ārsts nevar nākt, neviens nevar nākt. Tev jāsaņem bērns. Es palīdzēšu.

Prisija kļuva mēma, iepletusi muti, viņa kustināja mēli, veltīgi pūlēdamās kaut ko bilst. Viņa mīņājās uz papēžiem, bailīgi šķielēdama uz Skārletu.

—   Neblenz tik stulbi!— Skārleta uzsauca.— Kas tev ir?

Prisija pakāpās atpakaļ.

—   Dieva dēļ, mis Skārlet!— Prisijas acis bailēs sprāga vai no pieres ārā.

—   Nu?

—   Dieva dēļ, mums jādabū ārsts! Es… es. .. mis Skārlet, es no tā neko nejēdzu! Māte mani vienmēr dzina ārā, kad viņai vajadzēja saņemt bērnu.

Skārletai šausmās aizrāvās elpa, tad viņu pārņēma dusmas. Prisija gribēja aizšmaukt, bet viņa to notvēra aiz rokas.

—   Melnā mele, ko tu pļāpā? Tu taču man teici, ka proti palīdzēt dzemdībās! Ko lai nu iesāku? Runā taču!

Viņa purināja meiteni tā, ka sprogainā galva svaidījās šurp un turp.

—   Es samelojos, mis Skārlet, samelojos! Nezinu, kāpēc tā darīju. Es tikai vienu reizīti noglūnēju, kā tas notiek, bet māte mani aiztrieca prom un briesmīgi nopēra.

Skārleta nikni skatījās viņā, bet Prisija saliecās, mēģinādama izrauties. Skārleta vēl negribēja tam ticēt, bet, kad beidzot to saprata, zaudēja apvaldu. Savu mūžu viņa nebija situsi vergam, bet tagad, saņēmusi pēdējos spēkus, iecirta tādu pliķi pa melno vaigu, ka noplīkšķēja vien. Prisija spiedzīgi iebrēcās — vairāk gan no bailēm nekā no sāpēm — un palēcās, pūlēdamās tikt vaļā no kundzes rokām.

Tad vaidi otrā stāvā pierima, un pēc brītiņa Melānija vārgā, drebošā balsī sauca:— Skārlet, vai tu tur esi! Lūdzu, lūdzu, nāc!

Skārleta palaida vaļā Prisiju, meitene šņukstēdama atkrita uz kāpnēm. Mirkli Skārleta pastāvēja, ieklausīdamās klusajos vaidos, kas atkal sākās. Viņai likās, ka pleciem uzgulst slogs, kas piespiedīs viņu pie zemes ar savu svaru, tiklīdz viņa spers kaut soli.

Viņa mēģināja atcerēties, kā aukle un Elena bija viņai palīdzējušas, kad dzima Veids. Bet viss bija ietinies kā miglā, žēlsirdīgi izdzēšot no atmiņas radību mokas. Tomēr kaut kas bija palicis prātā, un viņa apņēmīgi sāka dot rīkojumus Prisijai:

—   Iekur uguni un uzsildi ūdeni! Atnes visus dvieļus, ko vari sameklēt, un diega spoli! Arī šķēres! Un nesaki, ka neko nevari atrast! Atri sameklē un atnes!

Viņa uzrāva Prisiju kājās un grūšus iegrūda virtuvē, tad kāpa augšā. Briesmīgi grūti bija Melānijai pateikt, ka viņa un Prisija būs vienīgās bērna saņēmējas.

XXXI

Cik gausi vilkās šī bezgalgarā pēcpusdiena! Cik neizturami spiedīgs bija karstums! Mušas bariem spindzēja ap Melāniju, l>ar spīti Skārletas pastāvīgām pūlēm tās atgaiņāt. Viņai jau sāpēja rokas, vēdekļveidīgo palmas lapu nemitīgi šūpojot. Bet visas pūles likās veltīgas; tiklīdz viņa bija atgaiņājusi mušas no Melānijas mitrās sejas, tās apsēda lipīgi sviedrainās kājas, un kājas bezpalīdzīgi raustījās; un Melānija gaudās:— Lūdzu! Nodzēli tās no kājām!

Istabā bija pustumsa. Skārleta bija nolaidusi štoras, lai aizturētu sutoņu un spilgto gaismu. Vienīgi pa šaurajām atvirāin spiedās iekšā tievi stariņi. Bet istaba tik un tā atgādināja karsti sakurinātu krāsni, un Skārletas piesvīdusī kleita kļuva ar katru stundu mitrāka un lipenāka. Prisija, kas tupēja kaktā, tik stipri oda pēc sviedriem, ka Skārleta to būtu padzinuši no istabas, ja nebūtu baidījusies, ka meitene tūliņ aizbēgs, tiklīdz tiks projām no viņas acīm. Melānija gulēja sviedru un izlaistītā ūdens aptraipītos palagos un nemitīgi valstījās no vieniem sāniem uz otriem.

Reizēm viņa mēģināja piecelties sēdus, bet tūliņ atkrita spilvenos un atkal ņēmās vāļāties. Sākumā viņa bija centusies nekliegt un tā sakodījusi lūpas, ka tās jau asiņoja, bet tad Skārleta, kurai asiņoja sirds, kā skaldīt noskaldīja:— Mellij, netēlo varoni! Kliedz, ja tev gribas kliegt. Neviens cits nedzirdēs, tikai mēs.

Pievakarē Melānija gribot negribot vairs nevarēja valdīt sāpes, sāka stenēt un reizēm skaļi iekliedzās. Tad Skārleta aizklāja ar rokām seju, aizspieda ausis un, šūpodamās no vienas puses uz otru, vēlējās nomirt. Vienalga, ko, tikai ne tā nevarīgi noskatīties šajās mokās! Vienalga, tad jau labāk nomirt nekā sēdēt ie kā piesietai un gaidīt, līdz beidzot piedzimst tas bērns, kas nemaz negrib nākt. pasaulē. Gaidīt un gaidīt, bet pa šo laiku jenkiji jau droši vien ir pie Faivpointas.

Skārleta ļoti nožēloja, ka agrāk nebija klausījusies, kad sievietes sačukstējās, spriedelējot par kaut kādām dzemdībām. Tad viņa tagad zinātu, vai Melānijai radības ieilgušas vai ne. Viņa neskaidri atcerējās krustmātes Pitijas stāstu par kādu savu draudzeni, kas divas dienas nomocījusies sāpēs un beigu beigās nomirusi, tā ari nedodama bērnam dzīvību. Vai arī Melānijai tā būs jāmokās divas dienas? Nabadzīte, viņa ir tik trausla, ilgi neizturēs tādas mokas! Ja bērns drīz nepiedzims, viņa droši vien nomirs. Bet kā viņa, Skārleta, varēs skatīties acīs Ešlijam,

ja viņš vēl ir dzīvs, kā varēs paziņot, ka Melānija mirusi.. . Viņa taču bija viņam apsolījusi rūpēties par Melāniju.

Sākumā Melānija stipru sāpju brīžos turēja Skārletas roku un sažņaudza tik spēcīgi, ka noknikšķēja pirkstu kauliņi. Pēc stundas Skārletas delnas bija tā uztūkušas, ka viņa tikko varēja tās pakustināt. Tad viņa paņēma divus garus dvieļus, pārmeta tos pār gultas kājgali, sasēja galus kopā un ielika mezglu Melānijai rokās. Melānija tam pieķērās kā slīcējs glābšanas riņķim; viņa reizēm no visa spēka vilka, it kā gribētu to saplēst gabalos, un kliedza kā vajāts, slazdā iekritis zvēriņš. Reizēm viņa palaida dvieli vaļā, gurdi berzēja rokas un platām, baiļpilnām acīm uzlūkoja Skārletu.

—   Pasaki man kādu vārdu, lūdzu, pasaki kādu vārdiņu,— viņa izdvesa. Skārleta kaut ko izstomīja, bet Melānija atkal sāka locīties aiz sāpēm, ieķērusies dvielī.

Krēslainā istaba bija pilna tveices, vaidu un mušu, un laiks vilkās tik lēni, ka Skārleta gandrīz vairs neatcerējās rītu. Viņai šķita, ka visu mūžu pavadījusi šajā tumšajā telpā, šajā moku kambarī. Viņai gribējās kliegt Melānijai līdzi, un, tikai lūpās kozdama, viņa valdīja histērijas lēkmi.

Vienreiz Veids uz pirkstgaliem uzzagās augšā pa kāpnēm un žēlabaini iečinkstējās:

—   Veidam gribas ēst!

Skārleta piecēlās, lai ietu pie durvīm, bet Melānija čukstus lūdza:— Neatstāj mani vienu, ja tu nebūsi pie manis, es to neizturēšu.

Skārleta nosūtīja Prisiju lejā uzsildīt puisēnam no brokastīm atlikušo kukurūzas biezputru. Viņai pašai bija tāda sajūta, ka pēc šīs briesmīgās pēcpusdienas viņa nekad vairs nevarēs norīt ne kumosa.

Pulkstenis uz kamīna bija apstājies, viņai nebija ne jausmas, cik tagad tas varētu rādīt, bet, kad karstais gaiss istabā kļuva mazliet vēsāks un šaurās gaismas svītras bālākas, Skārleta uzvilka štoras. Viņa redzēja, ka ir jau vēla pēcpusdiena un saule, sarkana kā lode, stāv zemu pie apvāršņa. Viņa nobrīnījās, jo bija licies, ka šī svelmīgā diena nekad nebeigsies.

Viņa vai dega aiz vēlēšanās uzzināt, kas notiek pilsētā. Vai karaspēks jau atstājis pilsētu? Vai jenkiji jau ienākuši? Vai tiešām konfederāti atdos to bez kaujas? Viņai pamira sirds, iedomājoties, cik maz palicis konfederātu un cik lieli ir Šermana pulki. Šermans! Šis vārds viņai iedvesa tādas bailes, it kā šajā cilvēkā būtu iemiesojies pats sātans. Bet tad viņas domas atkal pievērsās slimniecei, jo Melānija lūdza ūdeni, lūdza vēsu dvieli uz pieres, lūdza, lai atgaiņā mušas.

Kad pilnīgi satumsa un Prisija kā melns rēgs pārslīdēja pār istabu un iededzināja lampu, Melānijai sāka zust spēki. Viņa bez mitas kā drudža murgos sauca Ešliju, līdz Skārletu pārņēma vēlēšanās aizspiest viņai muti ar spilvenu. Varbūt ārsts tomēr atnāks? Viņa lika Prisijai aizskriet un paskatīties — varbūt ārsts vai misis Mīda ir mājās.

—          Ja doktora nav, pajautā misis Mīdai vai ķēkšai, kas mums jādara, palūdz, lai viena no viņām atnāk šurp!

Prisija noskrēja pa kāpnēm, un Skārleta pa logu redzēja, ka šī gausā skuķe aizjož pa ielu tik ātri, ka taisni jāpabrīnās. Pēc ilgāka laika viņa pārnāca viena.

—          Dakteris visu dienu nav bijis mājās, licis teikt, ka aizejot kareivjiem līdzi. Mis Skārlet, misters Fils ir pagalam.

—   Nomiris?

—          Jā, mis,— Prisija ar milzīgu lepnumu stāstīja.— Viņu kučieris Tolbets man teica, viņš esot. ..

—  Tagad jau vienalga.

—          Misis Mīdu es arī neredzēju, ķēkša teica, misis Mīda viņu apmazgājot un apģērbjot, lai varētu aprakt, kamēr jenkiji nav ienākuši. Ķēkša saka: ja mis Melānijai sāpes esot pārāk lielas, lai mēs paliekot nazi zem mis Melānijas gultas, tas sāpes pārgriezīšot pušu.

Par šo padomu Skārleta jau grasījās dot meitenei pļauku, bet Melānija plaši ieplēta acis un nočukstēja:

—   Ak dievs, vai jenkiji nāk šurp?

—          Nē,— Skārleta, acis nepamirkšķinājusi, noteikti atbildēja.— Prisija melo.

—   Nē, misis, tas ir tiesa!— Prisija dedzīgi taisnojās.

—          Viņi nāk,— Melānija nočukstēja, neļaudama sevi apmānīt, un paslēpa seju spilvenā. Viņas balss tagad bija tikko dzirdama:— Mans nabaga nelaimīgais bērniņš!— un pēc ilgāka klusuma:— Ai, Skārlet, tu nedrīksti palikt šeit, tev ar Veidu jāiet projām.

Melānija tikai skaļi izsacīja to, ko domāja pati Skārleta. Taču Skārletu šie vārdi sadusmoja — viņai bija kauns, it kā Melānija būtu nolasījusi šīs gļēvulīgās domas no viņas sejas.

—          Neesi muļķe, es nebaidos! Tu zini, ka es tevi te neatstāšu vienu.

—  To tu mierīgi vari darīt. Es tik un tā nomiršu.

Un viņa atkal sāka vaidēt.

Lēni kā veca sieva Skārleta tumsā taustījās pa kāpnēm lejā, lai nepakristu. Kājas viņai bija smagas kā svins un pagurumā trīcēja. No aukstajiem, lipīgajiem sviedriem, ar ko bija piemirkušas drēbes, viņu kratīja drebuļi. Kaut kā tikusi līdz verandai, viņa pagurumā noslīga uz kāpnītēm, atslēja muguru pret stabu un trīsulīgiem pirkstiem atpogāja uz krūtīm ņieburu. Viņu apņēma siltā, valgā nakts, un viņa pusguļus, gluži kā ievainota bifeļmāte truli raudzījās tumsā.

Viss bija garām. Melānija nebija nomirusi, un mazulītis, kā kaķēns ņaudēdams Prisijas rokās, dabūja pirmo peldi. Melānija bija aizmigusi. Kā viņa, pēc tik briesmīgām sāpēm, mokām un kliedzieniem, pēc tik nemākulīgas palīdzības, kas mocības drīzāk vairoja nekā atvieglināja, varēja gulēt! Skārleta bija pārliecināta, ka viņa pati, ja būtu Melānijas vietā, visu to nepārciestu. Bet Melānija, kad viss bija cauri, vēl spēja nočukstēt: «Paldies.. .»— gan tik klusi, ka Skārletai vajadzēja zemu noliekties pār viņu, lai to sadzirdētu. Un tad iemiga. Skārletai bija pavisam aizmirsies, ka arī viņa toreiz, dzemdējusi Veidu, bija tūliņ aizmigusi. Viņai viss bija aizmirsies. Galva bija baismīgi tukša, visa apkārtējā pasaule tukša. Nekas nebija bijis pirms šīs bezgalgarās dienas, un nekas nebūs pēc tās. Tikai saraustītā elpa, kas izlauzās no krūtīm, tikai biezā, siltā tumsa, tikai sviedri, kuri auksti un lipīgi tecēja no padusēm uz ņiebura, no gurniem un ceļgaliem.

Viņa juta, ka elpa pēkšņi pāriet drudžainos šņukstos. Bet acis bija sausas, it kā tās nekad vairs nespētu riest asaras. Viņa lēni, ar pūlēm pieliecās un pavilka kuplos svārkus uz augšu līdz gurniem, lai nakts gaiss atvēsina locekļus. Neviļus viņai ienāca prātā — ko gan teiktu krustmāte Pitija, ieraudzījusi viņu te uz verandas kāpnītēm guļam ar pāri ceļiem paceltiem brunčiem. Vienalga…

Laika ritums bija apstājies. Varbūt jau bija pusnakts. Viņa nezināja. Viņai bija vienalga.

Augšā uz kāpnēm viņa dzirdēja soļus, bet acis viņai aizvērās, un viņa iegrima smagā miegā. Pēc mirkļa aizmirstības viņa atjēdzās, ka Prisija tfāv blakus un kaut ko vāvuļo, ļoti apmierināta ar sevi:

— Cik labi mums viss iznāca, mis Skārlet. .. arī mana memmīte to labāk neizdarītu.

Skārleta tumsā skatījās uz Prisiju, aiz noguruma viņa nespēja meiteni nedz aizdzīt, nedz sabārt par visiem tās pārkāpumiem: par melīgo lielīšanos ar prasmi, par bailīgumu, neveiklību, par pilnīgo nederību izšķirošos brīžos, par to, ka tā bija izlējusi ūdeni no bļodas gultā, kaut kur nogrūdusi šķēres, izmetusi jaundzimušo no rokām. .. Un tagad stāv un lielās ar savu māku!

Un jenkiji vēl grib atbrīvot nēģerus! Lai nu viņi tos saņem ;iiplestārn rokām!

Viņa klusēdama atslīga pret stabu, bet Prisija, nopratusi, knds viņai noskaņojums, uz pirkstgaliem tumsā ielavījās velandā. Pēc kāda laika Skārletas elpa kļuva vienmērīgāka un domas skaidrākas, un viņa izdzirda no ielas ziemeļu gala paklusas balsis un zābaku klaudzoņu. Kareivji! Viņa lēni piecēlās, sakārtoja svārkus, lai gan zinā ja, ka tumsā tos neviens nesaredzēs, un, kad soļotāji, neskaitāmu ēnu gājiens, jau tuvojās mājai, viņa iesaucās:

—   Lūdzu, pagaidiet!

Kāda ēna atdalījās no tumšās masas un pienāca pie vārtiem.

—   Vai jūs aizejat? Vai mūs atstājat?

Viņai likās, ka ēna noņem cepuri. No tumsas atskanēja klusa atbilde.

—  Jā, cienītā, mēs aizejam. Mūsu vienība pēdējā atstāja nocietinājumus — kādu jūdzi uz ziemeļiem no pilsētas.

—  Tātad — armija patiešām aiziet?

—   Jā, cienītā, jenkiji nāk.

Jenkiji nāk! To viņa pavisam bija aizmirsusi. Viņai aiz^žņaudzās rīkle, viņa vairs nevarēja izrunāt ne vārda. Ēna attālinājās, atkal saplūda ar tumšo masu. «Jenkiji nāk! Jenkiji nāk!» Viņas sirds skaļi pukstēja kareivju soļu rakstā. «Jenkiji nāk!»

—   Jenkiji nāk!— iespiedzās Prisija un piekļāvās Skārletai. — Ai, mis Skārlet, viņi mūs visus nogalēs! Viņi mums iedurs durkļus vēderā!

—   Klusu!— uzkliedza Skārleta. Tās bija viņas domas; ietērptas vārdos un izrunātas šausmu pilnā balsī, tās kļuva vēl briesmīgākas. Ko darīt, kā paglābties, pie kā griezties? Visi bija viņas atstājuši.

Pēkšņi viņa atcerējās Retu Batleru, un visas bailes pazuda, ap sirdi kļuva viegli. Kāpēc viņa par to nebija iedomājusies šorīt, kad it kā bez galvas bija skraidījusi apkārt pa pilsētu! Viņa Retu ienīda, bet viņš bija stiprs un drošs un nebaidījās no jenkijiem. Viņš vēl bija pilsētā. Protams, viņa uz Retu ļoti dusmojās. Pēdējo reizi Rets viņai bija teicis nepiedodamus vārdus. Bet tādos brīžos kā šis uz to var paskatīties arī caur pirkstiem. Viņam taču bija zirgs un rati! Ai, kāpēc viņa to agrāk nebija atcerējusies! Viņš varēja viņas visas aizvest no šīs dieva pamestās pilsētas, aizvest tālāk no jenkijiem, aizvest, vienalga, kur.

Viņa pagriezās pret Prisiju un sacīja — ātri, drudžaini, uzstājīgi:

—   Tu zini, kur dzīvo kapteinis Batlers? Viesnīcā «Atlanta».

—   Jā, mis, bet…

—   Skrej turp, cik ātri vari, un saki viņam, lai tūliņ brauc šurp ar zirgu un ratiem vai sanitāro karieti, ja var to labūt. Pasaki, ka mums ir zīdainis, ka viņam jāved mūs projām no šejienes. Skrej, bet ātri!

—   Augstais dievs, mis Skārlet, man bail vienai tumsā skraidīt apkārt, ja nu jenkiji mani saķer…

—   Ja pasteigsies, tu vēl panāksi kareivjus, tie neļaus tev neko nodarīt. Skrej taču!

—   Man bail! Ja nu kapteinis Batlers nav viesnīcā. ..

—   Tad paprasi, kur viņš aizgājis. Vai tev nemaz nav saprašanas? Ja viesnīcā viņa nav, meklē viņu Dekeiteras ielas krogos, paprasi tur. Aizskrien kaut vai pie Bellas Votlingas! Atrodi viņu! Vai tiešām tu, muļķe, nesaproti, ka jenkiji mūs visas saņems gūstā, ja tu kapteini tūliņ neatvedīsi?

—   Bet, mis Skārlet, māte mani dauzīs kā pelavu maisu, ja es speršu kāju krogā vai meitu mājā!

Skārleta ar pūlēm piecēlās.

—   Ja tu tagad neiesi, es tevi dauzīšu tāpat. Neej iekšā, stāvi ārā uz ielas un pasauc viņu! Vai paprasi kādam, vai tur nav kapteinis. Skrej!

Prisija vēl arvien mīņājās no vienas kājas uz otru, bet Skārleta to iedunkāja tā, ka meitene gandrīz novēlās no kāpnēm.

—   Skrej, citādi es tevi pārdošu vergu tirgū! Tad tu vairs nekad neredzēsi māti, strādāsi plantācijās, plūksi kokvilnu. Nu, skrej!

—   Žēlīgais dievs, mis Skārlet. . .

Skaļi raudādama un zobus klabinādama, Prisija beidzot nogāja lejā pa kāpnēm. Nočīkstēja vārtiņi, un Skārleta uzsauca viņai pakaļ:— Skrien taču, muļķa zoss!

Viņa dzirdēja, ka Prisijas tupeles ātri aizklab pa ielu, bet drīz šīs skaņas apslāpēja mīkstā zeme.

XXIII

Viena palikusi, Skārleta gurdi iegāja priekšistabā un iededza lampu. Mājā bija tāds karstums, it kā tās sienas būtu uzsūkušas visu pusdienas saules svelmi. Skārleta jutās mundrāka, un vēders prasīja savu tiesu. Kopš iepriekšējā vakara viņa nebija ēdusi neko citu kā tikai karoti kukurūzas biezputras. Viņa iegāja virtuvē, atrada uz pannas pusi cieta kukurūzas plāceņa ii ii sāka to kāri grauzt. Katlā bija palicis vēl mazliet biezputras. Skārleta nepūlējās to ielikt šķīvī, bet ēda ar lielo pavārnīcu tieši no katla. Biezputra bija gluži bez sāls un bez garšas, bet aiz izsalkuma viņa to nemanīja. Četras karotes izēdusi, viņa paņēma lampu vienā un plāceņa gabalu otrā rokā un atgriezās priekšistabā.

Viņa saprata, ka vajag iet augšā pie Melānijas. Ja kaut kas atgadītos, Melānija nespētu viņu pasaukt. Bet istaba, kurā bija pavadītas tik daudzas briesmīgas stundas, viņai iedvesa bailes. Nolikusi lampu uz palodzes, viņa iegāja verandā. Lai arī nakts bija karsta, te viņai uzvēdīja vēsums. Viņa apsēdās uz apgaismotajām kāpnītēm un atkal sāka grauzt kukurūzas plāceni.

Apmierinājusi izsalkumu, viņa mazliet atguva spēkus, bet reizē ar tiem uzradās arī bailes. Tālumā, ielas otrā galā, viņa izdzirda savādu rūkoņu, kas brīžiem cēlās, brīžiem noplaka, bet nezināja, ko tā vēsta. Viņa klausījās tik vērīgi, ka drīz sāka sāpēt sasprindzinātie muskuļi. Kaut jel beidzot atskanētu pakavu kliksti un viņa redzētu Retu piebraucam, redzētu, kā viņš bezrūpīgām, drosmīgām acīm smejas par viņas bailēm! Rets viņu aizvedīs. Kur — to viņa nezināja. Tas viņai arī bija vienalga.

Viņai tā klausoties, pār kokiem atspīdēja vāja blāzma. Viņa izbrīnījusies skatījās tajā un redzēja, ka tā plešas plašumā. Tumšā debess nosārtojās un drīz kļuva vara sarkana. Pēkšņi pāri koku galotnēm pret debesīm uzšāvās varenas liesmu mēles. Viņa pielēca kājās. Sirds iesmeldzās un sāka neganti dauzīties.

Jenkiji bija klāt! Viņi dedzināja pilsētu. Droši vien dega kaut kur tālāk, pilsētas austrumos, nevis centrā. .. Liesmas šāvās arvien augstāk un augstāk, izpletās pār visu debesi izbiedētās Skārletas acu priekšā. Laikam dega vesels kvartāls. Bija sacēlies viegls vējš, un nu varēja saost arī dūmu smaku.

Viņa metās augšā pa kāpnēm uz savu istabu un tālu izliecās pa logu, lai labāk redzētu. Debess biedīgi blāzmoja, melni dūmu mutuļi cēlās augšup un bieziem vāliem vēlās pār liesmu mēlēm. Dūmu smaka kļuva stiprāka. Nesakarīgas domas spietoja viņai galvā. Kad uguns būs te un pārņems Persiku ielu? Kad jenkiji ielauzīsies mājā? Kurp lai bēg, ko lai dara? Šķita, ka visi pekles gari kliegtu ausīs, domas juka un mulsa, viņu pārņēma šausmas. Viņa turējās pie palodzes, lai nesaļimtu.

«Jāsakopo domas,» viņa nemitīgi sev atkārtoja. «Jāsakopo domas.»

Bet domas kā izbiedēti putni šaudījās pa galvu un nebija notveramas. Viņa vēl stāvēja pie loga, izliekusies pār palodzi, un pēkšņi izdzirda varenu sprādzienu, skaļāku par visiem lielgabalu grāvieniem. Milzīgs liesmu stabs pacēlās pret debesīm. Vēl sprādziens, vēl viens. Zeme drebēja. Rūtis pārplīsa, un lauskas šķindot nobira uz grīdas.

Zeme trīcēja, un visapkārt trakoja uguns elle. Dzirksteļu kūļi uzvērpās debesīs un lēni krita lejā caur asinssarkanajiem dūmu mākoņiem. Viņai šķita, ka no blakus istabas atskan kluss vaids. Bet viņa nelikās zinis. Kāda viņai tagad vairs daļa gar Melāniju! Bija tikai bailes, kas gluži kā liesmas brāzās caur viņas dzīslām. Viņa atgādināja līdz nāvei izbiedētu bērnu, kas grib paslēpt galvu mātes klēpī, lai nekā vairs neredzētu un nedzirdētu. Kaut jel viņa būtu mājās, mājās pie mātes!

Apdullinošajā rūkoņā, kas plosīja nervus, viņa pēkšņi uztvēra citas skaņas — kāds, pa diviem pakāpieniem lecot, skrēja augšā, reizēm iesmilkstēdamies kā apmaldījies medību suns. Prisija iedrāzās istabā, metās pie Skārletas un sagrāba viņu aiz rokas tik cieši, ka gandrīz saskrambāja ādu.

—   Jenkiji?— Skārleta iesaucās.

—     Nē, mis, mūsu džentlmeņi!— Prisija aizelsusies izkliedza un ieknieba nagus vēl dziļāk Skārletas rokā.— Viņi aizdedzinājuši lietuvi, kazarmas un noliktavas un — ak dievs — uzspēruši gaisā septiņdesmit vagonus ar lielgabalu lodēm un pulveri, un — ak Jēzus!— mēs nu visi sadegsim!

Prisija atkal spalgi iesmilkstējās un ar nagiem tik cieši ieķērās Skārletas rokā, ka viņa aiz dusmām un sāpēm iekliedzās un atgrūda meiteni.

Tātad jenkiji vēl nebija ienākuši pilsētā, tātad vēl varēja izglābties!

Viņa saņēma kopā visus spēkus. Arī Prisijas apjukums palīdzēja viņai atgūties.

—     Beidz spiegt, auša! Vai runāji ar kapteini Batleru? Ko viņš teica? Vai viņš nāks?

Prisija klusēja, viņai klabēja zobi. Beidzot viņa tikai ar pūlēm izstomīja:

—   Jā, mis, es viņu galu galā atradu krogā. Viņš tur. . .

—     Vienalga, kur! Vai viņš nāks? Vai tu teici, lai viņš brauc šurp ar zirgu?

—    Ak dievs, mis Skārlet, viņš teica — mūsu džentlmeņi esot aizveduši viņa zirgu un ratus uz slimnīcu. . .

—   Dievs debesīs!

—   Bet viņš nākšot. . .

—   Ko viņš teica?

Prisija pamazām atelsās un mazliet attapās, kaut arī acis viņai bailēs vai sprāga ārā no pieres.

—   Nu jā, mis, kā jūs teicāt, viņš bija krogā. Es stāvēju ārā un saucu, lai viņš iznāk, un viņš mani redzēja un kaut ko teica, tad kareivji pielika uguni noliktavām Dekeiteras ielā un sāka degt, un viņš teica: «Iesim!»— un saķēra mani aiz rokas, un mēs skrējām uz Faivpointu, un viņš prasīja, kas ir, saki ātri, un es viņam teicu, ko jūs man likāt,— lai kapteinis Batlers ātri nāk un paņem līdzi zirgu un ratus, un viņš prasīja: «Kur tad viņa grib braukt?»— un es teicu, ka nezinu, bet misis grib braukt prom, jenkiji mūs saņems gūstā, misis grib, lai viņš brauc līdzi. Tad viņš sāka smieties un teica, ka zirgs viņam esot atņemts.

Skārletai sirds kļuva smaga kā svins: arī šī pēdējā cerība bija zudusi. Kā viņa to nebija iedomājusies! Protams, armija atkāpjoties bija paņēmusi līdzi visus ratus un zirgus. Vienu mirkli viņa bija kā apstulbusi un nedzirdēja, ko Prisija saka, tad atkal saņēmās, lai noklausītos meitenes stāstu līdz galam.

—   Un tad viņš teica, lai es sakot mis Skārletai, ka viņa varot būt mierīga,— es izzagšu zirgu no armijas staļļiem, ja tur kāds vēl būs,— tā viņš teica. Es jau agrāk esmu zadzis zirgus, saki viņai, es dabūšu zirgu, kaut arī mani par to nošautu! Tad viņš atkal smējās un teica, lai rikšoju mājās, bet es vēl nebiju sākusi skriet, kad sāka sprāgt un rūkt, un es pakritu turpat uz vietas, un viņš teica, tas nekas, mūsu džentlmeņi tikai uzspridzina munīciju, lai jenkiji to nedabū…

—   Viņš nāks? Viņš atvedīs zirgu?

—   Jā, mis, tā viņš teica.

Mazliet atvieglota, Skārleta atvilka elpu. Ja vien pilsētā vēl bija kāds zirgs, Rets Batlers to dabūs, viņš taču bija veikls vīrs. Ja Rets viņu izglābtu no šīs nelaimes, viņa visu tam piedotu. Bēgt! Reta aizsardzībā viņa ne no kā nebaidījās. Paldies dievam, ka pasaulē ir tāds Rets Batlers! Šim cerības staram atspīdot, viņas domas atkal kļuva skaidrākas.

—   Pamodini Veidu, apģērb viņu un ieliec ceļojumu lādē mums šo to ceļam. Nesaki mis Melānijai, ka mēs brauksim projām. Ietin mazuli divos biezos dvieļos un neaizmirsti viņa autiņus. Ātri!— viņa uzsauca Prisijai, kas, acis bolīdama, turējās viņai pie svārkiem, un to pagrūda; meitene pazuda tumsā kā trusis alā.

īstenībā Skārletai vajadzēja iet pie Melānijas un viņu nomierināt. Vājiniece, jādomā, vai beidzās nost aiz bailēm, klausoties nemitīgajos pērkonīgajos grāvienos un redzot asinssarkano blāzmu debesīs. Viņai droši vien šķita, ka pienācis pasaules gals.

Bet Skārleta vēl arvien nespēja pārvarēt bailes un ieiet Melānijas istabā. Viņa noskrēja lejā pa kāpnēm un mirkli apsvēra, vai nevajadzētu iesaiņot mis Pitijas porcelānu un sudrablietas, ko tā bija atstājusi, aizbraukdama uz Meikonu. Bet viņai tik ļoti drebēja rokas, ka trīs šķīvji nokrita zemē un saplīsa. Viņa pieskrēja pie durvīm, paklausījās, vai nebrauc Rets, un, atgriezusies ēdamistabā, nometa sudrablietas, kas skanēdamas nokrita uz grīdas. Viss, ko viņa paņēma, izšļuka viņai no rokām. Steigā viņa paslīdēja uz paklāja un ari pati nokrita, bet tik ātri uzlēca kājās, ka pat nemanīja, vai ir sasitusies. Viņa dzirdēja, ka Prisija augšā skraidelē kā izbiedēts zvērēns. Tas viņu kaitināja, jo viņa pati skraidelēja tikpat bezjēdzīgi.

Beidzot viņa atmeta veltīgo kravāšanos un apsēdās. Neko citu viņa nevarēja darīt kā pukstošu sirdi sēdēt un gaidīt Retu Batleru. Viņai likās, ka jau pagājušas stundas. Beidzot viņa izdzirda čīkstam ratus un nedrošus, lēnus pakavu klikstus. Kāpēc Rets nebrauc ātrāk? Kāpēc nedzen zirgu rikšos?

Pajūgs tuvojās. Skārleta pietrūkās kājās un uzsauca Retam. Tad viņa tumsā samanīja, ka viņš izkāpj no maziem redeļu ratiem un atver vārtus. Viņš nāca viņai klāt, un lampas gaismā viņa Retu beidzot skaidri ieraudzīja. Viņš izskatījās tik elegants, it kā dotos uz balli. Viņš bija ģērbies baltā linu uzvalkā ar izšūtu pelēku muarē vesti, un plisētā krekla krūts bija nevainojama kā vienmēr. Platmale bija nevērīgi piešķiebta uz vienas auss, aiz jostas aizbāztas divas garstobrainas divkaujas pistolesā ar ziloņkaulu rotātiem rokturiem; svārku kabatas bija uztūkušas, acīmredzot piebāztas ar patronām.

Viņš nāca pa celiņ u savā vingrajā gaitā un turēja skaisto galvu tā, it kā būtu kādas pagānu cilts vadonis. Šķita, ka šī briesmīgā nakts, kas Skārletai iedvesa nāves bailes, viņu reibināja. Viņa tumšajā sejā varēja jaust slēptu mežonīgu prieku, pat nežēlību, kas Skārletu izbiedētu, ja vien viņa būtu redzīgāka.

Reta melnās acis līksmi dzirkstīja, it kā elles troksnis un spokainā, asinssarkanā blāzma viņam būtu tikai labs joks. Kad viņš uzkāpa verandā, Skārleta grīļodamās devās viņam pretī, zaļās acis drudžaini dega viņas bālajā sejā.

—   Labvakar!— viņš nevērīgi teica un galanti pacēla cepuri.— Jauks laiciņš, vai ne? Dzirdēju, ka jūs pošoties ceļā.

—   Ja jūs vēl vienu vienīgu reizi jokosiet, es ar jums vairs ne vārda nerunāšu,— viņa drebošā balsī sacīja.

—   Kā, jūs baidāties?— Viņš izlikās pārsteigts un smīnēja tik dzēlīgi, ka Skārleta viņu labprāt būtu nogrūdusi lejā pa kāpnēm.

—  Jā, es baidos, bet, ja dievs jums būtu devis kaut tik daudz prāta, cik aunam, tad jūs ari baidītos. Taču tagad nav laika nināt. Mums jābrauc prom no šejienes.

—   Esmu jūsu rīcībā, cienītā. Bet kur jūs taisāties braukt? Ierados šeit aiz tīras ziņkāres, lai dzirdētu, uz kurieni jūs gribat doties. Ne uz ziemeļiem, ne austrumiem, ne dienvidiem, ne rietumiem jūs nevarat braukt — visi ceļi ir slēgti. Visapkārt jenkiji. Palicis tikai viens vienīgs ceļš, kas ved ārā no pilsētas un ko jenkiji vēl nav nogriezuši, bet pa to atkāpjas armija. Arī tas ilgi vairs nebūs mūsu rokās. Ģenerāļa Lī kavalērija cīnās pie Rafendredi ciemata, atturēdama ienaidnieku, kamēr armija atiet. Ja jūs sekosiet armijai pa šo ceļu, jums atņems zirgu, un, kaut arī tas ādenis nav daudz vērts, man tomēr nebija viegli to nozagt. Tātad — uz kurieni jūs brauksiet?

Viņa stāvēja un drebēja, gandrīz nesaprazdama, ko viņš runā. Tomēr, viņa jautājumu dzirdot, Skārleta pēkšņi apjēdza, uz kurieni tiecas un par ko visu šo nelaimīgo dienu bija domājusi.

—   Braukšu mājās,— viņa atbildēja.

—   Mājās? Jūs gribējāt teikt — uz Taru?

—   Jā, jā, uz Taru. Ai, Ret, mums jāpasteidzas!

Rets paskatījās viņā tā, it kā šaubītos, vai tik viņa nav prātā jukusi.

—   Uz Taru, Skārlet? Vai tad jūs nezināt, ka pie Džonsboro visu dienu notiek kaujas desmit jūdžu apkaimē gar ceļu? Jenkiji droši vien jau iegājuši ne vien Tarā, bet arī visā grāfistē. Neviens skaidri nezina, kur tie ir, bet droši vien kaut kur tuvumā. Jūs vairs nevarat tikt mājās! Jūs uzdursieties jenkiju armijai!

—   Bet es gribu mājās! Es braukšu!

—   Jūs esat muļķe!— viņš skarbi, noteikti sacīja.— To jūs nevarat. Pat ja jūs neuzdurtos jenkijiem. .. Meži pilni klaidoņiem un abu armiju dezertieriem, daļa mūsu karaspēka joprojām atkāpjas no Džonsboro. Mūsējie jums atņemtu zirgu tāpat kā jenkiji. Jums atlikusi tikai viena iespēja: sekot mūsu armijai, kas atkāpjas, un lūgt dievu, lai tumsā jūs neviens neierauga. Līdz Tarai jūs netiksiet, bet, ja arī tiktu, droši vien atrastu vienīgi krāsmatas. Tātad uz mājām es jūs nelaidīšu, tas būtu ārprāts.

—   Bet es braukšu uz mājām!— viņa iekliedzās. Viņai aizrāvās balss.— Es braukšu uz mājām, jūs mani neaizturēsiet! Gribu būt pie mātes! Ja jūs to man neļausiet, es jūs nogalināšu! Es gribu mājās, gribu mājās!

Asaras straumēm plūda pār viņas seju — beidzot viņa vairs neizturēja ilgo sasprindzinājumu. Viņa sita ar dūrēm viņam pa krūtīm, cirta kājas pret grīdu un nemitīgi kliedza:— Es gribu, gribu, kaut arī man visu ceļu būtu jāiet kājām!

Un pēkšņi Skārleta juta, ka atrodas viņa skaujās, mitro vaigu pie viņa cietinātās krekla krūts pieglaudusi, dūrēs savilktās rokas viņam pie krūtīm piespiedusi. Viņa roka maigi, mierinoši glaudīja viņas izspūrušos matus. Arī balss skanēja maigi. Skanēja tik klusi, bez izsmiekla un nemaz vairs neatgādināja Reia Batlera balsi; likās, ka runātu labs, stiprs draugs, kas tīkami ož pēc degvīna, tabakas un zirgiem,— un tas viņu nomierināja, jo atgādināja Džeraidu.

—   Rimsties, rimsties, mīļā,— viņš klusi teica,— neraudi. Tu brauksi mājās, mazā, drošā meitene, tu tiksi mājās, tikai neraudi.

Viņa juta vieglu pieskārienu matiem un ar visu satraukumu nodomāja, ka viņš droši vien tos skāris ar lūpām. Tas bija tik jauki un bezgala mierinoši, vislabāk viņa būtu tā palikusi viņa rokās. Viņš izvilka kabatlakatu un nosausēja viņai asaras.

—   Tā, un tagad noslauki degunu kā rātna meitenīte,— viņš pavēlēja, un viņa acis atkal sāka smaidīt.— Saki man — kas jādara. Nedrīkstam kavēties.

Viņa paklausīgi nošņaukājās, bet joprojām drebēja kā drudzī un nespēja sakopot domas. Viņš ievēroja, ka Skārletai vēl trīc lūpas, ka viņa bezpalīdzīgi raugās viņā, un sāka rīkoties pats.

—   Vai misis Vilksa tikko dzemdējusi? Tad ir bīstami viņu cietos ratos vest divdesmit piecas jūdzes pa nelīdzenu ceļu. Mums labāk vajadzētu viņu atstāt pie misis Mīdās.

—   Mīdi nav mājās. Nevaru viņu atstāt.

—   Labi, tad ņemsim līdzi. Kur tā aušīgā nēģeru meitene?

—   Prisija ir augšā un kravā ceļojumu lādi.

—   Kravā lādi? Ratos jūs to nevarat ielikt. Tie ir par maziem, un riteņi jau tā katru brīdi var salūzt. Pasauciet Prisiju, lai viņa paņem vismazāko pēli, kāds jums te ir, un ieliek to ratos.

Skārleta vēl arvien nebija nomierinājusies, bet, kad Rets viņu enerģiski satvēra aiz rokas, viņai likās, ka viņā ieplūst kaut kas no viņa vīrišķā spēka. Kaut viņa būtu tik aukstasinīga un bezrūpīga kā viņš! Viņš pabīdīja Skārletu sev pa priekšu, bet viņa nepakustējās, joprojām bezpalīdzīgi raudzīdamās viņā. Tad viņa lūpas zobgalīgi savilkās.

—   Kur tad ir tā varonīgā, jaunā sieviete, kas man lepni apgalvoja, ka nebaidoties ne dieva, ne velna?

Pēkšņi viņš sāka skaļi smieties un palaida Skārletu vaļā. Aizskarta viņa uzmeta Retam naidīgu skatienu un atcirta:

—   Es nemaz nebaidos!

—  Baidāties gan, baidāties. Tikai nekrītiet ģībonī, jo man nav līdzi ožamā sāls!

Viņa dusmīgi piespēra kāju pret grīdu, nezinādama, ko atbildēt; tad klusēdama paņēma lampu un devās augšā pa kāpnēm. Rets sekoja pa pēdām, un viņa dzirdēja, ka viņš klusiņām smejas. Šī mazā scēna viņai atkal atdeva drosmi. Viņa iegāja bērnistabā un ieraudzīja, ka Veids pusapģērbts sēž Prisijas klēpī un klusi šņukst. Arī Prisija šņukstēja. Veida pēlis bija vismazākais, un viņa lika Prisijai to ieklāt ratos. Prisija nolaida bērnu no ceļiem un gāja izpildīt pavēli. Veids viņai sekoja pa kāpnēm lejā; viss notiekošais tā saistīja zēna uzmanību, ka viņš mitējās šņukstēt.

—   Nāciet,— Skārleta teica un pagriezās pret Melānijas istabas durvīm. Rets viņai sekoja ar cepuri rokā.

Melānija mierīgi gulēja, pārsegta ar palagu līdz zodam. Viņas seja bija nāves bālumā, bet tumšu loku apņemtās, iekritušās acis raudzījās skaidri un gaiši. Likās, ka Melānija nemaz nav pārsteigta, ieraugot Retu savā guļamistabā. Viņa pat centās vārgi pasmaidīt, bet smaids tūlīt apdzisa.

—   Mēs brauksim mājās, uz Taru,— Skārleta viņai ātri paskaidroja.— Jenkiji nāk. Rets mūs aizvedīs turp — citādi nevar, Mellij.

Melānija mēģināja pamāt ar galvu un norādīja uz jaunpiedzimušo. Skārleta pacēla mazuli un steigšus ietina biezā dvielī. Rets piegāja pie gultas.

—   Centīšos jums nedarīt sāpes,— viņš teica un ievīstīja viņu segā.— Vai varat man aplikt rokas ap kaklu?

Melānija pacēla rokas, bet tās bezspēcīgi noslīga. Viņš pieliecās, pabāza vienu roku zem Melānijas pleciem, otru — zem ceļiem un uzmanīgi viņu pacēla. Melānija neievaidējās, bet Skārleta redzēja, ka viņa iekož lūpā un kļūst vēl bālāka. Skārleta pacēla lampu, rādīdama Retam gaismu. Melānija vārgi pamāja uz sienu.

—   Kas ir?— Rets maigi jautāja.

—   Lūdzu. . .— viņa čukstēja, mēģinādama uz kaut ko rādīt.— Čārlzs. . .

Rets līdzjūtīgi paskatījās viņā, laikam domādams, ka viņa murgo, bet Skārleta visu saprata un noskaitās. Melānija gribēja paņemt līdzi Čārlza ģīmetni, kas karājās pie sienas zem viņa zobena un pistoles.

—   Lūdzu,— Melānija atkal čukstēja,— zobenu arī. . .

—  Jā, jā, labi,— Skārleta noteica un, parādījusi Retam gaismu, kamēr tas piesardzīgi nokāpa lejā, iesteidzās atpakaļ istabā un noņēma no sienas zobenu un pistoli ādas makstī.

Nebija viegli tos nonest lejā reizē ar mazuli un lampu. Tas bija gluži Melānijas dabā: pati tikko dzīva, jenkiji kuru katru brīdi iebruks pilsētā, bet viņai vēl jādomā par Čārlza piemiņas lietām!

Ģīmetni no sienas noņemot, Skārletas skatiens pārslīdēja Čārlza sejai. Viņa lielās, brūnās acis raudzījās viņai pretī. Skārleta mirkli pastāvēja un pētīgi vēroja viņa vaibstus. Šis vīrietis bija bijis viņas vīrs. Dažas naktis viņš bija gulējis pie viņas, un viņa dāvinājusi viņam bērnu ar tādām pašām maigām, brūnām acīm. Un tomēr viņa tikko vairs atcerējās Čārlza seju.

Mazulis viņas rokās kustināja dūrītes un klusi raudāja. Viņa noliecās pār to. Pirmo reizi viņa atskārta, ka tas ir Ešlija dēls, un pēkšņi viņa no visas sirds un dvēseles kaisli ilgojās, kaut tas būtu viņas bērns — viņas un Ešlija bērns.

Prisija uzskrēja pa kāpnēm, Skārleta tai iedeva mazuli, un abas nosteidzās lejā. Lampa meta šaudīgas ēnas uz sienas. Priekšistabā Skārleta ieraudzīja kādu cepuri, steigšus uzlika to galvā un sasēja lentes zem zoda. Tā bija Melānijas melnā sēru cepure un Skārletai nederēja, bet viņa nevarēja atcerēties, kur atstājusi savu salmenīcu.

Ar lampu rokā viņa izgāja no mājas, nokāpa lejā pa kāpnēm un ieraudzīja, ka Melānija jau novietota ratu aizmugurē, viņai blakus Veids un dvielī ietītais mazulis. Prisija iekāpa ratos un paņēma zīdaini rokās.

Rati bija šauri, zemām malām. Riteņi bija sašķiebušies uz iekšu, šķita, ka tie jau nākamajā pagriezienā izlēks no asīm. Skārleta paskatījās uz zirgu, un viņai saplaka drosme. Nožēlojams, badā panīcis lopiņš. Zirģelis stāvēja, gurdi nokāris galvu gandrīz starp priekškājām. Aizjūgs bija noberzis tam muguru gluži jēlu, un tas elpoja tā, kā neviens vesels zirgs nemēdza elpot.

— Nav nekāds lepnais rumaks, ko?— Rets smīnēdams teica.— Izskatās, ka tas ilksīs izlaidīs garu, bet labāku nevarēju dabūt. Kādreiz es jums ar pienācīgiem izpušķojumiem izstāstīšu, kā un kur to nozagu un kā mani tikko nenošāva. Vienīgi mana padevība jums varēja mani manā cienījamā vecumā padarīt par zirgu zagli! Un vēl noskatīt tādu kleperi! Vai drīkstu palīdzēt jums iekāpt?

Viņš izņēma lampu Skārletai no rokām un nolika to zemē. Buka bija tikai šaurs dēlis šķērsām pāri ratiem. Rets pacēla Skārletu un nosēdināja uz tās. «Cik brīnišķīgi būt vīrietim un tik stipram kā Rets!» viņa nodomāja un sakārtoja kuplos svārkus. Retam blakus viņa nebaidījās ne no kā — ne no uguns, ne no sprādzieniem, ne no jenkijiem.

Rets apsēdās viņai blakus un satvēra grožus.

—   Ai, pagaidiet!— viņa iesaucās.— Aizmirsu aizslēgt parādes durvis!

Rets skaļi iesmējās un uzšāva zirgam ar grožiem.

—   Par ko jūs smejaties?

—   Par jums — jūs gribējāt jenkijus atturēt, aizslēgdama durvis,— viņš teica. Zirgs gausi un negribot sāka vilkt. Lampa palika degot uz dārza celiņa — mazs, sīks gaismas plankums, kas, viņiem attālinoties, kļuva arvien vājāks.

Rets vadīja zirga gausos soļus no Persiku ielas uz rietumiem, rati tik stipri kratījās pa grambām, ka Melānijai lāgiem izlauzās skaļi vaidi, lai valdījās kā valdīdamās. Viņiem pār galvu stiepās melni koku zari, ceļam abās pusēs rēgojās klusas, tumšas mājas, baltie žogu stabi bāli spīdēja kā kapu pieminekļu rindas. Šaurā iela līdzinājās krēslainam tunelim, bet caur biezo lapotni plaiksnīja asinssarkanā blāzma, un ēnas šaudījās pār tumšo zemi kā draudīgi rēgi. Dūmu smaka kļuva arvien stiprāka. Un ar karstā vēja pūsmu no pilsētas centra atlidoja it kā krasta bangu krākšana: kliedzieni, kara ratu riba un nemitīga smagu zābaku klaudzoņa. Kad Rets spēji parāva grožus un iegrieza ratus citā ielā, gaisu atkal sadrebināja apkurlinošs sprādziens un rietumu pusē debesīs uzšāvās liesmu un dūmu kūlis.

—   Droši vien uzspridzināts pēdējais munīcijas vagons,— Rets mierīgi noteica.— Kāpēc viņi to šorīt neaizveda? Aitasgalvas! Laika bija diezgan. Ceru, ka mēs ar līkumu tiksim apkārt centram, ugunsgrēkiem un visam tam salašņu pūlim un pa aplinku ceļu bez briesmām izkļūsim ārā no pilsētas cauri tās dienvidrietumu daļai. Bet mums tik un tā jāšķērso Mārjetas iela, un, ja nemaldos, sprādziens notika netālu no tās.

—   Vai mums būs jābrauc caur uguni?— Skārleta drebošā balsī jautāja.

—   Domāju, ka ne, ja mēs pasteigsimies,— Rets atbildēja, izlēca no ratiem un nozuda kādā tumšā dārzā. Viņš atgriezās ar nolauztu zaru un bez žēlastības ņēmās sist ar to zirgam pa jēlo muguru. Zirgs elsdams sāka gausi rikšot, rati kratījās tik stipri, ka sēdētāji uzgrūdās cits citam kā kukurūzas graudi grauzdējamā pannā. Mazulis brēca, Prisija un Veids skaļi kliedza, pret ratu malām sizdamies. Tikai Melānija neizlaida ne skaņas pār lūpām.

Mārjetas ielai tuvojoties, koki kļuva retāki, un augstās liesmas, kuras sprēgādamas uzšāvās no ēkām, ielu vērta gaišāku nekā dienā un meta spocīgas ēnas, kas piederējās kā grimstoša kuģa vētras brāzienos saplosītas buras.

Skārletai klabēja zobi. Viņu bija pārņēmušas tādas šausmas, ka viņa pat nemanīja, kas notiek apkārt. Viņa drebēja, lai gan sejā sitās liesmu versme. Tā bija elle, un viņi atradās tās vidū. Ja ļodzīgie ceļgali būtu klausījuši, viņa būtu izlēkusi no ratiem un kliegdama skrējusi atpakaļ pa tumšo ielu, lai meklētu patvērumu krustmātes mājā. Bailēs drebēdama, viņa pieķērās Retam, trīcošiem pirkstiem satvēra viņa roku un lūdza kādu vārdu, kādu mazu mierinājumu. Pekles uguņu atspīdā Reta tumšais profils iezīmējās asi kā galva uz senlaiku monētas — skaists, nežēlīgs un gandrīz necilvēcisks. Skārletas pieskārienu jūtot, Rets pagriezās pret viņu. Viņa acis kvēloja tikpat baismi kā liesmas. Skārletai likās, ka visas šīs pekles šausmas, kas bija ap viņiem, Retam sagādā neprātīgu un reizē ļauni nicīgu prieku.

—    Ņemiet,— viņš teica un izvilka vienu no garstobrenēm, kas bija ai?:bāztas aiz jostas.— Ja kāds — vienalga, balts vai melns — parādās jūsu pusē un mēģina apturēt zirgu, tad šaujiet tam virsū, vēlāk noskaidrosim, kas tas bijis. Bet, dieva dēļ, tikai nenošaujiet mūsu kleperi!

—    Man… man pašai ir ierocis,— Skārleta čukstēja un satvēra ciešāk pistoli, kas viņai gulēja klēpī, lai gan bija pārliecināta, ka nekad, pat nāvei acīs raugoties, nebūtu drosmes nospiest gaili.

—  Jums ir ierocis? Kur jūs to ņēmāt?

—   Tā ir Čārlza pistole.

—   Čārlza?

—   Jā, mana vīra pistole.

—   Vai tiešām tev kādreiz bijis vīrs, mīļā?— Rets nočukstēja un klusi iesmējās.

Kaut viņš nejokotos! Kaut pasteigtos!

—    Kā tad es, pēc jūsu domām, būtu dabūjusi bērnu?— viņa nikni atcirta.

—   Nu, ir jau vēl citas iespējas, ne tikai vīrs.

—   Cietiet klusu un brauciet ātrāk!

Bet Mārjetas ielas tuvumā viņš pēkšņi pievilka grožus un apturēja kādas noliktavas ēnā, ko liesmas vēl nebija skārušas.

—   Ātrāk, ātrāk!— Viņai nekas cits nebija prātā.

—   Kareivji,— viņš teica.

Tie maršēja gurdā solī pa Mārjetas ielu starp degošiem namiem — noliektām galvām, vilkdami līdzi šautenes. Soļotāji bija pārāk noguruši, lai ievērotu sijas, kas gāzās viņiem visapkārt, pārāk noguruši, lai justu slāpējošo dūmu smaku. Visi bija netīri, skrandaini, neatšķirami cits no cita — kareivji no virsniekiem, ja vien sadriskāto cepuru vidū neslējās konfederātu armijas kokarde. Daudzi gāja kailām kājām, dažiem ap roku vai ap galvu bija netīrs pārsējs. Neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, nācēji aizgāja garām mēmi kā spoki, un tikai soļu dipoņa liecināja, ka tie ir cilvēki.

— Pavērojiet tos labi,— Skārleta izdzirda Reta izsmējīgo balsi,— lai vēlāk varētu saviem mazbērniem stāstīt, ka esat redzējusi mūsu slavenās armijas arjergardu atkāpjamies.

Pēkšņi Skārleta juta pret viņu tik spīvu naidu, ka šajā acumirklī aizmirsa pat bailes — tās viņai likās nožēlojamas un nesvarīgas. Skārleta zināja, ka viņas un pārējo — to, kas sēdēja šo ratu aizmugurē,— drošība atkarīga tikai no Reta, tomēr viņu ienīda, tāpēc ka viņš ņirgājās par šiem noplīsušajiem nelaimīgajiem. Viņa iedomājās mirušo Čārlzu, iedomājās Ešliju, kas arī droši vien jau miris, atcerējās visus jautros, drosmīgos jaunekļus, kuri nu trūdēja seklajos kapos, un aizmirsa, ka arī pati reiz visus šos cīnītājus bija nosaukusi par nelgām. Viņa neteica ne vārda, tikai bezspēcīgās dusmās paskatījās uz Retu, un viņas zaļajās acīs dzalkstīja naids un nicinājums.

Jau gāja garām kolonnas pēdējās rindas, kad kāds vājš stāvs, kas vilka pa zemi šauteni, pēkšņi sagrīļojās un palika stāvam, nolūkodamies citiem pakaļ. Skārleta ieraudzīja netīru, pārgurumā notrulušu seju, neizteiksmīgu kā mēnessērdzīgajam. Kareivis nebija lielāks par Skārletu, gandrīz savas šautenes garumā. Viņam vēl nebija nedz ūsu, nedz bārdas. «Droši vien tikai sešpadsmit gadu.. .» Skārleta nodomāja. «Laikam zemessargs, bet varbūt no mājām aizbēdzis skolnieks.»

Kamēr viņa vēl skatījās, zēns lēnām saļima, nokrita uz mutes ielas putekļos. Divi vīri klusēdami iznāca no pēdējās rindas un piegāja tam klāt. Viens, liels un kalsens, melnu bārdu, kas sniedzās līdz jostai, klusēdams atdeva otram savu un zēna šauteni. Tad viņš pieliecās un veikli kā akrobāts vienā rāvienā uzmeta zēnu sev uz pleca. Nesteidzīgi, tikai mazliet salīcis zem savas nastas, viņš sekoja aizejošajam pulkam, bet zēns dusmīgi iekliedzās gluži kā noskaities bērns:— Laid vaļā, nolādēts, laid mani vaļā, es pats varu iet!

Bārdainis neatbildēja, bet vienaldzīgi soļoja tālāk, līdz nozuda ielas līkumā.

Rets sēdēja kā sastindzis, grožus vaļīgi rokā turēdams, un noskatījās viņiem pakaļ. Viņa melnīgsnējā sejā bija dīvaina — tāda kā domīga izteiksme. Pēkšņi gāzās degošās sijas, un sīkas liesmu mēlītes sāka ņirbināties pār noliktavas jumtu, kuras ēnā stāvēja viņu rati. Drīz ugunīgi liesmu karogi uzplīvoja debesīs un plandīja pār bēgļu galvām, dūmi koda nāsīs. Prisija un Veids sāka klepot, mazulis tikko dzirdami sēca.

—   Dieva dēļ, Ret, vai jums prāts, brauciet taču tālāk!

Rets neatbildēja, bet tik nežēlīgi iesita zirgam ar zaru pa

muguru, ka tas strauji rāvās uz priekšu. Rati gāzelēdamies kratījās šķērsām pāri Mārjetas ielai. Viņu acu priekšā atvērās šaura, īsa, uguns aizai līdzīga sāniela, kas veda uz dzelzceļa sliedēm. Visas mājas ieliņas abās pusēs dega. Rati drāzās turp. Viņus apbēra karsti pelni, apžilbināja uguns kvēle, spožāka nekā simtiem sauļu, apkurlināja drausmīgie spraksti un dārdi. Vienu mirkli, kas šķita kā mūžība, viņi atradās pašā uguns viesulī, tad pēkšņi viņus atkal apņēma pustumsa.

Kamēr viņi brauca pa degošo ielu un pārrībināja pāri dzelzceļa stigai, Rets klusēdams vienmērīgi pātagoja zirgu. Viņa sejā bija saspringta izteiksme, domas, likās, klīda kaut kur tālu projām. Un tās, kā redzams, nebija priecīgas — tik sagumuši bija viņa platie pleci, tik cieši sakniebtas lūpas. Karstumā sviedri tecēja viņam pār pieri un vaigiem, bet viņš tos it kā neievēroja.

Viņš iegrieza kādā sānieliņā, pēc tam citā, un tad rati tā sāka braukalēt no ieliņas ieliņā, ka Skārleta pilnīgi zaudēja priekšstatu par to, kur viņi atrodas, bet liesmu rūkoņa jau apklusa aiz muguras. Rets vēl arvien nerunāja ne vārda, tikai vienmērīgi vicoja zirgu. Debesīs izdzisa sarkanā blāzma, iela kļuva tik biedīgi tumša, ka Skārleta tagad priecātos, ja Rets bilstu kaut vienu vārdu, lai arī zobgalīgu, dzēlīgu, pat apvainojošu. Taču viņš klusēja.

Bet, vai nu viņš klusēja, vai runāja, Skārleta pateicās dievam, ka viņš ir te un viņi visi — viņa aizsardzībā. Bija tik labi, ka blakus ir vīrietis, ka var tam piespiesties, just tā stiprās rokas un zināt, ka starp viņu un mēmajām šausmām, ko draudīgi slēpa tumsa, ir šis vīrietis. Kaut arī vi-ņš klusē un cieši raugās uz priekšu.

—  Ai, Ret!— viņa čukstēja un satvēra viņa roku.— Ko mēs būtu darījušas bez jums! Cik labi, ka jūs neesat armijā!

Rets pagriezās un ielūkojās viņai acīs — ielūkojās tā, ka viņa palaida vaļā Reta roku un neviļus novērsās. Viņa skatienā vairs nebija izsmiekla, tikai klajš niknums un kaut kas līdzīgs apjukumam. Bet tad viņa lūpas atkal savilkās nievīgā smīnā un viņš aizgriezās. Vēl ilgu laiku viņi brauca klusējot, palēkdamies uz grambām, tikai mazulis žēli raudāja un Prisija šņaukājās, līdz Skārleta, zaudējusi pacietību, iegrūda Prisijai tik sparīgu dunku sānos, ka tā spalgi iespiedzās un bijīgi aprima.

Beidzot Rets strauji pagrieza zirgu pa labi, un drīz viņi izbrauca platākā, līdzenākā ielā. Neskaidri māju apveidi tumsā

iezīmējās arvien retāk, bet aiz tiem abās pusēs kā melna siena slējās mežs.

—          Nu esam ārā no pilsētas,— Rets dzedri noteica un pievilka grožus.— Šis ir lielceļš, kas ved uz Rafendredi ciemu.

—   Ātrāk, ātrāk! Neapstājieties!

—          Zirgam brīdi jāatpūšas,— Rets atbildēja un, pagriezies pret Skārletu, jautāja — lēni, katru vārdu atdalīdams:— Skārlet, vai jūs vēl arvien neesat atmetusi šo neprātīgo iedomu?

—   Kādu iedomu?

—          Vai jūs vēl arvien gribat aizkļūt līdz mājām? Tā ir tīrā pašnāvība: starp mums un Taru atrodas jenkiju armija un ģenerāļa Lī kavalērija.

Žēlīgais dievs! Vai tiešām viņš pēc visām šausmām, ko viņa šodien pārcietusi, vēl taisās viņu atstāt un nevest mājās?

—          Jā, jā! Ret, lūdzu, brauciet ātrāk! Zirgs nemaz nav tik piekusis.

—          Pagaidiet. Pa šo ceļu jūs nevarat tikt līdz Džonsboro. Tas ved gar sliedēm. Bet pie dzelzceļa uz dienvidiem no Rafendredi ciema šodien visu laiku notiek kaujas. Vai jūs zināt kādu citu ceļu, pa kuru var tikt garām Rafendredi ciemam un ari Džonsboro?

—          Jā, zinu!— Skārletai novēlās kā akmens no sirds.— Netālu no ciema ir zemes ceļš, tas nošķiras no galvenā ceļa uz Džonsboro un stiepjas vairākas jūdzes tālu no tā. Mēs ar tēvu tur bieži esam jājuši. Ceļš ved taisni uz Makintošiein, bet no turienes tikai jūdze līdz Tarai.

—          Labi. Varbūt jums tiešām izdosies apiet ciemu. Ģenerālis Lī tur visu dienu sedz atkāpšanos. Iespējams, ka jenkiji tur vēl nav ielauzušies. Varbūt jums palaimēsies tikt cauri, ja ģenerāļa Lī kareivji jums neatņems zirgu.

—   Man. .. tikt cauri?

—   Jā, jums.— Viņa balss skanēja skarbi.

—   Bet, Ret.. . vai tad jūs mūs neaizvedīsiet?

—   Nē, es jūs šeit atstāšu.

Neticēdama savām ausīm, viņa samulsusi paskatījās apkārt — uz baismīgajām, sarkanīgi zilajām debesīm aizmugurē, uz tumšajiem kokiem, kas viņus ieslēdza no abām pusēm gluži kā cietuma sienas, uz pārējo baiļpilnāin sejām un beidzot uz viņu. Vai viņš nav prātu zaudējis? Vai varbūt viņa pārklausījusies?

Viņš tagad jau neslēpti smīnēja. Viņa redzēja puskrēslā balsnījam viņa zobus, bet acīs zibēja parastais izsmiekls.

—   Atstāsiet mūs? Bet kur. . . kur tad jūs iesiet?

—   Es iestāšos armijā, mana mīļā.

Viņa atvieglota, bet arī sašutusi nopūtās. Kāpēc viņam tieši tagad jādzen joki? Rets iestāšoties armijā! Viņš taču vienmēr bija apsmējis nelgas, kuri ļaujot sev sagrozīt galvu ar bungu rīboņu un skaļām frāzēm un lejot asinis, lai tie, kas gudrāki, varētu iedzīvoties naudā.

—   Ai, kā jūs mani nobaidījāt! Jokdaris tāds! Nu, brauksim tālāk!

—   Mīļā, es nejokoju. Esmu ļoti apbēdināts, Skārlet, ka jūs tā uztverat manu varonības uzplūdu. Kur palicis jūsu patriotisms, jūsu ticība mūsu svētajai lietai? Nu jums ir izdevība man teikt: «Atgriezies mājās ar vairogu vai uz tā!» Bet pasteidzieties, jo man vēl sakāma cildenas varonības pilna runa, iekams aizeju karā.

Viņa pacilātā valoda griezās viņai ausīs. Viņš taču zobojās par viņu! Bet viņai nezin kāpēc šķita, ka viņš zobojas arī par sevi. Ko viņš runā? Par patriotismu, vairogu, aiziešanu karā? Viņš taču nevarēja viņai tik nevērīgi paziņot, ka atstās viņu tumsā uz šā ceļa ar slimu, varbūt mirstošu sievieti, tikko piedzimušu bērnu, aušīgu nēģermeiteni un līdz nāvei pārbijušos mazu puisēnu un ļaus viņai pašai vest viņus visus pāri kaujas laukiem, kur visapkārt jenkiji, dezertieri, apšaudīšanās un diezin kas vēl?

Kādreiz — sešu gadu vecumā — viņa bija nokritusi no koka, nokritusi plakaniski uz vēdera. Viņa vēl atcerējās mirkļus, kad bija gulējusi bez elpas. Tagad, Retā raugoties, viņa jutās tāpat.

—   Ret, jūs tomēr jokojat!

Skārleta satvēra viņu aiz elkoņa un manīja, ka asaras viņai pil uz saliektajiem pirkstiem. Rets paņēma viņas roku un viegli pieskārās tai ar lūpām.

—   Tātad jūs paliekat egoiste līdz pēdējam elpas vilcienam, mana mīļā? Jūs domājat tikai par to, kā paglābt savu ādu, nevis par mūsu slaveno Konfederāciju? Iedomājieties tikai, kā iedvesmotu varoņdarbiem mūsu drosmīgo armiju mana negaidītā stāšanās tās rindās pēdējā — izšķirošajā brīdī!— Viņa balss skanēja pieglaimīgi un reizē izsmējīgi.

—   Ai, Ret!— viņa iesaucās.— Kā jūs varat ar mani tā izrīkoties? Kāpēc jūs mani atstājat?

—   Kāpēc?— Viņš nīgri iesmējās.— Varbūt tās sasodītās sentimentalitātes dēļ, kas mums, dienvidniekiem, nu reiz ir asinīs. Varbūt. .. varbūt tāpēc, ka man kauns. Kā lai zina?

—   Kauns? Nu, protams, jums aiz kauna būtu jāsarkst! Jūs taču mūs te vienus un nevarīgus atstājat uz ceļa!

—  Mīļā Skārlet, jūs neesat nevarīga. Tik pašapzinīga un enerģiska būtne kā jūs nekad nav nevarīga. Dievs lai sarga nabaga jenkijus, ja tie trāpītos jums ceļā!

Viņš nolēca zemē un, kamēr Skārleta apstulbusi skatījās uz viņu, piegāja pie ratiem tajā pusē, kur sēdēja viņa.

—   Kāpiet ārā!— viņš pavēlēja.

Viņa, acis iepletusi, tikai mēmi skatījās. Viņš spēji sagrāba viņu, vienā rāvienā nocēla no bukas un nostādīja sev blakus. Tad parāva dažus soļus tālāk no ratiem. Viņa juta, ka kurpēs iebirusi ceļa grants grauž pēdas. Klusā, smacīgā nakts viņu apņēma kā smags murgs.

—   Es nemaz neprasu, lai jūs mani saprotat vai man piedodat. Tas man vienalga. Es arī pats sevi nesaprotu un nekad sev nepiedošu šo neprātīgo rīcību. Mani uzkurināja mans donkihotisms, kas manī vēl aizvien mīt. Turklāt mūsu skaistajiem Dienvidiem vajadzīgs katrs vīrs. Vai tā neteica varonīgais gubernators Brauns? Starp citu, tas nav svarīgi. Es iestāšos armijā!

Pēkšņi viņš sāka smieties — līksmi, skanīgi, pamodinādams atbalsi meža dziļumā.

—«Tevi mīlēt es tik karsti nevarētu, ja vēl karstāk nemīlētu godu,»— viņš noskaitīja.— Šim gadījumam ļoti piemēroti vārdi, vai ne? Un, protams, daudz labāki par visiem, ko es pats varētu izdomāt šādā brīdī. Es taču tevi mīlu, Skārlet, par spīli tam, ko es tev tovakar, pirms mēneša, jūsmājas verandā teicu.

Viņa gausajā valodā skanēja dziļš maigums, un stiprās, siltās rokas glāstīja viņas kailos elkoņus.

—   Es tevi mīlu, Skārlet, tāpēc ka mēs abi esam tik līdzīgi. Mēs abi esam atkritēji, mīļā, un zemiski egoisti. Mēs nospļaujamies par visu — ja vien mums pašiem klājas labi, lai iet bojā kaut vai visa pasaule!

Reta balss plūda uz viņu no tumsas. Viņa dzirdēja vārdus, bet nesaprata to nozīmi. Viņas gurdais prāts pūlējās apjēgt nežēlīgo patiesību — Rets pamet viņu te, atstāj jenkiju varā. Galvā sita kā ar āmuru: «Viņš mani pamet! Viņš mani pamet!» Taču šī doma neizraisīja nekādas jūtas.

Bet tad Skārleta sajuta viņa rokas sev ap vidukli, ap pleciem, samanīja viņa gurnu stingros muskuļus. Viņa svārku pogas spiedās viņai pie krūtīm. Viņa samulsa un izbijās, atkal viņu pāršalca karsts, satraucošs vilnis un aizskaloja visu, lika aizmirst, kur viņa atrodas un kas notiek apkārt. Skārleta juta, ka viņa skaujās kļūst vārga, nevarīga kā lupatu lelle, bet šīs skaujas bija tik nomierinošas, likās tik drošs patvērums.

—   Vai tu tomēr nepiekāpsies? Atceries, ko tev pirms mēneša teicu? Vai pat briesmas un nāve nevar locīt tavu prātu? Esi taču īsta patriote, Skārletl Tu vari dāvāt skaistas atmiņas mūsu karavīram, kas aiziet nāvē.

Rets skūpstīja viņu. Skārleta juta viņa asās ūsas pieskārāmies savām lūpām, viņa karstās lūpas kļāvās klāt vipas mutei tik kaisli un ilgi, it kā viņam piederētu visa nakts. Čārlzs viņu tā nekad nebija skūpstījis. No Tārltonu un Kalvertu skūpstiem viņai nekad nebija meties karsti un auksti, nekad nebija apreibusi galva. Rets viegli atlieca viņu atpakaļ, viņa lūpas slīdēja viņai pār kaklu zemāk un zemāk, tur, kur kameja saturēja ņiebura izgriezumu.

—   Mīļā. ..— viņš čukstēja,— mīļā…

Tumsā viņa neskaidri samanīja ratus un izdzirda Veida smalko, raudulīgo balstiņu.

—   Māmiņ! Veidam bail!

Viņas gurdajā, miglainajā apziņā pēkšņi uzšķīlās veselā saprāta dzirksts. Viņa uzreiz atcerējās, ko vienu mirkli bija aizmirsusi: viņai arī ir bail, šausmīgi bail, taču Rets, šis nolādētais nelietis, viņu pamet! Turklāt viņam netrūkst nekaunības stāvēt te, ceļa vidū, apvainot viņu un izteikt neķītrus priekšlikumus! Dusmas un naids atdeva viņai spēkus, viņa atgrūda Retu un izrāvās no tā skaujām.

—   Ak jūs nekauņa!— viņa iekliedzās un izmisumā centās atminēties vēl briesmīgākus lamu vārdus, ko mest viņam sejā, tādus, ar kādiem Džeralds bija apsaukājis misteru Linkolnu, Makintošus un savus stūrgalvīgos mūļus,— taču viņai nekas neienāca prātā.— Nešķīstais riebekli!— Un, neatradusi pietiekami pazemojošus apzīmējumus, Skārleta atvēzējās ūn ar pēdējiem spēkiem cirta viņam pliķi, bet sitiens trāpīja viņa lūpas. Viņš atsprāga soli atpakaļ un pielika roku pie lūpām.

—   Ak tā gan,— viņš noteica, un mirkli abi klusēdami tumsā stāvēja viens otram pretī. Skārleta dzirdēja viņa smago elpu un ari savu — tik strauju, it kā viņa būtu pārāk ātri skrējusi.

—   Ļaužu valodām taisnība! Pilnīga taisnība! Jūs neesat nekāds džentlmenis!

—   Vai tik vien, mana mīļā,— tik vien?

Viņa saprata, ka viņš atkal zobojas, un šī doma viņu galīgi satracināja.

—   Prom no manām acīm! Ātrāk! Negribu jūs vairs redzēt! Nekad! Ceru, ka lādiņš ķers jūs un saplosīs gabalu gabalos!

—   Aiztaupi pārējo! Zinu jau, zinu, ko gribi teikt. Varbūt tava sirdsapziņa pamodīsies, kad būšu savu dzīvību nolicis uz tēvijas altāra.

Viņš atkal iesmējās, pagriezās un devās atpakaļ pie ratiem. Tur viņš apstājās, un Skārleta dzirdēja, kā pārvēršas viņa balss, kad viņš — pieklājīgi un godbijīgi kā arvien — vērsās pie Melānijas:

—   Misis Vilksa!

No ratiem bailīgi atsaucās Prisija:

—  Ak dievs, kapteini Batler! Misis Vilksa jau ilgu laiku guļ kā beigta!

—   Taču ne mirusi? Vai viņa elpo?

—   Jā, māster, elpot jau elpo.

—   Varbūt tā viņai arī labāk. Diezin vai viņa visu to būtu pārcietusi, ja palikusi pie pilnas apziņas. Tā ka tu par viņu labi rūpētos, Prisij! Še tev nauda, papūlies neizlikties dumjāka, nekā tu esi.

—   Jā, māster. Paldies, māster.

—   Dzīvojiet sveika, Skārlet!

Viņa zināja, ka viņš pagriezies skatās uz viņu, tomēr neatbildēja. Aiz naida viņai bija sastingusi mēle. Nočirkstēja oļi, un mirkli pustumsā pavīdēja viņa platie pleci. Tad viņš pazuda. Brīdi viņa vēl dzirdēja soļus, tad tie apklusa. Lēni viņa gāja atpakaļ pie ratiem, ceļgali viņai ļodzījās. Kāpēc viņš bija aizgājis, pazudis tumsā, aizgājis karā, kas jau zaudēts, aizgājis tur, kur valda neprāts un sajukums? Kāpēc viņš bija aizgājis — Rets, kam tā patika sievietes un vīns, gardi ēdieni un mīksta gulta, izpriecas, ērtības un baudas? Viņš, kas ienīda Dienvidus un izsmēja nelgas, kas par tiem cīnījās. Bet tagad viņš pats bija gribējis staigāt šos sāpju ceļus, ciest slāpes un izsalkumu, doties bīstamos pārgājienos, kuros briesmas uzglūn uz katra soļa kā vilki atieztiem zobiem. Un šā ceļa galā gaidīja nāve. Viņam nebūt nevajadzēja iet. Viņš bija bagāts un varēja dzīvot bez rūpēm, nekas viņam nedraudēja. Tomēr viņš bija aizgājis un atstājis viņu vienu šajā melnum melnajā naktī jenkiju tuvumā, pametis vienu tālu no dzimtajām mājām.

Tagad viņai ienāca prātā visi tie lamu vārdi, kurus viņa bija gribējusi mest viņam sejā, bet nu jau bija par vēlu. Viņa piespieda galvu pie zirga noliektā kakla un sāka raudāt.

XXIV

Spožie rīta saules stari, izspraukušies cauri koku lapotnei, pamodināja Skārletu. Stīva, salīkusi viņa uztrūkās no neērtā stāvokļa, kādā bija iemigusi, un pirmajā brīdī neatskārta, kur atrodas. Saule žilbināja acis, cietie ratu dēļi spieda muguru, šķērsām pār kājām bija uzvēlies kaut kas smags. Viņa mazliet pacēlās un ieraudzīja Veidu, kas aizmidzis gulēja viņai uz ceļiem. Melānijas kailās kājas gandrīz skāra viņas seju, Prisija gulēja zem bukas, saritinājusies kā melns kaķēns, nolikusi mazuli starp sevi un Veidu.

Un tad Skārleta visu atcerējās. .. Viņa pietrūkās sēdus un steigšus paskatījās apkārt. Paldies dievam, jenkiji nebija redzami! Tātad naktī neviens nebija ievērojis viņu ratus. Nu viņai viss skaidri atausa atmiņā. Baismais brauciens, pēc tam kad Reta soļi bija izskanējuši tumsā, bezgalīgā nakts, tumšais zemes ceļš, tik grambains un bedrains, dziļie grāvji tam abās pusēs, kuros rati bija ieslīdējuši un no kuriem viņa un Prisija baiļu radītiem pārcilvēciskiem spēkiem tos atkal izvilkušas. Viņa atcerējās, kā, šausmās drebēdama, bija stīvo zirgu dzinusi tieši pāri laukiem un tīrumiem, kad izdzirdēja kareivjus nākam un nezināja, vai tie ir savējie vai ienaidnieki. Atcerējās, ka bailēs vai pamirusi, iedomājoties, ka ieklepošanās, šķaudīšanās vai Veida mūžīgās žagas varētu viņus nodot.

Ak vai, šis tumšais ceļš, pa kuru gluži kā rēgi slīdēja klusas ēnas, bija dzirdami tikai zābaku būkšķi mīkstajās smiltīs, iemauktu šķindoņa un aizjūgu iečīkstēšanās! A.k, tas briesmīgais mirklis, kad izmocītais kleperis vairs nejaudāja tālāk iet un pēkšņi apstājās un viņiem garām pajāja kavalērijas vienība, velkot līdzi lauka lielgabalus,— pajāja tik tuvu, ka viņa tos gandrīz varētu aizsniegt ar izstieptu roku! Tik tuvu, ka viņa saoda asu sviedru smaku.

Kad viņi beidzot aizsniedza ciemu, priekšā — tur, kur stāvēja ģenerāļa Lī pēdējais aizklājs un gaidīja atkāpšanās pavēli,— kvēloja daži nometnes ugunskuri. Veselu jūdzi^kārleta trieca zirgu taisni pāri arumiem, līdz ugunis bija palikušas aiz muguras. Tad viņa tumsā bija apmaldījusies un ilgi raudājusi, nevarēdama atrast šauro, tik labi pazīstamo ceļu. Kad viņa beidzot uz tā uzbrauca, zirgs saļima iejūgā, nekustējās un negribēja vairs celties, lai arī viņa un Prisija to stumdīt stumdīja un vilka aiz iemauktiem.

Tad Skārleta bija zirgu izjūgusi un, pati līdz nāvei nogurusi, iekāpusi ratos izstiept sāpošās kājas. Viņa vēl neskaidri atcerējās, ka, miegā laizdamās, bija dzirdējusi Melānijas vārgos čukstus:

—   Skārlet, lūdzu, iedod man padzerties…

—   Ūdens nav…— viņa bija atbildējusi un iegrimusi miegā, vēl šos vārdus lāgā neizteikuši.

Bet tagad bija rīts. Pasaule pletās ap viņu svinīgi klusa un zaļa, zeltainiem saules lāsumiem piebārstīta. Cik tālu sniedza skatiens, neredzēja neviena kareivja. Viņa jutās izsalkusi un izslāpusi, nospiestie locekļi sāpēja. Viņa nobrīnījās — kā gan iespējams, ka viņa, Skārieta O'Hāra, kas pieradusi gulēt tikai dūnu pēļos un linu palagos, nu pārlaidusi nakti uz cietiem dēļiem kā melnā verdzene!

Samiegusi acis spožajā saulē, viņa paskatījās uz Melāniju un izbijās. Melānija gulēja kā sastingusi un bija tik bāla, ka likās mirusi. Izmocītu seju un sajukušiem melniem matiem, kas krita pār to, viņa atgādināja mirušu vecu sievu. Bet tad Skārieta ievēroja, ka Melānijas krūtis lēni cilājas, un saprata, ka arī Melānija pārcietusi šo nakti.

Piesegusi ar roku acis, viņa palūkojās apkārt. Kā redzams, viņi nakti pavadījuši zem kokiem kādas mājas dārzā, jo priekšā starp divām ciedru rindām aizlocījās zvirgzdaina piebraucamā gatve.

«Tā taču Melloriju māja!» viņa priecīgi nodomāja, jo nu draugi un palīdzība šķita tuvu.

Bet visapkārt valdīja nāves klusums. Krūmi un zālājs bija sabradāti un izbraukti, it kā te vesela armija būtu gājusi pāri, zeme izskatījās kā uzarta. Tajā vietā, kur agrāk bija slējusies tik pazīstamā baltā, dēļiem apšūtā māja, Skārieta ieraudzīja tikai granīta pamata gareno, nokvēpušo četrstūri un divus garus skursteņus, kas rēgojās caur koku apsvilušajām lapām.

Viņa nodrebēja un ar pūlēm atvilka elpu. Vai ari Taru viņa ieraudzīs tādu pašu — nopostītu, nāves klusuma apņemtu?

«Par to tagad nedrīkstu domāt,» viņa ātri sev noteica. «Citādi es sajukšu prātā.» Bet viņa nespēja apvaldīt sirdi, kas sitās arvien ātrāk un ātrāk, un katrs pukstiens skubināja: «Mājās, drīzāk mājās!»

Vajadzēja braukt tālāk — uz mājām. Bet vispirms jāatrod ūdens un kaut kas ēdams. Viegli iedunkādama Prisiju, viņa to pamodināja. Prisija, acis izvalbījusi, skatījās apkārt.

—   Ak dievs, mis Skārlet, es jau domāju, ka pamodīšos viņpasaulē!

—   Tur tu tik drīz vēl netiksi,— Skārieta teica, pūlēdamās sakārtot sajukušos matus. Viņas seja un augums jau bija mitri no sviedriem. Viņa jutās netīra un lipīga. Viņai šķita, ka no viņas dvako nelaba smaka. Kleita pa nakti bija ārkārtīgi saburzījusies, un savu mūžu viņa vēl nebija jutusies tik nogurusi un salauzta; pēc abu pēdējo nakšu briesmīgā saspringuma viņai smeldza arī muskuļi, kurus viņa agrāk nemaz nebija jutusi, katra kustība darīja sāpes.

Viņa pameta skatienu uz Melāniju un ieraudzīja, ka tai acis ir vaļā. Drudžainas, iekritušas, slimīgi spožas acis ar tumšiem lokiem. Sausās, sasprēgājušās lūpas pavērās un čukstus lūdza:— Dzert!

—   Celies, Prisij!— Skārleta pavēlēja.— Iesim uz aku, atnesīsim ūdeni.

—   Ai, mis Skārlet, varbūt tur miroņi, varbūt rādās mirušo gari?

—   Tu pati man izlaidīsi garu, ja tūliņ neklausīsi!— Skārleta, zaudējusi pacietību, uzkliedza un stīvi izkāpa no ratiem.

Tikai tad viņa atcerējās zirgu. Ak dievs, ja nu tas kleperis naktī nobeidzies! Kad viņa to izjūdza, tas viņai likās jau pusbeigts. Skārleta metās pie ratu priekšas un ieraudzīja zirgu uz sāniem guļot. Ja zirgs būtu nobeidzies, viņa būtu nolādējusi dievu un turpat nomirusi. Vai bībelē kāds tā jau nebija darījis? Nolādējis dievu un nomiris. Tagad viņa zināja, ko, iespējams, izjutis tas cilvēks. Taču zirgs bija dzīvs, tas smagi elpoja, pievērtās acis asaroja, tomēr tas bija dzīvs. Malks ūdens tam atkal atdos spēkus.

Stenēdama un vaidēdama arī Prisija izkāpa no ratiem un, bailīgi apkārt skatīdamās, sekoja Skārletai pa aleju. Aiz krāsmatām zem lielo koku zariem mēmas un tukšas stāvēja balti nokaļķotās nēģeru būdas. Starp tām un kungu mājas apkvēpušajiem pamatiem viņas atrada aku. Pārjums vēl bija vesels, bet spainis nogrimis dziļi ūdenī. Kopīgiem spēkiem viņas grieza virvi augšā, un, kad no tumšās dzīles pacēlās dzidrais, mirdzošais ūdens, Skārleta pielieca spaini, pieplaka ar lūpām tā malai un sāka kāri dzert, uzšļakstinādama ūdeni sev uz kājām.

Viņa aizgūtnēm dzēra, līdz izdzirda Prisijas raudulīgo balsi:— Mis, man arī gribas dzert!

—   Atraisi virvi, aiznes spaini pie ratiem un padzirdi visus! Atlikušo iedod zirgam! Kā tev liekas, vai mis Mellijai nevajadzētu pabarot bērnu? Tas taču nomirs badā.

—   Ak dievs, mis Skārlet, mis Mellijai nav piena un arī nebūs.

—   Kā tu to zini?

—   Esmu jau daudzas tādas redzējusi.

—   Nesāc nu atkal lielīties! Vakar, kad vajadzēja bērnu saņemt, tu nemaz tik gudra nebiji. Ej ātri, es lūkošu sameklēt kaut ko ēdamu.

Skārleta veltīgi izmeklējās dārzā ābolus. Pirms viņas te bija bijuši kareivji. Kokos vairs nebija augļu, nokritušie lielāko tiesu bija sapuvuši. Viņa salasīja labākos priekšautā un pa irdeno zemi gāja atpakaļ pie ratiem. Viņas seklās kurpes piebira ar granti un sīkiem zvirgzdiem. Kāpēc viņa vakar nebija iedomājusies apaut ciešākas kurpes un uzlikt saules cepuri? Kāpēc nebija paņēmusi līdzi nekā ēdama? Cik muļķīgi izdarījusies! liet viņa jau bija cerējusi, ka Rets Batlers parūpēsies par visu.

Rets! Viņa nospļāvās. Šis vārds vien radīja nelabu garšu mutē. Kā viņa to ienīda, kā nicināja! Un viņa bija stāvējusi tur uz tā ceļa un ļāvusi sevi skūpstīt, un viņai tas pat bija paticis. Droši vien viņai tonakt bija aptumšojies prāts. Cik viņš bija nekrietns!

Atgriezusies pie ratiem, viņa izdalīja ābolus un atlikušos iemeta ratos. Zirgs gan bija piecēlies kājās, bet ūdens to nebija pietiekoši atspirdzinājis. Dienā lopiņš izskatījās vēl daudz nožēlojamāks nekā naktī. Krustu kauli bija izspiedušies kā vecai govij, ribas zem ļengās ādas atgādināja veļas mazgājamo dēli, mugura bija vienos jēlumos. Viņai riebās tam pieskarties, kad viņa to jūdza. Laužņus mutē liekot, viņa redzēja, ka zirgam nav neviena zoba. Cik vecs! Ja Rets viņai bija zadzis zirgu, kāpēc tad nebija izraudzījies labāku? Viņa iekāpa ratos un uzsita zirgam ar stibu pa muguru. Zirgs nosēcās, nosprauslājās un sāka vilkt, bet soļoja tik lēni, ka viņa viegli būtu varējusi kājām aiziet tam garām. Ai, kaut viņai uz kakla nebūtu Melānija, Veids, mazulis un Prisija! Vienā mirklī viņa tiktu mājās. Skriešus aizskrietu uz Taru pie mātes.

Līdz mājām vairs nebija ne piecpadsmit jūdžu, bet vecais ādainis klamzāja tik gausi un to tik bieži vajadzēja pūtināt, ka varēja paiet visa diena, līdz viņi sasniegs Taru. Visa diena! Skārleta raudzījās uz spilgti sarkanajām, dziļi izvagotajām ratu sliedēm. Varēja paiet daudzas stundas, iekāms viņa savām acīm redzēs, vai Tara joprojām stāv savā vietā un vai Elena ir tur. Vēl daudzas stundas viņiem jākratās karstajā septembra saulē.

Viņa paraudzījās atpakaļ un redzēja, ka Melānija aizvērusi uztūkušos plakstus, vairoties no saules. Viņa noņēma cepuri un iedeva to Prisijai.

— Uzliec mis Melānijai uz sejas! Saule spīd viņai taisni acīs.— Taču, noņēmusi cepuri, viņa tūlīt juta, ka saule nežēlīgi dedzina viņas galvu, un nodomāja: «Līdz vakaram būšu raiba kā pērļu vistas ola.»

Nekad savā mūžā viņa nebija bijusi saulē bez cepures un plīvura, nekad nebija turējusi pavadu bez cimdiem, kas pasargāja viņas roku balto ādu. Bet tagad viņa sēž saules svelmē šajos sagrabējušajos ratos, kuros iejūgts pussprādzis zirģelis, sēž netīra, nosvīdusi un izsalkusi un nekas cits viņai neatliek kā gausā gliemeža gaitā vilkties caur šo izpostīto zemi. Vēl pirms dažām nedēļām viņa bija dzīvojusi ērtībās un drošībā. Viņa un visi citi vēl nesen bija domājuši, ka Atlanta nekad nekritīs un Džordžijā nekad nespers kāju ienaidnieks. Bet mākonītis, kas pirms četriem mēnešiem bija izniris ziemeļrietumu pamalē, tagad uzbildis par milzīgu negaisa mākuli un izraisījis tik spēcīgu viesuļvētru, ka tā nomēzusi no zemes virsas pasauli, kurā viņa mitusi, sadragājis viņas drošās, mierīgās dzīves pamatus un iemetis viņu te — šajā klusajā, tukšajā rēgu valstībā.

Vai Tara vēl atrodas savā vietā? Vai vētra, kas brāzās pār Džordžiju, nav nopostījusi un iznīcinājusi arī Taru?

Viņa atkal uzšāva nogurušajam lopiņam ar stibu, veltīgi mēģinādama to skubināt, lai tas ātrāk vilktu ratus, kas ļodzīgiem riteņiem gāzelējās no vienas ceļa malas uz otru.

Nāve bija tepat blakus, tās klātiene jautās visapkārt. Rieta saules staros visi pazīstamie lauki, visas pazīstamās zaļās birztalas likās nedabiski klusas un viesa Skārletas sirdī bailes. Katra tukša, granātu saārdīta māja, kurai viņi brauca garām, katrs dūmenis, kas vientuļi stāvēja sardzē pie apkvēpušu drupu kaudzes, viņu vēl vairāk izbiedēja. Kopš pagājušās nakts viņiem nebija gadījies sastapt nevienu dzīvu radību — nedz cilvēku, nedz dzīvnieku. Viņi bija redzējuši tikai līķus — mirušus cilvēkus, beigtus zirgus un mūļus. .. Uzpūstiem vēderiem tie, mušu apsēsti, gulēja ceļmalā. Bet nekur nevienas dzīvas dvēseles. Nevīteroja putni, tālumā nemāva govis, kokos neiešalcās ne vēsmiņa. Klusumā gausi klabēja tikai zirga pakavi un lāgiem vārgi ieraudājās mazulis.

Visa apkārtne bija dīvainas, baismas burvības varā. Šermuļi pārskrēja Skārletai pār muguru, iedomājoties, ka šī zeme ir kā skaista, mīļa mātes seja, .stinga un rāma pēc pārciestajāim nāves mokām. Kādreiz tik jaukajos mežos tagad klejoja rēgi. Tūkstoši bija krituši kaujās pie Džonsboro. Viņu dvēseles — gan draugu, gan ienaidnieku — raudzījās uz viņu no šīm apburtajām birztalām, kur slīpi saules stari lauzās caur nekustīgo lapotni. Visi skatījās uz viņu aklām, asinīm un sarkaniem putekļiem aizkaltušām, briesmīgām acīm. Skatījās uz viņu un uz viņas pussalūzušajiem ratiem.

— Māt, māt,— viņa čukstēja.— Kaut jel es tiktu līdz mājām, kaut Tara, kā par brīnumu, vēl būtu savā vietā!— Tad viņa varētu iebraukt pa garo aleju, ieiet mājā un ieraudzīt mātes mīļos vaibstus, varētu atkal just svētījošās rokas, kas izkliedētu visas bailes, varētu piekļauties mātes ceļiem un paslēpt seju.

Māte zinātu, ko darīt. Viņa neļautu Melānijai un tās bērnam nomirt. Viņa atgainītu visus rēgus ar savām brīnumdarītājām rokām. Bet māte ir slima, varbūt jau mirst.

Skārleta atkal uzsita zirgam ar stibu pa jēli noberztajiem krustiem. Jābrauc ātrāki Viņi tveicē vilkās jau visu dienu pa šo bezgalīgo ceļu. Drīz satumsīs, tad viņi atkal būs vieni šajā nāves tuksnesī. Skārleta tulznainām rokām savilka grožus un sāka nikni skubināt zirgu.

Kaut viņa tiktu līdz Tarai, līdz Elenas siltajām skaujām! Tad varētu nolikt šo nastu, kas tā nospieda viņas jaunos plecus,— mirstošo sievieti, pusdzīvo mazuli, viņas pašas izsalkušo puisēnu, pārbiedēto nēģermeiteni — viņus visus, kas gaidīja no viņas atbalstu, aizstāvību, viņus visus, kas, raudzīdamies viņas taisnajā mugurā, joprojām paļāvās uz viņas drosmi un spēkiem, nesaprazdami, ka viņa tos jau sen ir zaudējusi.

Pārgurušais zirgs vairs nelikās manām nedz stibas, nedz grožu sitienus. Tas gausi klumburoja, tikko vilkdams kājas, un, kad pakavs atsitās pret lielāku akmeni, nabadziņš sagrīļojās tā, ka šķita — tūlīt nokritīs gar zemi. Krēslai tuvojoties, viņi beidzot bija sasnieguši briesmīgā brauciena pēdējo posmu. Nogriezušies no lauku ceļa, viņi atkal izbrauca uz lielceļa. Līdz Tarai atlikusi vēl tikai jūdze!

Priekšā slējās tumšs dzīvžogs — blīva apeisīnkoku siena, aiz kuras sākās Makintošu dzimtas īpašums. Drīz Skārleta apstādināja zirgu ozolu alejā, kas no ceļa veda uz vecā Engusa Makintoša māju. Biezajā krēslā viņa pūlējās ieskatīties caur abām veco ozolu rindām. Viss grima tumsā. Nedz mājā, nedz tās apkārtnē neredzēja gaismu. Kad acis aprada ar tumsu, viņa saskatīja ainu, ko šajā briesmīgajā dienā jau bija paguvusi iepazīt: divus garus dūmeņus — kā milzīgi kapakmeņi tie pacēlās pāri otrā stāva krāsmatām — un izsistu logu ailes, kas mēmi rēgojās drupu sienās.

—   Hallo!— Skārleta iesaucās, cik skaļi varēja.— Hallo!

Prisija pārbijusies raustīja viņu aiz rokas. Viņas acis šausmās

griezās kā baltas spoles.

—   Nesauciet, mis Skārlet, lūdzu, nesauciet!— viņa drebošā balsī čukstēja.— Nevar tak zināt, kas atbild!

Ak dievs! Skārletai pārskrēja salti drebuļi. Meitenei taisnība. Diezin kas varēja parādīties tur — no gruvekļiem!

Viņa skubināja zirgu tālāk.

Makintošu mājas aina bija izgaisinājusi viņas pēdējo cerību. Māja bija izpostīta, nodedzināta, pamesta — tāpat kā visas mājas, kurām viņa šodien braukusi garām. Tara bija tikai pusjūdzi tālāk, bet pie šā paša ceļa — ceļa, pa kuru gājusi ienaidnieka armija. Arī Tara droši vien nolīdzināta ar zemi! Viņa atradīs tikai apdegušu ķieģeļu kravatas un zvaigznes, kas spīdēs pār iebrukušo jumtu, un klusumu, tādu pašu kā visur — kapa klusumu. Elerta un Džeralds, māsas, aukle, nēģeri — diezin kur viņi visi atrodas tagad!

Kāpēc viņa bija tik neprātīgi rīkojusies? Un kāpēc gluži kā bez jēgas vedusi līdzi Melāniju ar mazuli? Labāk bija nomirt turpat Atlantā nekā saules tveicē visu dienu mocīties drebelīgos ratos, lai pēc tam nomirtu pie Taras klusajām drupām.

Taču Ešlijs bija uzticējis Melāniju viņas gādībai. «Rūpējies par viņu.» Ai, tā brīnišķīgā un mokpilnā diena, kad Ešlijs viņu atvadoties bija noskūpstījis, iekams šķīries no viņas uz mūžu! «Apsoli to man!» Un viņa bija apsolījusi. Kāpēc viņa bija sasaistījusi sevi ar šo solījumu, divkārt apgrūtinošu tagad, kad Ešlija vairs nebija? Pat šobrīd, šajā bezcerības pagurumā, viņai vēl pietika spēka ienīst Melāniju un tās bērna žēlo, pīkstulīgo balstiņu, kas arvien retāk un vārgāk ieskanējās klusumā. Bet viņa bija devusi Ešlijam vārdu, un tagad Melānija un mazulis bija atkarīgi no viņas tāpat kā Veids un Prisija. Viņai bija viņu dēļ jāpūlas un jācīnās līdz pēdējam elpas vilcienam. Viņa varētu atstāt Melāniju Atlantā, ievietot slimnīcā un pati braukt uz Taru. Bet kā viņa pēc tam skatītos Ešlijam acīs, vienalga, zemes virsū vai debesīs, kā pateiktu, ka atstājusi tā sievu un bērnu likteņa varā?

Ak, Ešlij! Kur viņš tagad bija, kad viņa ar tā sievu un bērnu mocījās pa šo tumšo, rēgu pilno ceļu? Vai vēl bija dzīvs un šajā mirklī domāja par viņu, vārgdams Rokailendas cietumā? Vai arī sen miris un trūd kādā grāvī kopā ar citiem baku sērgā mirušiem konfederātiem?

Nervi Skārletai bija saspringti kā stīgas, un viņa gandrīz vai zaudēja samaņu, kad ceļmalas krūmājā pēkšņi kaut kas iečabējās. Prisija spalgi iekliedzās un metās garšļaukus ratu dibenā, uzkrizdama virsū mazulim. Melānija vārgi sakustējās un taustījās apkārt, meklēdama savu bērnu, bet Veids aizmiedza acis un sarāvās čokurā, pārāk nobijies, lai raudātu. Tad krūmi nobrikšķēja zem smagiem soļiem, un viņi izdzirda gari stieptu, žēlu māvienu.

—   Tā taču govs,— Skārleta noteica no bailēm aizlūzušā balsī.— Neesi tik aušīga, Prisij, tu gandrīz nospiedi mazo un izbiedēji mis Melliju un Veidu!

—   Tas ir spoks!— Prisija spiedza, aiz pārbīļa uzmetusi kūkumu.

Skārleta pagriezās uz sēdekļa, pacēla stibu, ko lietoja par pātagu, un uzcirta Prisijai pa muguru. Viņa pati jutās tik nobijusies un bezpalīdzīga, ka, redzot Prisijas izbailes, zaudēja savaldu.

—  Nāc sēdies savā vietā, muļķe,— viņa uzsauca,— citādi tev pamatīgi sadošu!

Prisija šņukstēdama pacēla galvu, paskatījās pāri ratu malai un redzēja, ka tā tiešām ir govs: brūnbalta raibaļa stāvēja un skatījās uz viņiem lielām, baiļpilnām acīm. Plati atvērusi muti, govs atkal žēli iemavās — it kā aiz sāpēm.

—   Varbūt tā ievainota? Tik dīvaini mauj.

—  Šķiet, ka tā ilgi nav slaukta, tāpēc mauj,— Prisija, mazliet atguvusies, atbildēja.— Droši vien Makintošu govs, nēģeri iedzinuši to mežā, lai jenkiji nedabū.

—  Mēs to ņemsim līdzi,— Skārleta acumirklī nolēma.— Tad mums būs piens mazajam.

—   Kā tad mēs to varēsim, mis Skārlet?— Prisija iebilda.— Mēs nevaram govi ņemt līdzi, ja tā ilgi nav slaukta. Redz, kāds tai piebriedis tesmenis, tūlīt plīsīs pušu.

—   Novelc apakšsvārkus, saplēs tos un piesien govi ratu pakaļpusē!

—   Ai, mis Skārlet, man tak jau veselu mēnesi nav apakšsvārku, bet, ja būtu, es neparko ar tiem nesietu govi. Es nekad neesmu darījusies ap govīm, man bail no tām.

Skārleta nometa grožus un pacēla svārku malu. Mežģīnēm apšūtie apakšsvārki bija pēdējais labais apģērba gabals, kas viņai vēl palicis. Viņa atraisīja viduklī lentīti un novilka baltos lina apakšsvārkus, bez žēlastības raudama aiz zīda mežģīnēm. Linaudumu un mežģīnes Rets viņai bija atvedis no Nasas, kad viņam pēdējo reizi bija izdevies ar savu kuģi tikt cauri blokādei. Un viņa veselu nedēļu bija šuvusi šos apakšsvārkus. Daudz nedomādama, viņa satvēra tos aiz stērbeles, paraustīja, mēģinādama saplēst, tad sadīrāja ar zobiem vīles un noplēsa platu strēmeli. Viņa nikni plosījās ar rokām un zobiem, līdz apakšsvārki bija sapluskāti lupatu lupatās. Pēc tam viņa cieši sasēja visas strēmeles kopā, lai gan pirksti viņai bija grožu noberzti asiņaini un rokas nogurumā drebēja.

—   Ej piesien govi aiz ragiem!— viņa pavēlēja Prisijai.

Bet meitene iespītējās.

—   Man briesmīgi bail no govīm, mis Skārlet, nekad neesmu tām tuvumā bijusi — es neesmu no sētas nēģeriem, esmu no mājas nēģeriem.

—  Tu esi no visstulbākajiem melnajiem, un tēvs izdarījis lielu kļūdu, tevi nopirkdams,— Skārleta gurdi noteica, viņai vairs nebija spēka pat dusmoties.— Līdzko es drusciņ atvilkšu elpu, tad tev kārtīgi sadošu pa ādu.

«Tā,» viņa nodomāja, «nu esmu nēģeri nosaukusi par «melno», māmiņai tas ļoti nepatiktu.»

Prisija, acis izbolījusi, paskatījās vispirms uz savas kundzes bargo seju, tad — uz govi, kas žēli māva. Acīmredzot Skārleta viņai likās mazāk bīstama, un viņa nekustēja no vietas, pieķērusies pie ratu malas.

Skārleta ar pūlēm norausās no sēdekļa. Prisija te nebija vienīgā, kas baidījās no govīm. Ari Skārleta no tām vienmēr bija baidījusies, pat vislēnākā govs viņai iedvesa šausmas, bet, šoreiz viņa nevarēja padoties muļķīgām bailēm, kad no visām pusēm draudēja briesmas. Par laimi, govs bija ļoti lēnīga. Savās mokās tā bija meklējusi cilvēku palīdzību un tagad mierīgi ļāva Skārletai apsiet apakšsvārku strēmeles ap ragiem. Šā paštaisītā saistīkļa otru galu viņa nemākulīgi, tomēr pietiekami stingri piesēja ratu pakaļpusē. Viņa taisījās atkal kāpt uz bukas, bet, pēkšņi sajutusi nelabumu, sagrīļojās un pieķērās pie ratu malas.

Melānija atvēra acis, ieraudzīja Skārletu stāvam blakus un nočukstēja:

—   Mīļā, vai esam jau mājās?

Mājās! Skārletai saskrēja asaras acīs. Melānija vēl nenojauta, ka māju nemaz vairs nav, ka viņas ir pilnīgi vienas nežēlīgajā, prātu zaudējušajā pasaulē.

—   Vēl ne,— viņa atbildēja, cik mierīgi varēdama, lai arī kamols spiedās kaklā,— bet drīz būsim. Es nupat atradu govi, nu mums būs piens tev un mazajam.

—   Mans nabaga bērniņš,— Melānija nočukstēja. Viņas roka pasniedzās pēc bērna, bet nevarīgi atkrita.

Vajadzēja krietni piepūlēties, lai atkal uzraustos uz bukas, taču Skārleta beidzot tika augšā un satvēra grožus. Bet zirgs stāvēja, galvu nokāris, un nebija izkustināms no vietas. Skārleta bez žēlastības sita tam ar stibu. «Dievs man piedos,» viņa nodomāja, «ka es situ šo nomocīto lopiņu. Ja arī ne, vienalga.» Galu galā līdz Tarai palikusi tikai ceturtdaļa jūdzes, tur zirgs varēs izlaist garu kaut vai ilksīs.

Beidzot tas gausi sāka kustēties, rati čīkstēja, un, ik soli liekot, govs žēli māva. Nelaimīgā lopa balss Skārletu tā ērcināja, ka viņa jau grasījās apturēt zirgu un palaist govi atkal vaļā. Kāds labums no govs, ja Tarā viņi vairs neatradīs nevienu dzīvu dvēseli? Slaukt viņa neprata, un, ja ari prastu, diezin vai govs ļautu tagad pieskarties savam sāpīgajam, uzbriedušajam tesmenim. Bet, ja nu viņai pieder govs, tad tā jāsaglabā. Varbūt nekas cits šajā pasaulē viņai vairs nepieder.

Kad viņi beidzot tuvojās lēzenajam pauguram, aiz kura ielejā bija Tara, Skārletai asaras aizmigloja acis. Viņai saplaka drosme. Nemūžam vārgais zirgs neuzvilksies pakalnā! Senāk, kad viņa te bija auļojusi savas straujās ķēves mugurā, nogāze

viņai vienmēr bija likusies pārāk lēzena. Kāpēc tā tagad kļuvusi tik stāva? Zirgs neuzvilksies ne tiktāl, lai Tara kļūtu redzama. Nekad šis ādainis netiks kalnā ar smago vezumu.

Viņa lēnām notrausās no bukas un paņēma zirgu aiz iemauktiem.

—   Kāp ārā, Prisij!— viņa uzsauca.— Ņem Veidu, nes viņu vai ved līdzi kājām. Mazo noliec blakus mis Melānijai.

Veids sāka šņukstēt, un Skārleta uztvēra vārdus:

—   Tumšs. . . Veidam bail. . .

—   Mis Skārlet, es nevaru paiet, man kājas vienās tulznās, kurpes berž. . . Mēs ar Veidu tak esam tik viegli. . .

—   Kāp ārā, citādi es tevi vilkšus izvilkšu un atstāšu vienu te tumsā! Ātrāk!

Prisija ieraudājās un bailīgi paskatījās uz tumšajiem kokiem, kas slējās ceļa abās pusēs. Kas varēja zināt, vai tie nesaķers un nenožņaugs viņu, kad viņa izkāps no drošajiem ratiem. Tomēr viņai vajadzēja pārvarēt bailes, nolikt mazuli Melānijai blakus, izkāpt no ratiem un izcelt arī Veidu. Puisēns šņukstēja un spiedās viņai klāt.

—   Apklusini viņu, es to vairs nevaru paciest!— Skārleta teica, paņēma zirgu aiz iemauktiem un vilka uz priekšu.— Saņemies, Veid, neraudi, citādi dabūsi pērienu.

«Kāpēc gan dievam ienācis prātā radīt bērnus,» viņa sapīkusi nodomāja, kad uz grambainā ceļa viņai samežģījās kāja. «Bērni ir dumji, apnicīgi, pinkšķīgi un vienmēr aprūpējami radījumi, kas tikai pinas pa kājām.» Galīgi pārguruši, viņa juta tikai īgnumu pret pārbiedēto bērnu, kas, pieķēries Prisijai pie rokas, tenterēja tai blakus un nemitīgi šņaukājās. Kā viņa bija varējusi laist tādu pasaulē? Un vēl vairāk viņa brīnījās par to, ka reiz bijusi Čārlza Hamiltona sieva.

—   Mis Skārlet!— Prisija čukstēja, sagrābusi viņu aiz rokas. — Nebrauksim uz Taru! Tur neviena nav, visi prom, varbūt pagalam. Mana memmīte un visi. . .

Pašas domu atbalss Skārletu pavisam saniknoja, viņa atgrūda Prisijas roku.

—   Dod man Veidu! Un pati paliec! Tupi te!

—   Nē, mis, nē!

—  Tad stāvi klusu!

Cik lēni tas kleperis velkas! Skārletas roka kļuva mitra no slienām, kas tecēja no zirga purna. Viņa atcerējās rindu no dziesmas, ko ar Retu Batleru reiz bija dziedājusi: «Pāris dienu panes smago nastu vēl. . .»

Nākamo rindu viņa neatcerējās. «Vēl dažus soļus,» viņai galvā dūca, «vēl dažus soļus panes šo nastu. . .»

Beidzot viņi bija tikuši augšā pa nogāzi un lejā ieraudzīja Taras ozolus — augsta, tumša blīva pacēlās pret gandrīz melnajām vakara debesīm. Skārleta saspringti lūkojās, vai kaut kur nepamirdz gaisma. Bet visapkārt bija tumšs.

«Tur neviena vairs nav,» teica viņas sirds, un krūtīm uzgūla svina smagums. «Neviena!»

Viņa iegrieza zirgu alejā. Savijušies ciedru zari klājās pār galvu un ietina visu biezā tumsā. Urbdamās ar acīm šajā melnumā, viņa ieraudzīja.. . Ieraudzīja? Varbūt nogurušās acis viņu vīla? Starp kokiem neskaidri pavīdēja māias baltās sienas. Viņas dzimtās mājas! Mīļās baltās sienas, logi ar plīvojošiem aizkariem, plašie lieveņi — vai tiešām tas viss bija tur, tumsā, viņas acu priekšā? Vai arī nakts viņai žēlīgi slēpa tikpat briesmīgu posta ainu kā Makintošu mājas drupas?

Aleja likās bezgalīga. Zirgs, lai arī Skārleta to vilktin vilka aiz iemauktiem, stūrgalvīgi gausināja soļus. Skārleta cieši raudzījās tumsā. Šķita, ka jumts vēl vesels. Nē, tas viņai tikai tā likās. Karš taču nežēloja neko — kāpēc lai žēlotu viņas māju, kaut arī tā celta uz mūžīgiem laikiem?

Izplūdušie apveidi kļuva skaidrāki. Skārleta raušus rāva zirgu uz priekšu. Jā, tur tumsā balto ja sienas. Tās nebija apdegušas un nokvēpušas. Tara palikusi vesela! Skārleta palaida vaļā iemauktus un skriešus metās uz māju, iepletusi rokas, it kā gribēdama to apskaut. Tad viņa ieraudzīja kādu ēnu; iznirusi no tumsas, tā apstājās uz lieveņa kāpnēm. Tara nav pamesta, kāds ir mājā!

Viņai izlauzās prieka sauciens, bet pamira uz lūpām. Māja bija tik dīvaini tumša, tik dīvaini klusa, vientuļais stāvs uz lieveņa kāpnēm nepakustējās, neteica ne vārda. Kas šeit notika? Māja bija vesela, neizpostīta, tomēr te valdīja tāds pats nāves klusums, kāds klājās pār drupām. Beidzot tumšais slāvs sakustējās. Gausiem, smagiem soļiem tas kāpa lejā.

—   Tēt?— Skārleta nočukstēja un nezināja, vai ticēt savām acīm.— Tā esmu es — tava meita Ketija Skārleta. Es atgriezos mājās.

Džeralds klusējot lēnām, gluži kā mēnessērdzīgs nāca viņai pretī, pievilkdams stīvo kāju. Viņš pienāca pavisam tuvu un apstājies stingi skatījās uz viņu, it kā noturētu par parādību. Tad viņš izstiepa roku un uzlika to viņai uz pleca. Skārleta juta, kā trīc viņa roka, šķita, ka viņš lēnām pamostas no smaga miega un pamazām sāk apjaust īstenību.

—   Meita,— viņš ar pūlēm izteica.— Mana meita.

Un atkal apklusa.

«Ak dievs, viņš taču jau pavisam novecojis,» Skārleta neviļus nodomāja.

Džeralda pleci bija salīkuši. Sejā, ko Skārleta tumsā tikai neskaidri saredzēja, vairs nebija ne miņas no Džeralda nevaldāmā dzīvīguma, un acīm, kuras tagad tik cieši raudzījās viņā, bija tāda pati trula baiļu izteiksme kā mazajam Veidam, Džeralds tagad bija tikai salauzts vecs vīrs.

Baismās no kaut kā nezināma viņai sažņaudzās sirds. Nezināmais līda viņai klāt no tumsas, bet viņa stāvēja un, kā valodu zaudējusi, skatījās uz tēvu, kaut arī simtiem jautājumu kaisa uz viņas lūpām.

No ratiem atkal atskanēja klusas, žēlas raudas, un Džeralds ar pūlēm izrāvās no sastinguma.

—          Tā ir Melānija ar savu mazuli,— Skārleta steigšus čukstēja.— Viņa ir ļoti slima… Es viņu atvedu līdzi — pie mums.

Džeralds nolaida roku, ko bija uzlicis viņai uz pleca, un izslējās. Kad viņš lēni soļoja pie ratiem, viņā jautās kaut kas no senākā viesmīlīgā Taras saimnieka, kas iet saņemt ciemiņus, un viņš izrunāja vārdus, kuri iznira no atmiņu dzīlēm:

—   Māsīca Melānija!

Melānija kaut ko vārgi nomurmināja.

—          Māsīca Melānija, tavas mājas nu ir šeit. Divpadsmit Ozoli nodedzināti. Mēs ar prieku dodam tev pajumti.

Doma par to, kādas mokas Melānija izcietusi, Skārletu atjēdzināja, un viņa sāka rīkoties. Vajadzēja apguldīt Melāniju un mazuli gultā un izdarīt daudz ko neatliekamu.

—   Viņa nevar paiet, viņa jāienes mājā.

Atskanēja soļi, kāds tumšs stāvs iezīmējās uz durvju sliekšņa. Porks noskrēja pa lieveņa kāpnēm.

—   Mis Skārlet! Mis Skārlet!— viņš sauca.

Skārleta satvēra viņa rokas. Porks — neatņemama Taras daļa, tuvs kā šās mājas sienas un gaiteņi! Viņa juta karstas asaras uz rokām, kad Porks tās neveikli glāstīja un raudādams teica:

—   Kāds prieks, ka esat atkal mājās, mis! Kāds prieks. . .

Arī Prisija sāka raudāt un nesakarīgi murmināt:

—   Pork! Labais Pork!

Pieaugušo aizkustinājums mazo Veidu iedrošināja, un viņš iečinkstējās:

—   Veidam gribas dzert!

Taču Skārleta ātri visus izrīkoja:

—          Ratos ir Mellija ar mazuli. Pork, tev viņa ļoti uzmanīgi jāuznes viesistabā! Prisij, ņem mazo, ienes mājā un ieved arī Veidu! Iedod Veidam dzert! Vai mammīte mājās, Pork? Lai

viņa nāk šurp, man viņa vajadzīga.— Skārletas pavēlošā balss tūlīt pakļāva Porku, viņš piegāja pie ratiem un sāka ap tiem darīties. Melānija ievaidējās, kad Porks viņu pacēla no pēļa, uz kura viņa tik daudzas stundas bija nekustīgi gulējusi. Viņa ļāvās Porka spēcīgajām rokām un nolieca galvu viņam pie pleca kā bērns. Prisija viņam sekoja pa platajām lieveņa kāpnēm, nesot uz vienas rokas zīdaini, bet aiz otras velkot līdzi Veidu. Viņi nozuda tumšajā priekštelpā.

Skārletas savainotie pirksti drudžaini satvēra tēva roku.

—   Tēt, vai viņām ir labāk?

—   Meitenēm ir labāk. ..

Tad iestājās klusums, un Skārletas apziņā ieurbās kāda doma, pārāk briesmīga, lai to ietvertu vārdos. Viņa nevarēja un nevarēja izteikt šo jautājumu. Viņa rija siekalas un kustināja lūpas, it kā kakls pēkšņi būtu aizžņaugts. Vai tāpēc mājā valda tāds nāves klusums? It kā viņas neizteiktajam jautājumam atbildot, Džeralds ierunājās.

—   Tava māte. ..— viņš izstomīja un atkal apklusa.

—   Māmiņa?. ..

—   Vakar viņa nomira.

Cieši pieķērusies tēvam pie rokas, Skārleta iegāja plašajā priekštelpā, kurā katru kaktiņu pazina kā savus piecus pirkstus. Pat tumsā viņa neuzgrūdās nevienam no krēsliem ar augstajām atzveltnēm, neaizķēra nevienu tukšo ieroču statīvu, nevienu vecās bufetes ķetnveidīgo kāju; pārvarīgs spēks lika viņai traukties uz mazo kabinetu mājas viņā galā, kur Elena diendienā sēdēja un pārbaudīja neskaitāmos rēķinus. Un Skārletai likās — tikko viņa pārkāps pār šās istabas slieksni, Elena, kā vienmēr, sēdēs tur pie sekretāra; viņa pacels acis, noliks zoss spalvu un, krinolīnam nošalcot, piecelsies, lai maigi apskautu savu izmocīto meitu. Elena nevarēja būt mirusi, kaut arī tēvs to nemitīgi atkārtoja kā papagailis iemācītu teikumu: «Vakar viņa nomira. Vakar viņa nomira. ..»

Savādi, ka Skārleta tagad nejuta nekā, tikai nogurumu, smagu kā dzelzs važas, un izsalkumu, no kā ļodzījās kājas. Par māti viņa domās vēlāk. Tagad to nedrīkst, citādi viņa sāks bezjēdzīgi gausties kā Džeralds vai aizvilkdamās raudāt kā Veids.

Porks steidzās Skārletai pretī pa tumšajām kāpnēm — tā nosalis dzīvnieks tiecas pie uguns.

— Kāpēc nedeg gaisma, Pork?— Skārleta jautāja.— Kāpēc māja tik tumša? Atnes sveces!

—  Viņi pievāca visas sveces, atstāja tikai vienu. To mēs dedzinām tikai tad, kad tumsā kas jāsameklē, bet no tās palicis tikai galiņš. Kad jāapkopj mis Kerīna un mis Suelena, mammīte iztaisa degli no lupatas, ieliek bļodiņā ar taukiem, un tas deg.

—  Atnes to sveces galu!— Skārleta pavēlēja.— Noliec to mātes. . . mazajā kabinetā.

Porks steigšus devās uz ēdamistabu, bet Skārleta, paņēmusi tēvu zem rokas, pa tumsu aiztaustījās līdz mātes istabiņai un ieslīga sofā. Džeralda roka, nevarīga un bezspēcīga, joprojām turējās viņas elkonī, turējās paļāvīgi kā bērna vai vārga sirmgalvja roka.

«Viņš galīgi novecojis, sabrucis un novecojis,» Skārleta atkal nodomāja un nobrīnījās, kāpēc tas viņu neaizkustina.

Istabā atspīdēja trīsulīga gaisma — Porks ienāca, augstu pacēlis sveces galu, kas bija pielipināts pie apakštases. Tumšā telpa atdzīvojās. Izsēdētā vecā sofa, augstais sekretārs ar daudzajām atvilktnēm, bāztin piebāztām ar Elenas skaistā, smalkā rokrakstā aprakstītiem papīriem, kokgriezumiem rotātais krēsls, nobružātais paklājs — viss bija kā senāk, nebija tikai pašas Elenas, nebija citronu verbēnas vieglās smaržas un tumšo, ieslīpo acu liegā skatiena. Skārleta juta, ka sāk smeldzēt sirds, tajā cirstā dziļā brūce sākumā bija viņu apdullinājusi, notrulinājusi viņas jutekļus, bet nu sāpes atkal pamodās. Taču viņa nedrīkstēja ļaut tām tagad pamosties. Viss mūžs viņai vēl priekšā, sirds varēs diezgan izsāpēties. Bet tikai ne tagad! Žēlīgais dievs, tikai ne tagad!

Viņa ieskatījās Džeralda sejā. Pirmo reizi savā mūžā viņa redzēja tēvu neskuvušos. Vēl nesen sārtā, gludā seja tagad bija pelnu pelēkumā un sirmu bārdas rugāju klāta. Porks iesprauda sveci lukturī un piegāja pie Skārletas. Viņai pēkšņi likās, ka Porks uzliks galvu viņai uz ceļiem un gaidīs, lai viņa to noglāsta kā vecu, uzticīgu suni.

—   Pork, cik mums vēl palicis nēģeru?

—   Mis Skārlet, tie nelieši nēģeri aiztnukuši kur kurais. Viens pat aizskrēja līdzi jenkijiem. ..

—   Cik vēl palikuši?

—   Es un mammīte. Viņa caurām dienām kopj jaunās mis. Bet Dilsija sēž pie viņām tagad — pa nakti. Mēs trīs, mis Skārlet.

Tikai trīs! Un agrāk bija simts. Skārleta gurdi pacēla galvu — viņai sāpēja sprands. Viņa apzinājās, ka balsij jāskan stingri. Pašai par brīnumu viņa izrunāja vārdus tik dabiski un

mierīgi, it kā kara nekad nebūtu bijis, it kā viņa vēl tagad ar vienu rokas mājienu varētu sapulcināt ap sevi desmit kalpotāju.

—   Pork, es esmu izsalkusi. Vai mājā ir kaut kas ēdams?

—   Nē, mis, viņi visu atņēma.

—   Bet sakņu dārzā?

—  Tur viņi ganīja savus zirgus.

—   Arī pakalnā, kur aug batātes?

Porka biezās lūpas savilkās tādā kā priecīgā smaidā.

—          Mis Skārlet, batātes biju pavisam aizmirsis. Tām tur vēl jābūt. Jenkiji taču nesēj jamsu un domā, ka tās ir kaut kāds meža augs.

—          Drīz uzlēks mēness. Aizskrej turp, izroc dažas batātes un izcep. Vai kukurūzas miltu nemaz nav? Un kaltētu pupu? Vistu arī nav?

—          Nē, mis, nē, nē, mis. Visas vistas viņi uzreiz neapēda, atlikušās piesēja pie segliem.

Viņi.. . Viņi.. . Vai tam nemaz nebūs gala, ko viņi te izdarījuši. Vai viņiem nepietika ar dedzināšanu un slepkavošanu? Vai vajadzēja likt vēl sievietēm un bērniem mirt badu šajā izpostītajā zemē?

—          Mis Skārlet, man ir āboli. Mammīte" tos noslēpa pagrabā zem grīdas. Šodien mēs tos ēdām.

—          Atnes ābolus un tad ej izroc batātes! Ai, Pork, esmu savārgusi. Vai pagrabā vēl palicis vīns — vienalga, kaut vai kazeņu?

—   Ai, mis Skārlet, pagrabu viņi iztukšoja pirmo.

Skārletai pēkšņi metās tumšs gar acīm: izsalkums, bezmiega

nakts, nogurums un satriecošā vēsts — viss viņu ietekmēja reizē, un viņa pieķērās pie sofas rozēm grieztās paroceS.

—          Tātad nav vīna. ..— viņa nomurmināja un atcerējās neskaitāmās pudeļu rindas pagrabā. Tad viņai vēl kaut kas iešāvās prātā.

—          Pork, kur palicis kukurūzas viskijs ozola muciņā, ko tēvs ieraka zem lapenes?

Melnajā sejā atkal pavīdēja tāds kā smaids — priecīgs un cieņas pilns.

—          Ai, mis Skārlet, mucu biju pavisam aizmirsis. Bet, mis Skārlet, tas viskijs dzeršanai vēl neder. Tikai gadu gulējis, un viskijs vispār nav priekš dāmām.

Porks ir tāds pats kā visi nēģeri. Neko pats nesajēdz, tikai atkārto to, ko dzirdējis. Un tādus jenkiji nu sadomājuši atbrīvot!

—          Šai dāmai un viņas tēvam tas būs pašā laikā. Izroc tūliņ muciņu, Pork, atnes divas glāzes, piparmētras un cukuru, es tūliņ pagatavošu labu dzērienu.

Viņš pārmetoši paskatījās Skārletā.

—          Mis Skārlet, mums Tarā sen vairs nav cukura, un zirgi ;ipēduši piparmētras, un glāzes viņi visas sasita.

«Ja viņš vēlreiz pieminēs «viņus», es sākšu kliegt,» Skārleta nodomāja, bet skaļi teica:

—          Atnes viskiju, mēs to dzersim tāpat.— Tad viņa Porku vēlreiz pasauca atpakaļ.— Pagaidi, Pork, aizmirsu pašu galveno! Es atvedu zirgu un govi. Govs steidzīgi jāizslauc! Nojūdz un padzirdi zirgu! Saki mammītei, lai apkopj un piesien govi. Mis Melānijas bērns nomirs, ja nedabūs pienu un…

—   Vai tad mis Melānija pati.. .— Porks kaunīgi apklusa.

—          Mis Melānijai nav piena.— Žēlīgais dievs, māte būtu paģībusi, dzirdot šos vārdus.

—          Mis Skārlet, mana Dilsija var pabarot arī mis Mellijas bērnu. Dilsijai nupat piedzima bērns, piena viņai pietiks abiem.

—   Jums atkal bērns, Pork?

Bērni, bērni, bērni… Kāpēc dievam vajadzīgs tik daudz bērnu? Bet dievs jau tos nerada, tos rada muļķīgie cilvēki.

—   Jā, mis, dūšīgs melns puika.

—          Saki Dilsijai, ka es pati aprūpēšu māsas. Lai viņa pabaro Mellijas mazuli un palīdz arī mis Mellijai. Un mammīte lai izslauc govi un ieved stallī nabaga zirdziņu.

—          Staļļa nav, mis Skārlet, viņi to sacirta malkā un sadedzināja ugunskurā.

—          Beidz reiz uzskaitīt, ko viņi izdarījuši! Izroc viskiju un atnes batātes!

—   Mis Skārlet, kā tad es tumsā rakšu?

—   Paņem pagali, noplēs skalu!

—   Nekādu pagaļu vairs nav. Viņi visu malku. ..

—   Nu tad izlīdzies citādi, vienalga, kā! Pasteidzies!

Izdzirdis, ka viņas balss ieskanas skarbāk, Porks ātri nozuda,

un Skārleta palika viena ar Džeraldu. Viņa viegli noglāstīja tēva ceļgalu. Kā viņš novājējis! Cik viņam agrāk bija stingri, muskuļaini gurni! Kaut kas jādara, lai izrautu viņu no šīs trulās vienaldzības. Bet vēlāk, kad viņa pati atgūs spēkus.

—   Kāpēc tad viņi nenodedzināja Taru?

Džeralds klusēdams skatījās uz viņu, it kā nebūtu dzirdējis jautājumu, un viņa to atkārtoja.

—          Kāpēc?— Viņš kaut ko nesakarīgu nomurmināja. Tad skaidrāk sacīja:— Viņi te iekārtoja savu štābu.

—   Jenkiji? Savu štābu? Mūsu mājā?

Viņai likās, ka mīļās sienas būtu apgānītas. Šajā svētajā mājā, kur bija dzīvojusi Elena…

—   Jā, meit, tā bija. Vispirms mēs redzējām dūmus paceļamies aiz upes — pār Divpadsmit Ozoliem. Mis Mīlulīte un mis Indija ar dažiem nēģeriem bija aizbraukušas uz Meikonu, par viņām mēs neuztraucāmies. Bet mēs uz Meikonu nevarējām braukt. Meitenes bija ļoti slimas, un tava māte. . . Nē, mēs nevarējām braukt. Mūsu nēģeri aizbēga, nezinu, kur. Paņēma ratus un mūļus. Palika tikai mammīte, Dilsija un Porks. Mēs nekur nevarējām aizbēgt.. . meiteņu dēļ. . . tavas mātes dēļ. . .

—   Jā, jā. . .— Kaut viņš nerunātu par māti! Vienalga, par ko, tikai ne par māti! Pat ja ģenerālis Šermans būtu ierīkojis štābu mātes kabinetā. ..

—   Jenkiji virzījās uz Džonsboro, gribēja nogriezt dzelzceļu. Viņi nāca pa ceļu no upes puses — tūkstošu tūkstošiem. .. Un tūkstošiem lielgabalu un zirgu.. . Es stāvēju pie namdurvīm.

«Mazais, drošsirdīgais Džeralds!» Skārletai sirds iesila lepnumā, iedomājoties, kā tēvs pa savas mājas kāpnēm bija izgājis ienaidniekam pretī, it kā aiz viņa muguras būtu nevis tukša māja, bet vesels karaspēks.

—   Viņi teica, lai es vācoties prom, viņi gribot nodedzināt māju. Tad es viņiem atbildēju, lai viņi to sadedzina kopā ar mani. Mēs nekur nevaram aizvākties. .. meitenes. . . un tava māte. . .

—   Un tad?—«Kāpēc viņam vienmēr jāpiemin māte?»

—   Es viņiem teicu, ka mājā ir tīfs, ka slimās nedrīkst pārvietot, lai viņi nodedzina māju kopā ar mums. Ja arī te nebūtu neviena, es tik un tā nekur neietu, neatstātu Taru. . .

Viņa balss apklusa, un viņš pārlaida nedzīvo skatienu sienām, Skārleta viņu saprata. Aiz Džeralda muguras stāvēja vesels pulks viņa īru senču, kas atdevuši dzīvību par savu stūrīti liesas zemes, kura bija iekopta pašu rokām un kurā viņi mituši, mīlējuši un radījuši bērnus.

—   Es teicu, lai viņi sadedzina māju līdz ar trim mirstošām sievietēm. . . Bet mēs nekur neiesim. Un izrādījās, ka jaunais virsnieks. .. bija džentlmenis.

—   Jenkijs? Džentlmenis?

—   Jā, džentlmenis. Viņš aizjāja un drīz atgriezās ar kara ārstu, tas izmeklēja meitenes un tavu māti. ..

—   Un tu ļāvi tam sasodītajam jenkijam iet pie viņām guļamistabā?

—   Viņam bija opijs. Mums nebija. Viņš izglāba tavas māsas. Suelena bija tikko dzīva no asiņu zaudējuma. Viņš bija tāds, kādam jābūt labam ārstam. Un, kad viņš apliecināja, ka te ir. . .

slimnieces, jenkiji māju neaizdedzināja. Kāds ģenerālis te

apmetās ar savu štābu, viņi aizņēma visas istabas, tikai slimnieču istabu ne. Bet kareivji. . .

Viņš atkal apklusa. Viņš bija pārāk noguris, lai turpinātu. Rugājiem apaugušais zods smagi noslīga uz krūtīm. Viņš ar pūlēm saņēmās.

—   Kareivji ierīkoja nometni visapkārt mājai. Viņi bija visur — kokvilnas laukos, kukurūzas laukos. Ganības bija gluži zilas no viņu mundieriem. Tajā naktī dega tūkstošiem ugunskuru. Viņi noplēsa sētas, pēc tam šķūņus, staļļus un kūpinātavu — sakrāva ugunskurus un vārīja ēst. Nokāva govis, cūkas, vistas. .. pat manus tītarus.

Džeralda mīļie tītari! Tātad arī to vairs nav.

—   Viņi paņēma visu, pat ģīmetnes. . . Mēbeles, porcelāna traukus…

—   Bet sudrablietas?

—   Porks un mammīte tās kaut kur paslēpa, laikam akā… skaidri vairs neatceros.— Džeralda balsī pēkšņi jautās niknums.— Jenkiji devās kaujā no šejienes, no Taras! Briesmīgs troksnis, kņada, ziņneši pastāvīgi auļoja turp un atpakaļ. Un tad sāka šaut Džonsboro lielgabali, tie dārdināja kā pērkons. Meitenes savā istabā, protams, to dzirdēja un lūdzās: «Tētiņ, dari kaut ko! Mēs nevaram izturēt šos pērkona grāvienus.»

—   Bet māte? Vai māte zināja, ka jenkiji ir mūsu mājā?

—   Viņa visu laiku bija bez samaņas.

—   Paldies dievam,— Skārleta noteica. Tātad tas viņai aiztaupīts. Tātad māte nebija dzirdējusi ienaidnieku soļus apakšstāvā un Džonsboro lielgabalu dunoņu, nebija manījusi, ka jenkiju zābaki mīda viņai tik dārgo zemi.

—   Es arī viņus maz redzēju. Visu laiku biju augšā pie meitenēm un tavas mātes. Biežāk redzēju jauno ārstu. Viņš visu dienu noņēmās ar ievainotajiem, bet vakarā ienāca un sēdēja pie meitenēm. Viņš mums pat atstāja zāles. Kad jenkiji devās tālāk, viņš man teica, ka meitenes izveseļošoties, bet tava māte.. . pārāk novājināta, lai visu to pārciestu. Esot vāja veselība. . . bijusi jau agrāk, spēki iztērēti, viņš teica.

Džeralds atkal apklusa, un Skārleta gara acīm redzēja māti, kāda tā pēdējās dienās pirms slimības droši vien bijusi,— mājas vienīgais nesatricināmais, kaut arī trauslais balsts: dienu un nakti strādājusi, kopusi slimnieces, neēdusi, neizgulējusies, lai citi varētu paēst un izgulēties.

—   Un pēc tam viņi aizgāja — aizgāja tālāk.

Džeralds ilgi klusēja, tad sataustīja Skārletas roku.

—   Priecājos, ka tu atkal esi mājās,— viņš noteica.

Pagalma durvju priekšā kāds švīkā ja kājas. Porks četrdesmit gadu bija paradis noslaucīt kājas, mājā ieejot, un to arī tagad neaizmirsa. Viņš ienāca, uzmanīgi nesdams divas ķirbju pudeles. Bet viņam pa priekšu plūda stipra alkohola smaka.

—   Drusku izlaistījās, mis Skārlet, briesmīgi grūti pa spundi ieliet ķirbja pudelē.

—   Nekas, Pork, paldies.— Viņa paņēma mitro pudeli un pretīgumā neviļus saviebās, ieozdama viskija smaku.

—   Iedzer, tēv,— viņa teica un iedeva Džeraldam šo neparasto trauku, saņemdama no Porka otru pudeli — ar ūdeni. Džeralds paklausīgi kā bērns ieņēma malku un skaļi nogurguļoja. Tad Skārleta sniedza viņam pudeli ar ūdeni, bet viņš papurināja galvu.

Kad Skārleta pati pielika viskija pudeli pie mutes, viņa pamanīja, ka tēvs viņu vēro ar tādu kā nosodošu skatienu.

—   Zinu, ka dāmas nedzer neko stipru,— viņa dzedri sacīja,

—   bet patlaban es neesmu nekāda dāma, tēv. Man vēl tik daudz, ko darīt.

Viņa dziļi ievilka elpu, atgāza pudeli un steigšus no tās iedzēra. Stiprais dzēriens dedzinot plūda pa rīkli uz leju, aizsita viņai elpu un sariesa acīs asaras. Viņa vēlreiz ieelpoja un vēlreiz pielika pudeli pie lūpām.

—   Ketij Skārlet!— Džeralds teica, un pirmo reizi kopš savas ierašanās Skārleta viņa balsī saklausīja valdonīgu pieskaņu.

—   Nu pietiek. Tu neesi radusi degvīnu dzert un noreibsi.

—   Noreibšu?— Viņa skarbi iesmējās.— Noreibšu? Labi būtu, ja es noreibtu! Gribu piedzerties un visu aizmirst.

Viņa iedzēra vēl vienu malku, un siltums sāka strāvot dzīslās, izplatījās pa visu ķermeni līdz pat pirkstu galiem. Cik brīnišķīgu sajūtu dāvā šī ugunīgā dzira! Tā iespiedās pat viņas stingajā sirdī, viņā ieplūda dzīvinošs spēks. Viņa redzēja Džeralda apjukušo, nosodošo seju un atkal noglāstīja viņam celi; viņai pat izdevās uzburt kaut ko līdzīgu tam šķelmīgajam smaidam, kas tēvu vienmēr pakļāva.

—   Kā es varētu apreibt, tēt? Es taču esmu tava meita. Vai neesmu mantojusi visskaidrāko galvu Kleitonas grāfistē?

Viņa skatījās tēva gurdajā sejā un arī samanīja kaut ko smaidam līdzīgu. Viskijs arī Džeraldu bija uzmundrinājis. Viņa atkal sniedza tēvam pudeli.

—   Nu, iedzer vēl, tēt, pēc tam es paiīdzēšu tev uzkāpt augšā un tevi apguldīšu.

Viņa iekoda lūpā. Nedrīkst taču runāt ar tēvu kā ar mazu bērnu, kā ar Veidu. Tas bija necienīgi. Bet Džeralds, kā likās, nopriecājās par viņas vārdiem.

—  Jā, es tevi apguldīšu,— viņa mundri atkārtoja,— un došu lev vēl iedzert, varbūt visu atlikušo, lai tu varētu iemigt. Tev labi jāizguļas. Ketija Skārleta ir atgriezusies mājās, tev ne par ko vairs nav jāraizējas. Dzer!

Viņš paklausīgi dzēra. Tad viņa aplika roku viņam ap pleciem, palīdzēja piecelties.

—   Pork. ..

Porks paņēma vienā rokā ķirbja pudeli, ar otru saturēja Džeraldu. Skārleta pacēla augstāk degošo sveci, un visi trīs lēni izgāja cauri tumšajai priekštelpai un pa vītņu kāpnēm uzkāpa augšā, saimnieka istabā.

Istabā, kur Suelena un Kerīna svaidīdamās un murgodamas gulēja vienā gultā, nelabi oda tauku bļodiņā iemērktā lupata, kas naktīs dega ar vāju gaismu. Kad Skārleta atvēra durvis uz šo istabu ar aizslēģotajiem logiem, viņai pretī sitās stipra sviedru, zāļu un degošo tauku smaka, un viņa gandrīz paģība. Ārsti jau, protams, varēja apgalvot, ka svaigs gaiss slimnieku istabā esot kaitīgs, bet, ja viņai te ilgu laiku jāsēž, kā lai elpo, lai nenosmaktu! Skārleta atvēra visus trīs logus, un istabā ieplūda ozollapu un zemes smarža. Taču arī svaigais gaiss nespēja uzreiz pārmākt pretīgi šķebīgo smirdoņu, kas nedēļām sastāvējusies nevēdinātajā istabā.

Kerīna un Suelena vājas un bālas gulēja drudžainā miegā, lāgu lāgiem viņas pamodās, kaut ko nomurmināja un platām, stingām acīm raudzījās tukšumā. Viņas gulēja tajā pašā lielajā baldahīna gultā, kur labākos, laimīgākos laikos veseliem vakariem bija jautri sačukstējušās.

Otrā istabas kaktā stāvēja tukša gulta — šaura franču ampīra stila gulta ar grieztu galvgali un kājgali; šo gultu Elena bija atvedusi no Savanas. Tur viņa bija gulējusi.

Skārleta apsēdās pie māsu gultas un truli noskatījās viņās. Sāka iedarboties viskijs, ko viņa bija iedzērusi tukšā dūšā. Brīžiem māsas aizpeldēja tālu, tālu un kļuva pavisam maziņas, bet viņu nesakarīgie čuksti — tikko dzirdami kā moskītu sīkšana. Pēkšņi viņas atkal izvērtās milzīgas un briesmīgā ātrumā drāzās viņai virsū. Viņa bija līdz nāvei nogurusi. Kaut varētu aizmigt un nogulēt vairākas dienas!

Kaut viņa varētu gulēt, līdz Elena viņu maigi modinātu: «Jau liela diena, Skariet. Neesi tik slinka.» Bet tā nekad vairs nebūs. Kaut vēl dzīvotu Elena! Kaut blakus būtu kāds gudrāks un vecāks par viņu, kas varētu viņai palīdzēt! Kāds, kuram varētu ielikt galvu klēpī, uz kura pleciem varētu novelt savu nastu!

Klusi atvērās durvis, un ienāca Dilsija. Pie krūtīm viņa turēja Melānijas bērnu, bet rokā — viskija pudeli. Nespodrajā, trīsulīgajā gaismā viņa izskatījās ļoti novājējusi, viņas sejā vēl skaidrāk iezīmējās indiāņu vaibsti. Izcilnie vaigu kauli bija vēl stūraināki, līkais deguns — vēl asāks un brūnā āda ieguvusi sarkanīgu nokrāsu. Izbalējusī katūna kleita bija līdz jostasvietai atpogāta un lielās, brūnīgsnējās krūtis — kailas. Melānijas mazulis kāri zīda, pieplacis ar mazo, bāli sārto mutīti tumšajam krūts galiņam. Sīkās dūrītes iespiedās mīkstajā miesā gluži kā kaķēna ķepiņas mātes pavēderes siltajā spalvā.

Skārleta grīļodamās piecēlās un uzlika roku Diisijai uz pleca.

—   Cik labi, ka tu paliki, Dilsij!

—   Kā es varēju skriet līdzi tiem nēģeru salašņām, mis Skārlet? Jūsu tētiņš taču bija tik labs un nopirka mani un manu mazo Prisiju, un jūsu māmiņa arī pret mani vienmēr bija tik laba.

—   Apsēdies, Dilsij! Vai mazais zīž? Tātad viss ir kārtībā? Un kā klājas mis Melānijai?

—   Bērnam nekas nekait, viņš tikai izsalcis. Un, ko izsalkušam bērnam vajag, tas man ir pietiekami. Un mis Mellijai arī l ^ājas labi, viņa nemirs, mis Skārlet, nebaidieties, tādas kā mis Mellija esmu redzējusi daudzas — gan baltas, gan melnas. Viņa tikai briesmīgi nogurusi un nobēdājusies par mazo. Bet es viņu nomierināju un iedevu iedzert no pudeles. Tagad viņa guļ.

Tātad visa ģimene jau bija stiprinājusies ar kukurūzas viskiju. Skārleta neviļus iedomājās, vai nevajadzētu mazliet iedot ari Veidam, lai pāriet žagas. «Tātad Melānija nemirs, un, kad pārnāks Ešlijs, ja viņš vispār kādreiz pārnāks. ..» Bet par to viņa domās vēlāk. Tik daudz bija tāda, par ko viņai jādomā. . . vēlāk. Tik daudz kas jāatrisina un jāizšķir. Kaut viņa visu to varētu atlikt uz mūžīgiem laikiem! Pēkšņi viņa satrūkās, izdzirdusi ārā ritmisku čīkstoņu.

—   Tā ir mammīte,— Dilsija viņu nomierināja.— Viņa smeļ ūdeni, ar ko noskalot jaunās mis.— Dilsija nolika ķirbja pudeli uz galda.

Skārleta piepeši iesmējās. Kā gan pazīstamā akas vindas čīkstēšana, ko viņa pazina jau no agras bērnības, bija varējusi viņu tā izbiedēt! Dilsija vērīgi paskatījās viņā. Nekas neatspoguļojās viņas stingajā sejā, bet Skārleta juta, ka Dilsija visu saprot. Skārleta atkal atslīga pret krēsla atzveltni. Vajadzētu atraisīt šauro korseti, atpogāt apkakli, tā viņu žņaudza, izkratīt no kurpēm smiltis un oļus, kas berza kājas. ,

Vinda čīkstēja, spainis lēni cēlās augšup. Drīz aukle būs klāt ar ūdeni — Elenas aukle, viņas aukle. Skārleta sēdēja klusēdama, sevī iegrimusi. Mazais, kaut arī jau krietni paēdies, ieraudājās, jo bija pazaudējis krūts galiņu. Dilsija, tāpat klusēdama kā Skārleta, pacēla mazo mutīti pie veldzes avota un bērnu viegli pašūpoja. Skārleta klausījās aukles lēnajos soļos pagalmā. Cik klusa nakts! Katrs mazākais troksnis skaļi atbalsojās viņai ausīs.

Kāpnes priekšistabā, liekas, sagrīļojās no nācējas svara, kad mammīte sāka klumpačot augšā ar savu nesamo. Un, lūk, viņa jau parādījās durvīs: divi smagi koka spaiņi, pilni ar ūdeni, novilka viņai plecus, labsirdīgā melnā seja bija skumja — neapzināti skumja kā vecas pērtiķienes seja.

Skārletu ieraugot, viņas acis līksmi iemirdzējās. Baltie zobi smaidā spīdēja. Viņa nolika spaiņus, Skārleta metās viņai pretī un piekļāva galvu pie platajām, mīkstajām krūtīm, pie kurām glaudušās jau tik daudzas melnas un baltas galvas. «Te ir kaut kas nezūdīgs,» Skārleta nodomāja, «kaut kas no senās dzīves, kas nav mainījies.» Bet aukles pirmie vārdi izgaisināja šo jauko ilūziju.

—   Mammītes meitiņa atgriezusies mājās! Ai, mis Skārlet, kā mēs tagad dzīvosim, kad mis Elena guļ kapā! Ai, mis Skārlet, kaut jel es arī būtu mirusi un gulētu mis Elenai blakus! Bez mis Elenas es neprotu dzīvot. Tikai rūpes, raizes un posts visapkārt. Bet smagā nasta jānes, mīļais bērns, smagā nasta tev jānes…

Aukles krūtīm pieglaudušies, Skārleta stāvēja un brīnījās, dzirdot šos vārdus —«smagā nasta». Tie visu pēcpusdienu bija vienmuļi skanējuši viņai ausīs. Nu viņa atcerējās, un viņas sirds iesmeldzās:

Pāris dienu panes smago nastu vēl!

Viegla nebūs tā nekad.

Pāris dienu ej vēl grūto ceļu…

«Viegla nebūs tā nekad»— šī rinda iznira viņas gurdajā atmiņā. Vai tiešām viņas nasta nekad nebūs viegla? Vai Tarā viņai neklāsies vieglāk, bet aizvien grūtāk?

Skārletas rokas glāstīja grumbaino, melno seju.

—   Mīļumiņ, kādas tavas rokas!— Mammīte satvēra viņas mazās rokas, tagad tulznainas un sarepējušas, un šausmās un sašutumā tās apskatīja.— Mis Skārlet, es taču jums vienmēr esmu teikusi, ka īstu dāmu var pazīt pēc rokām, un… un jūsu seja arī saulē iedegusi.

Nabaga mammīte! Viņa uztraucās par tādiem niekiem. Droši vien viņa tūliņ teiks, ka jaunas dāmas ar tulznainām rokām un vasarraibumainu degunu nekad nedabūs vīru.

—   Mammīt, pastāsti man par māti. Es nespēju klausīties, kad tēvs par viņu stāsta.

Auklei noritēja asaras pār vaigiem; viņa pieliecās un pacēla ūdens spaiņus. Klusēdama viņa tos nolika pie gultas, atmeta segu un pavilka Suelenai un Kerīnai naktskreklus uz augšu. Blāvajā, trīsulīgajā gaismā Skārleta redzēja, ka Kerīnai naktskrekls, lai arī tīrs, bija vienās skrandās, bet Suelenai — vecs nebalināta audekla peņuārs ar kuplām īru mežģīnēm. Aukle klusi raudāja, apmazgādama meiteņu vājos locekļus un apslaucīdama tos ar veca priekšauta lēveri.

—   Skārlet, tie Slateriji, nelietīgie badmiras, baltie plukatas,— tie jau mis Elenu iedzina kapā. Vienmēr esmu teikusi, ka nav vērts pūlēties tādu plikadīdu dēļ, bet mis Elenai bija tik mīksta sirds, viņa nekad nevarēja atteikties, ja kāds lūdza palīdzību.

—   Slateriji?— Skārleta izbrīnījusies jautāja.— Kāds tam sakars ar viņiem?

—    No tiem jau uzbruka tā sērga.— Aukle pamāja ar lupatu uz abām puskailajām meitenēm.— Vecās misis Slaterijas skuķe Emmija ar to iegūla, misis Siaterija atskrēja šurp pie mis Elenas, it kā tai zeme degtu zem kājām,— tā tie vienmēr dara, kad gadās kāda nelaime. Kāpēc pati nevarēja kopt savējos? Mis Elena tikko uz kājām turējās. Tomēr gāja un kopa mis Ernmiju. Bet viņa pati jau tad bija slima, sen bija slima. Ko ēst mums gandrīz nekā nebija, visu noņēma priekš kareivjiem. Mis Elena ēda tik maz kā putniņš, es viņai simtreiz teicu, lai nerūpējas par tiem baltajiem nekauņām, bet viņa neklausīja. Un, kad Emmijai palika labāk, saslima mis Kerīna. Jā, mis Skārlet, tīfs izplatījās un ienāca ari mūsu mājā, mis Kerīna iegūla, pēc tam arī mis Suelena, Un mis Elena kopa viņas abas.

Aiz upes notika kaujas, jenkiji gribēja tikt tai pāri, mēs nezinājām, kas ar mums būs, nēģeri aizlaidās lapās, man likās, ka sajukšu prātā. Bet mis Elena bija gluži mierīga, viņa baiļojās tikai par jaunajām mis — briesmīgi raizējās, palika vāja un bāla kā nāve, tāpēc ka mēs nekur nevarējām dabūt zāles. Kādu vakaru, kad mēs vai desmit reizes bijām apmazgājušas nabadzītes, viņa man teica: «Mammīt, es pārdotu savu dvēseli velnam, ja varētu dabūt gabaliņu ledus, ko uzlikt savām meitiņām uz pieres.»

Viņa nelaida māsteru Džeraldu iekšā, Rozi un Tīnu arī ne. Nevienu, tikai mani, jo es jau esmu slimojusi ar tīfu. Un tad viņa pati saslima, mis Skārlet, un es tūliņ redzēju, ka tur vairs nekā nevarēs līdzēt.

Aukle izslējās un ar priekšautu noslaucīja asaras.

—   Ar viņu ātri gāja uz leju, mis Skārlet, ari labais jenkiju dakteris neko nevarēja palīdzēt. Viņa neko nesaprata. Es viņu vienmēr saucu, runāju ar viņu, bet viņa pat savu veco aukli vairs nepazina.

—   Vai viņa pieminēja. . . vai sauca ari mani?

—   Nē, mīļumiņ. Viņa domāja, ka atkal ir Savanā, vēl ir maza meitene. Viņa nevienu nesauca.

Tad Dilsija sakustējās, ielika aizmigušo bērnu klēpī un teica:

—   Nē. Viņa sauca gan kādu.

—   Turi muti, sarkanādainā!— Aukle draudīgi pagriezās pret Dilsiju.

—   Klusu, mammīt! Dilsij, ko viņa sauca? Vai tētiņu?

—   Nē, mis. Jūsu tētiņu ne. Tas bija tajā naktī, kad dega kokvilna. . .

—   Kokvilna sadegusi? Visa? Ko tu klusē?

—   Jā, mis, sadegusi. Kareivji to izvilka no nojumes pagalmā, aizdedzināja un kliedza: «Tas būs lielākais uzvaras sārts visā Džordžijā!»

Triju gadu kokvilnas raža — simt piecdesmit tūkstoši dolāru liesmās!

—   Uguns bija tik liela, ka visur bija gaišs kā dienā. Mēs baidījāmies, ka arī māja aizdegsies, un te, augšistabā, bija tik gaišs, ka varēja pat adatā ievērt diegu. Un, kad logā atspīdēja uguns blāzma, mis Elena pamodās, piecēlās gultā sēdus un skaļi divas reizes iesaucās: «Fīlip, Fīlip!» Tādu vārdu nekad neesmu dzirdējusi, bet kāda cilvēka vārds tas bija, un viņa to sauca.

Aukle stāvēja kā pārakmeņojusies. Viņa dzēlās ar acīm Dilsijā. Skārleta aizklāja ar rokām seju. Kas bija šis Fīlips? Kas viņš mātei bijis, kāpēc viņa to saukusi savā nāves stundā?

Tā nu garais ceļš no Atlantas bija beidzies tukšās sienās — šis ceļš, kam bija jāietek Elenas rokās. Nekad vairs Skārleta nevarēs droši kā bērns dusēt zem tēva mājas jumta un tīties mātes gādīgajā mīlestībā kā mīkstā dūnu segā. Nu vairs nebija drošības, nekur nebija ostas, kur varētu patverties. Nebija neviena, uz kura pleciem viņa varētu novelt savu nastu. Tēvs bija vecs un vāju prātu, māsas — slimas, bērni — nevarīgi, Melānija — trausla un vārga, bet nēģeri bērnišķīgā paļāvībā raudzījās viņā un meklēja pie Elenas meitas patvērumu, ko pie Elenas vienmēr bija atraduši.

Aiz loga uzlēca mēness, un tā blāvajā gaismā Skārletas acu priekšā pletās zeme — tukša, izmīdītiem laukiem, nopostītiem šķūņiem. Tara šķita kā noasiņojis ķermenis, kā viņas pašas sāpošā miesa. Tāds nu bija viņas ceļa gals: vecums, slimība, izsalkušas mutes, nevarīgas rokas, kas stiepās pretī. Un nekā cita, tikai viņa, Skārleta O'Hāra -Hamiltone, deviņpadsmit gadu veca atraitne ar mazu puisēnu.

Ko viņa tagad iesāks? Krustmāte Pitija un Bēri Meikonā varēs pieņemt Melāniju un viņas bērnu. Kad meitenes atveseļosies, Elenas radiem būs jārūpējas par viņām, vienalga, vai tie gribēs vai negribēs. Un viņa ar Džeraldu varēja griezties pie tēvoča Džeimsa un Endrū.

Skārleta paskatījās uz kalsenajiem stāviem, kas nemierīgi svaidījās mitrajos palagos. Suelenu viņa nemīlēja. To viņa tagad pēkšņi skaidri saprata. Viņa Suelenu nekad nebija varējusi ieredzēt. Arī Kerīnu viņa sevišķi nemīlēja — viņa taču nekad nebija varējusi ciest vārguļus. Bet tās bija viņas māsas, Taras daļa. Nē, viņa tām nevarēja ļaut dzīvot krustmāšu namā kā nabaga radiniecēm. O'Hāras lai iztiktu no citu žēlastības! O'Hāras lai ēstu citu maizi! Nē, tas nekad nenotiks!

Kur rast izeju no šā strupceļa? Skārletas nogurušās smadzenes darbojās gausi. Viņa ar pūlēm pacēla rokas pie galvas, it kā gaiss būtu ūdens un kavētu viņas kustības. Viņa atkal paņēma ķirbja pudeli un paskatījās tajā. Cik šaudīgajā gaismā varēja saredzēt, dibenā vēl bija palicis mazliet viskija. Savādi, ka viskija asā smaka viņai tagad vairs nelikās riebīga. Viņa lēni iedzēra dažus malkus, šoreiz šķidrums vairs nededzināja viņai rīkli, tikai siltums izplūda pa visu ķermeni un radīja miegainumu.

Viņa nolika tukšo pudeli un paskatījās apkārt. Tas viss bija sapnis: smacīgā, pustumšā istaba, slimās meitenes gtiltā, aukle — milzīga, bezveidīga ēna blakus gultai, Dilsija — bronzas tēls ar sārto, aizmigušo bērnu pie tumšajām krūtīm… Sapnis, no kura viņa pamodīsies un saodīs cepta šķiņķa smaržu virtuvē, dzirdēs nēģeru dobjos smieklus, ratu čīkstoņu, uz laukiem aizbraucot, un Elena liegi pieskarsies viņas plecam…

Pēc tam viņa pēkšņi atradās savā istabā, savā gultā. Pa logu iespīdēja vāja mēness gaisma, aukle un Dilsija viņu izģērba. Mokošā korsete vairs nežņaudza vidukli, viņa varēja mierīgi un dziļi elpot. Viņa juta, ka viņai kāds uzmanīgi novelk zeķes, un dzirdēja, ka mammīte kaut ko līdzjūtīgi murmina, mazgādama viņai noberztās kājas. Cik vēss ūdens, cik jauki gulēt mīkstā gultā kā bērnam! Viņa nopūtās, sasprindzinājums pamazām atslāba, un pēc kāda laika — viņa nezināja, pēc sekundes vai gada — viņa atkal bija viena. Istabā bija gaišāks, mēness stari lija pār viņas gultu.

Skārleta neapjēdza, ka ir stipri apreibusi, apreibusi no paguruma un viskija. Viņa tikai juta, ka atstājusi izmocītās miesas un lido kaut kur augstu virs tām, kur nav vairs ne sāpju, ne noguruma; galva viņai bija neparasti skaidra un viegla.

Visu viņa tagad redzēja citām acīm, jo garajā ceļā uz dzimtajām mājām bija atstājusi aiz muguras savu jaunību. Šovakar viņa pēdējo reizi mūžā bija apkopta un apguldīta kā bērns. Tagad viņas dvēsele vairs nebija kā mīksts māls, kurā dziļi iespiedās visi pārdzīvojumi. Kādā šīs diennakts mirklī, kura bija gara kā mūžība, viņa bija nocietinājusies. Tagad viņa bija sieviete, jaunība pagājusi.

Nē, viņa negriezīsies pie Džeralda vai Elenas radiem, viņa to nedrīkst darīt. O'Hāras nepieņem žēlastības dāvanas. O'Hāras paši tiek ar visu galā. Viņu nasta ir viņu pašu nasta, un viņu pleciem jābūt tik stipriem, lai to panestu. Raudzīdamās uz sevi it kā no augšas, viņa bez jebkāda izbrīna nodomāja, ka tagad viņas pleci izturēs visu, ja tie izturējuši visļaunāko. Viņa nekad neatstās Taru. Neatstās ne tikai tāpēc, ka šie sarkanās zemes akri pieder viņai, bet arī tāpēc, ka viņa pati ir daļiņa no tiem. Viņa, tāpat kā kokvilna, ar visām saknēm ieaugusi šajā asinssarkanajā zemē un sūc no tās dzīvības sulas. Viņa paliks Tarā un spēs to saglabāt, rūpēsies par tēvu un māsām, Melāniju un Ešlija bērnu un par nēģeriem. Rīt — ak, rīt! Jau rīt viņa uzņemsies šo jūgu. Cik daudz jau rīt vajadzēs paveikt! Jāiet uz Divpadsmit Ozoliem un Makintošu māju un jāpameklē, vai sakņu dārzos vēl kas nav palicis, pēc tam jāparauga purvainajās vietās pie upes, vai tur neklīst apkārt aizmūk ušās cūkas un vistas. J ābrauc uz Džonsboro un Lavdžoju, jāaizved mātes dārglietas, varbūt izdosies tās iemainīt pret produktiem. Rīt… rīt — arvien lēnāk atkārtoja viņas apziņa gluži kā pulkstenis, kas taisās apstāties.

Pēkšņi viņa skaidri jo skaidri atcerējās senos ģimenes nostāstus, ko jau kopš bērnības bija klausījusies — bieži garlaikodamās, daudz ko lāgā nesaprazdama. Džeralds atnācis tukšām rokām un uzcēlis Taru; Elena pārvarējusi kādas noslēpumainas bēdas; vectēvs Robijārs spējis izturēt Napoleona impērijas sabrukumu un atkal kļuvis bagāts auglīgajā Džordžijas zemē; vecvectēvs Pridoms radījis mazu karaļvalsti Haiti džungļos, visu zaudējis un atkal ieguvis godu un cieņu Savanā. Nostāsti vēl pauda par neskaitāmām Skārletām, kas kopā ar īru dumpiniekiem cīnījušās par brīvu Triju un tāpēc pakārtas, par jauniem un veciem O'Hārām, kuri krituši kaujā pie Boinas upes, aizstāvēdami to, ko uzskatīja par savu īpašumu.

Visi, visi bija piedzīvojuši postu un nelaimi, tomēr nebija satriekti. Nedz impēriju sabrukumi, nedz vergu dumpji, nedz kari, nedz krišana nežēlastībā un mantas konfiskācija — nekas nebija viņus salauzis. Ļaunais liktenis varēja salauzt viņu mugurkaulu, bet nespēja salauzt viņu garu. Viņi nomira, kad spēki bija galā, bet nepazemojās. Šķita, ka visi šie rēgi, kuru asinis tecēja Skārletas dzīslās, klusām sapulcējušies šajā mēness gaismas pielietajā istabā. Un Skārleta nebija pārsteigta, redzot šos savus senčus, kuriem bija lemts nest tik smagu nastu, bet kuri pārkala likteni pēc sava prāta. Tara bija viņas liktenis, viņas kaujas lauks, un viņai šajā kaujā jāuzvar.

Viņa pagriezās uz sāniem, un miegs pamazām aizmigloja viņas apziņu. Vai tiešām viņi visi —■ šie rēgi — bija atnākuši šurp, l^i mēmi viņu drošinātu un uzmundrinātu? Vai arī tas bija tikai sapnis?

—   Vai esat šeit vai neesat,— viņa iemiegot nomurmināja, — vienalga, paldies jums un — ar labu nakti.

XXV

Nākamajā rītā Skārletai sāpēja viss ķermenis no neierastās staigāšanas un ilgā brauciena cietajos ratos, katra kustība sagādāja neizturamas mokas. Seja bija saulē apsvilusi, delnas vienās tulznās. Mute un rīkle kalta, viņa mira vai nost aiz slāpēm un nevarēja vien atdzerties. Galva bija smaga kā svins un sāpēja, pat acis pagrozot. Nelabums, tāds pats kā grūtniecības pirmajos mēnešos, kāpa kaklā, un pat cepto batāšu smarža, kuras pasniedza brokastīs, izraisīja riebumu. Džeralds varētu viņai pateikt, ka tas viss ir tikai vakarējās viskija dzeršanas sekas, bet Džeralds nekā nemanīja. Viņš sēdēja galda galā — vecs, sirms vīrs trulu skatienu —, sēdēja, izdzisušās acis pievērsis durvīm, mazliet piešķiebis galvu, it kā censtos saklausīt Elenas tērpu čaukstam un sajust vieglo citronu verbenas smaržu.

Kad Skārleta apsēdās, viņš nomurmināja:

—   Pagaidīsim misis O'Hāru. Viņa aizkavējusies.

Skārleta pacēla sāpošo galvu un izbrīnā paskatījās uz tēvu,

bet sastapa aukles lūdzošo skatienu; viņa stāvēja aiz Džeralda krēsla. Tad Skārleta grīļodamās piecēlās, neviļus pielika roku pie mutes un spožajā rīta saules gaismā ielūkojās tēvam sejā. Viņš pavērās viņā^ neizteiksmīgu skatienu, un viņa redzēja, ka tēva rokas un pat galva viegli dreb.

Līdz šim brīdim viņa nebija apzinājusies, cik ļoti cerējusi, ka Džeralds vadīs saimniecību, norādīs, kas viņai jādara. Bet tagad… Vakar viņš Skārletai bija licies gandrīz tāds pats kā parasti. Viņam gan vairs nebija senākā dzīvīguma un dižmanības, tomēr viņš bija gluži sakarīgi izstāstījis visu notikušo, bet tagad.. . Tagad viņš pat neatcerējās, ka Elena mirusi. Divkāršais trieciens — jenkiju ienākšana un Elenas nāve — bija aptumšojis viņa prātu. Skārleta gribēja kaut ko teikt, bet aukle sparīgi papurināja galvu un ar priekšauta malu noslaucīja saraudātās acis.

«Vai tiešām tēvs zaudējis prātu?» Skārleta nodomāja, un viņai šķita, ka galva tūlīt pārplīsīs no šā jaunā trieciena. «Nē, nē. Viņš ir tikai apdullis. Tikai slims. Tas pāries. Viņš atspirgs. Viņam jāatspirgst. Ko es darīšu, ja tas nepāries? Nedomāšu tagad par to. Nedomāšu nedz par viņu, nedz par māti, nedz par visārn šīm briesmu lietām. Nedomāšu, jo. .. jo man vēl nav spēka visu to izturēt. Jādomā par daudz ko citu. . . Nav nekādas jēgas lauzīt galvu par to, kas vairs nav atgūstams, jādomā par to, ko vēl var grozīt.»

Viņa piecēlās no galda, ne kumosa neieēdusi, izgāja uz lieveņa pagalma pusē un ieraudzīja Porku. Kailām kājām, vienās skrandās, kas palikušas pāri no viņa.goda svārkiem, viņš sēdēja uz kāpnēm un grauza zemesriekstus. Galva Skārletai dūca un zvanīja, spilgtā saules gaisma žilbināja acis. Viņai bija grūti pat kājās nostāvēt, tāpēc viņa runāja skarbi, īsi, nevis laipni un pieklājīgi, kā māte viņai bija mācījusi izturēties pret nēģeriem.

Viņa sāka uzdot jautājumus tik asi un tik pavēloši izteica rīkojumus, ka Porks izbrīnā ieplēta acis. Mis Elena nekad nebija tā runājusi ar kādu no kalpiem, pat tad ne, ja to pieķēra cāļus vai melones zogot. Skārleta atkal visu izprašņāja par plantāciju, sakņu dārzu, lopiem, un viņas zaļajās acīs dzalkstīja tik ciets, metālisks spožums, kādu Porks agrāk nekad nebija manījis.

—   Jā, mis, tas zirgs nobeidzās, guļ turpat, kur to piesēju. Atsities ar purnu pret ūdens spaini un to apgāzis. Nē, mis, govs ir dzīva. Vai tad jūs vēl nezināt? Šonakt tai atskrēja telīte. Tāpēc jau tā māva.

—   Tava Prisija gan būs laba bērnu saņēmēja,— Skārleta dzēlīgi noteica.— Viņa apgalvoja — govs maujot tāpēc, ka neesot izslaukta.

—   Bet, mis, Prisija taču nebūs bērnu saņēmēja lopiem,— Porks cienīgi atbildēja.— Un par dieva svētību nevajag gausties, telīte izaugs par govi, un mums būs piens, sviests un

paniņas jaunajām mis, jenkiju dakteris teica, ka viņām jādzerot daudz paniņas.

—   Labi, tālāk. Vai ir palikuši vēl citi lopi?

—     Nē, mis, tikai viena cūka ar sivēniem. Kad atjāja jenkiji, es to ar visiem sivēniem aizdzinu uz purvu, bet dievs vien zina, kā mēs tos tagad dabūsim rokā. Cūka bija dikti bailīga.

—   Tie jādabū rokā. Ņem līdzi Prisiju un ej dzen mājās!

Porks izskatījās ļoti pārsteigts un sašutis.

—    Mis Skārlet, tas taču plantāciju nēģeru darbs. Es vienmēr esmu bijis kungu mājas nēģeris.

Skārletas acīs iedegās dzeldīgs asums.

—    Vai nu jūs abi tūliņ pārdzīsiet cūku mājās, vai arī — prom no šejienes — pie tiem, kas aizbēga!

Porka acīs sariesās aizvainojuma asaras. Ai, kaut mis Elena vēl būtu dzīva! Viņa zināja, cik milzīga atšķirība ir starp mājas kalpa pienākumiem un plantāciju vergu darbiem.

—    Prom no šejienes, mis Skārlet? Bet kur tad lai eju, mis Skārlet?

—    Nezinu un negribu zināt. Kas tagad Tarā negrib darīt to, ko liek, var iet pie jenkijiem. Pasaki to arī citiem!

—   Jā, mis.

—   Nu, un kā ir ar kukurūzu un kokvilnu, Pork?

—      Ar kukurūzu? Ak dievs, mis Skārlet, kukurūzas laukā viņi ganīja zirgus, bet to, ko zirgi neapēda un nesamīdīja, viņi aizveda līdzi. Pār kokvilnas laukiem viņi vadāja savus lielgabalus un ratus un sadangāja visu kokvilnu. Veseli palika tikai daži akri aiz strauta, tos viņi neuzgāja. Bet no tās maz labuma, vairāk par trīs ķīpām nenovāks.

Trīs ķīpas! Skārleta iedomājās neskaitāmās kokvilnas ķīpas, kuras Tarā katru gadu ieguva no ražas, un viņai iesāpējās sirds. Trīs ķīpas! Gandrīz tikpat, cik izaudzēja tie sliņķi Slateriji! Un kur tad vēl nodokļi! Konfederācijas valdība iekasēja nodokļus nevis naudā, bet graudā — kokvilnā. Taču trīs ķīpas nesegs pat nodokļus. Konfederācijai nav nekādas daļas par to, ka visi nēģeri aizbēguši un nav neviena, kas ievāc kokvilnu.

«Tagad nedomāšu par to,» viņa sev sacīja. «Nodokļi nav sieviešu darīšana. Tie jākārto tēvam, bet viņš. . . Arī par tēvu tagad nedomāšu. Lai Konfederācija pagaida, kamēr pūcei aste sāks ziedēt. Mums vispirms jāsagādā iztika.»

—    Pork, vai kāds no jums bijis Divpadsmit Ozolos vai pie Makintošiem? Tur droši vien palicis kaut kas sakņu dārzos.

—    Nē, mis! No Taras neejam prom ne soli, baidāmies uzdurties jenkijiem.

—    Aizsūtīšu Dilsiju uz Makintošiem. Varbūt viņa tur kaut ko dabūs ēdamu. Bet pati iešu uz Divpadsmit Ozoliem.

—   Ar ko jūs iesiet, mis?

—   Viena pati. Mammītei jāpaliek pie meitenēm, bet misters Džeralds nevar…

Porks tā sāka buldurēt, ka Skārleta atkal noskaitās. Divpadsmit Ozolos varētu būt jenkiji vai klaidoņi nēģeri… Viņa nedrīkstot iet viena. . .

—   Diezgan, Pork! Saki Dilsijai, lai viņa tūliņ iet! Un jūs abi ar Prisiju dzeniet mājās cūku un sivēnus!— viņa atkārtoja pavēli un uzgrieza Porkam muguru.

Aukles vecā, izbalējusī, bet tīrā aube karājās pie durvīm. Skārleta to uzmauca galvā un kā sapnī atcerējās cepurīti ar kuplo, zaļo spalvu, ko Rets viņai bija atvedis no Parīzes. Viņa paņēma lielu pīto grozu un nokāpa lejā pa kāpnēm. Katrs solis sitās viņai galvā tā, it kā tur kāds uzlauztu galvaskausu no iekšpuses.

Ceļš uz upi — sarkans, svelmē nokaitēts — veda starp nodedzinātiem, izdangātiem kokvilnas laukiem. Nebija koku, kas mestu ēnu, un saule tik nežēlīgi dedzināja galvu caur mammītes aubi, it kā tā būtu nevis no audekla, turklāt ar stepētu katūna oderi, bet no sastīvināta muslīna. Putekļi tā kņudināja degunu un rīkli, ka Skārletai likās — viņa ieķērksies kā vārna, līdzko atvērs muti. Viss ceļš bija zirgu pakavu un lielgabalu riteņu izdobuļots, pat sarkanajos ceļmalas grāvjos bija redzamas ratu sliedes. Kokvilnas krūmi bija salauzīti, iemīti zemē — tur, kur kavalērija un kājnieki devušies taisni pāri laukiem, atstājot ceļu artilērijai. Visur mētājās aizjūgu gabali, sprādzes, norautas zoles, asiņainas skrandas, zilas cepures, pakavu un riteņu saspiesti karavīru katliņi — viss, ko aizejot pamet armija.

Skārleta pagāja garām ciedru pudurim un zemai mūra sētai, kas iežogoja viņu dzimtas kapus, un centās nedomāt par svaigo kapu blakus trīs mazām kopiņām, kur atdusējās viņas brālīši. Ak, Elena! Gausiem soļiem viņa nokāpa lejā pa putekļaino nogāzi, pagāja garām Slateriju mājas atliekām — apdegušu baļķu kaudzei un nelielam krāsns skurstenim — un dedzīgi vēlējās, kaut šie plikadīdas paši gulētu zem pelniem. Ja nebūtu bijis Slateriju un tās padauzas Emmijas ar savu bandu bērnu, ko sadzīvojusi ar pārvaldnieku, Elena vēl dzīvotu.

Viņa ievaidējās, ar tulznaino kāju asam akmenim uzminusi. Kāpēc viņa te bija? Kāpēc viņa, Skārleta O'Hāra, visas grāfistes skaistule, Taras lepnums, visu lutināta un aptekāta, gandrīz kailām kājām velkas pa šo putekļaino ceļu? Viņas mazās kājiņas bija radītas dejošanai pa parketu, nevis iešanai pa grambām. Viņas mazajām kurpītēm koķeti jāpavīd zem laistīga atlasa svārkiem, tās taču nebija domātas iešanai pa ceļa putekļiem un asiem akmeņiem. Viņa bija dzimusi, lai viņu lolotu un apkalpotu, bet tagad bads viņu, nomocītu un kankarainu, atdzinis te rakņāties pa kaimiņu dārziem un meklēt saknes.

Kalna piekājē bija upe. Cik tīkams spirgtums un klusums vēdīja no turienes, kur zari zemu slīga pār ūdeni! Viņa apsēdās lēzenajā krastā, noāva nošķiebtās kurpes un saplīsušās zeķes un atvēsināja kā ugunī degošās kājas vēsajā ūdenī. Cik labi būtu te sēdēt visu dienu — tālu no Taras ļaužu bezpalīdzīgajiem skatieniem —, sēdēt un klausīties, kā klusumā žūžo lapas un urdzuļo gausi plūstošais ūdens. Negribīgi viņa uzvilka zeķes un kurpes un devās tālāk pa sūnām apaugušo krastu, mīkstu kā sūklis, turēdamās koku ēnā. Tiltu jenkiji bija nodedzinājuši, bet viņa zināja, ka tur, kur gultne sašaurinājās, kādus simt jardus lejāk pa straumi, ir pārejas — upei pārmesti baļķi. Viņa uzmanīgi pārgāja ofrā krastā un saules tveicē sāka lēnām kāpt pakalnā — līdz Divpadsmit Ozoliem bija atlikusi pusjūdze.

Tur tie slējās — divpadsmit ozoli, kā slējušies jau indiāņu laikos, tikai kailie zari bija saliekusies un ugunī apsvilušās lapas nomelnējušas. Aiz ozoliem bija Džona Vilksa mājas krāsmatas — nokvēpušas paliekas no baltajām kolonnām, kas tik lepni bija vainagojušas pakalnu. Dziļa bedre — agrākais pagrabs, nokūpējuši akmens pamati un divi gari dūmeņi liecināja, ka te reiz dzīvojuši cilvēki. Viena gara apdegusi kolonna bija nogāzusies šķērsām pār mauru un ar kapiteli saspiedusi jasmīnu krūmu.

Skārleta noslīga uz šās kolonnas, pārāk sagrauzta, lai ietu tālāk. Šī posta aina viņu satrieca vairāk nekā viss iepriekš redzētais. Vilkšu dzimtas lepnums gulēja pie viņas kājām pārvērsts pīšļos. Kāds nelaimīgs gals piemeklējis laipno, viesmīlīgo māju, kur viņa vienmēr tikusi līksmi sagaidīta un kur bija cerējusi būt par saimnieci. Te viņa bija dejojusi, valšķinājusi pielūdzējus un mielojusies, te viņa, greizsirdības sasāpināta, bija vērojusi, kā Melānija uzsmaida Ešlijam. Un šeit, ozola ēnā, laimīgais Čārlzs Hamiltons bija sajūsmā spiedis viņai roku, kad viņa bija solījusies viņam par sievu.

«Ai, Ešlij,» viņa nodomāja, «varbūt labāk, ja tu būtu miris! To tu nepārdzīvotu!»

Ešlijs te bija ievedis savu jauno sievu, bet nedz viņa dēlam, nedz mazdēlam nebūs lemts pārvest līgavu šajā mājā. Šajā mājā, kura viņai bija tik mīļa un dārga un kurā viņa tik kaisli bija kārojusi valdīt, vairs nebūs ne kāzu, ne kristību. Mājas vairs nav, ir tikai melna apdedžu kaudze. Skārletu pārņēma (āda sajūta, ka zem tās pelniem aprakta visa Vilkšu dzimta.

— Tagad par to nedomāšu. Tagad es to neizturēšu. Domāšu vēlāk,— viņa skaļi teica un novērsa acis.

Dārzu meklēdama, viņa apgāja apkārt drupām gar samīdīto rožu dobi, ko Vilkšu meitenes tik rūpīgi bija kopušas. Pagāja garām pagalmam, garām šķūņu, kūpinātavas un vistu kūts gruvešiem. Sklandu žogs ap sakņu dārzu bija noplēsts un taisnās, garās dobes nopostītas tāpat kā Taras sakņu dārzā. Zirgu pakavi un lielgabalu smago riteņu sliedes bija izvandījušas mīksto augsni, visi zaļumi bija iespiesti zemē. Te nekā nebija ko meklēt.

Viņa devās atpakaļ pār pagalmu uz klusajām, balti nobalsinātajām nēģeru būdiņām. Lāgiem viņa skaļi iesaucās: «Hallo!»— bet neviens neatbildēja. Pat suns neierējās. Acīmredzot visi Vilkšu nēģeri aizbēguši vai aizgājuši līdzi jenkijiem. Viņa zināja, ka ikvienam nēģerim bija neliels sakņu dārzs, un cerēja, ka daži varbūt būs palikuši neskarti.

Skārleta nebija velti meklējusi, bet jutās pārāk izmocījusies, lai priecātos par atradumu. Viņa ieraudzīja rāceņus un kāpostus — nelaistīti tie bija gan sačervelējušies, tomēr vēl turējās dobēs — un pupiņu pākstis, nodzeltējušas, tomēr vēl ēdamas. Viņa notupās starp dobēm un trīcošām rokām ņēmās rakt saknes, un pamazām viņas grozs piepildījās. Šodien Tarā būs laba maltīte, kaut arī bez kumosiņa gaļas. Aizdaram varētu ņemt cūku taukus, ko Diisija izmantoja degļiem. Viņa liks Dilsijai dedzināt priežu skalus, bet taukus pievienot ēdieniem.

Aiz kādas būdiņas viņa atrada redīsu dobīti un pēkšņi juta milzīgu izsalkumu. Iedomājoties sīvos, sulīgos redīsus, viņai sāka tecēt siekalas. Apslaucījusi redīsu svārkos, viņa nokoda gabalu un, gandrīz nesakošļājusi, norija. Redīss bija pāraudzis, izkurtējis un tik sīvs, ka viņai asaras saskrēja acīs. Tikko viņa bija kumosu norijusi, viņu pārņēma nelabums — tukšais kuņģis nebija mierā ar tādu barību. Skārleta uzkrita uz mīkstās dobes un sāka vemt.

Vājā nēģeru mitekļu smaka, kas nāca no būdām, nelabuma sajūtu vērta vēl lielāku, bet viņai trūka spēka to nomākt — gan

būdas, gan koki sāka griezties acu priekšā.

Viņa ilgi tā nogulēja — zaudējusi spēkus, galvu iespiedusi mīkstajā zemē kā dūnu spilvenā —, bet domas klīda šurp un turp. Viņa, Skārleta O'Hāra, guļ svešā, nopostītā īpašumā, pakritusi aiz nēģeru būdas, un neviens to nezina, nevienam nav gar viņu daļas. Un, ja arī zinātu, tas visiem būtu vienalga, visi bija pārāk aizņemti paši ar savām likstām, lai vēl rūpētos par viņ u. Un tas viss notika ar viņu, Skārletu O'Hāru, kura nekad nebija ne pirksta pakustinājusi, lai paceltu uz grīdas nomestu zeķi vai sasietu kurpju saitītes,— ar to pašu Skārletu O'Hāru, kuras untumiem visi bija izdabājuši un kuru lutināt lutinājuši.

Viņa gulēja augšpēdu, nespēdama atgainīt nedz atmiņas, nedz rūpes, tās apstāja viņu gluži kā maitu lijas, jaušot nāvi. Viņai vairs nebija spēka pat sev teikt: «Tagad nedomāšu nedz par māti un tēvu, nedz par Ešliju, nedz par šo postažu… Domāšu vēlāk, kad spēšu.» Domāt par to tagad bija neizturami, tomēr viņa nevarēja piespiest sevi nedomāt. Domas riņķoja viņas galvā kā plēsīgi putni, plosīja viņu asiem nagiem, cirta viņā savus knābjus. Viņai šķita, ka jau veselu mūžību te nekustīgi gulējusi nežēlīgajā saules sveilē, domādama par tiem, kuri aizgājuši no dzīves, un par dzīvi, kas zudusi uz visiem laikiem, un ieskatīdamās nākotnes tumšajā bezdibenī.

Kad Skārleta beidzot piecēlās un vēlreiz paraudzījās uz Divpadsmit Ozolu melnajām drupām, galvu viņa turēja augsti paceltu, bet viņas seja bija pārvērtusies, it kā daļa no jaunības, skaistuma un maiguma arī būtu zudusi uz visiem laikiem. Pagātne vairs neatgriezīsies. Mirušie vairs necelsies augšā. Jautrās, bezrūpīgās dienas uz mūžu mūžiem pagājušas. Un, saņemdama rokās smago grozu, Skārleta arī pati saņēma sevi rokās: liktenis bija izšķirts.

Atpakaļ ceļa vairs nav, viņa ies uz priekšu.

Varbūt aizritēs piecpadsmit gadu, bet Dienvidu sievietes skumjām acīm joprojām skatīsies atpakaļ, atceroties nebūtībā nogrimušos laikus, nebūtībā aizgājušos vīrus, arvien uzjundīdamas rūgtās atmiņas, lai ar cieņu un lepnumu paciestu savu nabadzību. Bet Skārleta neskatīsies atpakaļ.

Viņa palūkojās uz kvēpainajiem pamatiem, un pēdējo reizi viņ as acu priekšā parādījās Divpadsmit Ozolu staltā māja — lepna, bagāta, dižena māja, augstprātīgas dzimtas un tās dzīves veida simbols. Tad viņa novērsās un devās atpakaļ uz Taru; smagais grozs viņai sāpīgi novilka rokas.

Atkal izsalkums sāka viņu tirdīt, un viņa skaļi teica:— Dievs mans liecinieks — jenkiji mani nesalauzīsi Es esmu gatava uz visu un, kad tas būs beidzies, nekad vairs necietīšu badu. Ne es, ne mani tuvinieki. Dievs mans liecinieks, es labāk zagšu un slepkavošu nekā cietīšu badu.

Ritēja dienas, un Tara aizvien vairāk atgādināja Robinsona Kruzo vientuļo salu — tāds klusums tajā valdīja, tik atšķirta tā bija no visas pasaules. Līdz ārpasaulei bija tikai nedaudzas jūdzes, bet likās, ka tūkstošiem jūdžu okeāna Ielaiduma šo saliņu atdalītu no Džonsboro, Fajetvilas un Lavdžojas, pat no kaimiņu plantācijām. Vecais zirgs bija nobeidzies, un līdz ar to bija zaudēts arī vienīgais satiksmes līdzeklis, un nevienam nebija nedz laika, nedz spēka kājām iet pa putekļaino ceļu.

Reizēm grūtajā ikdienas darbā maizes kumosa dēļ, nemitīgās rūpēs par trim slimniecēm un izmisīgas piepūles brīžos Skārleta sevi pieķēra, ka neviļus sasprindzina dzirdi, cenšoties uztvert pazīstamās skaņas — nēģeru meiteņu skaļos smieklus, ratu čīkstēšanu, no laukiem pārbraucot, Džeralda ērzeļa zviedzienus, auļojot pār ganībām, oļu čirkstoņu alejā un atbraukušo kaimiņu omulīgās, jautrās balsis. Bet viņa velti klausījās. Ceļš bija kluss un vientuļš, ne reizi nepacēlās sarkanu putekļu mākonis, kas vēstītu par viesu ierašanos. Tara bija vientuļa sala zaļo, viļņveidīgo pakalnu un sarkano, šāviņu izarto lauku jūrā.

Kaut kur bija cita pasaule un citas ģimenes, kas mierīgi ēda un gulēja savās pajumtēs. Kaut kur meitenes trīsreiz pārtaisītās kleitās bezrūpīgi koķetēja un dziedāja «Mūsu uzvaras stunda kad sitīs», kā viņa pati vēl nesen bija dziedājusi. Bet kaut kur vēl bija karš un dunēja lielgabali, dega pilsētas un cilvēki mira slimnīcās, kas pilnas gangrēnas skarto ķermeņu šķebīgi saldenās smakas. Kaut kur maršēja baskāju armija netīrās pašaustās drēbēs, karavīri cīnījās, gulēja, krustām un šķērsām sakrituši, pārguruši, izbadējušies, zaudējuši ticību uzvarai. Un kaut kur Džordžijas pakalni kļuva zili no jenkiju mundieriem un labi paēduši jenkiji jādelēja gludenos, ar kukurūzu barotos zirgos.

Aiz Taras robežām bija visa pārējā pasaule, bija karš. Bet šeit, plantācijā, karš un pasaule pastāvēja tikai atmiņās, kuras paguruma mirkļos uzmācās dvēselei un kuras vajadzēja atvairīt. Svarīgākas par ārpasauli bija tukša un pustukša vēdera prasības, visas domas saistījās tikai ap šiem diviem savstarpēji saistītiem jēdzieniem: ēdiens — un kur to dabūt.

Ēdiens! Kāpēc vēderam bija labāka atmiņa nekā garam? Skārleta varēja nomākt sirdssāpes, bet ne izsalkumu. Ik rītu, vēl neiedomājusies nedz karu, nedz izsalkumu, Skārleta pusmiegā saritinājās kamolā un kāri gaidīja, ka tūlīt pa logu uzvēdīs ceptas gaļas un maizes smarža. Bet ik rītu viņa saoda tās barības smaržu, kas tagad viņu pamostoties gaidīja.

Taras galdā tika celti vienīgi āboli, batātes un piens, un pat šīs pārāk vienkāršās barības nekad nebija papilnam. To redzot trīs reizes dienā, Skārletas domas neviļus aizklīda atpakaļ senajās dienās pie sveču apgaismota galda, pie gardiem, smaržīgiem ēdieniem.

Cik nevērīgi viņi toreiz izturējās pret ēdieniem, cik izšķērdīgi mielojās! Veģi, kukurūzas pankūkas, biskvīti, vafeles, kausēts sviests — tas viss tikai brokastīs. Pēc tam Šķiņķis vienā galda galā un cepti cāļi otrā, turpat līdzās sautēti kāposti, kas bagātīgi aplieli ar mirdzošu tauku mērci, pupas veseliem kalniem spoža, puķaina porcelāna bļodās, cepti ķirbji, sautēti burkāni tik biezā krējuma mērcē, ka to varēja ar nazi griezt. Un trīs saldie ēdieni, lai katrs varētu izvēlēties, kas labāk garšo,— kārtaina šokolādes kūka, vaniļas krēms un putukrējuma torte. Šos garšīgos ēdienus atceroties, viņai saskrēja asaras acīs, lai gan viņa nebija raudājusi, nedz kara šausmas, nedz nāves vaigu redzot, un kaklā sakāpa nelabums no tukšā vēdera, kas vienmēr kurkstēja aiz izsalkuma. Un viņas ēstgriba, par ko aukle vienmēr bija sašutusi,— deviņpadsmit gadu vecas sievietes veselīgā ēstgriba tagad bija četrkārtīgi palielinājusies nemitīgā grūtā darba dēļ, pie kura viņa senāk nebija radusi.

Taču ne tikai viņas pašas izsalkums Skārletai sagādāja raizes: visapkārt viņa redzēja izsalkušas sejas, baltas un melnas. Drīz arī Kerīnu un Suelenu sāks mocīt neremdināms izsalkums, kā jau visus tīfu pārcietušus slimniekus. Nu jau arī mazais Veids vienmuļi gaudās:

—   Veids negrib batātes. Veidam gribas ēst.

Citi arī aizvien biežāk kurnēja:

—   Mis Skariet, ja es nevarēšu paēst, man nepietiks piena abiem bērniem.

—   Mis Skārlet, ar tukšu vēderu es nespēju skaldīt malku.

—   Jēriņ, no neēšanas es nevaru pavilkt kājas. . .

—   Meitiņ, vai mums batātes vien jāēd?

Tikai Melānija nežēlojās, lai gan ar katru dienu kļuva arvien vājāka un bālāka, pat miegā viņas seja raustījās sāpēs.

—   Man negribas ēst, Skārlet. Dod manu tiesu piena Dilsijai, viņai tas vajadzīgs, lai pabarotu mazuļus. Slimiem jau nekad nav ēstgribas.

Viņas maigā labestība Skārletu kaitināja vairāk nekā citu žēlabas un gaudas. Tiem viņa varēja uzkliegt un to arī darīja, bet pret Melānijas pašaizliedzību viņa bija nevarīga un tāpēc dusmojās. Džeralds, nēģeri, Veids — visi tagad pieķērās Melānijai, jo viņa pat savā savārgumā bija labsirdīga un līdzjūtīga. Bet Skārleta šajās dienās tāda nekad nebija.

Veids pastāvīgi dzīvoja Melānijas istabā. Ar Veidu kaut kas nebija kārtībā, bet Skārletai nebija laika izdibināt, kas viņam īsti kait. Viņa ticēja aukles vārdiem, ka Veidam ir cērmes, un dzirdīja viņu ar kaltētu zāļu un mizu novārījumu, ko Elena vienmēr bija devusi nēģeru bērniem. Bet šis līdzeklis bērna sejiņu darīja tikai vēl bālāku. Šajās dienās viņš Skārletai gandrīz nebija kā pašas bērns, bet tikai lieka nasta un vēl viena mute, kas jāpabaro. Vēlāk, kad šis posts būs pārciests, viņa rotaļāsies ar puisēnu, stāstīs viņam pasakas un mācīs ābeci, bet tagad viņai nebija ne laika, ne patikas to darīt. Un, tā kā viņai šķita, ka Veids maisās pa kājām tieši tad, kad viņa ir pārguruši un rūpju nomākta, viņa bieži bija pret bērnu asa.

Kad pēc tādiem uzbļāvieniem Veida apaļās acis bailēs plati iepletās, viņa noskaitās vēl vairāk, jo nobijies viņš izskatījās pēc plānprātiņa. Skārleta nesaprata, ka zēns dzīvoja šausmās, kuru būtību pieaudzis cilvēks nemaz īsti nespēja apjēgt. Šausmas Veidu pavadīja uz katra soļa, novārdzināja viņu, lika viņam naktīs pamosties un kliegt. Viņš jau sāka trīcēt, izdzirdis skarbu vārdu vai pēkšņu troksni, jo viņa apziņā tas viss cieši saistījās ar vārdu «jenkiji», bet no jenkijiem viņš baidījās vēl vairāk nekā no spokiem, ar kuriem viņu biedēja Prisija.

Līdz pirmajai aplenkuma dienai, līdz pirmajiem lielgabalu dārdiem Veida dzīve bija mierīga, jauka un laimīga. Kaut arī māte daudz nelikās par viņu zinis, viņš bija dzirdējis tikai labus, mīļus vārdus — līdz tam vēlajam vakaram, kad viņu pēkšņi pamodināja, raušus izrāva no gultiņas un viņš ieraudzīja visas debesis liesmās un izdzirda sprādzienu, kas sadrebināja gaisu. Tajā naktī un nākamajā dienā māte viņam pirmo reizi bija iesitusi un bargi uzklieguši. Viņa dzīve Persiku ielas mājīgajā ķieģeļu namā — bet citu dzīvi viņš nepazina — tonakt aprāvās uz visiem laikiem, un no šā zaudējuma viņš vairs nespēja atgūties. Bēgšanu no Atlantas viņš izprata tikai vienā nozīmē — viņiem dzenas pakaļ jenkiji, un bailes, ka jenkiji viņu noķers un sagriezīs gabalos, cieši sagrāba viņa sirdi. Ikreiz, kad Skārleta viņu skarbi norāja, viņš bailēs vai pamira, vēl vārgajā bērna prātā acumirklī uzplaiksnīja tā šausmu nakts, kad viņš pirmo reizi bija dzirdējis mātes bargo uzkliedzienu. Tagad viņas dusmīgā balss puisēnam uz mūžu saistījās ar briesmīgo vārdu «jenkiji», un viņš sāka baidīties no mātes.

Skārleta gan ievēroja, ka bērns no viņas vairās, un tajos retajos brīžos, kad savu nebeidzamo pienākumu gūzmā par to iedomājās, Veida izturēšanās viņai nebūt nepatika. Tas bija pat ļaunāk nekā toreiz, kad viņš pastāvīgi bija ķēries viņai svārkos. Viņa jutās aizvainota, ka bērns meklē patvērumu Melānijas gultā — mierīgi tur rotaļājas vai klausās pasakas. Veids mīlēja savu krustmāmiņu, tāpēc ka viņai bija tik rāma balss, tāpēc ka viņa vienmēr smaidīja un nekad neuzkliedza: «Klusu, Veid! Man sāp galva, kad tu trokšņo!»— vai: «Dieva dēļ, Veid, nemaisies pa kājām!»

Skārletai nebija ne laika, ne patikas ar puisēnu noņemties, bet, kad to darīja Melānija, viņa bija greizsirdīga. Reiz, ieraudzījusi, ka Veids, metot kūleni Melānijas gultā, uzkrīt sirdzējai tieši virsū, viņa dusmās iesita viņam pa pakausi.

—   Vai tu esi galīgi dumjš? Vai tā drīkst velties virsū krustmāmiņai? Viņa taču ir slima! Tūliņ ej pagalmā spēlēties, lai es tevi te vairs neredzētu!

Bet Melānija izstiepa tievo, izģindušo roku un pievilka raudošo bērnu sev klāt.

—   Nu, nu, Veid! Tu jau nemaz negribēji man uzkrist, vai ne? Skārlei, viņš mani nemaz netraucē. Neliedz viņam palikt pie manis. Ļauj man ar viņu parotaļāties. Tas ir vienīgais, ko varu darīt, kamēr neesmu atlabusi, un tev jau tāpat pilnas rokas darba.

—   Nemuļķojies, Mellij!— Skārleta dzedri noteica.— Tu jau tāpat tik lēni atveseļojies, bet, ja Veids lēks tev uz vēdera, labāk no tā tev nekļūs. Veid, ja es tevi vēl kādreiz redzēšu krustmāmiņas gultā, dabūsi tādu kāvienu kā lietu! Un beidz pinkšķēt! Ko tu vienmēr šņaukājies? Vai kauns nav lielam puisim?

Veids šņukstēdams izskrēja ārā un paslēpās aiz mājas. Melānija iekoda lūpā, arī viņai asaras saskrēja acīs, bet aukle, kas visu to bija redzējusi, savilka drūmu seju un smagi nopūtās. Tajās dienās neviens neiedrošinājās Skārletai pretī runāt. Visi baidījās no viņas asās mēles un no tā nelabā gara, kas, kā likās, viņu bija apsēdis.

Skārleta tagad bija Tarā neierobežota valdniece, un, kā bieži mēdz būt, tik pēkšņa varas iegūšana pamodināja viņā snaudošās ļaunās dziņas. Nebūdama pēc dabas cietsirdīga, viņa jutās pārāk nedroša, pārāk maz paļāvās uz sevi un tieši tāpēc kļuva skarba, baidīdamās, ka citi varētu ievērot viņas nevarīgumu un zaudēt bijību pret viņu. Bez tam uzkliegt un redzēt, ka no tevis baidās, reizēm bija pat tīkami. Tas atslābināja saspringtos nervus. Viņa arī pati ievēroja, ka viņas raksturs mainās. Lāgiem, kad, Skārletas strupās pavēles dzirdot, Porks aizvainots uzmeta lūpu un aukle noburkšķēja: «Daži sākuši pārāk augstu celt degunu,»— viņa nobrīnījās — kur gan palikušas viņas labā audzināšana un labās manieres? Visa lēnprātība un pieklājība, ko Elena neatlaidīgi centusies viņai iepotēt, bija izgaisusi, aizmēzta gluži kā kokiem lapas pirmajā saltajā rudens vējā.

Neskaitāmas reizes Elena viņai bija teikusi: «Esi stingra, bet vienmēr laipna pret kalpotājiem, it sevišķi pret nēģeriem.» Bet, ja viņa būtu pret viņiem laipna, viņi visu dienu nosēdētu virtuvē, daudzinādami vecos labos laikus, kad mājas saimi nesūtīja strādāt uz lauka. «Mīli savas māsas, saudzē viņas. Esi laba pret cietējiem,» Elena bija mācījusi. «Palīdzi bāreņiem un grūtdieņiem.»

Taču viņa tagad nevarēja mīlēt savas māsas. Tās bija tikai smaga nasta uz viņas pleciem. Un par aprūpību — vai viņa neapmazgāja slimnieces, nesasukāja viņām matus, nepabaroja viņas, pat ja viņai katru dienu bija jūdzēm tālu jāiet, saknes un augļus meklējot? Vai viņa neiemācījās slaukt govi, lai gan dūša viņai saplaka ikreiz, līdzko. briesmīgais raglops pablenza uz viņu un pakratīja galvu? Bet laipna apiešanās ar māsām ir tikai veltīga laika tērēšana. Ja viņa būs pret viņām pārāk laba, viņas vēl ilgi vāļāsies pa gultu, bet viņai vajadzēja, lai māsas ātrāk tiek uz kājām un saimniecībai pievienojas divi roku pāri.

Viņas atspirga ļoti lēni, joprojām gulēja gultā — gaužām vārgas un izdilušas. Bet pa to laiku, kamēr viņas gulējušas drudža murgos, visa apkārtējā pasaule bija pārvērtusies. Bija ienākuši jenkiji, aizbēguši nēģeri, māte nomirusi. Tas likās neticami, viņu prāts liedzās šos trīs notikumus saprast. Reizēm viņām šķita, ka nekas nav atgadījies, viņas vēl arvien murgo. Vai tiešām Skārleta varēja tā pārvērsties? Kad viņa, atspiedusies pret gultas kājgali, klāstīja, kādus darbus viņām uzdos, tikko viņas būs atkopušās, māsas noturēja Skārletu par savu iedomu murgu. Viņas nespēja apjēgt, ka plantācijā vairs nav simtiem vergu, kas darīja šos darbus. Viņas nevarēja aptvert, ka augstas kārtas jaunavām no O'Hāru dzimtas tagad jāstrādā vienkāršs fizisks darbs.

—   Bet, māsiņ,— Kerīna šļupstēja, un viņas kalsnā sejiņa bailēs pavisam nobāla,— es taču nevaru plēst skalus. Kas notiks ar manām rokām!

—   Paskaties uz manām!— Skārleta ar dzēlīgu smīnu atbildēja un parādīja māsām savas sastrādātās, cietās un tulznainās delnas.

—   Kā tu drīksti tik nejauki runāt ar mazo un ar mani arī!— Suelena iesaucās.— Tu melo un gribi mūs iebaidīt! Ja māte to dzirdētu! Viņa tev neļautu tā runāt. Skalus plēst! Tas tik vēl trūka!

Suelena nevarīga naidā uzlūkoja vecāko māsu un bija pārliecināta, ka Skārleta visu to saka tikai aiz ļaunprātības. Suelena nupat bija atradusies uz nāves sliekšņa, bija zaudējusi māti — viņa jutās briesmīgi vientuļa, visu pamesta. Viņai gribējās, lai viņu žēlo un lutina. Bet Skārleta katru dienu, stāvēdama gultas kājgalī, ar savām zaļajām, ieslīpajām acīm, kurās zalgoja svešāds, grīns spīdums, apmierināti vēroja, ka māsas atlabst, un ņēmās uzskaitīt viņu pienākumus: gultu taisīšana, ēdienu gatavošana, ūdens nešana, skalu plēšana. Un šķita, ka viņa ar prieku paziņo māsām visas šīs briesmīgās lietas.

Skārletai tas tiešām darīja prieku. Viņa nikni uzkliedza nēģeriem un tiranizēja māsas ne vien tāpēc, ka pārpūle, rūpes un raizes bija nomākušas viņas sirdī līdzjūtību, bet arī tāpēc, ka šādi viņa izgāza pār citiem savu sarūgtinājumu; izrādījās, ka tas priekšstats par dzīvi, kādu māte viņai bija radījusi, ir maldīgs.

Viss, ko Elena viņai mācījusi, tagad bija pilnīgi nederīgs, un Skārleta jutās apmulsusi un piekrāpta. Viņai neienāca prātā, ka Elena nevarēja paredzēt, ka sabruks tā pasaule, kurā viņa dzīvoja un audzināja savas meitas, nevarēja noģist, ka viņiem vairs nebūs tā sabiedriskā stāvokļa, kādam viņa savas meitas tik rūpīgi gatavoja. Skārleta nesaprata, ka Elena, mācīdama savai meitai būt labai, maigai, piekāpīgai, godīgai un taisnīgai, acu priekšā redzēja daudzus mierīgus gadus bez jebkādiem satriecošiem notikumiem, līdzīgus viņas pašas mūža rāmajam plūdumam. Elena bija teikusi, ka liktenis būšot vēlīgs sievietēm, kas ievērošot šo mācību.

Un Skārleta izmisumā domāja: «Nekas, it nekas no tā, ko viņa mācīja, man tagad nevar palīdzēt. Kāds man labums no labsirdības? Kāda vērtība laipnībai? Daudz labāk būtu, ja es prastu art un kokvilnu plūkt kā nēģeri. Ai, māt, tu esi maldījusies!»

Viņa nekādi nesaprata, ka labi nokārtotā Elenas pasaule sabrukusi, tās vietā stājusies cita pasaule ar saviem bargajiem likumiem, ar citādām mērauklām un vērtībām. Viņa saprata tikai vienu — mātei nav bijusi taisnība — un steigšus pielāgojās, lai varētu dzīvot šajā jaunajā pasaulē, kurai nebija gatavota.

Tikai pret Taru viņas jūtas nebija mainījušās. Katru reizi, kad viņa nogurusi nāca atpakaļ no plantācijām un ieraudzīja zemo, balto māju, viņas sirdi pildīja mīlestība un prieks par atgriešanos pie dzimtā pavarda. Un katru reizi, kad, paskatījusies ārā pa logu, viņa ieraudzīja zaļās ganības, sarkanos arumus un biezo, tumšo jaunmežu, viņai sajūsmā aizrāvās elpa. Vienīgi šī viņas dvēseles daļiņa, vienīgi mīlestība uz dzimto novadu ar tā lēzenajiem, sarkanajiem pakalniem, mīlestība uz šo skaisto, auglīgo zemi, gan sārtu kā asinis, gan tumšsarkanu kā purpurs, uz šo brīnumdari zemi, kas ik gadu izaudzēja zaļus krūmus ar baltām, pūkainām pogaļām,— vienīgi šī mīlestība bija pastāvīga. Nekur taču visā plašajā pasaulē nebija tādas zemes kā šī.

Un tad viņai likās, ka viņa sāk saprast, kāpēc notiek kari. Retam nebija taisnība, cilvēki nekaroja naudas dēļ. Nē, cilvēki karoja šo pauguraino, iestrādāto platību dēļ, šo zālaino ganību dēļ, dzelteno, gausi tekošo upju un magnoliju ēnā paslēpušos

balto, vēso māju dēļ. Tikai par to bija vērts cīnīties — par šo zemi, kas piederēja viņiem un piederēs viņu dēliem, par šo sarkano zemi, kas izaudzēs kokvilnu viņu bērniem un bērnubērniem.

Taras izmīdītā zeme bija vienīgā, kas tagad viņai palikusi, kad viņai vairs nebija nedz mātes, nedz Ešlija, bet Džeralds smagajos pārdzīvojumos bija kļuvis muļķa prātā, kad nauda, vergi, augstais stāvoklis un paļāvība uz nākotni — viss bija zaudēts vienā naktī. Viņa atcerējās sarunu ar tēvu — šķita, ka tā notikusi kādā citā pasaulē,— un viņai likās dīvaini, kā varējusi būt tik jauna un dumja, ka nebija sapratusi tēva vārdu jēgu: zeme ir vienīgā lieta pasaulē, par ko vērts cīnīties.

«Jo zeme ir vienīgā, kas ir mūžīga… un tam, kuram dzīslās rit kaut pilīte īru asiņu,— tas zemi mīl kā savu māti… Zeme ir vienīgā, kā dēļ vērts strādāt, cīnīties un mirt.»

Jā, par Taru bija vērts cīnīties, un viņa vienkārši, bez jebkādas svārstīšanās uzsāka šo cīņu. Viņa neļaus nevienam atņemt viņai Taru. Nevienam neizdosies piespiest nedz viņu, nedz viņas tuviniekus klīst apkārt pa pasauli, dzīvot no radu žēlastības. Viņa neizlaidīs šo īpašumu no savām rokām, kaut arī viņai vajadzētu līdz nāvei nostrādināt gan sevi, gan visus, kasšeit dzīvoja.

XXVI

Skārleta jau divas nedēļas saimniekoja Tarā, kad viņas kājā sāka milzt un strutot lielākā no garajā ceļā uzberztajām tulznām. Kāja pietūka, apavu uzvilkt vairs nevarēja, un viņa kliboja, mīdama tikai uz papēža. Iekaisumu apskatot, viņu pārņēma izmisums. Ak dievs, ja viņai jau sākusies gangrēna kā ievainotajiem? Ārsta šeit nav, un viņa nomirs. Lai cik sūra tagad bija dzīve, Skārleta nebūt negribēja no tās šķirties. Kas tad rūpēsies par Taru, ja viņas vairs nebūs?

Pirmajās dienās Skārleta vēl cerēja, ka Džeralds atgūsies un uzņemsies saimniecības vadību, bet pagāja divas nedēļas, un viņa saprata, ka šī cerība nepiepildīsies. Tagad viņa apzinājās, ka īpašuma un visu tā iemītnieku liktenis ir viņas nepiedzīvojušās rokās. Džeralds vēl arvien bija kluss, sevī iegrimis, un viņa neko neredzošais skatiens Skārletu biedēja. Ja viņa lūdza padomu, viņš atbildēja:

— Dari tā, kā tev liekas labāk, meit…— Vai reizēm vēl ļaunāk:— Paprasi mātei, kaķīt…

Pamazām Skārleta sāka saprast, ka viņš tāds paliks vienmēr, līdz mūža galam gaidīs parādāmies Elenu, allaž ieklausīsies, vai nedip viņas soļi,— saprata un samierinājās ar šo domu. Džeralds mita savā — no īstenības nošķirtā pasaulē, kur laiks bija apstājies, bet Elena vienmēr atradās blakus istabā. Šķita, ka ar Elenas nāvi apsīcis arī viņa spēka avots, pēkšņi zudusi bravūrīgā pašapziņa, sparīgums un dzirkstījošais dzīvotprieks. Elena O'Hāra viņam bija tā skatītāju pilnā zāle, kuras priekšā viņš tēloja galveno lomu aizraujošajā lugā «Džeralda O'Hāras dzīve». Tagad rampas ugunis bija nodzisušās, priekškars nolaists uz visiem laikiem, skatītāju zāle piepeši kaut kur pazudusi un vecais aktieris kā zibens ķerts palicis stāvam viens pats uz tukšās skatuves, veltīgi gaidot nākamo repliku.

Tajā rītā māja bija klusa, visi bija aizgājuši uz purvāju gūstīt noklīdušo cūku; mājās palicēji bija tikai Skārleta, trīs sirdzējas un Veids. Pat Džeralds bija saņēmies un ar virves šķeteri pār plecu aizsteberējis pāri uzartajam laukam, atspiedies uz Porka rokas. Suelena un Kerīna bija izraudājušās un iemigušas; tas atkārtojās vismaz trīsreiz dienā:* viņas iedomājās Elenu, un bēdu nevarības asaras sāka ritēt pār iekritušajiem vaigiem. Melānija, kas šodien pirmo reizi bija paslieta sēdus gultā, atbalstīta ar spilveniem un apsegta ar ielāpainu palagu, ar vienu roku pieturēja sava dēliņa linu balto paurīti, bet ar otru — tikpat maigi — Dilsijas mazuļa melnsprogaino galviņu. Gultas kājgalī sēdēja Veids un klausījās pasaku.

Klusums, kas valdīja mājā, Skārletu nomāca. Tas viņai pārāk sāpīgi atgādināja to nāves klusumu, kāds gūlās pār izpostīto zemi, caur kuru viņa tajā briesmīgajā, bezgalgarajā dienā bija braukusi, bēgot no Atlantas. Kaut iemautos govs vai teliņš! Bet nē, tie stundām ilgi klusēja. Aiz loga nevīteroja neviens putns, un pat trokšņainā dzelteno ķauķu ģimene, kas paaudžu paaudzēm mitinājās biezajā, šalcošajā magnoliju lapotnē, šodien bija pieklususi. Skārleta bija pievilkusi zemu krēslu pie savas guļamistabas vaļējā loga, parāvusi svārkus virs ceļgaliem un atbalstījusi elkoņus pret palodzi. Tā viņa sēdēja un skatījās uz ciedru aleju, uz mauriņu, uz tukšajām, zaļajām ganībām aiz ceļa. Viņai blakus stāvēja spainis ar akas ūdeni, un viņa laiku pa laikam iemērca tajā uztūkušo pēdu, viebdamās no svelošām sāpēm.

Tā viņa sēdēja, atspiedusi zodu rokās. Un tieši tagad, kad viņai jasaņem visi speķi, tam sasodītajam pirkstam jāaug! Un tie muļķi cuku nekad nenoķers. Sivēnus tie ķēra pa vienam veselu nedeļu, bet cūka jau otru nedēļu pastaigājās brīvībā. Skarleta bija pārliecinātā: ja pati būtu varējusi iet viņiem līdzi

uz purvāju, viņa aši paceltu svārkus pāri ceļiem, satvertu virvi un vienā mirklī uzmestu cūkai cilpu.

Bet pēc tam kad cūka būs noķerta,— ja vispār izdosies to noķert… Pēc tam kad viņi apēdīs cūku, apēdīs sivēnus — ko tad? Dzīve ritēs tālāk, un trūkums kļūs vēl lielāks. Tuvojas ziema, kad nekur vairs nedabūs ēdamo, nu jau izbeidzas pat nožēlojamās sakņu atliekas kaimiņu dārzos. Vajadzētu sagādāt kaltētas pupas, sorgo, miltus, rīsu un… tik daudz ko citu. Kukurūzas un kokvilnas sēklas pavasara sējai un arī pašiem drēbes. Kur lai to visu dabū un ar ko lai samaksā?

Viņa bija slepus pārmeklējusi Džeralda kabatas un naudas lādīti, bet nebija atradusi nekā cita, vienīgi žūksniti obligāciju un trīs tūkstošus dolāru Konfederācijas kupīrās. Par tām viņi visi varētu vienu reizi krietni paēst, viņa nicīgi nodomāja. Šiem vērtspapīriem tagad nebija nekāda seguma. Bet, ja viņai arī būtu nauda un iespēja nopirkt produktus,— kā viņa tos atvestu uz Taru? Kāpēc dievs bija ļāvis tam vecajam kleperim izlaist garu? Pat šis nožēlojamais zirglops, ko Rets bija nozadzis, viņai būtu bijis liels atspaids. Bet cik skaisti, laistīgi mūļi kādreiz spārdījās ganībās aiz ceļa! Un cik skaisti bija viņu jūga zirgi! Un viņas mazā ķēvīte un māsu poniji, un Džeralda varenais ērzelis! Kā tas auļoja, sperdams zemi gaisā! Kaut viņai tagad būtu tikai viens mūlis, kaut vai visstūrgalvīgākais!

Bet nekas — tiklīdz kāja būs vesela, viņa ies uz Džonsboro. Tik tālu ceļu viņa savā mūžā vēl nekad nebija kājām mērojusi, bet viņa to noies. Un, pat ja jenkiji būtu pilsētu pilnīgi nodedzinājuši, viņa uzmeklēs kādu, kas pateiks, kur var dabūt kaut ko ēdamu. Domās pēkšņi iznira Veida smailā sejiņa. Viņš taču vienā laidā atkārtoja, ka vairs negribot batātes, gribot cāļa stilbiņu ar rīsiem un mērci.

Pēkšņi saules pielietais dārzs satumsa, koki izplūda asaru aizmigloto acu priekšā. Viņa nolaida galvu uz rokām un centās apvaldīt raudas. Kāda jēga tagad raudāt? Asaras noderēja tad. kad blakām bija vīrietis, no kura vajadzēja kaut ko izdabūt. Viņa sēdēja, kamolā sarāvusies, acis cieši aizmiegusi, lai neļautu izlauzties asarām, un tajā brīdī piepeši izdzirdēja pakavu klaboņu. Bet viņa nepacēla galvu. Viņai tik bieži šķita, ka viņa dzird šo troksni, gandrīz vai katru dienu un nakti — gluži tāpat kā Elenas tērpa vieglo šalkmi. .. Un, tāpat kā vienmēr, sirds tajā mirklī sāka strauji pukstēt, pirms viņa paspēja sev domās bargi uzsaukt: «Neesi auša!»

13*

Bet ātrie pakavu klaksti kļuva lēnāki, zirgs tagad jau drasēja, un gan tā soļi, gan grants vienmērīgā ņirkstoņa — viss bija pārāk patiess. Kāds ir atjājis — varbūt no Tārltoniem vai

387

Fontēniem. Skārieta pacēla acis. Kavalērista seglos sēdēja jenkijs.

Vēl neapjēgusi notikušo, viņa aši paslēpās aiz aizkara un kā apburta skatījās uz jātnieku caur plānā zīda krokām, elpu aizturējusi no pārsteiguma un bailēm.

Viņš lempīgi sēdēja seglos — drukns vīrietis pusatpogātā zilā mundierī; viņam bija rupja seja un melna, nekopta bārda. Šaurās, kopā satuvinātās ačteles, saulē miegdamās zem zilās cepures.naga, mierīgi apvēroja māju. Kad viņš lēni nokāpa no zirga un pārmeta pavadu pār slitu, Skārieta beidzot spēja atvilkt elpu — bet tik sāpīgi un aizgūtnīgi kā pēc sitiena pakrūtē. Jenkijs! Jenkijs ar garu pistoli aiz jostas! Bet viņa viena mājā ar trim slimniecēm un maziem bērniem!

Kamēr viņš lēnām nāca šurp pa celiņu, turēdams roku uz pistoles maksts un žūrēdams pa labi un pa kreisi, Skārletas gara acu priekšā novirpuļoja neskaidru ainu jūklis: pārgrieztas rīkles, neaizsargātu sieviešu piesmiešana, par ko čukstus stāstīja krustmāte Pitija, mājas, kas nodedzinātas kopā ar mirstošiem cilvēkiem, uz durkļiem uzdurti bērni — visas neaprakstāmās šausmas, kas saistījās ar vārdu «jenkijs».

Pirmajā mirklī viņa gribēja paslēpties pieliekamajā kambarī, ielīst pagultē, mesties lejā pa sētas kāpnēm, skriet uz purvāju, saukt palīgā. Bet jau iekrikstējās lieveņa kāpnes, pēc tam viņa dzirdēja, ka jenkijs uzmanīgi ielavās priekštelpā, un saprata, ka nekur vairs nevar aizbēgt. Bailēs sastingusi, viņa klausījās, kā viņš staigā no istabas istabā, soļi klaudzēja arvien skaļāk, jo vairāk viņš pārliecinājās, ka māja ir tukša. Nu jau viņš bija ēdamistabā un tūlīt ieies virtuvē.

Par virtuvi iedomājoties, Skārletai kā duncis ietriecās sirdī tik dzeļošs niknums, ka bailes izgaisa. Tur, virtuvē, uz pavarda stāvēja divi podi — viens ar ceptiem āboliem, otrs ar sakņu virumu, visu to viņa ar tādām pūlēm bija sameklējusi Divpadsmit Ozolu un Makintošu dārzos — nesātīgas pusdienas, ar kurām vajadzēja apmierināt izsalkumu deviņiem cilvēkiem, lai gan īstenībā tur pietika tikai diviem. Jau stundām ilgi Skārieta bija centusies nomākt izsalkumu, gaidīdama atgriežamies pārējos. Un doma, ka jenkijs nu sēdīsies pie viņu trūcīgajām pusdienām, viņā iekvēlināja neprātīgas dusmas.

Jods lai parauj viņus visus! Kā siseņi viņi uzbrukuši Tarai, izlaupījuši, atstājuši tās iemītniekus lēnai bada nāvei un tagad atgriezušies atņemt pēdējās nožēlojamās paliekas. Viņas tukšais vēders krampjos sarāvās.

«Zvēru pie dieva, šim nelietīgajam jenkijam vairs nebūs lemts kaut ko nozagt!»

Viņa nomauca no veselās kājas noplīsušo kurpi un basām kājām aizskrēja līdz rakstāmgaldam, pat nejuzdama sāpam augoni. Viņa klusi parāva augšējo atvilktni un izņēma smago pistoli, kuru bija atvedusi līdzi no Atlantas,— Čārlza pistoli, no kuras viņam ne reizi nebija izdevies šaut. Viņa parakņājās ādas patronsomā, kas karājās pie sienas zem zobena, atrada patronu un stingru roku ielika to patrontelpā. Tad žigli un klusi aizskrēja pa galeriju, kas apņēma priekštelpu, un devās lejā pa kāpnēm, ar vienu roku turēdamās pie margām, bet otrā sažmiegusi svārku krokās paslēpto pistoli.

—   Kas tur ir?— atskanēja skaļš, aizsmacis uzsauciens, un viņa sastinga kāpņu vidū, juzdama vienīgi, kā asinis sitas deniņos, apslāpējot svešā balsi.— Stāt, vai es šaušu!

Viņš stāvēja ēdamistabas durvīs, saliecies uz priekšu — kā sagatavojies lēcienam; vienā rokā viņš turēja pistoli, bet otrā — mazu rožkoka rokdarbu kastīti ar šujampiederumiem — zelta uzpirksteni, apzeltītām šķērēm un safīra lāpāmo zīli ar zelta cepurīti. Bailēs Skārletai kājas kļuva aukstas kā ledus, bet seja aiz dusmām kaisa. Elenas rokdarbu kastīte jenkija rokās! Viņai gribējās kliegt: «Liec nost! Tūlīt liec nost, neģēli. . .»— bet mēle neklausīja. Viņa tikai stāvēja un skatījās uz jenkiju, un redzēja, ka tā sejā pamazām izzūd saspringtā izteiksme un parādās tāds kā nekaunīgs, tāds kā zobgalīgs smīns.

—   Tātad kāds tomēr ir šajā mājā,— viņš teica un, iebāzis pistoli makstī, pārkāpa pār slieksni, panācās uz priekšu un apstājās pie kāpnēm.— Vai gluži viena te, mamzelīt?

Zibens ātrumā viņa izstiepa roku ar pistoli pār margām, nomērķēja apstulbušajā bārdainajā sejā un, pirms viņš paspēja atpogāt maksti, nospieda gaili. No atsitiena viņa sagrīļojās, šāviena blīkšķī aizkrita ausis, kodīgie pulvera dūmi sāka kņudināt degunā. Jenkijs novēlās atmuguriski tieši uz sliekšņa, no smagā būkša nodrebēja grīda un mēbeles. Rokdarbu kastīte izkrita viņam no rokas, tās saturs izbārstījās pa grīdu. Gandrīz neapzinādamās, ko dara, Skārleta noskrēja lejā pa kāpnēm un apstājās pie viņa. Viņa skatījās uz to, kas bija atlicis no jenkija sejas,— uz sarkano dobumu virs ūsām, tur, kur bijis deguns, uz stiklainajām, pulvera dūmos apsvilušajām acīm. Divas asins straumītes lēnām aizlocījās pa spožo grīdu: viena tecēja no sejas, otra — no pakauša.

Viņš bija miris. Šaubu nebija. Viņa bija nogalinājusi cilvēku.

Dūmi lēni vijās pret griestiem. Sarkanās straumītes pielīda pie viņas kājām. Vienu mirkli, garu kā mūžība, viņa stāvēja kā sastingusi, un visas skaņas, visas smaržas, kas strāvoja vasaras siltajā gaisā, pēkšņi likās daudzkārt pastiprinājušās: viņas sirds dobjie puksti, magnoliju cieto lapu žvīgoņa aiz loga, kāda putna tālais, žēlabainais kliedziens purvājā, puķu saldā dvesma, kas ieplūda no dārza.

Viņa bija nogalinājusi cilvēku! Viņa taču nekad — pat medībās — nebija varējusi skatīties, kā nogalina dzīvniekus, nebija varējusi klausīties, kā kviec kaujama cūka vai cilpā spiedz trusis. «Tā ir slepkavība,» viņa truli nodomāja. «Esmu noslepkavojusi cilvēku. Nē, to taču neesmu izdarījusi es.» Viņas skatiens apstājās pie platās, spalvainās plaukstas uz grīdas tuvu pie rokdarbu kastītes, un pēkšņi dzīvība atkal atgriezās viņā, uzbangoja ar milzu spēku, un prieks — zvērīgs, mežonīgs plēsoņas prieks pāršalca viņu. Viņai gribējās iemīt asiņainajā dobumā, just siltās asinis ap savu baso kāju. Viņa bija atriebusies par Taru, par Elenu.

Augšā, galerijā, atskanēja ātri, streipulīgi soļi. .. Mirkli viss apklusa, tad atkal varēja dzirdēt soļus, tagad gausākus, ar džinkstošiem piesitieniem. Skārleta atguva laika un īstenības sajūtu. Viņa pacēla acis un ieraudzīja Melāniju. Saplīsušā peņuārā, kas viņai noderēja par naktskreklu, Melānija stāvēja uz kāpnēm, nespēcīgajā rokā ar pūlēm turēdama Čārlza smago zobenu. Šķita, ka Melānijas skatiens uzreiz aptver briesmīgo ainu: asins peļķē gulošo ķermeni zilā mundierī, rokdarbu kastīti uz grīdas tam blakus un Skārletu — kailām kājām, pelēku seju, garo pistoli rokā.

Sastrēgušajā klusumā viņu acis sastapās. Mellijas parasti tik maigajā sejā kvēloja lepnums. Atzinību un neprātīgu prieku — līdzīgu liesmai, kas dega Skārletas krūtīs,— pauda viņas smaids.

«Ko tas… Ko tas liecina? Viņa taču ir tāda pati kā es! Jūt to pašu, ko es!» Skārletai ienāca prātā šajā garum garajā mirklī. «Viņa rīkotos tāpat!»

Dziļi aizkustināta, viņa lūkojās uz vājo, grīļīgo Melāniju, pret kuru līdz šim bija jutusi tikai nepatiku un nicināšanu. Bet tagad, pārmācot naidu pret šo sievieti — Ešlija sievu, Skārletas sirdī sāka plaukt apbrīnas un radniecības jūtas. Šajā apskaidrības mirklī, atbrīvojusies no visām sīkajām jūtām, viņa aiz Melānijas lēnprātīgajām dūjas acīm un maigās balss atklāja tēraudcietu gribu un varonīgu garu.

—   Skārlet! Skārlet!— klusumu iztraucēja Kerīnas un Suelenas vārgās, izbiedētās balsis un tūlīt arī Veida raudāšana:

—   Krustmāt Mellij! Krustmāt…

Melānija aši pielika pirkstu pie lūpām, novietoja zobenu uz augšējā pakāpiena, ar pūlēm šķērsoja galeriju un atvēra durvis uz slimnieču istabu.

—   Nebaidieties, maziņās,— viņa mierīgā, jautrā balsī teica.— Jūsu lielā māsa gribēja notīrīt rūsu Čārlza pistolei, bet tā izšāva un mūs briesmīgi nobiedēja. .. Veid Hernpton, māmiņa izšāva ar tava mīļā tētiņa pistoli. Kad būsi liels, tu arī to drīkstēsi.

«Cik aukstasinīgi viņa melo!» Skārleta nobrīnījās. «To es tik ātri nevarētu izdomāt. Bet kāpēc gan jāmelo? Lai zina, ka es to esmu izdarījusi.»

Viņa atkal paskatījās uz līķi sev pie kājām, un pēkšņi bailes un naids izzuda, viņu pārņēma riebums. Viņai sāka drebēt ceļgali. Melānija atkal bija atkumurojusi pie kāpnēm un, bālajā lūpā iekodusi, pie margām turēdamās, sāka jau kāpt lejā.

—   Ej atpakaļ gultā, citādi atkal saslimsi!— Skārleta iesaucās, bet puskailā Melānija ar pūlēm rausās tikai lejā.

—   Skārlet,— viņa čukstēja,— mums jāaizvāc viņš prom un jāaprok. Varbūt viņš nav bijis viens, bet ja pārējie viņu te atradīs…

—   Viņš bija viens,— Skārleta atbildēja.— Pa augšstāva logu vairāk neviena neredzēju. Laikam dezertieris.

—   Arī tad neviens neko nedrīkst zināt. Nēģeri var izpļāpāties, ieradīsies jenkiji un saņems tevi ciet. Skārlet, viņš jānoslēpj, kamēr mūsējie nav atgriezušies no purvāja.

Melānija viņu tik drudžaini skubināja, ka Skārleta sāka saspringti gudrot.

—   Es varētu viņu aprakt dārza stūrī zem lapenes, tur zeme mīkstāka, jo Porks nesen izraka no turienes viskija muciņu. Bet kā lai es viņu aizvelku?

—   Vilksim abas — tu aiz vienas kājas, es aiz otras,— Melānija apņēmīgi teica.

Skārleta negribot juta, ka viņas apbrīns pret Melāniju aug.

—   Tu jau pat kaķi aiz astes nevarētu pavilkt,— viņa skarbi noteica.— Es pati viņu aizvilkšu. Bet tu liecies gultā. Ja tu iedrošināsies man palīdzēt, es tevi uz rokām uznesīšu augšā.

Melānijas bālo seju apstaroja liegs smaids.— Cik tu esi laba,— viņa teica un ar lūpām viegli pieskārās Skārletas vaigam.— Ja tu spēj viņu aizvilkt, es tikmēr uzslaucīšu. .. šo peļķi. .. kamēr mūsējie vēl nav pārnākuši. Bet kā tu domā, Skārlet, vai būtu negodīgi, ja mēs pārmeklētu viņa mugursomu? Varbūt atradīsim kaut ko ēdamu?

—   Protams, pārmeklēsim,— Skārleta atbildēja un nopukojās, ka pašai tas nav ienācis prātā.— Paskaties tu somā, es parakāšos kabatās.

Riebumu pārvarējusi, viņa noliecās pār līķi, atpogāja tam svārkus un pārmeklēja visas kabatas.

—   Žēlīgais dievs,— viņa nočukstēja un izvilka biezu, lupatā ievīstītu maku.— Mellij, man liekas — tas piestūķēts ar naudul

Melānija nekā neatbildēja. Viņa pēkšņi noslīga uz grīdas un atslēja muguru pret sienu.

—   Tu paskaties,— viņa drebošā balsī sacīja.— Man drusku apreiba galva.

Skārleta norāva lupatu un trīcošām rokām attaisīja ādas maku.

—   Mellij! Vai redzi?

Melānija ieplēta acis. Maks bija bāztin piebāzts ar saņurcītām kupīrām — Federācijas zaļās banknotes juku jukām ar Konfederācijas banknotēm, un starp šīm paspīdēja viena zelta desmitdolāru monēta un divas zelta piecdolāru monētas.

—   Tagad neskaiti,— Melānija teica, redzēdama, ka Skārleta sāk skaitīt naudu.— Mums nav laika. . .

—   Melānij, vai tu saproti? Tas nozīmē, ka mēs būsim paēduši!

—   Jā, mīļā, saprotu, bet tagad mums nav laika. Pārmeklē citas kabatas. Es paskatīšos somā.

Skārleta nekādi nespēja nolikt maku. Kādas izredzes! Nauda, īsta nauda, zirgs, daudz ēdamā! Galu galā dievs debesīs tomēr bija un gādāja par viņu, kaut arī tik dīvainā veidā. Viņa bija pietupusies un smaidot raudzījās uz maku. Būs ēdamais! Melānija izrāva maku viņai no rokām.

—   Pārmeklēsim ātrāk!— viņa mudināja.

Bikšu kabatās Skārleta atrada tikai sveces galu, lielu saliecamo nazi, košļājamo tabaku un auklas. Melānija no mugursomas izņēma kafijas paciņu, ko ar vislielāko baudu paostīja, it kā tās būtu smaržas, vienu sausiņu un — jau pārvērstu seju — mazas meitenes miniatūru ģīmetni sīkām pērlītēm rotātā zelta ietvarā, pēc tam — granātu saktu, divas platas zelta aproces ar smalkām zelta ķēdītēm, zelta uzpirksteni, sudraba biķerīti, zelta šķērītes, dimanta gredzenu un auskarus ar lāsveidīgiem dimantiem, kas pat Skārletas un Melānijas nezinošām acīm likās smagāki par karātu.

—   Zaglis…— nočukstēja Melānija un nodrebēja.— Skārlet, visu to viņš taču nozadzis!

—   Protams,— Skārleta atbildēja.— Un nācis šurp, lai apzagtu arī mūs.

—  Priecājos, ka tu viņu nošāvi,— Melānija teica, un viņas skatienā dzalkstīja naids.— Bet nu ātri velc viņu prom, mīļā!

Skārleta pieliecās, satvēra nogalināto aiz zābakiem un sāka vilkt. Bet viņš bija tik smags, un viņa pēkšņi jutās tik vāja. Ja nu viņa nespēs to izkustināt? Viņa pagriezās ar muguru pret līķi, paņēma tā kājas padusēs un ar visu augumu salīka uz priekšu. Ķermenis sakustējās, un viņa rāvieniem vilka to līdzi. Augonis, ko viņa uztraukumā bija pavisam aizmirsusi, pēkšņi tā iesāpējās, ka viņa sakoda zobus un atspiedās uz papēža. Sakopojusi visus spēkus, viņa pārvilka līķi pāri priekštelpai, atstādama aiz muguras sarkanu sliedi. Viņas piere norasoja sviedriem.

—   Ja tas arī pagalmu pieķēzīs ar asinīm, mēs to nevarēsim iztīrīt,— viņa izelsa.— Dod man savu peņuāru, es aptīšu tam preteklim galvu.

Melānijas bālā seja tumši pietvīka.

—   Neesi muļķe, es jau neskatīšos uz tevi, — Skārleta nošņāca.— Man nav ne apakšsvārku, ne bikšu, citādi es izmantotu tos.

Sarāvusies kamolā pie sienas, Melānija pāri galvai novilka saplīsušo peņuāru un klusēdama pasvieda to Skārletai, aizsegusi savu kailumu ar rokām.

«Paldies dievam, ka neesmu tik pārmērīgi kaunīga,» Skārleta nodomāja, vairāk sajuzdama nekā redzēdama, kādas mokas sava kailuma dēļ pārcieš Melānija.

Skārleta aptina noplīsušo peņuāru ap jenkija sadragāto galvu. Tad viņa rāvieniem aizvilka līķi līdz pagalma lievenim; tur viņa apstājās, ar delnu notrausa no pieres sviedrus un atskatījās uz Melāniju, kas joprojām bija sakņupusi pie sienas un piespiedusi asos ceļgalus pie kailajām krūtīm. «Cik muļķīgi!» Skārleta ar īgnumu nodomāja. «Kaunēties tādā brīdī!» Tur vainīga Melānijas pārsmalcinātība. Tā Skārletai vienmēr bija izraisījusi tikai nicinājumu. Bet tad arī viņa pati nokaunējās. Melānija taču, lai arī vēl neatkopusies no radībām, tomēr bija nākusi viņai palīgā ar smagu zobenu. Tur bija vajadzīga īpaša drosme, kādas Skārletai — kā viņa godīgi atzinās — pašai nebija, dzelžaina drosme, kādu Melānija bija pierādījusi briesmīgajā pēdējā naktī Atlantā un ari visu garo ceļu uz mājām. Tā bija klusa, slēpta drosme, kāda piemita visiem Vilksiem, drosme, kuru Skārleta nesaprata, bet pret kuru neviļus juta cienību.

—   Atpakaļ gultā!— viņa uzsauca.— Tu aiziesi uz viņpasauli, ja neliksies guļus! Gan es pati uzslaucīšu grīdu, kad būšu viņu aprakusi.

—   Es to peļķi uzslaucīšu ar paklāju,— Melānija čukstēja un zaļganu seju paskatījās uz asins lāmu.

—   Nu tad dzen sevi kapā! Ja kāds no viņiem pārnāk, bet es vēl neesmu tikusi galā, nelaid to ārā no mājas un saki, ka mums pieklīdis zirgs.

Melānija drebēdama palika sēžam siltajos rīta saules staros, tikai aizspieda ausis, kad nogalinātajam galva atsitās pret lieveņa pakāpieniem.

Neviens nejautāja, no kurienes uzradies zirgs. Visiem likās saprotami, ka tas varēja atklīst šurp pēc kaujas, un visi par to tikai priecājās. Jenkijs gulēja seklā bedrē, ko Skārleta bija izrakuši zem lapenes; balsti, kas saturēja kuplos vīteņaugus, bija satrunējuši, un naktī Skārleta ar virtuves nazi tos nocirta; tikko aizbērto bedri nu klāja vīteņu mudžeklis. Ievedot kārtību īpašumā, Skārleta nekad nelika atjaunot šos balstus, neprasīja, lai vīteņus atliek atpakaļ vietā, un, ja arī nēģeri nojauta, kāds tam iemesls, viņi turēja mēli aiz zobiem.

Nogalinātā rēgs ne reizi necēlās augšā no kapa, lai vajātu viņu garajās nomoda naktīs, kad viņa aiz pārguruma nevarēja aizmigt. Viņu nemocīja nedz bailes, nedz sirdsapziņas pārmetumi. Viņa pati brīnījās — kāpēc nemocīja? Vēl pirms mēneša viņa neko tādu nebūtu varējusi izdarīt. Burvīgā misis Hamiltone ar valšķīgām vaigu bedrītēm un skanīgiem auskariem, ar maigo, bērnišķi nevarīgo izteiksmi — nu viņa bija ar vienu šāvienu pārvērtusi kāda cilvēka seju asiņainā masā un pēc tam līķi iemetusi pašas rokām steigā izraktā bedrē! Un Skārleta drūmi iesmējās, iedomādamās, kādas šausmas pārņemtu visus viņas paziņas, ja viņi to uzzinātu.

«Nedomāšu vairs par to,» viņa nolēma. «Kas padarīts — padarīts. Es būtu nožēlojama gļēvule, ja nebūtu šāvusi uz viņu. Bet droši vien es esmu mazliet pārvērtusies. Pirms atgriešanās Tarā es to nebūtu varējusi izdarīt.»

Viņa izdzēsa šo gadījumu no atmiņas, tomēr viņas apzjiiā jau bija cieši iegūlusi doma, kas deva viņai spēku ikreiz, kad vajadzēja veikt kaut ko grūtu un nepatīkamu. «Ja es varēju nogalināt, tad varu izdarīt arī daudz ko citu.»

Taču viņa bija krietni vairāk pārvērtusies, nekā viņai pašai likās. Kopš tā brīža, kad viņa Divpadsmit Ozolos gulēja sakņu dārzā, pārkritusi pār dobi aiz nēģeru būdām, viņas sirds jo dienas jo vairāk nocietinājās, ietērpās kā bruņās.

Skārletai tagad bija zirgs, viņa varēja beidzot uzzināt, kas noticis kaimiņu plantācijās. Kopš atgriešanās mājās viņa tūkstošiem reižu izmisumā bija sev jautājusi: «Vai tiešām mēs vienīgie visā apkaimē esam palikuši dzīvi? Vai tiešām visas citas mājas nodedzinātas? Vai arī visi paguvuši aizbraukt uz Meikonu?» Atmiņas par Divpadsmit Ozolu, Makintošu un Slateriju māju drupām vēl bija tik svaigas, ka viņa baidījās uzzināt patiesību.

Bet labāk zināt visļaunāko nekā joprojām mocīties neziņā. Un Skārleta nolēma aizjāt uz Fontēnu māju — ne jau tāpēc, ka tie bija tuvākie kaimiņi, bet tāpēc, ka cerēja tur satikt veco ārstu Fontēnu. Melānijai vajadzēja ārsta. Viņa vēl aizvien nebija atlabusi pēc radībām un biedēja Skārletu ar savu vājumu un nespēku.

Tiklīdz sāpošais kājas pirksts bija apdzijis un Skārleta varēja uzvilkt kurpi, viņa tūlīt apsegloja jenkija zirgu. Ielikusi vienu kāju kāpslī, otru pārmetuši pār vīriešu seglu loku, jo sieviešu seglu nebija, viņa jāja pāri laukiem uz Mimozu, jau iepriekš apņēmusies vienaldzīgi uzlūkot krāsmatas.

Bet viņai par priecīgu pārsteigumu izbalējusī dzelteni krāsotā māja joprojām stāvēja starp mimozu krūmiem un izskatījās tāda pati kā vienmēr. Viņai gandrīz asaras sariesās acīs aiz laimes, kad trīs sievietes izskrēja no mājas un, līksmi sveikdamas, sāka viņu skūpstīt.

Bet, kad pirmais siltu jūtu uzplūds bija rimies un viņas apsēdušās ēdamistabā pie galda, Skārletu tomēr pāršalca saltas trīsas. Jenkiji nebija aizgājuši līdz Mimozai, tāpēc ka tā atradās tālu no lielceļa, un Fontēniem bija saglabājušies lopi un pārtikas krājumi, tomēr pār māju klājās tāds pats nomācošs klusums kā pār Taru un visu apkaimi. Visi nēģeri bija aizbēguši bailēs no jenkijiem, palikušas tikai četras nēģerietes, kas kalpoja mājā. Mimozā nebija neviena vīrieša, ja, protams, neņēma vērā Džo — Sallijas dēliņu, kas tikko bija izkūņojies no autiņiem. Plašajā mājā dzīvoja tikai vecmāmiņa, kurai jau bija pāri septiņdesmit gadiem, viņas vedekla, ko joprojām dēvēja par «jauno mis», kaut gan viņai jau bija pāri piecdesmitiem, un Sallija, kura nesen kļuvusi divdesmit gadu veca. Viņas dzīvoja tālu no kaimiņiem — trīs neaizsargātas sievietes, tomēr šausmas viņu sejās nebija manāmas; varbūt viņām arī bija bail, bet viņas to neizrādīja. Varbūt tāpēc,— Skārletai iešāvās prātā,— viņas nežēlojās, ka ļoti baidījās no trauslās, porcelāna figūrai līdzīgās, tomēr stingrās un nesalaužamās vecmāmiņas. Arī Skārleta baidījās no šīs vecās dāmas ar aso skatienu un vēl asāku mēli; arī Skārleta to ne reizi vien bija dabūjusi just.

Lai gan šīs trīs sievietes bija tik dažāda vecuma un viņas nesaistīja asinsradniecība, tomēr viņas vienoja kopīgi pārciestie likteņa piemeklējumi. Visas trīs valkāja sēras — mājās pārkrāsotas kleitas, visas bija pagurušas, noskumušas un noraizējušās; viņu bēd^s gan neizpaudās žēlabās un īgnā kurnēšanā, tomēr bija jaušamas pat viņu smaidos. Visi viņu vergi bija aizbēguši, viņu nauda zaudējusi vērtību, Džo, Sallijas vīrs, bija kritis pie Getisbergas, un arī «jaunā mis» bija atraitne, jo jaunais ārsts Fontēns bija Viksbergā miris no dizentērijas. Abi pārējie dēli, Aleksis un Tonijs, atradās kaut kur Virdžīnijā, neviens nezināja, vai viņi dzīvi vai miruši, bet vecais ārsts kalpoja Villera kavalērijā.

—   Tam vecajam nelgām jau ir septiņdesmit trīs gadi, bet viņš dižojas un grib iztaisīties jaunāks, lai gan ir reimatisma pilns kā suns blusu,— vecmāmiņa teica, bet acis viņai mirdzēja lepnumā, ko viņa centās slēpt aiz skarbajiem vārdiem.

—   Vai esat dzirdējušas, kas notiek Atlantā?— Skārleta jautāja, tikko viņas bija apsēdušās.— Tarā mēs esam kā aprakti.

—   Te jau nav labāk,— vecā dāma teica.— Mēs zinām tikai to, ka Šermans ieņēmis pilsētu.

—  Tātad ieņēmis. Bet ko viņš dara tagad? Kur patlaban notiek kaujas?

—   Kā lai mēs, trīs vientuļas sievietes, te, laukos, zinām, kas notiek karā? Jau nedēļām ilgi neesam saņēmušas nekādas ziņas — ne vēstules, ne avīzes,— vecā dāma īgni atbildēja. — Viena no mūsu nēģerietēm runājusi ar nēģerieti, kas satikusi kādu citu nēģerieti, kura bijusi Džonsboro, vairāk mēs nekā neesam dzirdējušas. Jenkiji esot iekārtojušies Atlantā kā savās mājās, atpūtinot kareivjus un zirgus. Bet atpūta tiem, protams, vajadzīga, pēc tam kad mūsējie tiem sadeva pa mizu.

—   Kad iedomājos, ka jūs visu šo laiku esat bijuši Tarā!— iejaucās «jaunā mis».— Man sāp sirds, ka neesmu aizjājusi paskatīties, kā jums klājas. Bet, kopš nēģeri aizbēguši, te tik daudz darba, ka netieku projām. Jā, neesmu bijusi laba kaimiņiene. Bet mēs, protams, domājām, ka jenkiji Taru nodedzinājuši tāpat kā visas citas mājas un ka jūsu ģimene aizbraukusi uz Meikonu. Mums ne prātā neienāca, ka jūs visi esat palikuši mājās, Skārlet.

—   Kā mēs varējām domāt citādi? Jūsu nēģeri taču te atskrēja tik pārbijušies, ka acis tiem šausmās sprāga no pieres laukā,— teica, ka jenkiji gribot nodedzināt Taru,— vecmāmiņa iejaucās.

—   Un mēs pat redzējām.. .— Sallija iesāka.

—   Nepārtrauc mani!— vecā dāma īsi noteica.— Viņi stāstīja, ka jenkiji ierīkojuši Tarā savu nometni un jūs visi taisoties bēgt uz Meikonu. Un tajā naktī mēs redzējām uguns blāzmu Taras pusē, tā spīdēja stundām ilgi pie debesīm un pagalam pārbiedēja mūsu stulbos nēģerus, tie visi laida ļekas vaļā. Kas tur pie jums dega?

—   Kokvilna — simt piecdesmit tūkstošu dolāru vērtībā,— Skārleta sarūgtināta atbildēja.

—   Priecājieties, ka nedega jūsu māja,— pamācīja vecmāmiņa un atspieda zodu pret rokām, kuras bija sakrustojusi uz spieķa.— Kokvilnu var atkal izaudzēt, māju ne. Vai esat jau sākuši plūkt?

—   Nē,— Skārleta teica.— Gandrīz visa nesadedzinātā kokvilna arī pagalam — samīdīta. Vistālākā laukā pie strauta drusku atlicis, bet nebūs vairāk par trīs ķīpām. Un ko tas mums līdz? Visi mūsu nēģeri aizbēguši. Kas to plūks?

—   Žēlīgais dievs! «Visi nēģeri aizbēguši, kas to plūks?»— vecā dāma izmēdīja Skārletu un uzmeta viņai dzēlīgu skatienu.— Kas tad vainas jūsu un jūsu māsu rociņām, mis?

—   Es lai plūcu kokvilnu?— Skārleta pārsteigta iesaucās, it kā vecā dāma viņu mudinātu uz kādu nepieklājīgu rīcību. — Lai es strādāju plantācijā kā nēģeriete? Kā tie baltie plikadīdas? Kā Slateriju skuķes?

—   Baltie plikadīdas, ko tu neteiksi! Cik jūs esat smalkas un izlutinātas! Atļauj tev darīt zināmu, dārgā,— kad es biju pavisam jauniņa, mans tēvs zaudēja visu mantu, un, kamēr viņš atkal nebija sapelnījis tik daudz, lai nopirktu nēģerus, es neturēju par kaunu strādāt jebkuru vienkāršu darbu, kaut vai plantācijā. Esmu ar kapli gan zemi kaplējusi, gan kokvilnu plūkusi un, ja vajadzēs, arī tagad to darīšu. Un šķiet, ka vajadzēs. Baltie plikadīdas, ko tu neteiksi!

—   Bet māmiņ!— viņas vedekla iesaucās un uzmeta Skārletai un Sallijai lūdzošus skatienus, lai abas palīdz saērcināto veco dāmu nomierināt.— Tas jau bija tik sen, tad bija pavisam citi laiki. Tie taču mainās.

—   Nekas nemainās, kad trūkums spiež cilvēku godīgi strādāt,— vecā dāma kā skaldīt noskaldīja.— Ja tava māmiņa, Skārlet, dzirdētu, kā tu te sludini, ka godīgs darbs nav priekš kārtīgiem cilvēkiem, bet ir priekš baltajiem plikadīdām!

Gribēdama pievērst sarunu kaut kam citam, Skārleta steigšus iejautājās:

—   Kas zināms par Tārltoniem un Kalvertiem? Vai viņu mājas arī nodedzinātas? Vai paši paglābušies Meikonā?

—   Pie Tārltoniem jenkiji nav bijuši. Viņu māja, tāpat kā mūsējā, ir tālu no lielceļa. Bet pie Kalvertiem tie bijuši, aizdzinuši visu viņu ganāmpulku, nokāvuši putnus, arī nēģerus paņēmuši līdzi. ..— Sallija iesāka.

Bet vecmāmiņa viņu pārtrauca:

—   Ha! Visām nēģerietēm viņi apsolījuši zīda kleitas un kaut kādus zelta karekļus — tā viņi tās aizmānījuši. Ketlīna Kalverte teica, ka, jenkijiem aizjājot, dažiem aiz segliem sēdējušas tās melnās muļķes. Ha, hā, no kareivjiem viņas dabūs nevis kleitas un karekļus, bet brūnus bērnus, un diezin vai jenkiju asinis viņu cilti uzlabos.

—   Vecmāmiņ!

—   Netaisi tik svētulīgu ģīmi, Džeina! Man šķiet, ka mēs visas te esam bijušas precējušās, vai ne? Un ne jau pirmo reizi mums gadījies papriecāties par smukiem mulatēniem.

—   Bet kāpēc jenkiji nenodedzināja Kalvertu māju?

—   Māju izglāba Kalverta otrā sieva, pateicoties savam ziemeļnieku akcentam, un viņu pārvaldnieks Hiltons,— vecā dāma teica. Bijušo guvernanti viņa vēl arvien sauca par «Kalverta otro sievu», lai gan Kalverta pirmā sieva jau kopš divdesmit gadiem bija mirusi.

—    Mē-ē-ēs esam uzticī-īgi Fe-ede-rācijai,— caur plāno degunu mēdoši novilka vecā dāma, atdarinādama ziemeļnieku izrunu.— Ketlīna teica, viņi abi zvērējuši un dievojušies, ka viss Kalvertu perējums esot tīrasiņu jenkiji. Bet misters Kalverts taču nolicis savu galvu kaut kur džungļos. Un Reifords pie Getisbergas, un Keids vēl tagad cīnās Virdžīnijā. Ketlīna sacīja — labāk viņu māja būtu nodegusi nekā paciest tādu pazemojumu. Viņa teica, Keids vai traks palikšot aiz dusmām, kad pārnācis to uzzināšot. Bet tā iet, kad apprec jenkijieti — tām nav ne lepnuma, ne goda, tās vienmēr domā tikai par savu ādu. Un kā tas gadījās, ka viņi nenodedzināja Taru?

Skārleta mirkli vilcinājās. Viņa zināja, ka nākamais jautājums būs: «Kā klājas jūsējiem? Kā ar veselību māmiņai?» Bet viņa saprata: viņai nepietiks drosmes pateikt, ka Elena mirusi. Ja viņa izteiks šos vārdus, uzplēsīs sirdī vēl svaigo brūci šo līdzjūtīgo sieviešu klātbūtnē, tad vairs nespēs apvaldīt asaras, tās plūdīs un plūdīs bez mitas. Taču to nedrīkstēja pieļaut. Viņa vēl nekad nebija tā īsti izraudājusies, kopš atgriezusies Tarā. Viņa zināja, ja ļaus asarām vaļu, tik sūri grūti iegūta vīrišķība būs vējā. Bet, redzot Fontēnu laipnas, satrauktās sejas, Skārleta saprata, ka šīs sievietes viņai nepiedos, ja viņa noklusēs Elenas nāvi. It īpaši vecmāmiņa Elenu ļoti cienīja. Un visā grāfistē bija maz tādu cilvēku, kuru labā vecā dāma būtu kaut pirkstiņu pakustinājusi.

—   Nu, runa taču!— Vecā dāma vērīgi paskatījās viņā.— Vai tad tu nezini, kā tas gadījās?

—   Es pārbraucu tikai nākamajā dienā pēc kaujas, tad jenkiji jau bija projām,— Skārleta ātri sāka stāstīt.— Tēvs… tēvs teica, ka viņš jenkijus pārliecinājis, lai tie nenodedzina māju, tāpēc ka Suelena un Kerīna guļ slimas ar tīfu un viņas nedrīkst kustināt. ..

—   Pirmo reizi mūžā dzirdu, ka jenkiji izturējušies kā krietni cilvēki,— sacīja vecmāmiņa, acīm redzami neapmierināta, ka viņai jādzird arī kaut kas labs par iebrucējiem.— Kā meitenēm tagad klājas?

—   Labāk, daudz labāk. Viņas jau gandrīz veselas, tikai vēl ļoti vārgas,— Skārleta atbildēja un, juzdama, ka vecā dāma tūlīt izteiks bīstamo jautājumu, steigšus nogrieza valodu uz citu pusi.

—   Es… Es gribēju lūgt — vai jūs nevarētu mums aizdot kaut ko ēdamu? Jenkiji mums visu nopostījuši kā siseņu bars. Bet, ja jums pašām maz, pasakiet man skaidri un gaiši…

—   Atsūtiet Porku ar ratiem, un jūs dabūsiet pusi no visa, kas mums ir: rīsus, miltus, cūkgaļu, kādu cāli,— vecā dāma teica un tā savādi paskatījās uz Skārletu.

—   Nē, nē, tas par daudz.. .— Skārleta iebilda.

—   Klusu! Negribu neko dzirdēt. Vai tad mēs neesam kaimiņi?

—   Jūs esat tik labas… Bet man nu jāiet… Mājinieki sāks uztraukties…

Vecmāmiņa pēkšņi piecēlās un paņēma Skārletu zem rokas.

—   Jūs abas paliksiet šeit!— viņa izrīkoja un bīdīja Skārletu uz durvīm.— Man ar šo meitenīti jāparunā zem četrām acīm. Palīdzi man tikt pa kāpnēm lejā, Skārlet!

«Jaunā mis» un Sallija atvadījās no Skārletas un apsolīja drīz apciemot Taru. Viņas dega ziņkārībā, ko gan vecmāmiņa gribēja Skārletai teikt. Bet viņas zināja, ka no vecās dāmas to nekad nedabūs dzirdēt.— Ar veciem cilvēkiem tik grūti sadzīvot,— Džeina iečukstēja Sallijai ausī, kad abas atkal bija ķērušās pie šuvekļa.

Skārleta stāvēja, turēdama zirgu aiz iemauktiem. Sirdī truli griezās sāpe.

—   Nu?— vecā dāma urbīgi paskatījās viņai acīs.— Kas vēl Tarā noticis? Ko tu man slēp?

Skārleta ielūkojās vērīgajās, vecajās acīs un saprata, ka var pateikt Fontēnu vecmāmiņai patiesību un neraudāt. Neviens neuzdrīkstējās, raudāt Fontēnu vecmāmiņas klātienē bez viņas nepārprotama pamudinājuma.

—   Māmiņa nomirusi,— Skārleta vienkārši pateica.

Roka, kas atspiedās uz Skārletas delma, tā saspringa, ka darīja viņai sāpes, grumbainie plaksti noraustījās un aizklāja dzeltenīgās acis.

—   Vai jenkiji viņu nosita?

—   Viņa nomira ar tīfu — dienu pirms manas pārbraukšanas.

—   Nedomā vairs par to!— vecmāmiņa stingri noteica. Skārleta redzēja, ka viņa norij kaklā sakāpušo kamolu.— Un kā jūtas tēvs?

—   Tētiņš… nav īsti vesels.

—   Ko tu ar to gribi teikt? Runā skaidri! Vai viņš ir slims?

—   Tas viss viņu satriecis… Viņš tāds savāds…

—   Ko nozīmē — tāds savāds? Vai tu gribi teikt, ka viņam prāts aptumšojies?

Skārleta jutās atvieglināta, dzirdot kādu drosmīgi nosaucam lietas īstajos vārdos. Cik labi, ka šī vecā dāma neizrāda viņai līdzjūtību, citādi viņa sāktu raudāt.

—   Jā, viņam aptumšojies prāts,— viņa neskanīgi noteica. — Viņš dzīvo kā pa sapņiem, reizēm pat neātceras, ka māte mirusi. Ai, misis Fontēna, es nespēju noskatīties, kā viņš stundām ilgi sēž un pacietīgi gaida māti, bet agrāk taču bija nepacietīgs kā bērns. Bet vēl ļaunāk ir, kad viņš pēkšņi atceras, ka viņas vairs nav. Dažreiz stundām ilgi sēž, ieklausīdamies, vai neatskanēs viņas soļi, dažreiz metas uz kapsētu. Pēc tam lēni velkas atpakaļ — asaras rit pār vaigiem — un vienā laidā tik ilgi atkārto: «Ketij Skārlet, misis O'Hāra ir mirusi, tava māte ir mirusi!»— ka es varu vai kliegt aiz izmisuma. Bet man vienmēr šķiet, ka es šos vārdus dzirdu pirmo reizi, lai viņš tos atkārtotu cik atkārtodams. Lāgiem viņš naktīs sāk viņu saukt, tad es pieceļos, ieeju pie viņa un saku, ka viņa aizgājusi apraudzīt saslimušu nēģerieti, bet tad viņš ņemas gausties, ka viņa sevi nemaz nesaudzējot, vienmēr nomokoties ar slimniekiem. Nav viegli viņu atkal apguldīt. Ai, kaut doktors Fontēns būtu šeit, viņš tētiņam droši vien varētu palīdzēt! Un Melānijai arī vajag ārsta. Viņa vēl nav atspirgusi pēc dzemdībām.

—   Mellijai — dzemdības? Un viņa ir pie jums?

—   Jā.

—   Bet kāpēc viņa nav Meikonā pie savas krustmātes? Man vienmēr ir licies, ka jūs viņu nemaz tik labi neieredzat, mīļā, kaut arī viņa ir Čārlza māsa. Nu, izstāsti man visu!

—   Tas ir ļoti garš stāsts, misis Fontēna. Varbūt ieiesim atkal iekšā un jūs apsēdīsieties?

—   Es varu klausīties stāvot,— vecmāmiņa atcirta.— Ja tu sāksi stāstīt viņu klātbūtnē, viņas pinkšķēs, iežēlinās tevi un novedīs līdz asarām. Bet tagad stāsti.

Skārleta minstinādamās sāka stāstīt par Atlantas aplenkšanu un Melānijas stāvokli. Taču vecās dāmas asā, urbīgā skatiena ietekmē viņa pamazām atrada īstos vārdus, lai attēlotu pārdzīvotās šausmas. Viss atkal atausa atmiņā; svelmīgi karstā diena, kad sākās dzemdības, nāves bailes, bēgšana un Reta nodevīgā nozušana. Viņa aprakstīja to baismīgo, rēgpilno nakti, mirgojošās ugunis — vai nu konfederātu, vai ienaidnieku nometņu ugunskurus, apdegušos krāsns skursteņus, ko viņa ieraudzīja rītausmā, cilvēku un zirgu līķus gar cejmalām, izpostīto zemi, izsalkumu, šausmas, iedomājoties, ka arī Tara būs sagrauta drupās.

—   Un man šķita, ka mājās pie mātes varēšu nolikt savu smago nastu. Atceļā domāju, ka visbriesmīgāko jau esmu pārcietusi. Bet tikai pēc tam, kad uzzināju, ka māte mirusi, es sapratu: lūk, tas ir visbriesmīgākais.

Viņa nodūra acis un apklusa, gaidīdama, ko teiks vecā dāma. «Viņa laikam nav klausījusies, ko es esmu pārcietusi,» Skārleta nodomāja, tik ilgs viņai likās klusums. Pēdīgi vecā dāma ierunājās, un balss viņai skanēja neparasti sirsnīgi — Skārleta nekad nebija dzirdējusi, ka Fontēnu vecmāmiņa tik silti runātu ar kādu.

401

—    Mīļais bērns, tas ir ļoti slikti, ka sieviete iepazinusi visbriesmīgāko, jo tad viņa vairs nepazīst baiļu. Un tas nemaz nav labi, ja sieviete ne no kā nebaidās. Vai tu domā, ka es nesaprotu, ko esi pārdzīvojusi? Nē, es to saprotu, visu saprotu. Kad biju tavā vecumā, es pieredzēju indiāņu sacelšanos — tā notika tūliņ pēc slaktiņa Mimsas fortā. Jā, es biju tavā vecumā,— viņa atkārtoja tādā kā pārvērstā balsī.— No tā laika pagājuši vairāk nekā piecdesmit gadi. Man izdevās ielīst krūmājā un paslēpties. Tur es gulēju un noskatījos, kā deg mūsu māja un kā indiāņi skalpē manus brāļus un manas māsas. Bet es gulēju krūmājā un varēju tikai lūgt dievu, kaut uguns blāzmā indiāņi neieraudzītu manu slēptuvi. Viņi izvilka no mājas manu māti un nosita kādas divdesmit pēdas no manas slēptuves. Tie skalpēja arī viņu, un kāds indiānis vairākas reizes piegāja pie viņas un iesita viņai ar tomahauku pa galvu. Es, mātes mīlule, gulēju tur, krūmājā, un visu to redzēju. .. Nākamajā rītā devos uz tuvāko apmetni, līdz kurai bija trīsdesmit jūdzes no mūsu mājas. Es gāju turp trīs diennaktis caur purviem, slēpdamās no indiāņiem, un pēc tam visi mani noturēja

14 1696

par vājprātīgu. Un tur es satiku doktoru Fontēnu. .. Viņš mani ārstēja. Jā, no tā laika pagājuši piecdesmit gadi, bet kopš tā brīža man ne no kā nav bijis bail, jo es zināju, ka nekas briesmīgāks ar mani vairs nevar notikt. Bet šī nebaidīšanās man mūžā nodarīja daudz ļauna. Dievs sievieti radījis kā lēnprātīgu, bailīgu būtni, un tas vairs nav dabiski, ja sieviete ne no kā nebaidās… Skārlet, vienmēr vajag kaut ko, no kā baidīties, un kādu — ko mīlēt…

Viņas balss izdzisa. Viņa stāvēja klusēdama, un viņas skatiens bija pievērsts tai dienai pirms pusgadsimta, kad viņa pēdējo reizi bija jutusi bailes. Skārleta sāka nepacietīgi mīņāties. Viņa bija cerējusi, ka vecmāmiņa sapratīs, cik viņai pašlaik grūti, varbūt norādīs kādu izeju. Bet viņa, kā visi veci ļaudis, bija sākusi stāstīt par to, kas noticis tad, kad neviens no viņiem vēl nebija dzimis, un kas tagad nevienu vairs neinteresē.

— Dodies nu mājās, mīļais bērns,— vecā dāma pēkšņi noteica.— Pievakarē atsūti Porku ar ratiem. Un neiedomājies, ka tu kādreiz varēsi nomest savu nastu. To tu nekad nevarēsi. Es zinu.

Togad atvasara ievilkās līdz novembrim, un siltās dienas izmocītos Taras iedzīvotājus mazliet atveldzināja. Ļaunākais bija pārciests. _ Viņiem tagad bija zirgs, viņi varēja izjāt, vairs nevajadzeja iet kājām. Brokastīs jau bija ceptas olas, bet vakariņās — cepts šķiņķis, un tas radīja patīkamu dažādību pēc vienmuļās barības — batātēm, zemesriekstiem un žāvētiem āboliem; vienu reizi viņi pat sarīkoja sev īstu svētku maltīti — mielojās ar vistas cepeti. Veco sivēnmāti galu galā izdevās noķert. Tā ar savu sairni omulīgi rukšķēja un urkņājās pa zemi pagrabā, kur visi bija paslēpti. Reizēm sivēni tik skaļi kvieca, ka mājā neviens vairs cits citu nedzirdēja, bet tas bija patīkams troksnis. Tas liecināja — kad iestāsies sals un pienāks cūku kaujamais laiks, kungiem būs svaiga gaļa, bet nēģeriem — pluči, tātad ar uzturu ziemai būs nodrošināti visi.

Fontēnu apciemojums Skārletu bija vairāk uzmundrinājis, nekā viņa pati to saprata. Apziņa, ka tuvumā ir kaimiņi, viens otrs no veciem draugiem vēl palicis nenodedzinātās mājās, izgaisināja briesmīgo vientulības sajūtu, kas viņu pirmajās nedēļās bija nomākusi. Gan Fontēni, gan Tārltoni — viņu plantācijas bija tālu no ceļa, pa kuru virzījās karaspēks,— devīgi dalījās tajā mazumiņā, kas viņiem pašiem bija atlicis. Kaimiņiem jāizpalīdz cits citam — tāds šeit valdīja likums, un neviens nebija ar mieru ņemt no SkārIetas ne pensu; viņa taču rīkotos tāpat, ja viņiem uzbruktu nelaime; viņa visu atdošot graudā nākamgad, kad viņas plantācija sākšot dot ražu.

Tagad Skārleta varēja pabarot savu saimi. Viņai bija zirgs, viņai bija nauda un jenkiju dezertierim atņemtās dārglietas. Vissteidzīgāk tagad vajadzēja jaunu drēbju. Viņa saprata, ka sūtīt Porku uz dienvidiem nopirkt jaunas drēbes ir bīstami — jenkiji vai arī pašu konfederāti varēja atņemt zirgu. Taču nauda drēbju iegādei un pajūgs viņai bija, atlika vienīgi cerēt, ka Porkam paveiksies un viņš sveiks un vesels atgriezīsies mājās. Jā, ļaunākais bija pārciests.

Ik rītu pieceļoties, Skārleta pateicās dievam par gaiši zilajām debesīm un silto sauli. Katra jaukā diena attālināja to nenovēršamo brīdi, kad vairs nevarēs iztikt bez silta apģērba. Un ar katru siltu dienu auga augumā kokvilnas grēdas tukšajās nēģeru būdās — vienīgajā vietā, kur tagad plantācijā varēja glabāt kokvilnu. Izrādījās, ka kokvilnas ievākums ir pat lielāks, nekā Porks bija paredzējis,— četras ķīpas ar uzviju, droši — kādas četras, un būdas drīz būs pilnum pilnas.

Skārleta nebija domājusi pati plūkt kokvilnu, lai arī Fontēnu vecmāmiņa viņu bija tik dzēlīgi nostrostējusi. Viņai likās neiedomājami, ka viņa, Skārleta O'Hāra, tagad neierobežota valdniece īpašumā, ietu strādāt uz lauka. Skārleta bija nolēmusi, ka kokvilnu novāks nēģeri, bet viņa pati ar atlabušajām māsām saimniekos pa māju. Taču te viņa sadūrās ar tādiem kastu aizspriedumiem, kas bija vēl stiprāki nekā viņas pašas kungu gars. Porks, aukle un Prisija sacēla skaļu brēku. Viņi pastāvīgi skandināja: «Mēs esam priekš mājas darbiem, mēs neesam priekš lauku darbiem!» Aukle sevišķi sirdīgi apgalvoja, ka viņa pat mājā nekad neesot strādājusi, kur nu vēl plantācijā. Viņa dzimusi kungu namā, pie pašiem Robijāriem, nevis nēģeru būdā un uzaugusi vecās mis guļamistabā — gulējusi uz salmu maisa līdzās viņas gultai. Tikai Dilsija neteica ne vārda un tik stingri uzlūkoja Prisiju, ka meitene bailēs sarāvās kā trusītis.

Taču Skārleta liegšanos negribēja ne dzirdēt un visus aiztrieca uz kokvilnas lauku. Bet aukle un Porks strādāja tik gausi un tā vaimanāja, ka Skārleta neizturēja un aizsūtīja veco aukli uz virtuvi gatavot ēdienu, bet Porku ar cilpām un makšķeri — uz mežu trušus un oposumus ķert un upē zivis zvejot. Kokvilnas plūkšana nebija viņa cienīgs darbs, bet medīšana un zvejošana viņa patmīlību neaizskāra.

Pēc tam Skārleta mēģināja izlīdzēties ar māsām un Melāniju, bet panākumi bija tikpat vāji. Melānija vienu stundu ātri, kārtīgi un labprāt nostrādāja karstajā saulē, bet tad paģība un veselu nedēļu nogulēja gultā. Suelena — sapīkusi, asarainām acīm — arī mēģināja krist ģībonī, bet acumirklī atguvās un nosprauslājās kā aplieta kaķe, kad Skārleta viņai iešļāca sejā ūdeni no ķirbja pudeles. Galu galā Suelena pilnīgi noteikti atsacījās strādāt.

—   Es nestrādāšu uz lauka kā nēģeriete! Tu mani nevari piespiest! Ja to uzzinās kāds no mūsu draugiem? Ja. .. ja misters Kenedijs to dabūs zināt? Ai, ja māmiņa vēl būtu. ..

—   Suelen O'Hārā, ja tu vēlreiz pieminēsi māti, es tevi izpļaukāšu!— Skārleta uzsauca.— Māte strādāja šajā plantācijā vairāk par visām nēģerietēm, un tu to zini, baltrocīte tāda!

—   Taču ne jau uz lauka! Bet mani tu nepiespiedīsi! Es sūdzēšos tētiņam!

—   Liec tēvam mieru ar savām muļķīgajām iedomām!— Skārletas dusmām uz māsu pievienojās bailes uztraukt Džeraldu.

Tad iejaucās Kerīna.

—   Skārlet, es tev palīdzēšu, padarīšu savu un Suelenas tiesu. Viņa vēl ir pārāk vārga, viņai kaitīgi uzturēties saulē.

—   Paldies, māšelīt,— Skārleta teica, tomēr noraizējusies paskatījās uz jaunāko māsu. Kerīnas domīgā sejiņa, senāk bāli sārta un maiga kā ābeļziedu lapiņas, kas lidinājās pavasara vējpūtā, tagad bija zaudējusi liego sārtmi un līdzinājās tikai bālam ziediņam. Pēc tam kad Kerina bija atguvusies un atklājusi, ka Elenas vairs nav, ka Skārleta pārvērtusies par vellatu, visa pasaule apgriezušies ar kājām gaisā un nemitīgs darbs kļuvis par viņu dzīves likumu, viņa ierāvās sevī un dzīvoja tādā kā apjukumā. Kerīnas maigā daba nekādi nespēja pielāgoties jaunajiem apstākļiem. Viņas prāts nespēja aptvert, kas bija noticis, un viņa kā mēnessērdzīga staigāja pa māju un paklausīgi izpildīja visas Skārletas pavēles. Viņa bija ļoti trausla gan pēc izskata, gan pēc būtības, taču čakla, pakļāvīga un pakalpīga. Ja Skārleta viņai nebija uzdevusi kādu darbu, viņa laida caur pirkstiem lūgšanu krelles un viņas lūpas čukstēja lūgsnas: viņa aizlūdza par māti un par Brentu Tārltonu. Skārleta nemaz nevarēja iedomāties, kāds trieciens Kerīnai bija Brenta nāve un ka viņas bēdas ir neremdināmas. Skārletai Kerīna vēl arvien bija «mazā»— daudz par jaunu īstai, nopietnai mīlestībai.

Saules tveicē stāvēdama starp kokvilnas krūmu vagām, juzdama, kā no nemitīgās locīšanās sāp mugura un no plūkšanas kaist sarepējušās, tulznainās rokas, Skārleta ilgojās pēc māsas, kurai būtu Suelenas spars un neatlaidība un Kerīnas lēnprātība. Kerīna vāca kokvilnu kārtīgi un rūpīgi, bet pēc stundas izrādījās, ka nevis Suelena, bet Kerīna vēl ir pārāk vārga šādam darbam. Un Skārleta aizsūtīja viņu mājās.

Tagad starp garajām kokvilnas krūmu vagām locījās tikai Skārleta, Dilsija un Prisija. Prisija plūca kokvilnu gausi, atpūšoties, žēlojās par sāpēm kājās, mugurā, vēdergraizēm un pārgurumu, taču māte sliņķei tik stipri iesita ar kokvilnas stublāju, ka tā skaļi iebrēcās. Pēc tam meitene sāka strādāt veicīgāk, taču turējās drošā attālumā no mātes.

Turpretī Dilsija strādāja klusēdama, nenogurstoši kā mašīna. Un Skārleta, kas tikko spēja atliekt muguru un kam plecu berza smagā soma, kurā viņa vāca kokvilnu, nodomāja, ka tādi strādnieki kā Dilsija ir zelta vērti.

—   Dilsij,— viņa teica,— kad atgriezīsies vecie labie laiki, es neaizmirsīšu, kā tu izturējies šajās dienās.

Sarkanbrūnās milzenes seja neizplūda platā, apmierinātā smaidā kā citiem nēģeriem, kad tos uzlielīja. Tā palika nekustīga. Dilsija pagriezās pret Skārletu un cienīgi teica:

—   Paldies, mis Skārlet. Māsters Džeralds un misis Elena bija labi pret mani. Māsters Džeralds nopirka manu Prisiju, lai es nebēdātos pēc viņas, un to es nekad neaizmirsīšu. Es tak esmu pa pusei indiāniete, un mūsu cilts piederīgie neaizmirst savus labdarus. Man tikai žēl, ka mana Prisija tāda sliņķe. Kā rādās, viņa ir īsta nēģeriete, tēvā atsitusies. Tēvs viņai slinkumu vien lāpīja.

Par spīti visām grūtībām, ko sagādāja kokvilnas novākšana, par spīti sarūgtinājumam, ka arī viņai pašai jāstrādā uz lauka, Skārleta tomēr priecājās, kad kokvilna pamazām krājās būdās. Kokvilnā bija kaut kas tāds, kas iedvesa paļāvību, viesa cerības. Kā visi Dienvidi, arī Tara bija tikusi pie bagātības ar kokvilnu, un Skārleta bija dzimusi dienvidniece. Viņa ticēja, ka Tara un Dienvidi atkal atzels no šo sarkano lauku dāsnuma.

Kaut arī raža nebija liela, tā tomēr ienesīs paprāvu summu Konfederācijas naudā, tad varbūt vēl kādu laiku varēs aiztaupīt zeltu un zaļās kupīras, ko viņa bija atradusi jenkija somā. Pavasarī viņa centīsies atdabūt no Konfederācijas valdības Lielo Semu un citus iesauktos plantācijas nēģerus. Ja tas neizdosies, viņa par jenkija naudu nopirks dažus nēģerus tepat apkaimē. Un pavasarī viņa sēs un sēs, un sēs… Atliekusi nogurušo muguru, viņa pārlaida acis pār brūnganajiem, rudenīgajiem laukiem un garā ieraudzīja tālē aizstiepjamies nākamās ražas zaļo zelmeni.

Pavasaris! Varbūt tad karš jau būs beidzies un atkal iestāsies labāki laiki. Vienalga, vai Konfederācija uzvarēs vai zaudēs, tik un tā dzīve kļūs vieglāka. Lai nāk kas nākdams, kaut tikai nav jādzīvo mūžīgās bailēs no posta, ko nodara viena vai otra armija! Kad karš būs beidzies, plantācija viņus atkal uzturēs. Kaut tikai beigtos karš! Tad varētu kaisīt zemē sēklu un nebaidīties, ka nevarēs ievākt ražu.

Cerības spārnoja Skārletu. Karš nevarēja būt mūžīgs. Viņai bija mazliet kokvilnas, bija pārtika, bija zirgs un arī žūksnītis vērtīgas naudas. Jā, vissliktākie laiki bija garām.

XXVII

Kādā pēcpusdienā viņi visi sēdēja pie azaida galda un mielojās ar aukles jaunizgudrojumu — pudiņu no kukurūzas miltiem un kaltētām mellenēm, saldinātu ar sorgo. Bija novembra vidus, gaisā jau bija jūtams vēsums — pirmais ziemas vēstnesis. Porks, stāvēdams aiz Skārletas krēsla, priecīgi berzēja rokas un teica:

—   Vai drīz nebūs cūku kaujamais laiks, mis Skārlet?

—   Vai tev jau siekalas tek? Vai pluči sapņos rādās?— Skārleta paviLka viņu uz zoba.— Jā, es arī labprāt ieostu svaigas cūkgaļas smaržu. Ja vēl dažas dienas pieturēsies tāds laiks. ..

Melānija viņu pārtrauca, sastingusi ar karoti pie lūpām:

—   Klau! Kāds jāj!

Dzidrajā rudens gaisā jau skaidri bija sadzirdama pakavu klaboņa, ātra kā satrauktas sirds puksti, un spalga sievietes balss izmisīgi kliedza:

—   Skārlet, Skārlet!

Visi izbijušies saskatījās, atgrūda krēslus, pielēca kājās. Lai arī balss bailēs bija pārvērsta, to pazina katrs: izmisumā kliedza Sallija Fontēna, kas pirms stundas ceļā uz Džonsboro īsu brīdi bija iegriezusies Tarā patērzēt. Visi juku jukām pieskrēja pie ieejas durvīm un ieraudzīja, ka Sallija izspūrušiem matiem — cepure viņai kūļājās uz muguras — putās saskrietā zirgā kā viesulis auļo pa piebraucamo aleju. Zirgu neapvaldījusi, Sallija pieauļoja tieši pie lieveņa, pamāja ar roku atpakaļ — uz turieni, no kurienes bija atjokojusi, un izkliedza.

—   Jenkiji nāk! Es tos redzēju! Nāk pa ceļu! Jenkiji!

Pie pašām lieveņa kāpnēm viņa uzrāva zirgu pakaļkājās, trijos lēkšos bija pāri mauram un gluži kā medībās pārlēca pār četras pēdas augsto dzīvžogu. Viņi izdzirda, ka pakavi jau dobji nodimd pagalmā, pēc tam — šaurajā ejā starp nēģeru būdām. Viņi saprata, ka Sallija tieši pār laukiem aizdrāžas uz Mimozu.

Mirkli visi stāvēja kā apstulbuši. Suelena un Kerīna sāka šņukstēt un saķērās rokās. Mazais Veids, muti atplētis, stāvēja kā zemē iemiets un trīcēja, bet neizdvesa ne skaņas. Nu notiks tas, ko viņš ar bailēm bija gaidījis kopš bēgšanas no Atlantas. Jenkiji atnāks un viņu aizvedīs līdzi.

—   Jenkiji,— bezpalīdzīgi nobrīnījās Džeralds.— Jenkiji taču te jau bija!

—   Svētā dievmāte!— Skārleta iesaucās, uztvērusi Melānijas baiļpilno skatienu. Viņas atmiņā kā zibens uzplaiksnīja šausmīgā bēgšana no Atlantas — māju drupas, krāsmatas… Viņa atcerējās valodas par slepkavošanu, spīdzināšanu, izvarošanu… Acu priekšā viņa atkal ieraudzīja to jenkiju stāvam uz sliekšņa un turam rokā Elenas rokdarbu kastīti… «Es nomiršu,» viņa nodomāja, «es nomiršu. Es vairs to nepārcietīšu.»

Tad viņa ievēroja apsegloto zirgu, kas piesiets gaidīja Porku. Porks nupat bija gribējis jāt pie Tārltoniem. Viņas zirgs, viņas vienīgais zirgs! Jenkiji to atņems! Atņems arī govi un teļu! Un cūku ar sivēniem. Un gaili, vistas un pīles, ko Fontēni viņai bija atvēlējuši. Un ābolus, batātes un pupas no pieliekamā kambara. Un miltus, rīsus un sausos zirņus. Un jenkija maku, pilnu ar naudu! Tie atņems visu un pametīs viņus bada nāvei!

—   Neko viņi nedabūs!— Skārleta skaļi iekliedzās. Visi apjukuši paskatījās viņā — vai tikai viņa aiz bailēm nav sajukusi prātā?— Es nenomiršu badā! Viņi neko nedabūs!

—   Kas tev lēcies, Skārlet?

—   Zirgu! Govi! Cūku! Sivēnus! Viņi tos nedabūs! Es to nepieļaušu!

Viņa pagriezās pret četriem nēģeriem, kas pelnu pelēkām sejām stāvēja durvīs.— Uz purvu!— viņa norīkoja.

—   Uz kādu purvu?

—   Uz purvu pie upes, nejēgas! Dzeniet cūku un sivēnus tur! Visi dzeniet! Ātrāk! Pork un Prisij, ielieniet pagrabā, izvelciet sivēnus! Suelen un Kerīn, ņemiet grozus, piekraujiet pilnus ar pārtiku un nesiet uz mežu! Mammīt, nolaid sudrabu atkal akā! Pork, nestāvi un neblenz kā auns uz jauniem vārtiem! Ved prom no šejienes tēvu! Kur, kur! Vienalga, kur! Ej līdzi Porkam, tēt!

Bailēs viņa tomēr bija iedomājusies, kas varētu notikt ar Džeraldu, kad parādītos zilsvārči. Viņa mirkli apklusa un neziņā lauzīja rokas. Tad pārbīlī iedīcās Veids, ieķēries Melānijai svārkos, un Skārleta juta, ka tūlīt zaudēs savaldīšanos.

—   Kā es varu palīdzēt, Skārlet?— Raudu, vaimanu un skraidelēšanas juceklī viņa izdzirda Melānijas mierīgo balsi. Melānijas seja bija krīta bālumā, Melānija drebēja pie visām miesām, taču tās mierīgā balss atjēdzināja Skārletu: viņa saprata, ka visi paļaujas uz viņu un gaida viņas rīkojumus.

—   Govi un teļu,— viņa ātri teica.— Tie ir ganībās. Ņem zirgu un aizdzen tos uz purvu…

Viņa vēl nebija visu līdz galam izteikusi, kad Melānija, atbrīvojusies no Veida, jau metās lejā pa kāpnēm, skrienot pacēla svārku malu un piedrāzās pie zirga. Apakšsvārkiem noplīvojot, pavīdēja tievie stilbi, un Melānija jau sēdēja seglos. Kājas viņai nesniedza līdz kāpšļiem, bet viņa saķēra pavadu, iespieda zirgam sānos papēžus, tad pēkšņi šausmās pārvērstu seju zirgu spēji apstādināja.

—   Mans bērniņš!— viņa iesaucās.— Jenkiji viņu nositīs! Atnes man viņu!

Pietvērusies pie seglu loka, viņa jau taisījās nolēkt no zirga, bet Skārleta uzsauca:

—   Jāj, jāj! Aizdzen govi! Es parūpēšos par mazo. Jāj, es tev saku! Es neļaušu jenkijiem ne pirkstu piedurt Ešlijaa bērnam! Jāj taču!

Melānija izmisusi vēl paskatījās atpakaļ, tad aizauļoja pa aleju uz ganību pusi.

«Zili brīnumi — Mellija Hamiltone vīriešu seglos!» Skārleta nodomāja.

Tad viņa ieskrēja mājā, Veids šņukstēdams tecēja viņai pa pēdām. Pār diviem kāpieniem lēkdama, viņa uzskrēja augšā un redzēja, ka Suelena un Kerīna ar skalu groziem rokās iesteidzas pieliekamajā kambarī un Porks sparīgi velk Džeraldu aiz rokas uz sētas durvīm. Džeralds īgni kaut ko murmināja, bet ļāvās Porkam kā bērns.

No pagalma viņa dzirdēja vecās aukles spalgo balsi:

—   Prisij, ko stāvi, lien pagrabā un padod man sivēnus! Mans dibens tur neiet iekšā! Dilsij, nāc šurp, iekausti savu tūļu!

«Bet man šķita, ka ir tik gudri turēt cūkas pagraba, ka tur tās neviens neatradīs,» Skārleta nodomāja un ieskrēja savā guļamistabā. «Kāpēc es tām neuztaisīju aizgaldu purvā?» Viņa atrāva rakstāmgalda augšējo atvilktni un izņēma jenkija maku ar naudu. Steigšus paķēra dimanta gredzenu un briljanta auskarus no sava šuvekļa groziņa un ielika tos makā. Kur to paslēpt? Gultas maisā? Skurstenī? Akā? Pie krūtīm? Nē, tikai ne tur. Biezo maku varētu ievērot, tad jenkiji viņu izģērbtu kailu un izkratītu drēbes.

«Tad gan es nomirtu,» viņa nodomāja.

Lejā skanēja steidzīgu soļu un vaimanu jūklis. Skārleta nožēloja, ka visā šajā jezgā viņai līdzās nav rāmās Mellijas, kas pierādīja tādu drosmi, kad bija nogalināts tas jenkiju kareivis. Mellija atsvēra desmit citus. Ko Mellija viņai vēl teica? Ak jā, mazulis!

Piespiedusi pie krūtīm maku, viņa ieskrēja istabā, kur mazais Bo gulēja zemajā šūpulī. Skārleta viņu paņēma rokās; mazulis pamodās un samiegojies sāka činkstēt, vēcinādams sīkās dūrītes.

Viņa dzirdēja Suelenas skaļo balsi:

—   Pietiek, Kerīn, neņem vairāk, steigsimies prom!

Sētā spalgi kvieca sivēni un rukšķēja cūka, Skārleta pa logu ieraudzīja veco aukli: pa sivēnam azotē iemiegusi, tā tenteru tenteriem aizdieba pār kokvilnas lauku. Aiz viņas steidzās Porks, arī nesdams divus sivēnus un bīdīdams Džeraldu sev pa priekšu. Džeralds klūpņāja pār arumiem un vicināja spieķi.

Skārleta izliecās pa logu un sauca:

—   Dzen prom cūku, Dilsij! Lai Prisija to izdabū no pagraba! Bet tu aiztriec to tālāk!

Dilsi ja pacēla galvu; bronzas krāsas seja bija satraukta. Viņa turēja aiz malas priekšautu, kurā bija sudrablietas.

—   Cūka iekoda Prisijai, tā nelaiž viņu ārā no pagraba.

«Tā tik ir cūka!» Skārleta nodomāja. Viņa atkal ieskrēja

savā guļamistabā un izvilka no slēptuves aproces, saktu, mazo ģīmetni un sudraba biķerīti, ko bija atradusi nogalinātā jenkija mugursomā. Kur tos noglabāt? Uz vienas rokas viņa turēja mazuli, plaukstā bija sažņaugusi maku, bet otrā rokā — dārglietas. Viņa nolika mazuli atpakaļ šūpulī.

Mazais tūlīt sāka brēkt. Pēkšņi viņai kaut kas iešāvās prātā. Vai ir vēl labāka slēptuve par bērna autiņiem? Atri viņa pagrieza mazo uz vēderiņa, attina un iebāza maku aiz trīsstūrīša. Pēc šādas apiešanās mazulis brēca vēl skaļāk un mētāja kājeles, un Skārleta steigšus viņu atkal satina.

Tad viņa atvilka elpu. Tagad prom uz purvāju!

Paņēmusi aizgūtnēm raudošo mazuli uz vienas rokas, ar otru roku piespiedusi pie krūtīm dārglietas, viņa izskrēja galerijā. Pēkšņi viņa pagausināja soļus, ceļi viņai bailēs sāka ļodzīties. Cik klusa kļuvusi māja! Cik dīvains, baismīgs klusums! Vai visi jau aizbēguši un viņu te atstājuši? Vai tiešām neviens nav viņu pagaidījis? To viņa nebija iedomājusies, ka visi aizies un pametīs viņu šeit vienu. Šajās dienās ar vientuļu sievieti varēja diezin kas notikt. .. Atnāks jenkiji…

Klusu troksni izdzirdusi, viņa bailēs satrūkās. Spēji apsviedusies, viņa ieraudzīja savu dēliņu arī visu aizmirstu. Viņš sēdēja uz pakāpiena, piespiedies pie margām, un centās kaut ko pateikt, bet tikai mēmi plātīja muti un raudzījās viņā bailēs plati ieplestām acīm.

—   Piecelies, Veid Hempton!— viņa pavēlēja.— Celies un nāc man līdzi! Māte tagad tevi nevar nest.

Kā mazs, izbiedēts zvēriņš viņš metās viņai klāt un paslēpa seju viņas svārkos. Viņa juta, kā mazās rokas caur svārku krokām mēģina pietverties viņai pie kājām. Viņa sāka kāpt lejā, bet Veida tvarstīgās rokas viņai traucēja, un viņa dusmīgi uzsauca:

—   Laid vaļā manus svārkus, Veid!— Bet puisēns viņai pieķērās vēl ciešāk.

Kāpņu galā nonākusi, viņa saprata, ka nu visu to redz pēdējo reizi. Šķita, ka visas jau no bērnības pazīstamās mīļās lietas čukstētu: «Ardievu! Ardievu!» Raudas aizžņaudza viņai kaklu. Elenas mazā kabineta durvis bija vaļā, viņa ieraudzīja veco sekretāru, pie kura māte tik čakli bija strādājusi. Ēdamistabā krēsli bija izgrūstīti, daži apgāzti, uz galda — šķīvji ar ēdienu atliekām. Uz grīdas — Elenas paklājs. Pie sienas — vecmāmiņas Robijāras ģīmetne: augsta matu sasuka, puskailas krūtis. Ieplestās nāsis piešķīra sejai augstprātīgu izteiksmi. Viss, ar ko saistījās bērnības atmiņas, viss, kas bija viņas sirdsasinis, viņai čukstēja: «Ardievu! Ardievu, Skārlet O'Hāra!»

«Jenkiji visu sadedzinās!»

Pēdējo reizi Skārleta pārlaida acis tēva mājai. Drīz viņa no purvāja iztālēm redzēs, kā liesmās iebrūk jumts un dūmu mākulī iezīmējas krāsns skursteņu apveidi.

«Es nevaru no šejienes aiziet,» viņa nodomāja, un bailēs viņai sāka klabēt zobi. «Es nevaru tevi atstāt, māja. Tēvs arī neaizgāja. Viņš teica viņiem: sadedziniet māju kopā ar mani. Lai tagad sadedzina tevi kopā ar mani, jo es arī nevaru tevi atstāt. Bez tevis man vairs nav nekā cita.»

Pēc šā lēmuma bailes tūlīt izgaisa, krūtīs palika tikai ledaina sajūta, it kā bailes un zaudētās cerības būtu tur sastingušas saltā kamolā. Viņa palika tā stāvot, līdz piebraucamajā alejā izdzirda daudzu pakavu klakstus, seglu čīkstēšanu, zobenu žvadzēšanu makstis un skarbu balsi, kas pavēlēja:

—   Nokāpt!

Viņa ātri pagriezās pret bērnu, kas bija pieplacis pie viņas kājām, un uzstājīgi, bet reizē neparasti maigi sacīja:

—   Veid, mīļo dēliņ, laid vaļā manus svārkus! Skrien ātri lejā, bēdz prom caur pagalmu uz purvu! Tur ir mammīte un krustmāte Mellija. Skrien ātri, mīlulīt, nebaidies!

Dzirdēdams māti tik mīlīgi runājam, Veids pacēla galvu, un Skārleta šausmās nodrebēja, ieraugot viņa acis — trusīša acis, kurš noķerts cilpā.

«Ak, svētā dievmāte,» viņa lūdzās, «kaut viņam neuznāktu krampji! Tikai ne jenkiju acu priekšā! Tie nedrīkst zināt, ka mēs no tiem baidāmies!» Juzdama, ka Veids vēl ciešāk ieķeras viņai svārkos, viņa stingri noteica:

—   Esi kā vīrs, Veid! Tā taču tikai sasodīto jenkiju banda!

Viņa sāka lēnām kāpt lejā pa kāpnēm tiem pretī.

Šermans veda savu karaspēku no Atlantas cauri Džordžijai uz piekrasti. Aiz muguras bija palikušas Atlantas kūpošās drupas: atstājot pilsētu, zilsvārči bija to aizdedzinājuši. Priekšā bija tikpat kā neaizsargāta trīssimt jūdzes plata josla — plantācijas, kur patvērušās sievietes, bērni, veci cilvēki un nēģeri. Jenkiji, pārstaigādami šo apgabalu astoņdesmit jūdžu platumā, pa ceļam visu nodedzināja un nopostīja. Bet Skārleta, redzēdama, ka zilsvārči piepilda mājas priekštelpu, neiedomājās, ka šāds liktenis piemeklējis visu šo apvidu. Viņai likās, ka ļaunprātīgi piemeklēta tiek vienīgi viņa un viņas tuvinieki.

Kad jenkiji iebruka mājā, viņa stāvēja priekšistabā pie kāpnēm un cieši turēja rokās mazuli, bet pie viņas kājām bija piespiedies Veids, viņa galviņa rēgojās starp viņas svārku ielocēm. Bars kareivju grūstīdamies uzdrāzās augšā pa kāpnēm. Citi izvilka mēbeles uz lieveņa, ar nažiem un durkļiem izdurstīja krēslu pārvalkus, meklēdami paslēptas dārglietas. Augšstāvā viņi izkratīja maisus un pēļus, un drīz gaisā sāka lidināties dūnas; pavirpuļojušas tās viegli nolaidās uz grīdas, uz Skārletas matiem. Nevarīgi stāvot un noskatoties, kā kareivji visapkārt laupa un posta5 Skārletas sirdī dusmas nomāca bailes.

Seržants — iesirms, padrukns Iīkkājis ar košļājamās tabakas vīšķi aiz vaiga — piegāja pie Skārletas, slaidi nospļāvās, trāpīdams arī viņas svārku stērbelei, un teica:

—   Dodiet šurp, kas jums tur rokā, madāmiņ!

Viņa bija aizmirsusi, ka joprojām tur rotaslietas, ko bija gribējusi noslēpt. Ar augstprātīgi dzēlīgu smīnu, lai nedarītu kaunu Robijāru vecmāmiņai, viņa nosvieda tās uz grīdas, un kareivju alkatīgā plūkšanās to dēļ viņai pat sagādāja ļaunu prieku.

—   Es jums vēl palūgšu to gredzenu un tos auskarus.

Skārleta vēl ciešāk iespieda bērnu azotē — tagad mazulis,

tumši pietvīcis, brēca vēl skaļāk, jo atradās ar sejiņu uz leju,— un atāķēja granātu auskarus, ko Džeralds Elenai bija dāvinājis uz kāzām. Pēc tam novilka no pirksta gredzenu ar lielo safīru — Čārlza dāvanu saderināšanās dienā.

—   Nemetiet, dodiet šurp!— seržants teica un izstiepa roku.— Tiem negaušiem jau pietiek. Kas jums vēl ir?— Viņa skadrās acis pārslīdēja pār Skārletas ņieburu.

Vienu mirkli Skārletai pamira sirds. Viņa jau sajuta, ka rupjas rokas pieskaras viņas krūtīm, atraisa aukliņas.

—   Vairāk man nekā nav, bet jūs laikam esat paraduši savus upurus pārmeklēt?

—   Lai nu paliek, jums es ticu tāpat,— seržants labsirdīgi noteica un novērsies vēlreiz nospļāvās. Skārleta pacēla mazo pie pleca un centās nomierināt. Ar roku viņa sataustīja paslēpto maku un pateicās dievam, ka Melānijai ir bērns un bērnam — autiņi.

Augšā viņa dzirdēja rībam smagus soļus, dzirdēja, kā tiek vilktas un stumdītas mēbeles, dauzīts porcelāns un sasisti spoguļi un kā rupji lādējās kareivji, nekā vērtīga neatraduši.

No pagalma skanēja skaļi saucieni:

—   Dzen šurp! Neļauj aizbēgt!— un pastarpām vistu, pīļu un zosu klaigas.

Skārleta saliecās kā sāpēs, kad izdzirda negantu kviekšanu, kas spēji aprāvās pēc šāviena, un saprata, ka cūka ir pagalam. Sasodītā Prisija! Aizskrējusi un pametusi cūku! Kaut jel sivēni paliktu dzīvi! Kaut jel visi sveikā būtu nokļuvuši līdz purvaml Bet nekas viņai tagad nebija zināms.

Viņa nekustīgi stāvēja priekšistabā, bet viņai apkārt bļaurodami un lādēdamies skraidelēja jenkiji. Veids bailēs krampjaini bija ieķēries viņas svārkos. Viņa juta, ka puisēns dreb, pie viņas glauzdamies, bet nespēja pateikt nevienu mierinošu vārdu. Arī jenkijiem viņa nespēja bilst ne vārda. Nespēja vērsties pie jenkijiem nedz ar lūgumiem, nedz ar dusmām, nedz ar

draudiem. Viņa varēja tikai pateikties dievam, ka vēl spēj nostāvēt kājās un turēt galvu augsti paceltu. Bet, kad bars bārdainu kareivju nodārdināja lejā pa kāpnēm, vilkdami nozagtās mantas, viņa vienam rokās ieraudzīja Čārlza zobenu un neviļus iekliedzās.

Zobens tagad piederēja Veidam! Tas bija viņa tēva, bet pirms tam — viņa vectēva zobens, un Skārleta to šogad uzdāvināja dēlam dzimšanas dienā. Viņi toreiz bija sarīkojuši nelielu svinīgu ceremoniju, un Melānija bija raudājusi — aizi lepnuma un skumjām atmiņām, noskūpstījusi Veidu un teikusi, ka viņam jāizaug par tādu pašu drošsirdīgu karavīru kā viņa tēvs un vectēvs. Veids ļoti lepojās ar šo dāvanu un bieži kāpa uz galda, virs kura pie sienas karājās zobens, lai to noglāstītu. Skārleta vēl spēja noskatīties, kā svešās, ienīstās rokas iznes no mājas lietas, kas piederēja viņai, bet atdot sava mazā dēla lepnumu — nekad! Viņas kliedzienu dzirdot, zēns izbāza galvu no svārku .ielocēm un, saņēmis drosmi, raudulīgi iesaucās, rādīdams ar tievo rociņu uz zobenu:

—   Mans!

—          To jūs nedrīkstat ņemt!— Skārleta teica un ari izstiepa roku.

—            Nedrīkstu? -Ak tā gan?— sacīja maza auguma kareivis, kas turēja zobenu, un nekaunīgi ieņirdzās,— Un kā vēl drīkstu! v Tas tak ir dumpinieka zobens!

—          Nē. Tas saglabāts no Meksikas kara. Jums nav tiesību to ņemt — tas tagad ir mana mazā dēla zobens. Tas piederēja viņa vectēvam. Ai, kapteini!— Skārleta pagriezās pret seržantu.

—   Lūdzu, pavēliet savam kareivim, lai atstāj man zobenu!

Seržants, glaimojošo titulu izdzirdis, pienāca klāt.

—   Parādi man to zobenu, Bob!— viņš teica.

Mazais kareivis ar nepatiku pasniedza zobenu.

—   Spals ir tīra zelta,— viņš teica.

Seržants pagrozīja zobenu rokā, saules stars krita uz spalu, uz tajā iegravēto uzrakstu, un viņš skaļi izlasīja:

—«Pulkvedim Viljamam R. Hamiltonam. No pulka štāba. Par drošsirdību. Buena-Vista. 1847.» Oho!— viņš iesaucās.

—   Es pats arī cīnījos pie Buena-Vistas!

—   Vai tiešām?— Skārleta dzedri jautāja.

—          Jā! Tā tik bija nikna kauja, to es jums varu apzvērēt. Tādas šajā karā vēl nav bijis. Tātad zobens pieder šā mazā vīreļa vectēvam?

—  Jā.

—   Labi, lai viņš to patur,— seržants noteica, apmierinājies

ar rotām un auskariem, ko jau bija iesējis kabatlakatiņā.

—   Bet spals tak ir no tīra zelta!— mazais kareivis neatlaidās.

—          Atstāsim viņai šo zobenu par piemiņu no mums.— Seržants iesmējās.

Skārleta paņēma no viņa zobenu, pat paldies nepateikuši. Kāpēc viņai jāpateicas šiem zagļiem, ja tie viņai atdod viņas pašas īpašumu? Viņa stāvēja, zobenu pie krūtīm piespiedusi, bet īskājis vēl kaulējās ar seržantu.

—          Velns parāvis, šie nolādētie dumpinieki arī mani vēl pieminēs!— īskājis iesaucās, kad seržants, pacietību zaudējis, lika tam turēt muti un vākties prom. Kareivis lādēdamies aizgāja pārmeklēt dibenistabas, un Skārleta atviegloti uzelpoja. Par mājas nodedzināšanu jenkiji nebija ieminējušies. Nebija viņu dzinuši ārā, lai varētu māju aizdedzināt. Varbūt. .. varbūt. . . Tad jenkiji no augšstāva un no pagalma sadrūzmējās pagalmā.

—   Ko dabūjāt?— seržants jautāja.

—   Vienu cūku, dažas vistas un pīles.

—          Drusciņ kukurūzas, batāšu un pupu. Tā meža kaķe, ko redzējām jājam pa ceļu, laikam padevusi ziņu, ka mēs nākam.

—   Kareivi Pol River, kas tev ir?

—          Nekas liels, seržant. Tikai kaut kādas paliekas. Ātrāk jāsim tālāk, citādi visi dabūs par mums zināt.

—          Vai parakņājāties zem kūpinātavas? Parasti viņi tur mēdz aprakt vērtīgākās mantas.

—  Te nemaz nav kūpinātavas.

—   Vai pārmeklējāt nēģeru būdas?

-»Tur tikai kokvilna. To mēs aizdedzinājām.

Vienu mirkli Skārleta atcerējās garu garās dienas saules tveicē kokvilnas laukā, skaudrās sāpes mugurā un noberztos plecus. Viss bijis veltīgi, kokvilna sadedzināta.

—  Jums te nekas liels nav, misis?

—   Jūsu kareivji jau te bija,— viņa vēsi atbildēja.

—          Pareizi. Mēs te bijām septembrī,— kāds kareivis teica, kaut ko pirkstos virpinādams.— Biju aizmirsis,

Skārleta redzēja, ka viņš tur rokā Elenas zelta uzpirksteni. Cik bieži viņa to bija redzējusi Elenas pirkstā pār šuvekli zibam. Redzot uzpirksteni, atdzīvojās mokošās atmiņas par slaido roku, kas to bija valkājusi. Bet tagad tas atradās šā netīrā svešinieka spalvainajā rokā un drīz aizceļos uz ziemeļiem, kur kaut kāda jenkijiete leposies ar šo nozagto lietu — Elenas uzpirksteni.

Skārleta nodūra galvu, lai ienaidnieki neredzētu viņu raudam. Asaras lēni ritēja pār vaigiem un pilēja uz mazuļa

galviņas. Aizmiglotām acīm viņa samanīja, ka jenkiji iet uz durvīm, un dzirdēja seržanta skaļās, skarbās pavēles. Jenkiji aizgāja, Tara bija glābta, bet sāpēs, ko bija modinājušas atmiņas par Elenu, Skārleta gandrīz nespēja priecāties. Viņa nemaz nejutās atvieglota, tieši otrādi — viņu pārņēma pēkšņs vājums un vienaldzība, dzirdot, ka jenkiji, zobeniem žvadzot un zirgu pakaviem klabot, aizjāj pa aleju, apkrāvušies ar salaupītajām mantām — drēbēm, segām, gleznām, vistām, pīlēm un cūkgaļas gabaliem.

Tad viņai nāsīs iesitās deguma smaka un viņa vienaldzīgi pagriezās. Briesmīgais sasprindzinājums bija izvērties apātijā. Pa vaļējo Icgu viņa redzēja, ka no nēģeru būdām lēni ceļas dūmi. Tur sadega viņas kokvilna. Tur aizgāja vējā nauda nodokļiem, aizgāja vējā līdzekļi, ar kuriem viņa bija cerējusi pārlaist grūto ziemu. Viņai atlika tikai noskatīties, neko glābt viņa nevarēja. Viņa jau senāk bija redzējusi kokvilnu degam un zināja, cik grūti to apdzēst, pat ja daudz dzēsēju. Paldies dievam, ka nēģeru būdas ir tālu no mājas! Paldies dievam, ka nav vēja, kas atpūstu dzirksteles līdz Taras jumtam!

Pēkšņi viņa pagriezās un sastinga: viss viņas ķermenis saspringa kā pointeram, ieraugot medījumu. Šausmās ieplestām acīm viņa skatījās gaitenī, kas veda uz virtuvi. No virtuves nāca dūmi!

Skriedama viņa nolika mazuli kaut kur starp priekštelpu un virtuvi. Izrāvās no Veida rokām un atgrūda viņu pret sienu. Iedrāzās dūmu pilnajā virtuvē, bet tūlīt atsprāga atpakaļ un aizkāsējās. Dūmi koda acīs, un asaras sāka tecēt pār vaigiem. Bet viņa metās uz priekšu, aizspiedusi degunu un muti ar svārku stērbeli.

Virtuvē, kurā gaisma iespīdēja tikai pa mazu logu, vērpās tik biezi dūmi, ka nekas nebija saredzams. Taču Skārleta sadzirdēja uguni rūcam un sprēgājam. Acis piemiegusi, viņa ielūkojās dūmu aizklājā un saskatīja liesmu mēles, kas ložņāja pa grīdu un līda augšup gar sienām. Kāds bija izrāvis degošās pagales no pavarda un izmētājis, sausā priežkoka grīda dega kā lāpa.

Skārleta metās atpakaļ ēdamistabā un sagrāba paklāju, apgāzdama divus krēslus.

«Ai, es to nekad neapdzēsīšu — nekad! Ak dievs, kaut man kāds nāktu palīgā! Māja deg! Tā nodegs! Ak dievs! Lūk, ko tas nelietīgais īskājis domājis, teikdams, ka mēs viņu vēl pieminēšot! Ai, kāpēc es viņam neatdevu zobenu!»

Gaitenī viņa paskrēja garām Veidam, viņš bija ierāvies kaktā un piespiedis zobenu pie krūtīm. Acis bija ciet, sejiņā sastingusi tāda kā atpestījuma izteiksme.

«Ak dievs! Viņš nomiris! Nomiris aiz bailēm!» viņai pazibēja prātā, bet viņa skrēja tālāk — pie ūdens tovera, kas vienmēr stāvēja gaitenī pie virtuves durvīm.

Viņa iemērca paklāju toverī un, dziļi elpu ievilkusi, atkal metās dūmainajā virtuvē, cieši aizvērdama durvis. Veselu mūžību, kā viņai likās, viņa klepodama un šķaudīdama ar mitro paklāju sita uguns čūskas, kas locījās visapkārt. Divas reizes aizdegās viņas garie svārki, un viņa kailām rokām apdzēsa uguni. Viņa saoda apsvilušo matu smaku, matadatas bija izslīdējušas, un mati atraisījušies krita pār pleciem. Ap viņu snaikstījās liesmu mēles. Ugunīgās čūskas līda viņai garām uz gaiteni, un viņa pagurumā saprata, ka cīnīties ir veltīgi.

Pēkšņi atsitās vaļā durvis, caurvējš uzpūta liesmas vēl spēcīgākas. Dūmu mutuļos Skārleta saviedēja Melāniju, kas mina liesmas kājām un dauzīja pa degošo grīdu ar kaut ko tumšu un smagu. Skārleta redzēja, kā Melānija šaudās šurp un turp, dzirdēja viņas klepošanu, mirkli dūmu vālos pavīdēja bālā, savilktā seja un samiegtās acis. Vēl veselu mūžību viņas abas plecu pie pleca cīnījās ar uguni, beidzot Skārleta ievēroja, ka liesmu mēles kļūst īsākas, noplok. Tad Melānija pēkšņi pagriezās pret viņu, skaļi iekliedzās un no visa spēka iesita viņai ar paklāju pa muguru. Skārleta sagrīļojās un dūmu virpulī nokrita uz grīdas.

Atkal atvērusi acis, viņa ieraudzīja, ka guļ pagalma puses lievenī, viņas galva atdusas Melānijai uz ceļiem un pēcpusdienas saule spīd viņai sejā. Rokas, seja un pleci neciešami sāpēja. No nēģeru būdām vēl arvien cēlās dūmi, tie ietina visu apkārtni biezā mākonī. Degošā kokvilna izplatīja kodīgu smaku. Skārleta pamanīja dūmu strūkliņu izlienam no virtuves un pietrūkās kājās.

Bet divas rokas viņu atturēja, un Melānija rāmi sacīja:

—   Guli, mīļā. Uguns apdzēsta.

Brīdi viņa gulēja mierīgi, aizvērtām acīm, atvilka elpu un dzirdēja, ka Veids kaut kur tuvumā žagojas un mazulis klusi bubina. Tātad Veids nav nomiris, paldies dievam! Viņa atvēra acis un paskatījās Melānijas sejā. Melānijai mati bija apsviluši, seja apkvēpusi, bet acis mirdzēja un ap lūpām rotājās smaids.

—   Tu esi melna kā nēģeriete,— Skārleta nomurmināja un nolaida galvu Melānijas klēpī.

—   Bet tu jau izskaties tāda pati!— Melānija jautri atbildēja.

—   Kāpēc tu man iesiti?

—   Tāpēc, mīļā, ka tev kleita uz muguras bija aizdegusies. Es neiedomājos, ka tu paģībsi, lai gan dievs zina, ka šodien esi pārdzīvojusi vairāk, nekā cilvēks var panest. .. Es steidzos atpakaļ, tiklīdz mūsu dzīvnieki bija iedzīti mežā. Gandrīz nomiru aiz bailēm, atceroties, ka tu te paliki gluži viena. Vai. . . vai jenkiji tev nenodarīja ko ļaunu?

—   Vai tu gribi teikt — neapkaunoja? Nē,— Skārleta atbildēja un mēģināja piecelties sēdus, bet ievaidējās un atkrita atpakaļ. Viņas galva atdusējās ērti — uz Melānijas ceļiem, bet ķermenis neērti gulēja uz cietās grīdas.— Toties viņi nolaupīja mums visu, visu. Mums vairs nav nekā.. . Bet par ko tu tā priecājies?

—   Mēs taču neesam zaudējušas viena otru, bērni ir izglābti, un mums ir jumts virs galvas,— Melānija sacīja, un viņas balss skanēja līksmi.— Mūsdienās vairāk neko nevar vēlēties. .. Ai! Mazajam Bo taču slapji autiņi! Bet jenkiji droši vien paķēruši līdzi arī viņa tīros autiņus. Skārlet! Kas tad te?

Viņa izbijusies iebāza roku zem trīsstūrīša un izvilka maku. Vienu mirkli viņa ieplēta acis, it kā šo priekšmetu redzētu pirmo reizi, bet tad sāka smieties — skaļi un nevaldāmi, gandrīz histēriski.

—   To nu gan tikai tu varēji izdomāt!— Melānija iesaucās, apķērās Skārletai ap kaklu un viņu skūpstīja.— Tu esi visapbrīnojamākā būtne pasaulē, un tādas māsas kā man nav nevienam!

Skārleta ļāvās uzslavai un glāstiem, jo bija pārāk nogurusi, lai tos atvairītu, uzslava glaimoja viņas patmīlībai, turklāt dūmainajā virtuvē viņā bija modusies cieņa un siltākas jūtas pret svainieni.

«Tas gan jāatzīst—Melānija vienmēr ir klāt .kā nagla, kad vajadzīga palīdzība,» Skārleta, mazliet sapīkusi, nodomāja.

XXVIII

Laiks pēkšņi apsviedās auksts, sākās sals. Ledains vējš vilka pa visām durvjapakšām, vaļīgās logu rūtis vienmuļi trīcēja. Kokiem nobira pēdējās lapas, tikai^ priedes paturēja savu skuju ģērbu un melnas un saltas iezīmejās pret blavajam debesīm. Izdangāto sarkano ceļu māls bija apledojis, un bads izplēta pār Džordžiju savus spārnus.

Skārleta sarūgtināta atcerējās sarunu ar Fontēnu vecmāmiņu. Toreiz, pirms diviem mēnešiem,— viņai tagad likās, ka pagājuši gadi,— viņa bija vecajai dāmai teikusi, ka visbriesmīgākais jau pārdzīvots, teikusi no tīras sirds.. Tagad šie vārdi viņai likās bērnišķīgi pārspīlēti. Kamēr Šermana kareivji nebija otrreiz ieradušies Tarā, viņai bija bijis mazs pārtikas un naudas iekrājums, izpalīdzīgi kaimiņi, kuriem labāk veicies, un kokvilna, kas palīdzētu noturēties virs ūdens līdz pavasarim. Tagad kokvilna bija sadegusi un pārtika nolaupīta, nauda zaudējusi savu vērtību, bet kaimiņiem klājās vēl ļaunāk nekā viņai. Viņai vismaz vēl bija govs un teļš, daži sivēni un zirgs. Kaimiņiem palicis tikai tas, ko viņi paguvuši paslēpt mežā un aprakt zemē.

Fērhila, Tārltonu māja, bija nodedzināta līdz pamatiem, un misis Tārltona ar savām četrām meitām tagad dzīvoja pārvaldnieka mājā. Arī Monro māja pie Lavdžojas bija nolīdzināta ar zemi. Mimozas koka spārns bija nodedzis, tikai mājas galvenā daļa biezā apmetuma un glābēju izmisīgo pūļu dēļ bija saglabājusies — ar uguni bija cīnījušās visas trīs Fontēnu sievietes un visi nēģeri. Tikai Kalvertu māju jenkiji arī šoreiz bija saudzējuši, pateicoties pārvaldnieka Hiltona aizrunām, bet viņiem nebija atstāts neviens dzīvnieks, neviens mājputns, neviena kukurūzas vālīte.

Tarā, tāpat kā visā grāfistē, visgrūtākais bija pārtikas jautājums. Vairumam ģimeņu nekā cita nebija kā pēdējās batāšu ražas atliekas, zemesrieksti un medījumi, ja palaimējās ko nomedīt. Un katrs dalījās savā mazumiņā ar vēl bargāk piemeklētiem, tāpat kā bija darījuši labākos laikos. Bet drīz vien vairs nebija ar ko dalīties.

Ja Porkam veicās, Tarā ēda trušus, oposumus un zivis. Citās reizēs iztika ar pienu, valriekstiem, grauzdētām zīlēm un batātēm. Visi vienmēr jutās izsalkuši. Skārletai šķita, ka viņu visur pavada lūdzoši skatieni un pretī stieptas rokas. Un tas Skārletu padarīja vai traku — viņa taču bija tikpat izsalkusi kā pārējie.

Viņa lika nokaut teļu, jo tas izdzēra par daudz dārgā piena, un tovakar visi pārēdās svaigo gaļu un saslima. Viņa zināja, ka pareizāk būtu bijis ziedot kādu sivēnu, bet šo nodomu dienu no dienas atlika, cerēdama, ka izdosies tos vēl paaudzēt. Sivēni vēl bija pavisam mazi. Tagad nebija nekādas jēgas tos nokaut, gaļas būs daudz vairāk, ja izdosies tos izaudzēt lielus. Ik vakaru viņa apspriedās ar Melāniju, vai neiedot Porkarn naudu, lai viņš aizjāj un nopērk šo to ēdamu. Bet viņu atturēja bailes, ka Porkam varētu atņemt zirgu un naudu. Neviens nezināja, kur tagad bija jerikiji. Tie varēja būt tūkstošiem jūdžu tālu no Taras vai arī tepat aiz upes. Reiz Skārleta izmisumā jau gribēja pati doties ceļā un meklēt pārtiku, bet visas saimes neprātīgās vaimanas piespieda viņu šo nodomu atmest.

Porks klaiņoja pa apkaimi, reizēm aizklīda tik tālu, ka tikai no rīta pārradās mājās, bet Skārleta nejautāja, kur viņš bijis. Lāgiem viņš pārnesa medījumu, lāgiem — dažas kukurūzas vālītes vai maisu ar sausiem zirņiem. Reiz viņš pārnesa gaili un apgalvoja, ka esot to mežā noķēris. Viņi to apēda gardu muti, bet netīru sirdsapziņu, jo bija pārliecināti, ka Porks gaili, tāpat kā zirņus un kukurūzu, nozadzis. Drīz pēc tam viņš kādu nakti, kad visi jau gulēja, pieklauvēja pie Skārletas durvīm un nokaunējies parādīja viņai savu kāju ar pamatīgu skrošu lādiņu ikros. Kamēr viņa to pārsēja, Porks atzinās, ka pieķerts, kad gribējis ielavīties kādā putnu kūtī. Skārleta nejautāja, kam piederēja putnu kūts, tikai viegli uzsita Porkam uz pleca, un viņas acīs sariesās asaras. Nēģeri reizēm viņu sadusmoja, bet tāda uzticība nebija par naudu nopērkama. Tagad viņi visi — gan baltie, gan melnie — bija viena saime, un nēģeri spēja likt uz spēles savu dzīvību, lai galdā visiem būtu ko ēst.

Citos laikos Porka sīkās zādzības būtu jāuztver nopietnāk, viņš varbūt pat dabūtu pērienu. Citos laikos Skārleta vismaz būtu stingri aizliegusi viņam tā darīt. «Nekad neaizmirsti, bērns,» Elena viņai bija mācījusi, «ka tu esi atbildīga par to, lai nēģeri, kurus dievs tev uzticējis, būtu veseli ne tikai miesā, bet arī garā. Tev jāsaprot, ka viņi ir kā bērni un kā bērni jāuzrauga un jāsargā. Tev vienmēr jārāda viņiem laba priekšzīme.»

Bet tagad Skārleta centās aizmirst Elenas mācības. Sirdsapziņa viņu vairs nemocīja, zinot, ka Porks apzadzis cilvēkus, kam varbūt klājas vēl grūtāk nekā viņai. Kaut arī viņai vajadzēja Porku norāt vai sodīt, viņa juta tikai līdzjūtību, ka viņš bija ievainots.

—   Tev jāuzmanās, Pork. Mēs negribam tevi zaudēt. Ko mēs darītu bez tevis? Tu esi uzticams, krietns kalps, un, kad mums atkal būs drusku naudas, es tev nopirkšu zelta pulksteni un likšu iegravēt bībeles vārdus: «Labajam un uzticīgajam kalpam».

Porks apmierināti pasmaidīja un paberzēja pārsieto kāju.

—   Cik smuki jūs to pateicāt, mis Skārlet. Bet kad jums būs vairāk naudas?

— Nezinu, Pork, bet gan jau kādreiz būs, katrā ziņā es to sadabūšu.— Viņa raudzījās uz Porku neko neredzošu skatienu, kurā jautās tik dziļas bēdas un sāpes, ka Porks nemierīgi sagrozījās.— Tad, kad karš būs beidzies, man būs daudz naudas, un tad mēs neviens vairs necietīsim badu un nesalsim, tad mēs pirksim skaistas drēbes un katru dienu ēdīsim ceptus cāļus un. . .

Viņa apklusa. Viņa pati Tarā bija ievedusi stingru likumu, ka neviens nedrīkst pieminēt agrāko laiku gardos ēdienus vai runāt par to, ko tagad labprāt ēstu, ja varētu dabūt.

Porks klusi izgāja no istabas. Skārleta joprojām stāvēja, drūmi raudzīdamās tālumā. Senajās dienās viņas dzīve bija bijusi tik daudzveidīga, tik bagāta grūtām, satraucošām problēmām! Viņa bija lauzījusi galvu: kā iegūt Ešlija mīlestību un reizē valdzināt divpadsmit citus pielūdzējus? Kā noslēpt no vecākiem ļaudīm mazus pieklājības pārkāpumus? Kā sakaitināt vai pielabināt greizsirdīgas draudzenes? Kādu drānu izmeklēt kleitai, un kā to šūt, kādu frizūru izvēlēties? Ai, cik daudz vēl visādu svarīgu uzdevumu, kas jāatrisina! Tagad dzīve bija tik pārsteidzoši vienkārša. Svarīgi bija tikai paglābties no bada un aukstuma un salabot jumtu virs galvas, lai tas neiebruktu.

Šajās dienās Skārleta pirmo reizi redzēja ļauno sapni, kas viņu turpmāk vajāja gadiem ilgi. Tas vienmēr bija viens un tas pats, nekas tajā nemainījās, tikai bailes kļuva ar katru reizi lielākas, pat nomodā tās viņu tirdīja, viņa ar šausmām gaidīja nakti, kad murgainais sapnis atkal atkārtosies. Viņai dziļi bija iespiedušies atmiņā visi tās dienas notikumi, kad viņa šos murgus redzēja pirmo reizi.

Laiks jau veselu nedēļu pieturējās auksts un lietains, mājā pūta mitrs caurvējš. Slapjās pagales kamīnā kūpēja, bet nesildīja. Kopš brokastīm viņi bija dzēruši tikai pienu, batātes bija apēstas, bet Porks cilpās un makšķerēs neko nebija noķēris. Nākamajā dienā vajadzēja kaut nost vienu no sivēniem, citādi visi atkal paliks neēduši. Pagurušas, izvārgušas baltas un melnas sejas raudzījās Skārletā un mēmi lūdzās barības. Bija skaidrs, ka jāsūta Porks pirkt produktus, kaut arī varētu zaudēt zirgu. Turklāt Veidam sāpēja kakls un bija drudzis, bet ne ārsta, ne zāļu nebija.

Izsalkusi, pārguruši Skārleta naktī sēdēja pie Veida gultiņas. Uz laiciņu viņa atstāja Melāniju savā vietā un atlaidās mazliet nosnausties. Kājas viņai bija aukstas kā ledus, viņa nevarēja aizmigt, valstījās no vieniem sāniem uz otriem, viņu māca bailes un izmisums. Galvā spietoja viena un tā pati doma: «Ko lai daru? Kur lai griežos? Vai pasaulē ir kāds, kas man varētu palīdzēt? Kā varēja uzreiz sagrūt viss, kas likās tik drošs un pastāvīgs? Kāpēc man nav blakus neviena gudra, stipra cilvēka, kas noņemtu no maniem pleciem šo smago nastu?» Viņa to vairs nespēja panest. Ne jau tādēļ viņa bija radīta. Un tad viņa iegrima smagā, nemierīgā miegā.

Viņa sapņoja, ka atrodas kādā svešā zemē; ap viņu mutuļoja miglas vāli, tik biezi, ka viņa nevarēja saredzēt pat savu roku. Zeme salīgojās zem kājām un pazuda. Viss šeit apkārt bija spokains un drausmīgs. Un kluss, nedabiski kluss, viņa jutās apjukusi un nobijusies kā bērns, kas apmaldījies mežā. Viņu mocīja izsalkums, no aukstuma viņa drebēja un tā baidījās, vai tikai blakus miglā nav kāds paslēpies, ka viņai gribējās kliegt, bet viņa nevarēja. Un tad kaut kādi radījumi līda viņai virsū no miglas, kaut kādas rokas klusi, nežēlīgi snaikstījās pēc viņas, centās satvert aiz svārku stērbeles un aizvilkt līdzi — dziļdziļi grīļīgajā zemē. Un pēkšņi viņa saprata — kaut kur šajā blīvajā miglā ir silts, drošs patvērums, ir klusa osta. Bet kur? Vai viņai izdosies turp aizkļūt, vai ļaunās rokas viņu neieraus šajās plūstošajās smiltīs?

Tad viņa redzēja, ka skrien — gluži kā neprātā skrien caur miglu, skrien un raud, un kliedz, un, rokas izstiepusi, mēģina kaut kur pietverties, bet visapkārt tikai tukšums un valga migla. Kur bija patvērums? Tas aizslīdēja no viņas prom, tomēr, miglas aizslēpts, te kaut kur bija. Kaut viņa spētu to atrast! Tad viņa būtu glābta! Bet bailēs viņai ļima kājas, no izsalkuma metās tumšs gar acīm. Viņa izmisīgi iekliedzās, pamodās un ieraudzīja Melāniju, kas noliekusies purināja viņu aiz pleca, cenzdamās pamodināt.

Šis sapnis viņu mocīja ikreiz, kad viņa neēdusi aizgāja gulēt. Bet tas gadījās diezgan bieži. Viņa tā baidījās no šā sapņa atkārtošanās, ka neuzdrīkstējās iemigt, lai gan pati pūlējās sevi pārliecināt, ka šajā sapnī taču nekā briesmīga nav. Kāpēc jābaidās no miglas? Un tomēr doma par to, ka viņa atkal atradīsies biezajā miglā kaut kādā svešā zemē, viesa tādas bailes, ka viņa mēdza pārgulēt Melānijas istabā, lai Melānija varētu viņu pamodināt, kad viņa atkal saktu miegā nemierīgi svaidīties un vaidēt.

Nemitīgais nervu sasprindzinājums ietekmēja viņas veselību: viņa novājēja, kļuva bāla. Seja zaudēja glīto apaļumu: iedubušie vaigi, izcilnie vaigu kauli un ieslīpās, zaļās acis vērta viņu līdzīgu izsalkušai meža kaķei.

«Dzīve arī dienā ir līdzīga murgiem, kāpēc tiem jāmoka mani arī naktī?» viņa izmisusi domāja un turpmāk taupīja savu ēdiena tiesu vakaram, lai apēstu to īsi pirms gulētiešanas.

Ziemsvētku priekšvakarā Frenks Kenedijs ar nelielu intendantūras daļu iejāja Tarā, veltīgi cerēdams dabūt armijai kaut mazliet kukurūzas un gaļas. Vājie, noskrandušie kareivji izskatījās pēc klaidoņiem, bet viņu zirgi — tizli, uzpūstiem vēderiem, acīmredzot piešķirti šai daļai tāpēc, ka vairs nederēja kaujas laukā. Arī kareivji, tāpat kā zirgi,— visi, tikai Frenks ne — bija ierakstīti invalīdu sarakstā — vienači, vienroči, vienkāji. Gandrīz visiem mugurā bija zili mundieri, kas novilkti kritušajiem jenkijiem, un vienu mirkli Taras iemītnieki bailēs sastinga, domādami, ka atkal iebrukuši Šermana kareivji.

Nodaļa pārlaida nakti Tarā; nometušies viesistabā uz grīdas, visi tīksmi izstiepās uz plīša paklāja — viņi jau mēnešiem ilgi bija gulējuši zem klajas debess un uz kailas zemes, ko tikai reizēm klāja priežu skujas. Lai arī pinkainām un netīrām bārdām, viņi visi bija labi audzināti cilvēki, viņi patīkami tērzēja un jokojās, izteica komplimentus un ārkārtīgi priecājās, ka iznācis ziemsvētku vakaru pavadīt plašā mājā starp skaistām sievietēm — gluži kā bijušajos laikos. Viņi atteicās risināt nopietnas sarunas par karu, bet stāstīja visādus jocīgus atgadījumus, lai smīdinātu dāmas un radītu šajā tukšajā, izlaupītajā mājā kaut mazliet svētku noskaņas un prieka.

— Vai nav gandrīz tāpat kā senāk, kad pie mums sabrauca viesi?— Suelena līksmi čukstēja Skārletai ausī. Suelena jutās kā septītajās debesīs aiz laimes, ka atkal ieradies viņas pielūdzējs, un nenolaida acis no Frenka Kenedija. Skārleta pārsteigta vēroja, ka Suelena likās gandrīz skaista, lai arī vēl ļoti vāja pēc briesmīgās slimības. Vaigi viņai sārtojās, skatiens bija atmaidzis, acis mirdzēja.

«Šķiet, ka viņai Frenks tiešām patīk,» Skārleta ar iecietīgu nicinājumu nodomāja. «Varbūt viņa kļūs gluži ciešama, ja dabūs vīru, kaut vai tādu vecu intendantūras žurku kā Frenks.»

Arī Kerīna tovakar mazliet atplauka un vairs nelūkojās uz visiem neko neredzošu skatienu. Izrādījās, ka viens no kareivjiem pazinis Brentu Tārltonu, pat redzējis viņu tajā liktenīgajā dienā, un Kerīna bija nolēmusi pēc vakariņām sīki izprašņāt šo kareivi.

Pie vakariņu galda Melānija visus pārsteidza: viņa bija pārvarējusi kautrību un bija neparasti jautra. Viņa smējās, jokojās un gandrīz vai koķetēja ar kādu vienaci kareivi, kas līda vai no ādas ārā, lai viņai izpatiktu. Skārleta zināja, kādu garīgu un fizisku piepūli tas Melānijai prasīja, jo vīriešu klātbūtnē viņu vienmēr pārņēma mokoša kautrība. Turklāt viņa vēl nemaz nebija īsti atlabusi. Viņa gan apgalvoja, ka esot spirgta un vesela, un strādāja vēl čaklāk nekā Dilsija, tomēr Skārleta zināja, ka Melānija vēl ir slima. Kaut ko smagu ceļot, viņa vienmēr nobālēja un katru reizi pēc fiziskas piepūles tik pēkšņi sabruka zemē, it kā kājas būtu saļodzījušās. Bet šovakar Melānija, tāpat kā Suelena un Kerīna, darīja visu, lai kareivjiem sagādātu jauku svētku vakaru. Tikai Skārletai viesi nesagādāja nekāda prieka.

Vakariņas — zemesriekstus, sausus zirņus un ceptus ābolus, ko aukle svinīgi cēla galdā,— kareivji papildināja ar apceptu kukurūzu un ribiņām. Un viesi paziņoja, ka tik gardu maltīti viņi sen neesot ieturējuši. Bet Skārleta ar nepatiku noskatījās ēdējos. Viņa. ne vien skauda katru kumosu, ko tie apēda, viņa sēdēja kā uz oglēm, jo Porks iepriekšējā dienā bija nokāvis sivēnu. Tagad sivēns karājās pieliekamajā kambarī, un Skārleta bija mājiniekiem piedraudējusi, ka izskrāpēs acis katram, kurš viesu klātbūtnē kaut vai ar vienu vārdiņu ieminēsies par to vai arī par vēl dzīvajiem sivēniem, kas bija paslēpti purvā ierīkotā aplokā.

Izsalkušie karavīri sivēnu notiesātu vienā ņēmienā un, uzzinājuši par dzīvajiem, tos rekvizētu armijas vajadzībām. Skārleta baiļojās arī par govi un zirgu un nožēloja, ka nebija tos aizdzinusi uz purvāju, bet piesējusi tepat mežmalā. Ja tos viņiem atņemtu, viņi pavasari nesagaidītu. Vairs nebija iespējams dabūt citus vietā. Par to, kā iztiks armija, viņai nebija nekādas daļas. Lai armija pati gādā sev uzturu, kā var. Viņai jau tāpat nebija viegli pabarot savējos.

Saldajam ēdienam viesi piedāvāja dāmām «lādējamos kokus», ko izņēma no savām mugursomām, un Skārleta pirmo reizi ar savām acīm redzēja šos jaunievedumus konfederātu armijas frontinieku apgādē: par «lādējamiem kokiem» stāstīja gandrīz tikpat daudz anekdošu kā par utīm. Tie atgādināja apdegušus, spirālveidīgus koka gabaliņus. Kareivji viņu pirmo uzaicināja tos nogaršot, un, kad Skārleta beidzot sadūšojās nokost kumosu, atklājās, ka aiz pārogļotās garozas ir nesālīta kukurūzas maize. Kareivji iekūla savu kukurūzas miltu devu ūdenī, piemeta sāli, ja tas bija, aptina mīklu biezā kārtā ap lādējamo koku un apcepa uz ugunskura. Iznāca kaut kas tikpat ciets kā cukurgraudi un negaršīgs kā zāģu skaidas. Vienu kumosu ar pūlēm nokodusi, Skārieta, kareivjiem skaļi smejoties, steidzīgi pasniedza cienastu atpakaļ. Viņa uztvēra Melānijas skatienu un izlasīja tajā pati savas domas: «Kā viņi var cīnīties, ja ir tik nožēlojama uzturdeva?»

Vakariņas tomēr bija diezgan jautras, un pat Džeralds, kas izklaidīgu skatienu sēdēja galda galā, savā aptumšotajā prātā pūlējās atcerēties, kā jāizturas viesmīlīgam namatēvam, un laipni, bet nedroši smaidīja. Vīrieši tērzēja, sievietes tiem uzsmaidīja un centās izdabāt, bet, kad Skārleta pēkšņi pagriezās pret Frenku Kenediju, lai apvaicātos par mis Pitipatu, viņa tūlīt aizmirsa, ko gribējusi jautāt, pārsteigta par viņa sejas izteiksmi.

Frenka skatiens vairs nekavējās pie Suelenas, bet klīda pa istabu, no Džeralda apjukušās sejas pārslīdēja uz kailo grīdu, ko nesedza paklājs, uz kamīnu bez parastajām greznumlietiņām uz dzegas, uz kareivju durkļu saplēstajiem krēslu pārvalkiem un izrautajām atsperēm, uz sasisto trauku skapja spoguli, uz neizbalējušajiem tapešu četrstūriem, kur pirms apzadzēju ierašanās bija karājušās gleznas, uz trūcīgajiem galda piederumiem, uz glīti salāpītām, bet vecām dāmu kleitām un Veida uzvalciņu, kas pašūts no maisa drēbes. ..

Frenks atcerējās, kāda Tara bijusi agrāk, un viņa nogurušajā sejā ievilkās ciešanu un nevarīgu dusmu vaibsts. Viņš mīlēja Suelenu, viņam patika viņas māsas, viņš cienīja Džeraldu un no visas sirds bija pieķēries šai mājai. Kopš Šermana ārdošā iebrukuma Džordžijā Frenks, jādams pa štatu un gādādams armijai pārtiku, bija redzējis daudzas šausmīgas ainas, bet nekas viņu nebija tik dziļi aizkustinājis kā šī izpostītā dzimtas ligzda. Viņš labprāt būtu kaut ko darījis O'Hāru ģimenes, sevišķi Suelenas labā, bet nekādi nespēja palīdzēt. Žēluma pārņemts, viņš līdzjūtīgi nogrozīja galvu un paklakšķināja ar mēli, sasliedams spurainās ūsas. Viņa acis nejauši sastapās ar Skārletas acīm, viņš ievēroja, ka viņa sašutumā pietvīkst, saprata, ka viņas lepnums ir aizskarts, un samulsis nodūra skatienu šķīvī.

Dāmas kāroja dzirdēt jaunas ziņas. Pēc Atlantas krišanas pasts jau nedarbojās četrus mēnešus, un Tarā neviens nezināja, kur tagad atrodas jenkiji, kā veicas konfederātu armijai, kas notiek Atlantā un kā klājas viņu draugiem un paziņām. Frenks, kas dienesta darīšanās jāja pa visu apgabalu, pats bija tikpat kā avīze, pat labāks, jo pazina gandrīz visus no Meikonas līdz Atlantai, turklāt daudzi no tiem bija viņa radinieki un varēja pastāstīt daudz interesantu sīkumu un tenku, kādu avīzēs nebija. Un tagad, lai slēptu samulsumu, viņš steigšus sāka klāstīt dažādus jaunumus. Konfederātu armija, viņš stāstīja, pēc tam kad Šermans ar savu karaspēku pilsētu atstājis, atkal atguvusi Atlantu, bet šī trofeja nav bijusi neko vērta, jo jenkiji pilsētā nodedzinājuši visu, kas vien dedzis.

—   Bet man likās, ka Atlantu nodedzināja tonakt, kad mēs no turienes aizbēgām!— nesapratnē iesaucās Skārleta. — Man šķita, ka mūsējie to atkāpjoties nodedzina.

—   Ai nē, mis Skārlet!— Frenks sašutis atbildēja.— Mēs nekad nededzinām savas pilsētas, ja tur vēl palikuši iedzīvotāji. Jūs redzējāt ugunsgrēkus, bet tur dega pārtikas un munīcijas noliktavas un lietuves — tās aizdedzināja, lai neatstātu ienaidniekam. Bet tikai tās, neko citu. Kad Šermans ieņēma pilsētu, visas mājas un veikali vēl stāvēja, kā stāvējuši. Un viņš ievietoja tur savus kareivjus.

—   Bet kas noticis ar iedzīvotājiem? Vai tie nogalināti?

—   Daži gan — bet ne ar lodēm,— vienacis kareivis drūmi atbildēja.— Tikko ieņēmis Atlantu, Šermans mēram paziņoja, ka visiem iedzīvotājiem jāatstāj pilsēta. Bet pilsētā bija daudz vecu cilvēku, kas neizturētu pārcelšanos, un slimnieku, kurus nedrīkstēja pārvietot, un dāmas. .. sievietes, kuras. .. nu, kuras ari nedrīkstēja pārvietot. Bet viņš visus izdzina no mājām — lietus gāza aumaļām, plosījās vētra —, simtiem cilvēku aiztrieca uz mežu aiz Rafendredi ciemata un paziņoja ģenerālim Hudam, lai nāk un viņus pievāc. Tad daudzi nomira ar plaušu karsoni vai vienkārši tāpēc, ka nespēja izturēt tik cietsirdīgu apiešanos.

—   Ai, bet kāpēc viņš tā rīkojās? Viņi taču nebija viņam neko ļaunu darījuši!— Melānija iesaucās.

—   Viņš paziņoja, ka pilsēta viņam esot jāiztīra, lai tur atpūtinātu savus kareivjus un zirgus,— Frenks atbildēja.— Un viņš tos pūtināja līdz novembra vidum un tad atstāja pilsētu. Aizejot viņš pielaida tai uguni, un tā nodega līdz pamatiem.

—   Taču ne visa!— dāmas šausmās iesaucās.

Tas likās neaptverami — vai tiešām šās rosīgās, ļaužu pilnās pilsētas vairs nav? Vairs nav skaisto namu kuplo koku pavēnī, nav lielo veikalu un lepno viesnīcu? Melānija ar pūlēm valdīja asaras — viņa bija dzimusi šajā pilsētā, tur bija viņas mājas. Arī Skārletai iesmeldzās sirds, viņa bija paspējusi Atlantu iemīlēt, tā viņai bija kļuvusi par otru dzimteni.

—   Nu, gandrīz visa,— Frenks pasteidzās savus vārdus mīkstināt, ievērojis dāmu satrauktās sejas. Viņš pat centās pasmaidīt — viņš taču nebija gribējis viņas šovakar apbēdināt.

Šis mirklis satrauca viņu pašu, viņš jutās tik bezpalīdzīgs. Nē, viņš nespēja pastāstīt briesmīgo patiesību. Lai viņas to dabū zināt no kāda cita.

Viņš nespēja pastāstīt, ko ieraudzīja konfederātu armija, atkal atgriežoties Atlantā: rindām melnu dūmeņu, kas slējās pār pelnu kaudzēm; apdegušu atlūžņu un ķieģeļu piegrēdotas ielas, apsvilušus vecos kokus, kam saltās vēja brāzmas nolauza pārogļojušos zarus un aizpūta pa gaisu. Viņš atcerējās, ka, redzot šo ainu, viņam nelabums bija sakāpis kaklā, atcerējās kareivju niknos lāstus, kad acu priekšā pletās pilsētas drupas. Atlika vienīgi cerēt, ka viņas nekad neuzzinās par kapsētas apgānīšanu, jo tas viņas galīgi satriektu. Tur atdusējās Čārlzs Hamiltons un Melānijas vecāki. Frenku joprojām vajāja murgi, kuros viņam rādījās šī kapsēta. Meklēdami vērtslietas, jenkiji bija uzlauzuši ģimeņu kapličas, atrakuši kapus. Viņi bija aplaupījuši līķus, norāvuši šķirstiem vārdu zelta plāksnītes, sudraba rotājumus un turekļus. Skeleti un vēl nesatrūdējuši līķi gulēja juku jukām ar savu sadauzīto mūža mājokļu paliekām — tā bija sirdi plosoša, drausmīga aina.

Frenks nespēja arī stāstīt, kāds liktenis piemeklējis suņus un kaķus. Dāmas taču mēdza ļoti pieķerties mājdzīvniekiem. Arī Frenks pats ļoti mīlēja kaķus un suņus: redzot simtiem pamestu, badā mirstošu dzīvnieku, kam saimnieki tik pēkšņi un nežēlīgi bija izdzīti no pilsētas, Frenks jutās gandrīz tikpat satriekts, kā ieraugot apgānīto kapsētu. Nomērējušie, izbiedētie, pārsalušie dzīvnieki kļuva mežonīgi, spēcīgākie uzbruka vājākiem, bet vājākie gaidīja, kad nobeigsies vēl vairāk novārgušie, un tad apēda sprāgoņus. Un pār izmirušo pilsētu blāvajās ziemas debesīs biedīgi meta lokus melni maitu ērgļi.

Frenks Kenedijs saspringti pūlējās atcerēties kaut ko patīkamāku, ar ko varētu dāmas nomierināt.

—   Dažas mājas tomēr palikušas veselas,— viņš teica.— Savrupmājas uz lieliem gruntsgabaliem, uguns tās nav aizsniegusi. Baznīcas un masonu nams arī nav skarti, tāpat daži veikali. Bet veikalu iecirknis, kvartāli gar dzelzceļu un ap Faivpointas laukumu — tas viss noslaucīts no zemes virsas.

—   Tātad noliktava, kas man palikusi mantojumā no Čārlza, arī nodegusi!— Skārleta iesaucās.

—   Ja tā bija pie stacijas, tad jau gan, bet…— Frenks pēkšņi pasmaidīja. Kā viņam tas agrāk nebija ienācis prātā?— Varu jūs iepriecināt, dāmas! Jūsu krustmātes māja ir saglabājusies! Drusciņ bojāta, bet citādi — stāv, kā stāvējusi.

—   Kā tas var būt?

—   Tā ir ķieģeļu un, liekas, vienīgā visā pilsētā, kam šīfera jumts, tāpēc nav aizdegusies no dzirkstelēm. Bez tam tā ir pēdējā māja pilsētas ziemeļu galā, un tur ugunsgrēki tā neplosījās. Protams, jenkiji, kas tur bija iemitināti, mājas iekšieni papostījuši, pat sadedzinājuši malkā paneļus un sarkankoka margas, bet tas jau tīrais nieks! Kad es pagājušā nedēļā Meikonā satiku mis Pitiju.. .

—   Jūs viņu satikāt? Kā viņai klājas?

—   Lieliski, lieliski! Kad es viņai pastāstīju, ka viņas māja vesela, viņa tūliņ gribēja braukt turp. Tas ir — ja tas vecais nēģeris, tēvocis Pīters, neiebildīšot. Daudzi Atlantas iedzīvotāji jau atgriezušies, jo Meikonā vairs nejūtas droši. Šermans Meikonu neieņēma, bet visi baidās, ka neiebrūk Vilsona bandīti, tie esot vēl briesmīgāki par Šermanu.

—   Bet tas taču ir muļķīgi — atgriezties pilsētā, kur nav gandrīz māju! Kur viņi dzīvos?

—   Mis Skārlet, viņi dzīvos teltīs, šķūņos, uz ātru roku uzceltās koka būdās vai apmetīsies pa sešām septiņām ģimenēm tajās pāris mājās, kas vēl palikušas. Un sāks atjaunot pilsētu. Mis Skārlet, tā nevajag runāt, tas nemaz nav muļķīgi. Viņi mīl savu pilsētu un lepojas ar to gluži tāpat kā čārlstonieši ar Čārlstonu. Un nedz ugunsgrēki, nedz jenkiji neatraus viņus no Atlantas. Atlantieši,— piedodiet, mis Mellij,— ir stūrgalvīgi kā mūļi, ja ir runa par viņu pilsētu. Patiesību sakot, es nesaprotu — kāpēc. Man šī pilsēta vienmēr ir likusies tāda sparīga, nekaunīga iznirele. Esmu lauku cilvēks, man vispār nepatīk neviena pilsēta. Un vēl ko pateikšu: tie, kuri atgriežas pirmie, ir gudrākie un manīgākie,— kas pirmais brauc, tas pirmais maļ. Pēdējie neatradīs no savām mājām ne akmens, ne ķieģeļa, ne baļķa, jo katrs ņem, ko dabū un ko var izlietot savas mājas atjaunošanai. Vēl aizvakar redzēju, kā misis Merivedera un mis Meibella ar savu veco nēģerieti piekrāva pilnu tačku ar ķieģeļiem. Misis Mīda man sacīja, ka celšot baļķu būdu, līdzko doktors atgriezīšoties un varēšot viņai palīdzēt. Viņa jau esot tādā būdā dzīvojusi, kad pirmo reizi ieradusies Atlantā — toreizējā Martasvilā. Viņai neesot nekas pretī arī tagad tādā padzīvot. Protams, viņa tikai jokoja, bet tas tikai liecina, kāds viņiem visiem tur noskaņojums.

—   Vīrišķības viņiem netrūkst,— Melānija lepni teica.— Vai ne, Skārlet?

Skārleta pamāja ar galvu. Arī viņas sirdi pildīja drūms lepnums par savu otro dzimteni. Jā, tā bija sparīga, nekaunīga

iznirele, un tāpēc viņa šo pilsētu mīlēja. Tā nelīdzinājās

it kā korsetē iežņaugtajām, svētulīgajām vecajām pilsētām, dzīve tajā straujo ja putodama, un arī tāpēc Skārleta to mīlēja. «Es esmu tāda pati kā Atlanta,» viņa nodomāja. «Nedz ugunsgrēki, nedz jenkiji mani nesalauzīs.»

—   Ja krustmāte Pitija atgriezīsies Atlantā, mums arī, Skārlet, vajadzētu turp aizbraukt un padzīvot pie viņas,— Melānija teica, pārtraukdama Skārletas pārdomas. — Viņa tur viena aiz bailēm nomirs.

—   Kā es varu te visu pamest, Mellij?—Skārleta sašutusi iebilda.— Ja tev tā gribas braukt — brauc! Es tevi neturu.

—   Ai, mīļā, to es neiedomājos!— Melānija iesaucās un nosarka.— Kā es varēju tā runāt! Protams, tu nevari atstāt Taru, un.. . man liekas, tēvocis Pīters un ķēkša parūpēsies par krustmāmiņu.

—   Tevi neviens te netur,— Skārleta dzedri noteica.

—   Tu zini, ka es tevi neatstāšu,— Melānija atbildēja. — Turklāt — es Atlantā bez tevis nomirtu aiz bailēm.

—   Dari, kā gribi. Mani neviens nepierunās braukt atpakaļ uz Atlantu. Tiklīdz tur būs uzceltas dažas jaunas mājas, Šermans atgriezīsies un atkal tās nodedzinās.

—   Nē, Šermans neatgriezīsies,— Frenks teica, un, lai kā viņš turējās, viņa seja sadrūma.— Šermans cauri visam štatam aizgājis uz piekrasti. Pagājušajā nedēļā jenkiji ieņēmuši Savanu un, kā runā, ejot tālāk uz Dienvidkarolīnu.

—   Savana ieņemta?

—   Jā. Redzat, manas dāmas, Savana taču nevarēja noturēties pret ienaidnieku. Trūka aizstāvju, kaut gan bija iesaukti visi, kas vien varēja pavilkt kājas. Jūs jau droši vien zināt: kad jenkiji tuvojās Milidžvilai, mūsējie aizsūtīja uz fronti visus kursantus no karaskolām, pat visjaunākos, un pat atvēra cietumu durvis, lai dabūtu armijai svaigus spēkus. Jā, visi ieslodzītie, kas bija ar mieru iet uz fronti, izlaisti, un tiem apsolīta apžēlošana, ja tie izturēs līdz kara beigām. Man drebuļi skrien pār kauliem, kad iedomājos šos jauniņos kursantus soļojam vienā ierindā ar zagļiem un slepkavām.

—   Kā? Visi noziedznieki palaisti brīvībā, lai mūs te apzagtu?

—   Neuztraucieties, mis Skariet. Viņi ir talu no šejienes, bez tam viņi ir dūšīgi karotāji. Arī zaglis taču var būt labs kareivis, vai ne?

—   Pēc manām domām, tas ir pareizi darīts,— Melānija klusi teica.

—   Es gan tā nedomāju,— Skārleta atcirta.— Jau tāpat pa visu apkaimi klaiņo tik daudz zagļu, bez tam jenkiji un…

Viņa laikus aprāvās, bet karavīri sāka smieties.

—   Jenkiji un mūsu intendantūras nodaļas,— kāds no viņiem beidza teikumu, un Skārleta nosarka.

—   Bet kur tad ir ģenerālis Huds ar savu armiju?— Melānija pasteidzās iejaukties.— Viņš taču varēja Savanu aizstāvēt!

—   Mis Melānij, ko jūs runājat!— Frenka balss skanēja pārmetoši.— Huds taču nemaz nebija tajā. frontes iecirknī. Viņš cīnījās Tenesijā, centās atvilkt jenkijus no Džordžijas.

—   Cik lieliski viņam tas izdevies!— dzēlīgi iesaucās Skārleta.— Viņš ļāvis tiem nolādētajiem velna jenkijiem iet cauri visam mūsu štatam un mums par aizstāvjiem atstājis puišeļus un vecos apsardzes kraķus!

—   Meitiņ,— Džeralds pēkšņi iesaucās.— Kā tu runā! Tava māte būs ļoti apbēdināta, to dzirdot!

—   Jā, jā, nolādētie velna jenkiji!— Skārleta aizsvilīgi atkārtoja.— Nemaz nedomāju tos citādi saukt!

Elenu iedomājoties, visi jutās nomākti, un saruna pēkšņi apsīka. Un atkal pasteidzās iejautāties Melānija:

—   Vai Meikonā nesatikāt Indiju un Mīlulīti Vilkšu? Varbūt viņas. .. Varbūt viņām kaut kas zināms par Ešliju?

—   Mis Mellij! Ja man būtu kādas ziņas par Ešliju, es tūlīt no Meikonas jātu pie jums… Nē, viņām nav nekādu ziņu par Ešliju, bet neraizējieties, mis Mellij. Zinu, jūs jau sen neesat par viņu neko dzirdējusi,— bet kādas vēstis var sūtīt cilvēks, kas sēž cietumā? Un jenkiju cietumos nav tik slikti kā mūsējos. Jenkijiem diezgan pārtikas, diezgan zāļu un segu. Nav tā kā mūsējiem — ne pašiem ko ēst, ne gūstekņiem dot.

—   Jā, jenkijiem visa kā diezgan!— Melānija sarūgtinājumā iesaucās.— Bet gūstekņiem viņi neko nedod. Jūs taču pats to zināt, mister Kenedij. Jūs tā runājat, lai mani mierinātu. Jūs zināt, ka mūsu gūstekņi tur mirst aiz bada un aukstuma, bez ārsta palīdzības, tāpēc ka jenkiji mūs nežēlīgi ienīst! Ai dievs, kaut mēs varētu noslaucīt no zemes virsas tos jenkijus! Ak, es zinu, ka Ešlijs.. .

—   Nerunā tā!— Skārleta iesaucās bailēs skaļi pukstošu sirdi. Kamēr neviens nebija skaļi pateicis, ka Ešlijs miris, viņas krūtīs vēl mita vāja cerība, ka Ešlijs ir dzīvs. Viņa juta: tiklīdz šie vārdi būtu izrunāti, tajā mirklī Ešlija vairs nebūtu.

—          Misis Vilksa, nemaz neraizējieties tā par savu vīru,— vienāds mierinādams teica.— Es ari kritu gūstā pēc pirmās kaujas pie Manasas, un pēc tam mani apmainīja, bet, kamēr biju cietumā, mani baroja kā uz kaušanu — ar ceptiem cāļiem un biskvītiem. . .

—          Jūs nu gan esat melis!— Melānija teica, tikko samanāmi pasmaidīdama, un Skārleta pirmo reizi dzirdēja viņu šādi — mazliet valšķīgi runājam ar vīrieti.— Vai jums pašam tā neliekas?

—          Liekas jau gan,— smiedamies atzinās vienacis un uzsita sev pa celi.

—          Varbūt pāriesim uz viesistabu, es nodziedāšu jums ziemsvētku dziesmas,— Melānija teica, vēlēdamās novirzīt sarunu uz citu pusi.— Pianīns ir viens no tiem nedaudzajiem priekšmetiem, ko jenkiji nevarēja aiznest. Bet laikam briesmīgi noskaņojies, vai ne, Suelen?

—          Šausmīgi!— Suelena atbildēja un līksmi uzsmaidīja Frenkam.

Visi devās uz durvīm, bet Frenks, mazliet atpalicis, pavilka Skārletu aiz piedurknes.

—   Vai drīkstu ar jums parunāt zem četrām acīm?

Acumirklī viņu pārņēma bailes; nospriedusi, ka viņš grib

runāt par mājkustoņu rekvizēšanu, viņa apņēmās nekautrīgi melot.

Kad visi bija izgājuši no istabas un viņi divatā stāvēja pie kamīna, Frenka sejā izzuda mākslotā jautrība, kas bija paskaistinājusi viņa vaibstus. Tagad Skārleta ieraudzīja pavecu vīrieti vēju aprautu, kalsnu, dzeltenīgu seju un rudu, pašķidru, jau iesirmu vaigubārdu. Viņš neapzināti to plūkāja un neveikli ieklepojās, tā vērsdams Skārletas uztraukumu vēl lielāku.

—   Mis Skārlet, man ļoti žēl, ka jūsu māte. ..

—   Lūdzu, nerunājiet par to.

—   Bet jūsu tēvs kopš tā laika. ..

—   Jā, kā manījāt, aiz bēdām tēvs palicis tāds…

—   Viņš jau ļoti viņu mīlēja. ..

—  Ai, mister Kenedij, nerunāsim par to!

—          Piedodiet, mis Skārlet.— Viņš neapņēmīgi mīņājās no vienas kājas uz otru.— Patiesību sakot, es gribēju runāt ar jūsu tēvu, bet nu redzu, ka tas nav iespējams.

—          Varbūt varu jums palīdzēt? Es jau tagad esmu ģimenes galva.

—          Redzat. ..— Frenks atkal sāka plūkāt bārdu.— Mis Skārlet, es gribēju jūsu tēvam lūgt mis Suelenas roku.

—   Vai jūs gribat man iestāstīt, ka vēl neesat ar tēvu par to runājis!— Skārleta iepriecināta iesaucās.— Jūs taču jau gadiem ilgi lakstojaties ap Suelenu!

Viņš pietvīka, .samulsis pasmaidīja un tagad atgādināja nokaunējušos pusaudzi.

—   Redzat, es. .. Es nezināju, vai viņa būs ar mieru nākt pie manis. Esmu daudz vecāks par viņu, un Tarā vienmēr pulcējās tik daudzi jauni, skaisti vīrieši. ..

«Jā, jā,» Skārleta nodomāja, «bet tie pulcējās ap mani, nevis ap Suelenu.»

—   Es arī tagad nezinu, vai viņa būs ar mieru. Nekad neesmu viņai to jautājis, bet domāju, ka viņa nojauš manas jūtas. Es. . . Es biju nolēmis lūgt mistera O'Hāras piekrišanu mūsu laulībām. Bet man pašlaik nav ne centa. Senāk man bija naudas kā spaļu, bet tagad man ir vienīgi zirgi un tik, cik pašam mugurā. Kad pieteicos armijā, es pārdevu visu savu zemi un naudu ieguldīju obligācijās, bet jūs pati zināt, kāda tām tagad vērtē. Turklāt man to vairs nav, jo jenkiji nodedzināja manas māsas māju ar visām manām obligācijām. Saprotu, ka tā ir nekaunība, ka lūdzu mis Suelenas roku tagad, kad esmu pliks kā baznīcas žurka, bet neviens taču nezina, kas ar mums notiks, kad beigsies karš. Man liekas, tas būs pasaules gals. Nav vairs nekā, uz ko varētu paļauties, un tas man būtu liels mierinājums un varbūt arī mis Suelenai, ja mēs saderinātos. Tas mums būtu kaut kas drošs. Es, mis Skārlet, nestāšos laulībā, kamēr nevarēšu mis Suelenu apgādāt, bet, kad tas būs, es nezinu. Taču, ja īstai mīlestībai un uzticībai ir kāda vērtība jūsu acīs, tad varat būt droša, ka šajā ziņā mis Suelena būs bagātāka par daudzām citām.

Frenks pateica to tik vienkārši un reizē ar tādu cieņu, ka Skārleta jutās aizkustināta, kaut arī tas viņu uzjautrināja. Likās neticami, ka Suelenā varēja kāds iemīlēties. Māsa viņai šķita pretīga egoiste un ņaudulīga nekrietnele.

—   Bet, mister Kenedij,— viņa mīlīgi teica,— gan jau viss būs labi. Esmu pārliecināta, ka drīkstu runāt tēva vārdā. Viņš jūs vienmēr ir ļoti cienījis un, bez šaubām, cerēja, ka Suelena kļūs jūsu sieva.

—   Vai arī tagad viņš tā domā?— Frenks ielīksminājās.

—   Nu, protams!— Skārleta tikko neņavīpsnāja, pēkšņi atcerēdamās, cik bieži Džeralds pār galdu bija Suelenai parupji uzkliedzis: «Nu, mis, kā tad būs, vai jūsu karstais pielūdzējs joprojām nepiedāvā jums savu roku un sirdi? Varbūt man laiks noprasīt, kādi ir viņa nodomi?»

—   Es viņu jau šovakar bildināšu!— Frenks Kenedijs iesaucās, lūpas viņam drebēja, viņš satvēra Skārletas roku un to sparīgi sapurināja.— Jūs esat tik laba, mis Skārlet!

—   Es viņu atsūtīšu pie jums.— Skārleta pasmaidīja, dodamās uz viesistabu. Tur Melānija jau sēdēja pie pianīna. Tas bija briesmīgi noskaņojies, tomēr daži akordi vēl skanēja tīkami, un, kad Melānija uzsāka korāli «No debesīm būs man atnest!», arī pārējie sāka dziedāt.

Skārleta apstājās uz sliekšņa. Dzirdot šo jauko, veco korāli, likās neticami, ka viņiem karš jau divas reizes gājis pāri, ka visapkārt ir izpostīta zeme un ka bada nāve jau asina savu izkapti. Viņa spēji pagriezās pret Frenku.

—   Kāpēc jūs teicāt, ka šī kara beigas jums liekoties kā pasaules gals?

—   Jums es teikšu taisnību,— viņš lēni atbildēja.— Bet pārējās dāmas nevajadzētu uztraukt. Karš vairs ilgi neturpināsies. Mums vairs nav papildspēku, bet dezertieru skaits arvien aug, lai gan mēs to negribam atzīt. Kareivji vairs nespēj karot tālu no mājām, zinādami, ka viņu tuvinieki mirst badā. Tāpēc viņi bēg mājās un lūko kaut ko darīt piederīgo labā. Es viņiem to nepārmetu, taču tas vājina mūsu armiju. Bet arī armija nevar cīnīties bez pārtikas, un pārtikas nav. Es to zinu, jo mans pienākums taču ir sagādāt pārtiku. Kopš esam atkal atguvuši Atlantu, esmu krustām šķērsām izjādelējis visu apgabalu un zinu, ka te pat pelei nepietiek ēdamā. Un tāpat ir visur trīssimt jūdžu apkaimē uz dienvidiem — līdz pat Savanai. Cilvēki mirst badā, dzelzceļa sliedes izplēstas, munīcija izsīkst, jauni ieroči nepienāk, nav nedz zābaku, nedz ādas zābakiem. Tātad redzat — gals jau ir tuvu.

Bet Skārletu satrieca nevis zaudētās cerības par Konfederācijas uzvaru, bet vēsts par bada postu. Viņa taču taisījās sūtīt Porku meklēt pārtiku un drēbes, uzticēt viņam zirgu un ratus un iedot dažas zelta monētas un Federācijas banknotes. Ja nu Frenks runā taisnību.. .

Starp citu, Meikona vēl nebija kritusi, Meikonā vajadzēja būt pārtikai. Tiklīdz intendantūras nodaļa aizies, viņa riskēs ar savu dārgo zirgu un sūtīs Porku uz Meikonu, lai notiek kas notikdams.

—   Šovakar vairs nerunāsim par tik nepatīkamām lietām, mister Kenedij,— viņa teica.— Ejiet mātes mazajā kabinetā, bet es atsūtīšu pie jums Suelenu, lai jūs. .. nu, lai jūs brīdi varētu palikt vieni.

Frenks pietvīcis izgāja no istabas, un Skārleta noskatījās tam paka].

«Žēl, ka viņš tūlīt nevar Suelenu precēt,» viņa nodomāja. «Tad mums būtu viens ēdējs mazāk.»

XXIX

Aprīlī ģenerālis Džonstons, atkal uzņēmies komandēt savas bijušās armijas atliekas, Ziemeļkarolīnā padevās un karam bija beigas. Tarā šo vēsti saņēma tikai pēc divām nedēļām. Plantācijā bija tik daudz darba, ka neviens nevarēja atlicināt laiku izjādēm, lai ievāktu jaunas ziņas, visi kaimiņi bija tikpat nevaļīgi, reti satikās, tāpēc ziņas izplatījās gausi.

Bija pats karstākais pavasara darbu laiks, zemē tika kaisītas gan kokvilnas, gan dārzāju sēklas, ko Porks bija pārvedis no Meikonas. Kopš atgriešanās no šā ceļojuma Porks aiz lepnuma bija piepūties kā pūpēdis; viņš taču bija atgriezies sveiks un vesels un atvedis veselu vezumu drēbju, kautu putnu, gaļas, žāvēta šķiņķa, miltu un sēklu. Neskaitāmas reizes viņš varēja stāstīt, kā atceļā, lai izvairītos no briesmām, braucis pa mūļu iemītām takām, nomaļiem lauku ceļiem un stigām. Viņš bija ceļā piecas nedēļas — Skārletai tās bija neizsakāmu moku nedēļas. Bet, kad viņš pārbrauca, Skārleta viņam neko nepārmeta, jo jutās tik laimīga, ka brauciens bijis veiksmīgs, tik priecīga, ka Porks vēl krietni daudz naudas atvedis atpakaļ, nav iztērējis. Viņai bija aizdomas, ka par putniem un lielāko daļu pārtikas Porks neko nav maksājis, tāpēc viņam atlicis tik daudz naudas. Porks taču darītu kaunu pats sev, tērēdams viņas naudu, ja pa ceļam gadījās neapsargātas putnu kūtis un gaļas kūpinātavas.

433

Tagad, kad bija vairāk ēdamā, Tarā visi stājās pie darba, centās kaut cik savest kārtībā māju un plantāciju. Un katram bija pilnas rokas darba, milzums nebeidzamu darbu. Pērnās kokvilnas cietos stublājus vajadzēja novākt no lauka, lai sagatavotu to sējai, bet arklā iet nepieradušais zirgs ietiepās un tik tikko vilkās pa tīrumu. Sakņu dārzs bija jāuzrok un jāapsēj. Bija jāskalda malka. Jāuztaisa aploki un tiem apkārt sētas, kas reiz stiepās jūdzēm tālu un ko jenkiji bija sadedzinājuši savos ugunskuros. Porka izliktās trušu cilpas bija jāapskata divreiz dienā, bet uz āķiem upē jāuzsprauž jauna ēsma. Jātaisa gultas un jāslauka grīda, jāvāra ēdiens un jāmazgā trauki, jābaro cūkas un vistas, jāsavāc olas no perēkļiem. Bija jāslauc govs un jāgana purvmalā, neizlaižot

15—1696

to no acīrn, jo ik brīdi varēja atgriezties jenkiji vai Frenka Kenedija kareivji un aizvest govi līdzi. Pat mazajam Veidam pirmo reizi bija savs uzdevums. Ik rītu viņš cienīgā pienākuma apziņā paņēma grozu un devās savākt zariņus un skaidas iekuram.

Vēsti par kapitulāciju atnesa brāļi Fontēni, kas pirmie atgriezās no kara mājās. Aleksim, kā par brīnumu, vēl bija zābaki, viņš nāca kājām, bet Tonijs, lai arī baskājis, toties jāja uz neapseglota mūļa. Tā jau šajā ģimenē mēdza būt, ka izdevīgākā stāvoklī vienmēr atradās Tonijs. Pēc četriem gadiem, kas pavadīti zem klajas debess, saulē un vējā, abi brāļi bija kļuvuši vēl tumsnējāki, vēl kalsnāki un stiegraināki, un kara laikā uzaudzētās melnās, nekoptās bārdas vērta tos pavisam nepazīstamus.

Steigdamies mājup, uz Mimozu, viņi tikai brīdi pakavējās Tarā, lai noskūpstītu savas draudzenes un paziņotu viņām par kapitulāciju. Jā, karš esot beidzies, viņi teica, bet likās, ka viņus tas daudz neuztrauca un viņi nebija noskaņoti iedziļināties šajā jautājumā. Viņus interesēja tikai viens — vai Mimoza palikusi vesela vai nodedzināta. Ceļā no Atlantas uz dienvidiem viņi bija redzējuši tikai krāsmatas tur, kur kādreiz stāvējušas viņu draugu mājas, un viņiem šķita neprātīgi cerēt, ka viņu māju nav piemeklējis tāds pats liktenis. Izdzirduši priecīgo ziņu, viņi atviegloti uzelpoja un pēc tam ilgi smējās, sizdami sev pa gurniem, kad Skārleta viņiem pastāstīja, ka Sallija kā viesuļvētra atauļojusi uz Taru un braši pārlēkusi pāri augstajam dzīvžogam.

—   Lieliska meitenei— Tonijs teica.— Cik žēl, ka viņas Džo pagalam. Vai jums nav šķipsniņa košļājamās tabakas, Skārlet?

—   Mums ir tikai pašaudzētā. Tēvs to smēķē, izmantodams kukurūzas stiebru.

—   Tik zemu vēl neesmu kritis,— Tonijs teica.— Bet droši vien ar laiku nošļukšu.

—   Kā klājas Dimitijai Monro?— Aleksis satraukts un apmulsis iejautājās. Skārleta atcerējās, ka viņam, kā liekas, bija patikusi Sallijas jaunākā māsa.

—   Labi. Viņa tagad dzīvo pie krustmātes Fajetvilā. Viņas māja Lavdžojā nodegusi. Pārējie ģimenes locekļi apmetušies Meikonā.

—   Viņš jau patiesībā gribēja prasīt, vai Dimitija nav noprecējusi kādu drošsirdīgu zemessargu pulkvedi,— Tonijs zobojās, un Aleksis uzmeta viņam niknu skatienu.

—   Protams, ne,— Skārleta smaidot atbildēja.

—   Labāk būtu noprecējusi,— viņš drūmi noteica.— Pie joda,— piedod, Skārlet,— vai vīrietis var lūgt meitenes roku, ja visi viņa nēģeri atlaisti brīvībā, īpašums izpostīts un viņam kabatā nav ne centa?

—   Tu taču zini, ka Dimitija par to neuztraucas,— Skārleta atbildēja. Par Dimitiju viņa droši varēja teikt labu, jo Aleksis Fontēns nekad nebija bijis viņas pašas pielūdzēju barā.

—   Velns un elle — ak, piedod vēlreiz!— man jāatradinās no lāstiem, citādi vecmāmiņa man novilks ādu pār acīm; no meitenes nevar prasīt, lai tā prec nabagu. Ja Dimitija par to neuztraucas, es tomēr uztraucos.

Kamēr Skārleta uz lieveņa runājās ar brāļiem Fontēniem, Melānija, Suelena un Kerīna, izdzirdējušas par konfederātu armijas kapitulāciju, klusi iegāja atpakaļ mājā. Kad abi Fontēni taisni pār laukiem aizjāja uz Mimozu, Skārleta iegāja priekšistabā un izdzirdēja šņukstus — visas trīs raudāja, sēdēdamas Elenas mazajā kabinetā uz sofas. Tātad visam beigas, jaukais sapnis iziris, pazudināta svētā, taisnā lieta, kurai viņas uzticējās un kurai atdeva savus draugus, vīrus, iemīļotos. Tagad ģimenes ligzdas bija izpostītas. Dienvidu tiesības, kas viņām likās uz mūžu mūžiem nodibinātas un nesatricināmas, izgaisušas kā ziepju burbulis.

Taču Skārleta neleja asaras. Uzzinājusi par kapitulāciju, viņa tūlīt nodomāja: «Paldies dievam! Tagad vairs neviens neatņems nedz govi, nedz zirgu. Tagad var izvilkt sudrabu no akas un katrs atkal ēst ar nazi un dakšiņu. Tagad es bez bailēm varu jādelēt pa visu apkaimi un meklēt kaut ko ēdamu.»

Cik liels grūtums no sirds noņemts! Nu vairs nav jādreb bailēs, izdzirdot pakavu klikstus. Nakts vidū nav jātrūkstas augšā un aizturētu elpu jāieklausās, vai pagalmā tiešām žvadz iemaukti, dimd soļi, skarbas jenkiju balsis nokliedz komandas vai arī viņai tikai tā licies… Bet galvenais, pats galvenais — Tara ir izglābta! Drausmīgie murgi vairs neatkārtosies! Viņai nekad vairs nebūs jānoskatās, kā dūmi mutuļo no mīļās tēva mājas logiem, nebūs jādzird, kā trako liesmas un krakšķēdams iegrūst jumts.

15*

Jā, svētā lieta, par ko viņi cīnījās, aizgājusi pazušanā, bet Skārletai karš vienmēr bija šķitis nīstams un jebkurš miers — labāks par karu. Viņa nekad nebija sajūsmā mirdzošām acīm stāvējusi un skatījusies, kā mastā paceļas zvaigžņoti svītrainais karogs, viņai nekad trīsas neskrēja pār muguru, dzirdot spēlējam «Diksiju». Viņā nedega tā fanātiskā uguns, kas daudziem palīdzēja svētās, taisnās lietas labā pārciest

435

gan zaudējumus, gan riebīgos slimnieku kopēju pienākumus, gan aplenkuma šausmas, gan pēdējo mēnešu badu. Tas viss tagad jau pagājis, beidzies uz visiem laikiem, bet viņa to neap raudās.

Viss pagājis! Beidzies karš, kuram, likās, nebūs gala, kurš tik pēkšņi sašķēlis uz pusēm viņas dzīvi, tā ka viņa tagad tikko vairs atcerējās, kas bijis tajās senajās, bezrūpīgajās dienās. Paskatījusies atpakaļ, viņa vienaldzīgi raudzījās uz glīto, pievilcīgo meiteni Skārletu O'Hāru vieglās zaļa safjāna kurpītēs un kuplā, pēc lavandas smaržojošā tērpā un ar izbrīnu sev jautāja: vai tiešām tā ir viņa — tā Skārleta O'Hāra, visas grāfistes vīriešu siržu lauzēja, simtiem vergu pavēlniece, bagāta mantiniece, kas mita savas bagātības drošā aizsegā, vecāku dievināta lutekle? Izlutināta, bezrūpīga meitene, kura dabūja visu, ko iekāroja, vienīgi Ešliju ne.

Kaut kur šajā grambainajā, līkumotajā ceļā, pa kuru viņa šajos četros gados bija vilkusies, nemanot bija pazudusi meitene smaržīgajos ģērbos un balles kurpītēs, atstājot savā vietā jaunu sievieti, kuras ieslīpās, zaļās acis dzedri zalgoja, kura sīkstulīgi skaitīja katru peniju, nevairījās ne no kāda melna darba un kura bija zaudējusi visu, vienīgi šo neiznīcīgo sarkano zemi ne — viņa stingri stāvēja uz tās starp drupām.

Skārleta klausījās raudāšanā, kas atskanēja no Elenas kabineta, bet viņas galvā jau rosījās domas par steidzamiem darbiem.

«Mēs iesēsim vēl vairāk kokvilnas, daudz, daudz vairāk. Jau rīt sūtīšu Porku uz Meikonu pirkt sēklu. Tagad jenkiji vairs nesadedzinās mūsu kokvilnu, arī Konfederācijas karaspēkam tā vairs nav vajadzīga. Augstais dievs! Kokvilnas cena šoruden celsies līdz debesīm!»

Viņa iegāja Elenas mazajā kabinetā un, nelikdamās zinis par raudošajām māsām un Melāniju, apsēdās pie sekretāra, paņēma zoss spalvu un sāka aplēst, cik viņai naudas un cik par to var nopirkt kokvilnas sēklu.

«Karš beidzies!» viņa atkal iedomājās un pēkšņi nolika spalvu. Viņā uzbangoja neprātīgs prieks. «Karš beidzies, un Ešlijs… Ja Ešlijs dzīvs, viņš nāks mājās! Diezin vai Melānija to iedomājas, tagad apraudot mūsu svētās, taisnās lietas bojāeju?» viņai piepeši iešāvās prātā.

«Drīz saņemsim vēstuli… Nē, ne jau vēstuli, pasts vēl nedarbojas. Tomēr drīz. .. drīz viņš dos kādu ziņu…»

Taču pagāja dienas un nedēļas, bet no Ešlija nepienāca ne vēsts. Dienvidu štatos pasts tik tikko sāka darboties, uz laukiem vispār nepiegādāja vēstules. Šad un tad kāds garāmbraucējs atveda no Atlantas krustmātes Pitijas vēstuli ar asarainiem lūgumiem, lai Melānija un Skārleta braucot atpakaļ. Bet no Ešlija nebija ne miņas.

Pēc konfederātu kapitulācijas starp Skārletu un Suelenu sākās nemitīgas ķildas zirga dēļ. No jenkijiem tagad vairs nebija jābaidās, un Sueleņa gribēja aizjāt pie kaimiņiem. Viņu māca vientulība, viņa skuma pēc senākās jautrās sadzīves pie draugiem un paziņām, tāpēc ārkārtīgi vēlējās apciemot vecos draugus — kaut vai tikai tādēļ, lai pārliecinātos, ka ari citās mājās neklājas labāk kā Tarā. Bet Skārleta nebija pierunājama dot zirgu. Zirgs bija vajadzīgs darbam: tam jāved malka no meža, jāiet aiz arkla. Turklāt Porkam ar to bija jābrauc meklēt pārtiku. Un zirdziņš bija pelnījis svētdienās paganīties un atpūsties. Ja Suelena gribēja apmeklēt paziņas, neviens viņai neliedza iet kājām.

Suelena savā mūžā ne simt metru nebija kājām gājuši, tāpēc palika mājās, žēlojās un raudāja, laiku pa laikam iesaukdamās: «Ai, ja māmiņa vēl būtu dzīva!»— un galu galā dabūja no Skārletas sen apsolīto pļauku, tik spēcīgu, ka augšpēdu atkrita gultā, kliedza kā aizkauta un sacēla uztraukumu visā mājā. Bet pēc tam Suelena vairs negaudās, vismaz Skārletas klātienē ne.

Skārleta nemeloja, teikdama, ka zirgam nepieciešama atpūta, bet galveno ieganstu viņa tomēr noklusēja. Tūlīt pēc kara beigām viņa pati bija apmeklējusi visus kaimiņus, un tas, ko viņa ieraudzīja kopš bērnības pazīstamajās plantācijās, kopš bērnības pazīstamo cilvēku mājās, viņas vīrišķību iedragāja vairāk, nekā viņai gribētos atzīt.

Pateicoties Sallijas drosmīgajam jājienam, Fontēniem klājās mazliet labāk, bet tikai salīdzinājumā ar citu kaimiņu bēdīgo stāvokli. Vecmāmiņa nekad vairs īsti neatkopās no sirds lēkmes, kas viņai bija uznākusi todien, kad viņa citiem priekšgalā bija cīnījusies ar liesmām un glābusi savu māju. Vecais ārsts Fontēns tikai lēnām atveseļojās pēc rokas amputācijas. Aleksis un Tonijs nemākulīgi ara un kaplēja zemi. Pārliekušies pār sētu, viņi spieda Skārletai roku, kad viņa bija atbraukusi viņus apciemot, un pavilka viņu uz zoba par ļodzīgajiem ratiem, taču brāļu jokos jautās rūgtums — pasmejoties par Skārletu, viņi pasmējās arī paši par sevi. Skārleta lūdza, vai viņi nevarot pārdot kukurūzu sēklai, viņi to apsolīja un tūlīt sāka runāt par saimniekošanu. Stāstīja, ka viņiem esot divpadsmit vistu, divas govis, piecas cūkas un mūlis, ko viņi atdzinuši mājās. Viena cūka nupat nobeigusies, un viņi ļoti raizējās par citām. Dzirdēdama, kā šie jaunie dendiji, kam gandrīz vienīgās lielākās rūpes sagādāja moderna kaklasaite, tagad tik norūpējušies runā par cūkām, Skārieia sāka smieties, bet viņas smiekliem arī bija rūgtuma pieskaņa.

Fontēni viņu sirsnīgi uzņēma Mimozā un gribēja viņai dot kukurūzas sēklu par velti. Fontēnu ātrā daba acumirklī uzliesmoja, kad viņa nolika uz galda zaļo kupīru, un brāļi noteikti atteicās ņemt naudu. Skārleta paņēma sēklas un slepus iespieda Sallijai rokā dolāra zīmi. Sallija bija pilnīgi pārvērtusies kopš tās reizes pirms astoņiem mēnešiem, kad sirsnīgi sagaidīja Skārletu. Toreizējā Sallija arī bija ļoti bāla, taču viņas gars nebija salauzts. Tagad viņa atgādināja dzīvu mironi, it kā Dienvidu sagrāve būtu satriekusi arī visas viņas cerības un dzīvotspējas.

—   Skariet,— viņa čukstēja, sažņaugdama plaukstā naudaszīmi,— kam to visu vajadzēja? Kāpēc mēs cīnījāmies? Ak, mans nabaga Džo, mans nelaimīgais zēns!

—   Es nezinu, kāpēc mēs cīnījāmies, un arī negribu zināt,— Skārleta atbildēja.— Nav mana daļa, mana sirds nekad nav pie tā bijusi. Karš ir vīriešu, nevis sieviešu darīšana. Tagad es domāju vienīgi par kokvilnas ražu. Ņem šo dolāru un nopērc mazajam Džo kādu apģērba gabalu, viņam tas tiešām vajadzīgs. Negribu jūs aplaupīt, kaut gan Aleksis un Tonijs izturas tik bruņnieciski.

Brāļi pavadīja viņu līdz ratiem, galanti palīdzēja viņai iekāpt un jautri, nepiespiesti pajokojās — kā jau Fontēni, lai gan tagad skrandās tērpušies. Bet viņu posta aina palika Skārletas acu priekšā, kad viņa atstāja Mimozu, un pār muguru viņai skrēja saltas tirpas. Viņa pati bija tik nogurusi no nabadzības un trūkuma. Cik jauki būtu redzēt bagātus cilvēkus, kas nelauza galvu, kur ņemt maizes kumosu rītdienai!

Keids Kalverts bija atgriezies mājās, un, kad Skārleta, uzgājusi pa kāpnēm vecajā namā, kur senajās laimīgajās dienās tik bieži bija dejojusi, paskatījās uz Keidu, viņa ieraudzīja nāves zīmogu viņam sejā. Keids bija briesmīgi novājējis — tikai kauli un āda — un nemitīgi klepoja, saulē pusguļus zvilnēdams atzveltnes krēslā, uzsedzis uz ceļiem pledu. Bet, Skārletu ieraugot, viņa seja atplauka. Tikai maza saaukstēšanās, kas ķērusi krūtis, viņš apgalvoja un ar pūlēm pacēlās Skārletai pretī. Pārāk bieži iznācis gulēt lietū. Bet drīz jau viņš atspirgšot un palīdzēšot citiem darbā.

Viņu balsis izdzirdusi, Ketlīna Kalverte iznāca verandā. Viņas acis sastapās ar viešņas acīm, un Skārleta tajās izlasīja sūro patiesību un izmisumu. Keids varbūt arī nezināja, bet Ketlīna zināja. Plantācija bija pamesta un nezālēm aizaugusi. Laukos jau sāka spraukties ārā jaunu priedīšu dzinumi, māja bija nolaista un nekopta. Ketlīna bija ārkārtīgi novājējusi un turējās saspringti.

Šajā tukšajā mājā, kurā dobji atbalsojās katra skaņa, Ketlīna un Keids dzīvoja kopā ar savu pamāti jenkijieti, četrām mazām pusmāsām un pārvaldnieku Hiltonu — arī jenkiju. Skārletai nekad nebija paticis Hiltons, tāpat kā viņai nebija paticis Taras pārvaldnieks Džonass Vilkersons. Bet tagad, kad Hiltons nesteidzīgi pienāca pie viņas un sasveicinājās kā līdzīgs ar līdzīgu, viņš Skārletai nepatika vēl vairāk. Agrāk viņš, tāpat kā Vilkersons, bija bijis reizē iztapīgs un nekaunīgs, taču tagad, kad misters Kalverts un Reifords bija krituši karā un Keids uz nāvi slims, Hiltona iztapība bija izkūpējusi kā dūmi. «Kalverta otrā sieva» nekad nebija pratusi izturēties pret melnajiem kalpiem tā, lai viņi to cienītu, un diezin vai varēja gaidīt, ka ar balto tai veiksies labāk.

— Misters Hiltons bija tik labs, ka nepameta mūs šajos grūtajos laikos,— misis Kalverte, manāmi nervozēdama, teica un nedroši paskatījās uz savu klusējošo pameitu. — Bezgala labs. Jūs droši vien būsiet dzirdējuši, ka viņš divas reizes izglāba mūsu māju, kad te bija ģenerālis Šermans. Nezinu, ko mēs bez viņa būtu iesākušas. Mums nemaz nebija naudas, bet Keids.. .

Keida bālie vaigi tumši pietvīka, un Ketlīna nolaida garās skropstas un saknieba lūpas. Skārleta redzēja, ka viņu smacē bezspēcīgs naids — nebija viegli justies pateicību parādā pārvaldniekam jenkijam. Bet misis Kalverte, kā likās, tikko valdīja asaras. Atkal viņai bija misējies. Tā viņai gadījās vienmēr. Viņa joprojām nespēja saprast šos dienvidniekus, lai gan jau divdesmit gadu dzīvoja Džordžijā. Viņa nekad nezināja, ko drīkstēja un ko nedrīkstēja saviem pabērniem sacīt; lai viņa darīja ko darīdama un teica ko teikdama, tie pret viņu vienmēr izturējās ar vēsu, izsmalcinātu pieklājību. Klusībā viņa bija sev nosolījusies, ka brauks atpakaļ uz Ziemeļiem — pie vecākiem, paņēmusi līdzi savus bērnus, un uz visiem laikiem atstās šos augstprātīgos, neizprotamos un viņai svešos cilvēkus.

Pēc šiem apmeklējumiem Skārletai trūka drosmes apciemot ari Tārltonus. Viņa zināja, ka visi četri brāļi ir krituši, māja nodedzināta un ģimene tagad apmetusies pārvaldnieka namiņā. Taču Suelena un Kerīna lūdza viņu, bet Melānija sacīja, ka labiem kaimiņiem nepieklājas neapciemot no kara pārnākušo misteru Tārltonu, un tā kādu svētdienu Skārleta saņēmās un viņas brauca turp.

Sis apciemojums bija vissmagākais.

Mājas drupām tuvojoties, viņas ieraudzīja Beatrisi Tārltonu: noplīsušā jātnieces tērpā, pātagu padusē viņa sēdēja uz aploka sētas un apātiski raudzījās tukšumā. Mazais līkkājis nēģeris — zirgu iejājējs — sēdēja viņai blakus un tikpat drūmi raudzījās tālumā. Aploks, kur parasti delverējās kumeļi un staltojās šķirnes ķēves, tagad bija tukšs. Tur ganījās tikai viens mūlis, uz kura misters Tārltons bija pārjājis mājās.

— Es tiešām nezinu, ko lai iesāku, kopš manu mīluļu vairs nav,— misis Tārltona sacīja, nolēkdama no žoga. Svešam cilvēkam varētu likties, ka viņa gaužas par saviem četriem kritušajiem dēliem, bet viešņas no Taras zināja, ka runa ir par zirgiem.— Visi mani skaistuļi pagalam! Ai, mana nabaga Nellija! Kaut man vismaz Nellija vēl būtu! Bet ir tikai šis sasodītais, nožēlojamais mūlis, šis nožēlojamais mūlis,— viņa atkārtoja, sašutusi raudzīdamās uz kaulaino dzīvnieku. — Tā ir mana tīrasiņu skaistuļu piemiņas zaimošana — turēt to aplokā mūli. Mūļi ir pretdabiski izdzimteņi, vajadzētu izdot likumu, kas aizliegtu tos audzēt.

Džims Tārltons, kuru kuplā bārda darīja gandrīz nepazīstamu, iznāca no pārvaldnieka namiņa sasveicināties ar viešņām, un viņam līdzi izskrēja viņa četras sarkanmatainās meitas salāpītās drēbēs, klupdamas krizdamas pār duci melnu un brūnu medību suņu, kas, svešas balsis izdzirduši, riedami metās laukā. No mākslotās jautrības, ko izrādīja visa ģimene, Skārletai šermuļi lauzās caur sirdi — tas bija vēl baismīgāk nekā slēptais apbēdinājums Mimozas iemītnieku acīs un nāves elpa, kas dvesmoja pie Kalvertiem.

Tārltoni uzstāja, lai viešņas paliek pusdienās — tagad viņus tik reti kāds apciemojot, un viņi labprāt gribot dzirdēt jaunas ziņas. Skārletai nebija nekādas vēlēšanās palikt, jo mājas atmosfēra viņu nomāca, bet Melānijai un māsām gribējās vēl pakavēties, un tā galu galā viņas visas četras palika pusdienot un taupīgi ēda kaltētas pupas ar gaļas kriksīšiem, ar ko viņas pacienāja.

Par trūcīgo cienastu tika palaisti visādi joki, un Tārltonu meitenes smiedamās stāstīja, kā izlīdzējušās, savas vecās tualetes pārtaisot. Melānija viņām piebalsoja un pārsteidza Skārletu, draiski un jocīgi attēlodama grūtumu pilno dzīvi Tarā.

Bet Skārleta nevarēja izteikt ne vārda. Māja viņai likās tik tukša bez četriem lielajiem brāļiem, kuriem te vajadzēja sēdēt, kūpināt cigārus un ķircināt meitenes. Taču, ja jau viņa manīja šo tukšumu,— ko gan juta paši Tārltoni, vīrišķīgi tēlojot jautru komēdiju saviem kaimiņiem?

Kerīna runāja maz, bet pēc maltītes piegāja pie misis Tārltonas un iečukstēja viņai kaut ko ausī. Misis Tārltonai pārvērtās seja, mākslotais smaids pazuda, kad viņa aplika roku ap Kerīnas tieviņo. viducīti. Viņas kopā izgāja no istabas, un Skārleta, nespēdama vairs ne mirkli izturēt šajā telpā, viņām sekoja. Abas gāja pa celiņu cauri dārzam, un Skārleta redzēja, ka viņas iet uz ģimenes kapiem. Griezties atpakaļ viņa vairs nevarēja, tas būtu pārāk netaktiski. Bet kāpēc Kerīnai vajadzēja vest māti pie dēlu kapiem, vai tad viņa neredzēja, ka Beatrise Tārltona tā pūlas turēties vīrišķīgi?

Mūra sētas iežogā zem tumšiem ciedriem balsnīja divi marmora kapa pieminekļi, tik jauni, ka lietus tos vēl nebija paguvis apslacīt ar sarkano mālzemi.

—   Mēs tos dabūjām pagājušajā nedēļā,— misis Tārltona lepni teica.— Misters Tārltons aizbrauca uz Meikonu un tos kravas ratos atveda.

Pieminekļi! Cik tie varēja maksāt? Pēkšņi Skārletas līdzjūtība pret Tārltoniem atsala. Cilvēki, kas varēja izdot tik daudz dārgās naudas par kapakmeņiem, kad trūka visnepieciešamākā, nepelnīja līdzjūtību. Turklāt katrā akmenī bija iekalti uzraksti — vairākas rindas. Tas pieminekļus vēl sadārdzināja. Šī ģimene acīmredzot bija sajukusi prātā. Cik naudas nebija maksājusi triju kritušo brāļu pārvešana mājās! Boida līķis tā arī nebija atrasts.

Starp Brenta un Stjuarta kapiem slējās akmens ar uzrakstu: «Dzīvē uzticami, nāvē nešķirami.»

Otrā akmenī bija iecirsti Boida un Toma vārdi un kaut kāds latīņu teiciens, kas sākās ar vārdiem «Dulce et. . .», bet Skārleta to nesaprata. Fajetvilas pansionātā viņai bija izdevies tikt cauri bez latīņu valodas mācīšanās.

«Tik daudz naudas par kapakmeņiem! Nelgas!» Viņa bija tik sašutusi, it kā Tārltoni būtu izšķieduši viņas naudu, nevis savu.

Kerīnas acis neparasti mirdzēja.

—   Cik skaisti vārdi!— viņa nočukstēja, rādīdama uz pirmo kapakmeni.

«Tas ir gluži viņas dabā. Jebkura sentimentalitāte viņu aizkustina līdz asarām.»

—   Jā,— misis Tārltona sacīja. Viņas balss bija atmaigusi. — Mums likās, ka tas ir tik piemērots uzraksts… Viņi abi taču aizgāja bojā gandrīz vienā mirklī. Vispirms Stjuarts, tad Brents — viņš saķēra karogu, kas brālim izkrita no rokām.

Atpakaļceļā Skārleta klusēja. Viņa atcerējās to, ko kaimiņu mājās bija redzējusi, un neviļus domās atgriezās šā apvidus ziedu laikos, kad katra māja bija pilna viesu, pilna melnu kalpu un pilna naudas, bet cītīgi apstrādātajos laukos kupli auga kokvilna.

«Vēl pēc gada šie lauki būs aizauguši sīkām priedītēm,» viņa nodomāja, skatīdamās uz mežu, kas no visām pusēm apņēma laukus, un viņai pārgāja salti drebuļi. «Bez nēģeriem mēs tik tikko savilksim galus kopā. Neviens nevar apstrādāt lielu plantāciju bez nēģeriem, daudz zemes paliks atmatā, un drīz laukus pārņems mežs. Neviens vairs nevarēs audzēt daudz kokvilnas, un kā mēs tad dzīvosim? Kāds liktenis sagaida visus plantatorus? Pilsētnieki jau kaut kā nokārtos savu dzīvi. Viņi to vienmēr pratuši. Bet plantatori būs atsviesti par simt gadiem atpakaļ, atkal mitināsies baļķu būdās — kā pirmie pionieri — un apstrādās nožēlojamus zemes gabaliņus. Badmiru dzīve! Nē,» viņa drūmā spītā nodomāja, «ar Taru tas nenotiks, kaut arī man pašai būtu jāiet art. Lai visa Džordžija pārvērstos mūžamežā, bet ar Taru tas nenotiks! Es to nepieļaušu! Es netaisos šķiest naudu par kapakmeņiem vai tērēt laiku, vaimanājot par zaudēto karu. Mēs kaut kā izsitīsimies. Es zinu, ka mēs visi izsistos, ja vīrieši nebūtu krituši karā. Zaudēt nēģerus — tas vēl nav tas ļaunākais. Ļaunākais ir pilnīgs jaunu, spēcīgu vīriešu zaudējums.» Viņa atkal iedomājās četrus brāļus Tārltonus, Džo Fontēnu, Reifordu Kalvertu, brāļus Monro un visus staltos jaunekļus no Fajetvilas un Džonsboro, kuru vārdi bija ievainoto un kritušo sarakstā. «Mēs vēl kaut kā tiktu galā, ja būtu pietiekami vīriešu. ..»

Pēkšņi viņai prātā ienāca kāda doma: ja nu viņa atkal apprecētos? Bet nē, par to nebija ko domāt. Ar vienu reizi pilnīgi pietiek. Turklāt vienīgais vīrietis, ar ko viņa gribētu apprecēties, jau ir precējies un nav zināms, vai dzīvs. .. Bet ja nu viņai tomēr iegribētos atkal apprecēties? Kas šeit ir palikuši? Kas varētu viņu precēt? Šī doma viņu satrieca.

—   Mellij,— viņa jautāja,— kāds liktenis gaida mūsu — Dienvidu sievietes?

—   Ko tu ar to domā?

—   To, ko es sacīju. Kas ar viņām notiks? Viņām taču nav neviena, ar ko apprecēties. Iedomājies, Meliij, visi vīrieši ir karā apkauti, un tūkstošiem sieviešu Dienvidu štatos jāpaliek vecmeitās!

—   Un bez bērniem,— Mellija piebilda. Tas viņai likās visbēdīgāk.

Acīmredzot šāda doma ne vienreiz vien bija ienākusi prātā Suelenai, jo, sēdēdama ratu aizmugurē, viņa pēkšņi sāka raudāt. Kopš ziemsvētkiem viņa nebija saņēmusi nevienu vēstuli no Frenka Kenedija un nezināja, vai tur vainīga nekārtīgā pasta satiksme vai Frenka nepastāvība — viņš tikai paflirtējis un viņu jau aizmirsis. Bet varbūt viņš kritis kara pēdējās dienās? Tas tomēr būtu labāk nekā tad, ja izrādītos, ka viņa ir pamesta. Ar kritušu iemīļoto bēdu sagrauztās līgavas vēl varēja lepoties — kā tagad Kerīna vai Indija Vilksa, turpretī pamestai neatliek nekas.

—   Dieva dēļ, Suelen, paliec klusu!— Skārleta iesaucās.

—   Tev viegli runāt,— Suelena šņukstēja.— Tu esi bijusi precējusies, tev ir bērns, un visi zina, kas bijis tas, kas tevi mīlējis. Bet ko lai iesāku es? Un tu vēl atļaujies apsaukāt mani par vecu meitu, lai gan zini, ka tā nav mana vaina. Tas ir nekrietni!

—    Paliec klusu, es nevaru ciest tos mūžīgos činkstētājus! Turklāt tu skaidri zini, ka tavs vecais sarkanbārdis ir sveiks un vesels, drīz atgriezīsies un apprecēs tevi. Tādam muļķim jau neviena cita negadīsies. Es gan labāk paliktu vecmeitās nekā dabūtu tādu vīru.

Brīdi ratu aizmugurē valdīja klusums. Kerīna mierināja Suelenu, bet viņas domas klejoja pa meža takām, kur viņa pirms trim gadiem bija jājusi kopā ar Brentu Tārltonu. Un viņas acīs parādījās dīvains, pārjūsmīgs mirdzums.

—   Ak,— Melānija grūti nopūtās,— kas ir Dienvidi bez mūsu mīļajiem zēniem! Kā tie plauktu un zeltu, ja viņi vēl būtu dzīvi! Mums jābūt drosmīgām, enerģiskām un gudrām — tādām kā viņi, Skārlet! Mums visām, kurām ir dēli, tie jāizaudzina par tādiem pašiem drošsirdīgiem un varonīgiem, kādi bija viņi, lai tie varētu stāties viņu vietā.

—   Tādu, kādi bija viņi, vairs nekad nebūs,— Kerīna klusi noteica.— Neviens viņus neaizstās.

Atlikušo ceļa gabalu viņas brauca klusēdamas.

Reiz pievakare — pec dažam dienam — uz Taru atjaja Ketlīna Kalverte. Atjāja, sēžot dāmu seglos mūļa mugurā,— tik

nožēlojamu, klibu, lutausainu radījumu Skārleta savu mūžu nebija redzējusi, bet pati Ketlīna noplukušā svītraina kokvilnas auduma kleitā, no kāda senāk šuva apģērbus vienīgi kalpiem, zem zoda ar auklu sasietu platmali galvā arī izskatījās gandrīz tikpat nožēlojama. Viņa piejāja pie mājas, bet nekāpa nost no mūļa. Skārleta un Melānija, kas stāvēja uz lieveņa un tīksminājās par saulrietu, devās pa kāpnītēm viņai pretī. Ketlīna bija tikpat bāla kā Keids tajā dienā, kad Skārleta viņus bija apciemojusi,— bālā, skarbā seja bija stinga kā marmora maska, šķita, ka viņa devusi klusēšanas solījumu un baidās kaut vai ar pušplēstu vārdu to lauzt. Bet mūļa mugurā viņa sēdēja ļoti taisni un galvu turēja augsti paceltu.

Pēkšņi Skārleta atcerējās viesības pie Vilksiem, kad viņa ar Ketlīnu bija sačukstējusies par Retu Batleru. Cik glīta un svaiga Ketlīna tad bija izskatījusies kuplajā, zilajā organdi kleitā ar smaržīgām rozēm aiz jostas un mazajās, melnajās samta kurpītēs, kuru aukliņas bija krustiski apsietas ap slaidajām potītēm. Vai tiešām šī pārakmeņojusies figūra atbaidošā mūļa mugurā ir toreizējā graciozā meitene?

—          Nē, iekšā es neiešu, paldies,— viņa teica.— Es tikai gribēju jums darīt zināmu, ka precēšos.

—   Ko?

—   Ar ko tad?

—   Ketlīn, tā taču ir priecīga vēsts!

—   Un kad būs kāzas?

—          Rīt,— Ketlīna teica, bet viņas balsij bija tāda pieskaņa, ka līksmais smaids nodzisa abu sejās.— Es ierados jums paziņot, ka rīt Džonsboro salaulāšos… un nevienu no jums kāzās nelūdzu.

Abas klusēja kā ūdeni mutē ieņēmušas un apjukumā skatījās uz Ketlīnu. Beidzot Melānija ierunājās:

—   Vai viņš ir kāds, ko arī mēs pazīstam, mīļā?

—   Jā,— Ketlīna atbildēja.— Misters Hiltons.

—   Misters Hiltons?

—   Jā, misters Hiltons, mūsu pārvaldnieks.

Skārleta tik tikko neiesaucās: «Ak!»— bet Ketlīna, cieši raudzīdamās uz Melāniju, pēkšņi klusā, izmisīgā balsī sacīja:

—   Mellij, ja tu sāksi raudāt, es vairs neizturēšu! Es nomiršu!

Melānija stāvēja klusēdama, galvu nodūrusi, tikai viegli

noglāstīja kāpslī ielikto kāju, kas bija ieauta smagā, paštaisītā puszābakā.

—   Nevajag mani glāstīt! To es arī neizturēšu.

Melānija atvilka roku, taču galvu nepacēla.

—   Labi, jāšu atpakaļ. Tikai gribējās jums to pateikt.

Ketlīna pievilka pavadu, viņas seja atkal kļuva līdzīga baltai marmora maskai.

—   Kā Keidam?— iejautājās pilnīgi apstulbusī Skārleta, mēģinādama pārtraukt nomācošo klusumu.

—   Viņš mirst,— Ketlīna īsi atbildēja. Viņas balss skanēja salti, vienaldzīgi.— Es darīšu visu, kas manos spēkos, lai viņš nomirtu mierīgs, zinādams, ka nepalieku viena, ka par mani kāds parūpēsies, jo mūsu pamāte ar bērniem rīt brauks atpakaļ uz Ziemeļiem. Taš ir viss, nu man jājāj.

Melānija beidzot pacēla galvu un sastapa Ketlīnas ledaino skatienu. Melānijas acis pauda līdzjūtību un sapratni, garajās skropstās mirdzēja asaras, un pēkšņi greizs smaids — gluži kā bērnam, kas pūlas būt vīrišķīgs un apvaldīt, asaras,— sašķobīja Ketlīnas lūpas. Bet Skārleta vēl arvien veltīgi mēģināja aptvert neaptveramo. Ketlīna Kalverte precas ar pārvaldnieku — Ketlīna, bagāta plantatora meita, kurai bijis tik daudz pielūdzēju, gandrīz tikpat, cik Skārletai pašai!

Ketlīna pieliecās, Mellija pacēlās uz pirkstgaliem, un viņas saskūpstījās. Tad Ketlīna spēji parāva pavadu, un vecais mūlis sāka steberēt.

Melānija lūkojās Ketlīnai pakaļ, asaras ritēja viņai pār vaigiem. Taču Skārleta vēl arvien nespēja atgūties.

—   Mellij, vai Ketlīna prātā jukusi, vai? Kā viņa varējusi to iemīlēt?

—   Iemīlēt? Ak dievs, Skārlet, kādas nejēdzīgas domas tev nāk prātā! Nabaga Ketlīna! Nabaga Keids!

—   Beidz gausties!— uzkliedza Skārleta, kuru tas viss jau sāka ērcināt. Viņu aizvainoja, ka Melānija lietu būtību vienmēr izprata labāk nekā viņa pati. Ketlīnas precības viņu gan pārsteidza, taču nebūt nelikās nekas traģisks. Protams, nebija jau nekāds prieks dabūt par vīru jenkiju, balto plukatu, bet galu galā meitene taču nevarēja plantācijā dzīvot viena, viņai vajadzēja vīra, kas palīdz saimniekot.

—   Bet to jau es tev, Mellij, pirms dažām dienām gribēju ieskaidrot. Meitenēm tagad trūkst īstu līgavaiņu, viņām jāiziet, vienalga, pie kāda, kas tik ir ņēmējs.

—   Viņām taču nebūt nav jāprecas! Nav nekāds kauns tagad palikt vecmeitās. Atceries taču krustmāti Pitiju! Ai, labāk gan nāve nekā šādas laulības! Es esmu pārliecināta, ka Keids arī labāk gribētu redzēt Ketlīnu mirušu. Nu Kalvertu dzimtai beigas. Iedomājies, ko viņa… Kādi viņiem būs bērni! Ai, Skārlet, saki, lai Porks tūlīt seglo zirgu un jāj Ketlīnai pakaļ! Labāk lai viņa pārvācas dzīvot pie mums!

«Žēlīgais dievs!» Skārleta izbrīnījās, redzot, kā Melānija viņas īpašumā izrīkojas. SkārIetai nebija nekādas vēlēšanās barot lieku ēdēju, un to viņa gribēja skaidri pateikt, bet kaut kas Melānijas sadrūmušajā sejā viņu atturēja.

—   Viņa taču nebūtu ar mieru, Mellij,— Skārleta tikai noteica.— To tu labi zini. Viņa ir pārāk lepna, viņai tas būtu tas pats, kas pieņemt žēlastības dāvanas.

—  Jā, tev taisnība,— Melānija apjukusi nomurmināja, noraudzīdamās, kā uz ceļa noplok sarkano putekļu mākonītis.

«Tu jau mēnešiem ilgi dzīvo pie manis,» Skārleta īgni nodomāja, skatīdamās uz svaini, «bet tev ne reizi nav ienācis prātā, ka tu pati arī pieņem no manis žēlastības dāvanas. Un laikam arī neienāks prātā. Tu piederi pie tiem, kurus pat karš nevar pārvērst, tu domā un rīkojies tā, it kā nekas nebūtu noticis — it kā mēs joprojām būtu bagāti kā Krēzs un nezinātu, kur likt ēdamo un dzeramo, un mums būtu vienalga, cik viesu mājās. Liekas, tu man visu mūžu sēdēsi uz kakla. Nu, man pietiek ar tevi, Ketlīnas piedevām nevajag.»

XXX

Tajā karstajā pēckara vasarā Tara vairs nebija vientuļa saliņa. Mēnesi pēc mēneša caur plantāciju vilkās bārdaini, noplīsuši, putnu biedēkļiem līdzīgi vīrieši asiņaini noberztām kājām, viņi uzrausās sarkanajā pakalnā un piesēda atpūsties ēnainajā lievenī, lūgdami kaut ko ēdamu un naktsmāju. Konfederātu armijas kareivji atgriezās mājās. Džonstona karaspēka atliekas bija pa dzelzceļu no Ziemeļkarolīnas atvestas uz Atlantu un tur izsēdinātas. No Atlantas kareivji tālāk gāja kājām. Kad ģenerāļa Džonstona kareivju straume bija garām, tai sekoja pārgurušie, izmocītie Virdžīnijas armijas veterāni un aiz tiem — rietumu karaspēka daļas; visi tiecās uz dienvidiem, uz savām mājām, kuru varbūt nernaz vairs nebija, pie savām ģimenēm, kas varbūt bija izklīdušas visos vējos vai apraktas zemē. Lielākā tiesa nāca kājām, nedaudzi laimīgākie jāja uz kaulainiem zirgiem vai mūļiem, kas viņiem bija atstāti saskaņā ar kapitulācijas noteikumiem, taču nabaga lopiņi bija tik izģinduši, ka ikkatram kļuva skaidrs — neviens no tiem tālo Floridu vai Dienviddžordžiju nesasniegs.

Mājās! Mājās! Kareivji nespēja domāt ne par ko citu. Daži bija skumji un klusi, citi izturējās jautri, nicīgi runāja par zaudējumiem, bet viņus visus uzmundrināja viena doma: karš beidzies, mēs atgriežamies mājās. Un maz bija tādu, kurus apbēdināja sakāve. Lai žēlojas sievietes un veci! Bet kareivji bija cīnījušies drosmīgi, viņi bija uzvarēti un tagad vēlējās tikai vienu: mierīgi kopt to zemi, par kuru stāvējuši sardzē.

Mājās! Mājās! Ne par ko citu viņi nevēlējās runāt — nedz par kaujām, nedz ievainojumiem, nedz par gūstu, nedz par nākotni. Paies laiks, un viņi sāks atcerēties kaujas un stāstīt saviem bērniem un mazbērniem par cīņām, uzbrukumiem, jocīgiem atgadījumiem, par badu, ievainojumiem, forsētiem pārgājieniem. . . Bet tikai ne tagad. Dažam trūka rokas, dažam kājas vai acs, gandrīz visiem bija rētas, kas visu mūžu mitrā laikā smelgs. Bet tas viss viņiem patlaban likās mazsvarīgs. Dzīve tagad būs citāda.

Bet viens viņiem visiem bija kopējs: veci un jauni, bagāti plantatori un novārguši tukšinieki — visi cieta no dizentērijas un utīm.

Konfederātu kareivji bija tā apraduši ar utīm, ka tās nemaz vairs nemanīja un ierasti kasījās arī dāmu klātbūtnē. Bet dizentērija, «asiņu drudzis», kā dāmas šo slimību delikāti sauca, acīmredzot nežēloja nevienu — no vienkārša kareivja līdz ģenerālim. Četrus gadus viņi bija dzīvojuši pusbadā, četrus gadus ēduši tikai sausu, iebojātu vai pat bojātu barību — tas uz visiem bija atstājis pēdas. Un katrs kareivis, kas pārgulēja Tarā, vai nu slimoja ar dizentēriju, vai tikko bija to pārcietis.

— Visā armijā laikam nav neviena vesela vēdera ar veselām iekšām,— vecā aukle drūmi teica, svīzdama pie pavarda, pie kura gatavoja rūgto kazenāju sakņu novārījumu, ko Elena bija devusi pret visām vēderkaitēm. — Man tā vien rādās, ka mūsu džentlmeņus nesakāva vis jenkiji, bet viņu pašu iekšas neizturēja. Kā tāds džentlmenis var karot, ja tam iekšās ūdens?

Aukle visus dzirdīja ar šo novārījumu, daudz nejautādama par viņu veselības stāvokli, un visi paklausīgi, sejas šķobīdami, to dzēra. Varbūt viņi tajā brīdī iedomājās kādu citu nepielūdzamu melnu seju tālu no šejienes, kādu citu melnu roku ar karoti rūgtas dziras.

Tikpat nepielūdzama vecā aukle bija arī attiecībā uz «atutošanos», bez tās viņa nevienam kareivim neļāva pārkāpt pār Taras slieksni. Aukle aizraidīja viņus visus aiz biezi saaugušā krūmāja, lika noģērbties, iedeva sārma ziepes, vanniņu ar karstu ūdeni un palagus un segas, ar ko aizsegt kailumu, kamēr viņa milzīgā veļas katlā vārīja viņu apģērba gabalus. Sievietes gan iebilda, ka tāda rīcība karavīrus apkaunojot, bet aukle atbildēja, ka daudz lielāks kauns būtu, ja viņas pašas dabūtu utis.

Kad kareivji sāka ierasties plantācijā gandrīz ik dienas, aukle tiem vairs neatļāva pārgulēt guļamistabās, viņa baidījās, ka varbūt kāda manīga uts tomēr var tajās ielavīties. Lai izvairītos no strīdiem, Skārleta pārvērta par guļamtelpu viesistabu ar biezo plīša paklāju. Aukle skaļi vaimanāja par nelaiķes Elenas paklāja zaimošanu, bet Skārleta palika nelokāma. Kareivjiem taču kaut kur jāguļ! Un tā pēc dažiem mēnešiem paklāja mīkstais, biezais plīšs sāka dilt, un drīz vien kaili meti parādījās vietās, kur bija rīvējušies kareivju zābaku papēži vai pieši.

Katru kareivi viņas iztaujāja par Ešliju, bet Suelena apjautājās par misteru Kenediju. Taču neviens par viņiem neko nebija dzirdējis, nevienam arī nepatika runāt par bez vēsts pazudušajiem. Viņiem pašiem bija paveicies, viņi palikuši dzīvi, un nevienam negribējās domāt par tiem tūkstošiem, kas guļ kopējos kapos un nekad vairs nepārnāks mājās.

Pēc katras tādas vilšanās visa ģimene pūlējās Melāniju uzmundrināt. Ešlijs taču nebija nomiris cietumā, jenkiju mācītājs noteikti atrakstītu, ja tā būtu noticis. Ešlijs, protams, pārnāks, bet ceļš taču ir tik bezgala tāls. Pat ar vilcienu jābrauc vairākas dienas, bet ja viņš nāk kājām kā šie kareivji. . . «Bet kāpēc viņš neatraksta?»—«Tu taču zini, pasts darbojas nekārtīgi pat tagad, kad dzelzceļa satiksme atjaunota.»—«Bet ja nu viņš nomiris ceļā uz mājām?»—«Nu, tad kāda sieviete, kaut vai jenkijiete, noteikti būtu atrakstījusi.»—«Vai jenkiju sievietes tā darītu?»—«Protams, Mellij, ir taču arī labas jenkiju sievietes.»—«Jā, dievs taču nevarēja radīt veselu tautu, kurā nebūtu nevienas krietnas sievietes. Atceries to jauko jenkijieti, ko mēs satikām Saratogā!.. .»

— Jauko? Man gan tā neliekas,— Skārleta iebilda.— Tā jenkijiete man prasīja, cik mums esot asinssuņu, ko mēs rīdot virsū nēģeriem. Mellijai taisnība. Es neesmu satikusi nevienu krietnu jenkiju — ne vīrieti, ne sievieti. Bet neraudi, Mellij! Ešlijs pārnāks. Ceļš ir tāls, un varbūt. .. varbūt viņam nav zābaku.

Iedomājoties Ešliju nākam kailām kājām, Skārleta gandrīz sāka raudāt arī pati. Lai citi kareivji staigā skrandās un kailām kājām, tikai Ešlijs ne! Viņam vajadzēja atjāt mājās lepnā zirgā, skaistā mundierī, spožos zābakos, spalvu pie cepures. Doma, ka Ešlijs varētu būt novests tik pazemojošā stāvoklī kā šie kareivji, Skārletai bija neizturama.

Kādā jūnija pēcpusdienā, kad visi Taras iemītnieki bija sapulcējušies uz lieveņa sētas pusē un vēroja, kā Porks sadala pirmo sakņu dārzā nogatavojušos meloni, alejā atskanēja pakavu klaboņa. Prisija slinki aizgāja uz galveno lieveni, bet palicēji sāka dedzīgi apspriesties — vai paslēpt meloni vai pasniegt vakariņās, ja izrādītos, ka atjājis kāds kareivis. Mellija un Kerīna čukstus sacīja, ka viesis jāpacienā, bet Skārleta, Suelenai un auklei piebalsojot, iečukstēja Porkam ausī, lai viņš steidzīgi noslēpj meloni.

Porks stāvēja ar mazo meloni rokā, nesaprazdams, kādu viņi galu galā pieņēmuši lēmumu, un pēkšņi visi izdzirda Prisiju iesaucamies:

—   Žēlīgais dievs! Mis Skārlet! Mis Mellij! Nāciet ātri!

—   Kas ir?

Skārleta pāris lēcienos uzskrēja pa kāpnēm un metās cauri priekšistabai; citi steidzās viņai pakaļ.

«Ešlijs!» viņa nodomāja. «Varbūt…»

—  Tēvocis Pīters atjājis! Mis Pitipatas tēvocis Pīters!

Visi izskrēja uz lieveņa un ieraudzīja krustmātes Pitipatas veco, sirmo despotu raušamies zemē no ādaiņa, kam aste bija tieva kā žurkai, bet par segliem noderēja gabals vecas segas. Platajā, melnajā sejā parasto rāmas cieņas pilno izteiksmi tikai ar pūlēm uzveica prieks par tikšanos ar veciem draugiem, taču galu galā tēvoča Pītera piere sagrumbojās, bet mute smaidā plati atvērās kā vecam, bezzobainam sunim. Visi — gan baltie, gan melnie — noskrēja pa kāpnēm viņam pretī, visi kratīja viņam roku un apbēra ar jautājumiem, bet Mellijas balss pārspēja visas citas:

—   Krustmāmiņa taču nav saslimusi?

—   Nē, misis, viņa turas, lai dievs viņai palīdz,— atbildēja tēvocis Pīters un uzmeta tik bargu skatienu vispirms Melānijai, pēc tam Skārletai, ka abas pēkšņi nezin kāpēc jutās vainīgas. — Viņa turas gan, bet ļoti dusmojas uz jums, jaunās mis, un, ja runājam skaidri un gaiši, arī man uz jums nav labāks prāts.

—   Bet kāpēc, tēvoci Pīter? Ko tad mēs tādu. ..

—   Nemaz neiztaisieties, ka nezināt. Vai mis Pitija jums nav vienā gabalā rakstījusi, lūgusi atbraukt? Un es diezgan esmu redzējis, kā viņa sēž un raud, tikko saņem no jums vēstuli. Ak tad jums te, šitajā vecajā fermā, tik pulka darbu, ka nevarat braukt mājās?

—   Bet, tēvoci Pīter…

—   Kāpēc jūs pametat nabaga mis Pitiju vienu pašu, viņa tak tik briesmīgi baidās! Jūs tak zināt tikpat labi kā es, ka mis Pitija savu mūžu nav dzīvojusi viena, un tagad — kā atbraucām no Meikonas, tā caurām dienām trīc un dreb bailēs. Viņa man lika jums visām, jaunās mis, skaidri un gaiši pateikt: es, tā sakot, nesaprotu — kā viņas varēja mani tik smagā piemeklēšanā atstāt vienu?

—   Paliec nu labāk klusu!— aukle viņu nikni pārtrauca, saskaitusies, ka tēvocis Pīters nosaucis Taru par «vecu fermu». Vai nu tāds tumsonīgs pilsētas nēģeris prot atšķirt fermu no plantācijas?— Vai tad mēs te neesam smagi piemeklēti?— viņa rājās.— Kā mēs šite iztiksim bez mis Skārletas un mis Melānijas? Kāpēc tad mis Pitija nesauc savu brāli, lai palīdz nedienās?

Tēvocis Pīters uzmeta viņai iznīcinošu skatienu.

—   Mēs jau sen ar rnāsteru Henriju nesatiekamies un esam jau par veciem, lai locītu savu prātu.— Viņš atkal pagriezās pret Melāniju un Skārletu, kuras ar pūlēm valdīja smieklus.

—   Jums, jaunās mis, gan vajadzētu briesmīgi kaunēties, ka atstājat nabaga mis Pitiju vienu, kad puse viņas draugu apmiruši, bet otra puse dzīvo Meikonā un Atlanta pilna ar jēnkiju kareivjiem un brīviem plikatniekiem nēģeriem!

Melānija un Skārleta pacietīgi noklausījās šo sprediķi, taču beigu beigās vairs nevarēja valdīt smieklus. Krustmāte Pitija atsūtījusi tēvoci Pīteru uz Taru, lai viņas norātu un vestu atpakaļ! Tad sāka skaļi smieties arī Porks, Dilsija un aukle, priecādamies, ka viņu mīļotās Taras nopulgotājs pats likts kaunā. Suelena un Kerīna arī smējās, un pat Džefalda sejā pavīdēja kaut kas līdzīgs smaidam. Nesmējās tikai tēvocis Pīters, kas aizvien augošās dusmās mīņājās no vienas platās pēdas uz otru.

—   Kas ir, melnais?— mammīte zobgalīgi iejautājās.— Vai tu jau esi tik sagrabējis, ka nevari aizstāvēt savu kundzēni?

Tēvocis Pīters briesmīgi noskaitās.

—   Sagrabējis? Vai es? Nē, cienītā! Es vienmēr esmu aizstāvējis mis Pitiju un daru to vēl tagad. Vai es viņu sveiku un veselu neaizvedu uz Meikonu? Vai es viņu neapsargāju, kad tur ienāca jenkiji un viņa tā izbijās, ka krita no viena ģīboņa otrā? Un vai es nesagādāju šo zirgu, lai viņu pārvestu Atlantā, vai es visu ceļu nesargāju ir viņu, ir viņas papiņa sudrablietas?— Tēvocis Pīters saslējās visā cienīgajā augumā.

—   Es tak nerunāju par to — vai ta man grūti viņu sargāt un aizstāvēt! Es runāju par to, kā uz to skatās.

—   Uz ko? Kas skatās?

—   Nu tak cilvēki! Kā cilvēki skatās uz to, ka mis Pitija dzīvo viena pati. Cilvēki tik ļauni runā par neprecētām dāmām, kas dzīvo vienas,— tēvocis Pīters gaudās, un visiem kļuva skaidrs, ka viņa acīs Pitipata vēl arvien ir tā pati glītā, apaļīgā sešpadsmit gadu vecā meitene, kas viņam jāaizstāv pret ļaunām valodām.— Un es negribu, ka ļaudis ap viņu trin mēles. Un es arī negribu, ka viņa mājā laiž iekšā svešus cilvēkus, lai tik nebūtu viena. To es viņai esmu pateicis. Kamēr jums vēl ir radinieces, jūsu pašu miesa un asinis, tas nenotiks, es viņai teicu, bet viņas pašas miesa un asinis par to nekā negrib dzirdēt. Mis Pitija tak ir kā mazs bērns.. .

Skārleta un Melānija, smieklos locīdamās, apsēdās uz pakāpieniem. Beidzot Melānija noslaucīja asaras.

—   Nabaga tēvocīt! Piedod, ka es smējos, lūdzu, lūdzu, piedod! Mēs ar mis Skārletu tagad nevaram braukt mājās. Varbūt es braukšu septembrī, kad kokvilnas raža būs novākta. Vai tiešām krustmāmiņa tev lika braukt šo gaisa gabalu tikai tādēļ, lai tu mūs pārvestu mājās ar šo izģindušo zirģeli?

Šo jautājumu dzirdot, tēvocim Pīteram pēkšņi paplētās mute un grumbainā, melnā seja pauda apjukumu un izbailes. Aizvainojumā pastieptā apakšlūpa ierāvās tikpat ātri, kā bruņurupucis ierauj galvu zem aizsargbruņām.

—   Ai, mis Mellij, laikam jau esmu vecs palicis, galīgi aizmirsās, kādēļ mis Pitija mani sūtīja šurp! Bet lieta tak svarīga! Atvedu jums vēstuli. Mis Pitija to negribēja uzticēt pastam, nevienam cilvēkam negribēja uzticēt, tikai man.

—   Vēstuli? Man? No kā?

—   Mis Pitija teica: «Pīter, paziņo to mis Mellijai saudzīgi.. .»— tā viņa man teica, un es teicu…

Mellija, roku pie sirds piespiedusi, uztrūkās no pakāpieniem.

—   Ešlijs? Ešlijs? Viņš miris?

—   Nē, nē, mis!— ietaurējās tēvocis Pīters. Viņš iebaza roku skrandaino svārku krūškabatā un drudžaini meklēja vēstuli. — Viņš dzīvs! Re, viņa vēstule! Viņš nāk mājās! Ak dievs! Turi viņu, mammīt! Palaid, es.. .

—   Rokas nost, vecais ēzeli!— mammīte iesaucās, satvērusi saļimušo Melāniju.— Sasodītais melnais pērtiķi! «Paziņo saudzīgi!» Pork, ņem viņu aiz kājām, mis Kerīn, pieturi viņai galvu, nesīsim viņu viesistabā uz dīvāna!

Visi — tikai Skārleta ne — sadrūzmējās ap paģībušo^ Melāniju, kaut ko izbijušies klaigāja, kāds aizmetās pēc ūdens un spilveniem, un uz celiņa pie mājas palika tikai Skārleta un tēvocis Pīters. Skārleta stāvēja un kā apburta skatījās uz veco nēģeri, kas apmulsis vicināja vēstuli. Viņa melnā, savecējusī seja žēli saverkšķinājās kā mazam bērnam, ko māte iepērusi, un no viņa pašapziņas vairs nebija ne vēsts.

Mirkli Skārleta stāvēja kā pārakmeņojusies, nevarēja izrunāt ne vārda, un, lai gan galvā dunēja: «Viņš ir dzīvs! Viņš nāk mājās!»— viņa nejuta ne prieku, ne satraukumu. Kā no liela tāluma viņa izdzirda tēvoča Pītera lūdzošo, žēlabaino balsi:

— Māsters Villijs Bērs no Meikonas — viņš mums ir rada — šito vēstuli atnesa mis Pitijai. Māsters Villijs bijis vienā gūstekņu nometnē ar māsteru Ešliju. Māsters Villijs kaut kur sadabūjis zirgu un atjājis ātri, bet māsteram Ešlijam jānāk kājām.

Skārleta izrāva viņam no rokas vēstuli. Mis Pitija to bija adresējusi Melānijai, bet tas Skārletai bija vienalga. Viņa atplēsa aploksni, un mis Pitijas zīmīte nokrita zemē. Aploksnē bija vēl viena vairākkārt salocīta papīra lapiņa — netīra, saņurcīta, nobružātām malām. Uz tās bija ar Ešlija roku rakstīta adrese: «Misis Vilksai pie mis Sāras Džeinas Hamiltones Atlantā vai Divpadsmit Ozolos, Džonsboro Džordžijā.»

Drebošiem pirkstiem Skārleta atlocīja papīra lapiņu un izlasīja:

«Mīļā, es atgriežos mājās pie Tevis.. .»

Asaras viņai sāka ritēt pār seju, viņa nevarēja tālāk lasīt. Sirds viņai tā lēca, ka šķita — tā tūlīt pārplīsīs aiz prieka pārpilnības. Vēstuli pie krūtīm piespiedusi, viņa uzskrēja augšā pa kāpnēm, izšāvās cauri priekšistabai, kur visi mājas iedzīvotāji, cits citu traucēdami, nopūlējās ap paģībušo Melāniju, un iebēga Elenas mazajā kabinetā. Aizsitusi durvis, Skārleta tās aizslēdza, uzkrita uz vecās, izsēdētās sofas, raudāja, smējās un skūpstīja vēstuli.

—«Mīļā,»—viņa čukstēja,—«es atgriežos mājās pie tevis.»

Veselais saprāts viņām teica, ka Ešlijs — ja vien viņam nav izauguši spārni — nevar atnākt no Ilinoisas uz Džordžiju ātrāk kā pēc vairākām nedēļām vai pat vairākiem mēnešiem. Un tomēr viņu sirdis tagad pukstēja ātrāk, tiklīdz kāds kareivis iegriezās Taras alejā. Katrs bārdains, noskrandis putnu biedēklis varēja būt Ešlijs, un, ja arī nebija Ešlijs, tas varēja atnest kādu vēsti par viņu vai krustmātes Pitijas vēstuli. Un visi mājinieki, gan baltie, gan melnie, līdzko izdzirda soļus, izskrēja uz lieveņa. Cilvēks karavīra tērpā lika visiem drāzties tam pretī — no ganībām, no kokvilnas lauka, no malkas grēdas pagalmā. Kādu laiku pēc vēstules saņemšanas plantācijā darbs vairs nemaz nesekmējās. Neviens negribēja būt tālu no mājām, kad pārnāktu Ešlijs, vismazāk jau Skārleta. Un, protams, viņa nevarēja uzstāt, lai citi pilda savus pienākumus, ja pati tos pameta novārtā.

Bet aizritēja nedēļas, Ešlijs neieradās, vairs nepienāca arī neviena ziņa par viņu, un dzīve plantācijā pamazām atkal iegāja vecajās sliedēs. Sirds ilgām un gaidu saspringumam arī ir savs mērs. Tomēr Skārleta sāka baiļoties, vai Ešlijam ceļā nav gadījusies kāda nelaime. Rokailenda bija tik tālu, varbūt viņš slims un vārgs izlaists no cietuma. Naudas viņam nebija, un apgabals, kam cauri viņam vajadzēja iet, bija naidīgs konfederātiem. Ja zinātu, kur viņš atrodas, viņa aizsūtītu viņam naudu, aizsūtītu pat pēdējo peniju, kaut vai ģimenei tādēļ būtu jācieš bads,— lai tikai viņš varētu ātrāk atgriezties mājās pa dzelzceļu.

«Mīļā, es atgriežos mājās pie Tevis…»

Pirmajos pārvarīgas līksmes mirkļos, lasot šīs rindas, viņa uztvēra tikai vienu: Ešlijs atgriežas mājās, pie viņas.

Bet vēlāk, mazliet attapusies, viņa saprata, ka Ešlijs taču neatgriežas pie viņas, viņš atgriežas pie Melānijas, kas, aiz prieka dziedādama, staigāja pa māju. Reizēm Skārletai uzmācās briesmīga doma: kaut Melānija būtu Atlantā nomirusi dzemdībās! Tad viss tik labi nokārtotos. Viņa pēc piedienīga laika apprecētos ar Ešliju un būtu laba pamāte mazajam Bo. Kad kaut kas tāds viņai ienāca prātā, viņa tagad vairs steigšus nelūdza dievam piedošanu, nemēģināja viņu pārliecināt, ka tik ļauni nemaz nav domājusi. Viņa vairs nebijās dieva.

Kareivji joprojām pa vienam, pa pāriem vai pulkiem iegriezās Tarā, un visi bija izsalkuši. Bieži Skārleta izmisusi nodomāja, ka pat siseņu bars nebūtu tik šausmīgs. Viņa nolādēja veco viesmīlību, kas bija iedibinājusies Dienvidu pārpilnības laikos. Saskaņā ar šo paražu nevienam ceļiniekam — nedz augstas, nedz zemas kārtas — nedrīkstēja ļaut tālāk doties nepaēdinātam, neizguldītam un neaprūpētam. Ēdiens un naktsmājas jādod gan viņam, gan viņa zirgam. Skārleta saprata, ka senais dzīves veids uz mūžiem pagājis, bet pārējie Taras iemītnieki to nesaprata, to nesaprata arī kareivji, un ikviens tika mājā uzņemts kā gaidīts viesis.

Garām klīstošo straume bija neizsīkstoša, un Skārletas sirds nocietinājās. Kareivji apēda pārtikas krājumus, ar ko Tarai būtu pieticis mēnešiem, ar pūlēm iegūtās saknes, no tālienes vestos produktus. Tik grūti bija dabūt kaut ko ēdamu, un jenkija maks ātri vien tukšojās. Tajā bija palikušas tikai dažas zaļas kupīras un divas zelta monētas. Kādēļ viņai jābaro šī izsalkušo vīriešu varza? Karš bija beidzies. Kareivjiem vairs nevajadzēja sargāt viņas māju no ienaidnieka, un viņa pavēlēja Forkam galdu klāt skopāk, kad mājā bija kareivji. Viņas rīkojumu izpildīja, bet tad viņa pamanīja, ka Melānija, lai arī vēl pilnīgi neatspirgusi pēc radībām, kareivjiem atdod lielāko tiesu savas daļas.

—   Izbeidz to, Melānij,— viņa rājās,— tu pati tikko turies kājās. Ja tu neēdīsi, kā pienākas, pavisam savārgsi un mums vajadzēs tevi kopt. Lai kareivji vēl drusciņ pabadojas, tāpēc jau nenomirs. Viņi to izturējuši četrus gadus un izturēs vēl.

Melānija palūkojās uz viņu, un Skārleta pirmo reizi ieraudzīja Melānijas skatienā klaju iecirtību.

—   Ai, Skārlet, nerājies! Ļauj man to! Tu nezini, kā tas man palīdz. Ikreiz, kad es savu tiesu atdodu kādam izsalkušajam, es domāju par to, ka varbūt kāds ceļā paēdina ari manu Ešliju un palīdz viņam atgriezties mājās pie manis.

«Mans Ešlijs. .. Mīļā, es atgriežos mājās pie Tevis. ..»

Skārleta klusēdama novērsās. No tā laika galdu atkal klāja bagātāk pat tad, kad mājā bija svešinieki, lai gan Skārleta tiem vēl arvien skauda katru kumosu.

Ja kareivji bija tik slimi, ka nevarēja iet tālāk,— un tādu bija daudz,— Skārleta tos visai nelabprāt apguldīja gultā. Katrs slimnieks nozīmēja lieku ēdēju. Kādam tas bija jākopj, tātad pietrūka arī viena strādnieka saimniecības darbos. Reiz kāds jātnieks, kas devās uz Fajetvilu, uz lieveņa atstāja zēnu, kuram uz augšlūpas tikko sāka dīgt gaišas pūkas. So jaunekli viņš bija atradis nesamaņā guļam ceļmalā un, šķērsām pār segliem pārlicis, atveda uz tuvāko māju — uz Taru. Droši vien tas bija viens no tiem kursantiem, kas bija iesaukti no karaskolas, kad Šermans tuvojās Milidžvilai. Bet neviens neko neuzzināja, jo jauneklis nomira, nenācis pie samaņas, un pēc viņa kabatu satura nekas nebija noskaidrojams. Viņš bija glīts jauneklis, droši vien no labas ģimenes, un kāda māte kaut kur tālāk Dienvidos dienu un nakti vēroja ceļu, gaidot viņu atgriežamies, gluži tāpat kā Skārleta un Melānija vēroja katru bārdaini, kas parādījās alejā. Viņi apbedīja jaunekli savos ģimenes kapos blakus trim O'Hāru mazajiem dēliem; Melānija izmisīgi raudāja, kad Porks aizbēra kapu, un domāja par to, vai kāds svešs cilvēks tāpat neapbedī arī Ešliju.

Tāpat kā šis nezināmais jauneklis, pie viņiem nokļuva arī Vils Bentīns — viņš bija nesamaņā, kad pulka biedrs viņu atveda Tarā, pārmetis pār seglu loku. Viņam bija smags plaušu karsonis, un, guldot viņu gultā, sievietes ar bailēm nodomāja, ka viņu drīz gaida tāds pats liktenis kā to nezināmo kareivi, kurš apglabāts viņu kapsētā.

Viņam bija dzeltenīgi bāla malāriķa seja, kādas bieži mēdz būt Dienviddžordžijas mazturīgajiem iedzīvotājiem, parūdi mati un blāvi zilas acis, kurās pat drudža murgos neizzuda lēnprātīga un panesīga izteiksme. Viena kāja viņam bija amputēta lejpus ceļa, un viņš balstījās uz kaut kā apdrāzta koka stumbeņa. Visiem bija skaidrs, ka viņš ir no nabadzīgas ģimenes,— tieši tāpat kā neviens nešaubījās, ka nesen apbedītais jauneklis ir kāda plantatora dēls. Pēc kā viņas tā sprieda, neviena no sievietēm nevarētu pateikt. Vils bija tikpat netīrs, bārdains un utains kā daudzi džentlmeņi no labām ģimenēm, kas ieradās Tarā. Un drudža murgos viņš nerunāja nepareizāk par Tārltonu dvīņiem. Bet, tāpat kā tīrasiņu zirgu tūliņ var atšķirt no darba zirga, arī te visi instinktīvi nojauta, ka Vils nepieder pie viņu kārtas. Taču tas sievietes nekavēja darīt visu, kas bija viņu spēkos, lai glābtu Vila dzīvību.

Pēc ziemeļnieku cietumā pavadītā gada un grūtā gājiena ar slikti pielāgotu koka kāju viņam bija atlicis maz spēka pretoties plaušu karsonim. Dienām ilgi viņš murgos atkal pārdzīvoja visas kaujas, vaidēja un mēģināja izlēkt no gultas. Bet nevienu reizi viņš nesauca ne māti, ne sievu, ne māsu vai līgavu, un tas ļoti satrauca Kerīnu.

—   Jebkuram cilvēkam taču ir kāds piederīgais,— viņa teica.— Bet šķiet, ka šim te nav neviena tuvinieka.

Tomēr, par spīti novārgumam, viņam bija stiprs organisms, un laba kopšana palīdzēja pārvarēt slimību. Pienāca diena, kad viņa blāvi zilās acis skaidri saskatīja apkārtni un ieraudzīja Kerīnu: meitene sēdēja pie viņa gultas un skaitīja rožukroņi, un rīta saules stari rotājās viņas gaišajos matos.

—   Tātad jūs man nerādījāties tikai sapņos,— viņš teica savā paklusajā, neskanīgajā balsī.— Ceru, ka neesmu jums sagādājis pārāk daudz pūļu, mis.

ilgo atveseļošanās laiku viņš lielāko tiesu klusu gulēja un skatījās uz magnolijām aiz loga, un viņa klātiene mājā gandrīz nebija manāma. Kerīnai viņš iepatikās, jo prata tik nomierinoši klusēt, un tveicīgajās pēcpusdienās viņa mēdza ilgi sēdēt pie Vila gultas, atgaiņādama mušas.

Kerīna šajās dienās vispār maz runāja: tieviņa, trausla viņa nedzirdami kā parādība staigāja pa māju un darīja darbus, kas bija viņas spēkos. Viņa daudz lūdza dievu, un, kad Skārleta nepieklauvējusi iegāja Kerīnas istabā, viņa vienmēr atrada Kerlnu pie gultas ceļos nometušos. Skārleta par to vienmēr pukojās. Pēc viņas domām, lūgšanu laiks bija pagājis. Ja dievs turējis par vajadzīgu viņus tā sodīt, lai tad iztiek bez viņu lūgšanām. Skārletai ticība vienmēr bija bijusi kā veikalisks darījums. Ja viņa apsolīja dievam būt laba, tad sagaidīja par to kādu labdarību arī no dieva. Pēc viņas ieskata, dievs vienā laidā bija lauzis šo nolīgumu, un tagad viņa nejutās neko viņam parādā. Un katru reizi, ieraugot Kerīnu ceļos nometušos, nevis guļot diendusu vai lāpot veļu, Skārleta sadusmojās, domādama, ka māsa izvairās no saviem mājas darbiem.

Reiz viņa to pateica ari Viļam Bentīnam, kas nu jau varēja sēdēt krēslā, un bija pārsteigta, ka viņš savā neskanīgajā balsī atbildēja:

—   Atļaujiet viņai to, mis Skārlet, tas viņai ir liels mierinājums.

—   Mierinājums?

—   Jā, mis Kerīna aizlūdz par jūsu māti un par viņu.

—   Kādu viņu?

Vila palsi zilās acis bez izbrīna vērās viņā caur bezkrāsainajām skropstām. Likās, Viļu Bentīnu nekas nevar pārsteigt vai uztraukt. Varbūt viņš redzējis tik daudz ko pārsteidzošu un neiedomājamu, ka zaudējis spēju brīnīties. Viņam nemaz nešķita dīvaini, ka jaunākā māsa neatklāj Skārletai savu sirdi. Viņš to uztvēra tikpat saprotoši kā to, ka Kerīnai patika dalīties domās ar viņu — pavisam svešu cilvēku.

—   Par savu pielūdzēju, jauno Brentu, kas kritis pie Getisbergas.

—   Par savu pielūdzēju?— Skārleta pārvaicāja.— Blēņas! Gan viņš, gan viņa brālis bija mani pielūdzēji!

—   Jā, to viņa man stāstīja. Šķiet, ka visi grāfistes jaunie vīrieši bijuši jūsu pielūdzēji. Un tomēr viņš kļuva Kerīnas pielūdzējs, kad jūs viņu atraidījāt. Viņš saderinājies ar mis Kerīnu, kad pēdējo reizi atbraucis atvaļinājumā. Viņa saka — viņai neviens cits nekad neesot paticis, tikai viņš un viņa gūstot lielu mierinājumu, aizlūdzot par Brentu.

—   Muļķības!— Skārleta noteica, jūtot sirdī sīku greizsirdības dūrienu.

Viņa ziņkārīgi uzlūkoja šo kalso cilvēku ar kaulainajiem, sagumušajiem pleciem, parudajiem matiem un rāmo, nešaudīgo skatienu. Tātad viņam zināmi viņas ģimenes noslēpumi, kurus viņa pati nebija papūlējusies uzzināt. Tāpēc Kerīna kā mēnessērdzīga klīst pa māju un lūdz dievu. Nekas, gan jau tas pāries. Tūkstošiem sieviešu aizmirst savus mirušos līgavaiņus un… un vīrus arī. Viņa Atlantā pazina kādu jaunu sievieti, ko karš trīs reizes bija padarījis par atraitni un kas vēl arvien interesējās par vīriešiem. Viņa to pastāstīja Viļam, bet viņš papurināja galvu.

—   Mis Kerīna nav tāda,— viņš pateica tādā tonī, kas necieta iebildumus.

Izrādījās, ka Vils ir patīkams sarunu biedrs: pats runāja maz, bet prata klausīties un visu saprast. Skārleta viņam stāstīja par savām rūpēm, par ravēšanu, kapi ēšanu un dēstīšanu, cūku barošanu un teļa audzēšanu, un Vils viņai deva dažu labu padomu, jo viņam pašam Dienviddžordžijā bija piederējusi neliela ferma un divi nēģeri. Viņš zināja, ka viņa nēģeri tagad bija brīvi un ferma aizaugusi nezālēm un jaunām priedītēm. Viņa vienīgā māsa pirms dažiem gadiem ar savu vīru aizbraukusi uz Teksasu, citu tuvinieku viņam nebija, viņš bija viens visā plašajā pasaulē. Bet par to, kā likās, viņš tikpat maz uztraucās kā par kāju, ko Virdžīnijā bija zaudējis.

Un pēc smaga dienas darba, pēc nēģeru kurnēšanas un Suelenas činkstoņas un dzēlībām, pēc Džeralda apnicīgā jautājuma — kur Elena?— Skārleta rada atveldzi dvēselei, tērzēdama ar Viļu. Viņam tā varēja stāstīt visu. Viņa pat pastāstīja, kā nošāvusi jenkiju, un staroja lepnumā, kad viņš atzinīgi pamāja ar galvu:— Labi darīts!

Pamazām visi mājinieki atrada ceļu uz Vila istabu, lai viņam izsūdzētu savas bēdas, uzticētu raizes. Ieradās pat vecā aukle, kas sākumā izturējās pret viņu vēsi, tāpēc ka viņš nebija augstas kārtas un viņam piederējuši tikai divi vergi.

Tikko Vils varēja paklibot pa māju, viņš tūlīt atrada sev darbu — sāka pīt grozus un labot jenkiju sabojātās mēbeles. Viņš bija prasmīgs kokgriezējs, un Veids neatkāpās no viņa ne soli, jo Vils zēnam izdrāza visvisādas rotaļlietas. Tagad, kad mājās bija Vils, pārējie mierīgi atstāja viņa ziņā Veidu un abus mazos bērnus. Viņš tos uzraudzīja tikpat labi kā aukle,— vienīgi Mellija prata raudošus bērnus nomierināt vēl labāk nekā viņš.

—   Jūs bijāt tik laba pret mani, mis Skārlet,— viņš reiz teica.— Bet es taču esmu jums svešs cilvēks, jums no manis nav nekāda labuma. Esmu jums sagādājis milzumu rūpju un pūļu; ja jūs man atļautu, es labprāt paliktu pie jums un palīdzētu visos darbos, kamēr nebūšu kaut cik atlīdzinājis, ko esmu jums parādā. Visu samaksāt es jums nevaru, jo par dzīvību neviens nevar samaksāt.

Tā viņš palika un pamazām gluži nemanot uzņēmās uz saviem kaulainajiem pleciem lielu daļu tās nastas, ko Skārleta līdz šim bija nesusi viena.

Klāt bija septembris, pienācis laiks ievākt kokvilnu. Kādā saulainā, rudenīgā pēcpusdienā Vils Bentīns sēdēja Skārletai pie kājām uz lieveņa kāpnēm un savā neskanīgajā balsī gari un plaši stāstīja, cik dārgi maksā kokvilnas tīrīšana jaunajā kokvilnas tīrāmā mašīnā Fajetvilā. Tomēr šodien viņam Fajetvilā bija izdevies noskaidrot, ka maksu varētu par ceturtdaļu samazināt, ja mašīnas īpašniekam uz divām nedēļām atstātu lietošanā zirgu un ratus. Darījumu viņš vēl neesot noslēdzis, vispirms gribējis aprunāties ar S kārie tu.

Viņa noskatījās kalsenajā vīrā, kas sēdēja uz pakāpiena un zelēja salmiņu. Bez šaubām, kā aukle bieži apgalvoja, pats dievs debesīs viņiem bija atsūtījis Viļu. Skārleta daudzkārt sev jautāja, kā viņi pēdējos mēnešos bez Vila vispār būtu iztikuši. Viņš nekad daudz nerunāja, nekad lieki nerosījās, nekad neizrādīja īpašu interesi par to, kas notiek apkārt, bet zināja visu par Taras iemītniekiem. Klusēdams, čakli un lietišķi viņš darīja visu, kas bija darāms. Par spīti kājas trūkumam, viņš strādāja veicīgāk nekā Porks. Bez tam viņš prata piespiest Porku strādāt — tas Skārletai likās visu brīnumu brīnums. Kad govij bija kolikas, bet zirgam piemetās kāda noslēpumaina liga, kas draudēja to aizraut uz viņpasauli, Vils dienām un naktīm sēdēja pie tiem un abus izglāba. Skārletas cieņu viņš izpelnījās it sevišķi ar savu veikalnieka ķērienu. Viņš varēja no rīta aizjāt ar pāris mēriem ābolu, batāšu un citu sakņu, bet vakarā atgriezties ar sēklām, apģērba gabaliem, miltiem un citām nepieciešamām lietām, un viņa saprata, ka pati to nekad nebūtu dabūjusi, lai gan arī veikli prata tirgoties.

Pamazām Vils Bentīns gluži nemanot bija kļuvis par tādu kā ģimenes locekli un gulēja saliekamajā gultā mazajā ģērbistabā blakus Džeralda istabai. Par aiziešanu viņš vairs nerunāja, un Skārleta, baidīdamās, ka Vils varētu viņus pamest, arī vairījās pieskarties šim jautājumam. Domās viņa dedzīgi lūdza, kaut Vils vēl paliktu iespējami ilgāk. Daudz vieglāk dzīvot, ja mājā ir vīrietis..

Ja Kerīnai būtu kaut tik daudz prāta, cik vistai, viņa ievērotu, ka Viļam viņa patīk. Skārleta viņam būtu mūžam pateicīga, ja viņš lūgtu Kerīnas roku. Protams, pirms kara viņš nekādā ziņā nebūtu turēts par vēlamu precinieku Kerīnai. Viņš nepiederēja pie plantatoru klana, lai gan pie baltajiem plukatām viņu arī nevarēja pieskaitīt. Viņš gluži vienkārši bija trūcīgs fermeris, pusizglītots cilvēks, runāja kļūdaini, un viņam trūka tās iznesības, kāda, pēc visu O'Hāru domām, piedienējās īstam džentlmenim. Skārleta vairākas reizes sev jautāja, vai Viļu var uzskatīt par džentlmeni, un vienmēr atzina, ka nevar. Melānijā viņu dedzīgi aizstāvēja: cilvēks, kam tik laba sirds un tādas uzupurēšanās spējas kā Viļam, esot dzimis džentlmenis. Skārleta zināja, ka Elena kristu ģībonī, iedomājoties vien, ka viņas meita varētu apprecēties ar šādu cilvēku, bet tas Skārietu vairs neuztrauca: gribot negribot viņai pārāk bieži vajadzēja neievērot Elenas mācības. Vīriešu bija maz, bet meitenēm taču vajadzēja apprecēties, turklāt arī Tarai bija nepieciešama vīra galva. Taču Kerīna arvien dziļāk gremdējās savā lūgšanu grāmatā un ar katru dienu arvien vairāk attālinājās no dzīves īstenības. Viņa pret Viļu bija laipna kā pret brāli, viņš kļuva viņai tikpat ierasts kā Porks.

«Ja Kerīna man būtu kaut drusku pateicīga par to, ko esmu viņas labā darījusi, viņa apprecētos ar Viļu un neļautu viņam vairs aiziet no šejienes,» Skārleta sašutusi domāja. «Bet viņa tik sēro pēc tā muļķa pienapuikas, kas par viņu droši vien nekad nopietni nav domājis.»

Tomēr Vils joprojām palika Tarā, un Skārletai likās pareizi un patīkami, ka Vils pret viņu izturējās tik vienkārši un lietišķi. Plānprātīgajam Džeraldam viņš izrādīja dziļu godbijību, bet Skārletu uzskatīja par īsto ģimenes galvu.

Viņa piekrita zirga aizdošanai, lai gan ģimenei uz kādu laiku tika laupīts satiksmes līdzeklis. Sevišķi sāpīgi to izjutīs Suelena. Viņai bija lielākais prieks doties Viļam līdzi uz Džonsboro un Fajetvilu, kad viņš turp brauca darīšanās. Saposusies labākajās drēbēs, kādas ģimenē atlikušas, viņa apciemoja vecus paziņas, uzklausīja visa apvidus jaunākās tenkas un jutās atkal kā mis O'Hāra no Taras.

Viņa nekad nepalaida garām izdevību atstāt plantāciju un palepoties starp cilvēkiem, kas nezināja, ka viņa pati klāj gultas un ravē dārzu.

«Smalkā dāmiņa nu divas nedēļas sēdēs mājās, un mums būs jāpacieš viņas žēlabas,» Skārleta nodomāja.

Melānija ar bērnu uz rokas arī iznāca uz lieveņa pie Skārletas un Vila; viņa paklāja uz grīdas vecu segu un uzlika uz tās Bo, lai parāpojas. Kopš Ešlija vēstules saņemšanas

Melānija savas dienas vadīja, gan dziedādama un laimē pāri plūzdama, gan ilgodamās un raizēdamās. Viņa vēl arvien izskatījās pārāk vāja un bāla. Lai arī viņa nežēlojoties darīja visus darbus, ko viņai lika, tomēr īsti atlabusi nebija. Vecais ārsts Fontēns viņai konstatēja kādu sieviešu kaiti un teica — tāpat kā ārsts Mīds —, ka viņa vispār nav drīkstējusi laist pasaulē bērnu. Viņš bez aplinkiem paziņoja, ka otras dzemdības viņai maksās dzīvību.

—   Fajetvilā es šodien atradu kādu lietiņu, kas dāmas varbūt interesēs, un paņēmu to līdzi,— Vils teica. Viņš pameklēja bikšu kabatā un izvilka ar lubiņu apšūtu kaliko maku, ko Kerīna viņam bija darinājusi, un izņēma no tā Konfederācijas naudaszīmi.

—   Ja jums liekas, Vil, ka Konfederācijas nauda ir kaut kas interesants, tad es jums nepiekrītu,— Skārleta asi atbildēja. Jau šīs naudaszīmes ieraugot, viņa noskaitās.— Tētiņam lādē tādi papīriņi ir par trīs tūkstošiem dolāru, un mammīte jau sen taisās ar tiem aizlīmēt bēniņos šķirbas, lai nevelk caurvējš. Es tā arī izdarīšu, tad vismaz no tiem būs kāds labums.

—«Beigts Cēzars, pārvērties par trūdiem, var sienas aizsargāt pret vēja grūdiem. . .»' — Melānija noteica un skumji pasmaidīja.— Tā nedari, Skārlet! Paglabā tās Veidam! Kādreiz viņš ar tām leposies.

—   Par to Cēzaru gan es neko nezinu, ko viņš var vai nevar,— Vils pacietīgi turpināja,— bet redzat — naudaszīmes otrā pusē ir pielipināts pantiņš, un tajā ir runa par to, ko jūs nupat teicāt par Veidu, mis Mellij. Zinu, mis Skārleta nav liela pantiņu cienītāja, bet, man liekas, šis viņai tomēr patiks.

Viņš apgrieza naudaszīmi. Otrā pusē bija pielīmēta brūna ietinamā papīra strēmele, sīki aprakstīta ar bālu tintes zīmuli. Vils ieklepojās un lēni, ar pūlēm lasīja:

—  Te rakstīts: «Rindas Konfederācijas naudaszīmes otrā pusē»:

Vērtību ta zaudējusi, Tomēr zemē nemet to •— Tā ir pagātne, kas aizgājusi, Glabā, draugs, un rādi to.

Rādi tiem, kas dzirdēt prot, Mēmu lietu stāstu, To — par liegtu brīvību, Sapni, drupās gāztu.

1 V.Šekspirs. «Hamlets», 5. celiens, 1. aina.

—   Ai, cik jauki, cik aizkustinoši!— Melānija iesaucās.

—    Skārlet, tu nedrīksti ļaut ar šo naudu aizlīmēt plaisas! Tā nav vienkāršs papīriņš, tā ir «pagātne, kas aizgājusi».

—   Ai, Mellij, neesi tik sentimentāla! Papīrs paliek papīrs. Mums tā ir tik maz, un man apnicis klausīties, kā aukle sūdzas par plaisām bēniņos. Kad Veids paaugsies, es ceru, ka man būs diezgan zaļo naudaszīmju, ko es viņam varēšu dot šo nekam nederīgo papīriņu vietā.

Vils, kas bija piemānījis sev klāt mazo Bo, rādot naudaszīmi un tā liekot tam rāpot, pacēla galvu un, ar delnu piesedzis acis, paskatījās uz piebraucamo aleju.

—   Mums ciemiņš, — viņš teica, saulē acis mirkšķinādams.

—   Vēl viens kareivis.

Skārleta arī paskatījās turp un ieraudzīja parasto ainu: bārdains vīrietis, abu armiju formu paliekās ģērbies, gausi, tikko vilkdams kājas, galvu nokāris, nāca pa ciedru aleju.

—   Es jau nodomāju, ka kareivji vairs nenāks,— Skārleta teica.— Cerēsim, ka nebūs pārāk izsalcis.

—   Gan jau būs,— Vils piebilda.

Melānija piecēlās.

—   Pateikšu Dilsijai, lai liek galdā vēl vienu šķīvi,— viņa sacīja,— un atturēšu mammīti, lai nevelk nabadziņam tūliņ drēbes no muguras. ..

Pēkšņi viņa tik spēji aprāvās teikuma vidū, ka Skārleta pagriezās un paskatījās viņā. Mellija tvēra ar vājo roku pie kakla, it kā viņu kaut kas žņaugtu, seja kļuva vēl bālāka, brūnās acis iepletās milzīgas.

«Viņa tūlīt zaudēs samaņu,» Skārleta nodomāja, pielēca kājās un apņēma viņu ap pleciem.

Bet Melānija atgrūda viņas roku un acumirklī bija lejā pa kāpnēm. Kā putns viņa aizlidoja pa aleju, tik tikko skardama granti. Izbalējušie brunči plīvoja, rokas sniedzās uz priekšu. Tad Skārleta piepeši visu saprata, sajuta kā sitienu pa galvu. Viņa atslējās pret kolonnu, lai nenokristu. Un, kad kareivis apstājies pacēla ar gaišu bārdu apaugušo seju un skatījās uz māju, it kā viņam trūktu spēka paspert kaut soli, Skārletai pamira sirds. Pēc tam tā atkal salēcās, sāka ātri sisties — kad Melānija iekliegdamās metās šā skrandainā kareivja skaujās un viņa galva noliecās pie viņas sejas. Neapjēgdama, ko dara, Skārleta metās lejā pa kāpnēm, bet Vils viņu atturēja, satvēris aiz svārkiem.

—   Netraucējiet viņus,— viņš mierīgi teica.

—   Laidiet mani vaļā, ēzeli, laidiet taču mani vaļā! Tas ir Ešlijs!

Bet viņš joprojām turēja viņu aiz svārkiem.

— Bet tas taču ir Melānijas vīrs, vai ne?— viņš mierīgi jautāja. Aiz bezspēcīgām dusmām un laimes pārmēra vai prātu zaudēdama, Skārleta uzlūkoja viņu un redzēja sapratnes un līdzjūtības izteiksmi viņa acu mierīgajā dzelmē.

Маргарет Митчелл УНЕСЕННЫЕ ВЕТРОМ

Роман

Том I

Рига «Лиесма» 1987

На латышском языке

Перевел с английского

В. Карклиньш

Художник М. Табака

HE № 5436 Margareta Mičela VĒJIEM LĪDZI I grāmata

Redaktori K. Elsbergs un L. Rambeka Mākslinieciskais redaktors I. Zvagūzis Tehniskā redaktore S. Balode Korektore L. Kamene

Nodota salikšanai 31. 10. 86. Parakstīta iespiešanai 31.03.87. Formāts 84x108/32. Tipogrāfijas papīrs № 2 ra «A». Taims garnitūra. Augstspiedums. 24,36 uzsk. iespiedi.; 21,83 uzsk. krāsu nov.; 29,46 izdevn. 1. Metiens 100 000 eks. Pašūt. № 1696-5. Cena 5 rb|. 20kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 154/32647/D-1064. Izdevums sagatavots dialoga sistēmā D1S, piedaloties Nozares kolektīvās lietošanas informatīvajam skaitļošanas centram. Programmētāja S. Balode

Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa iela 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Mičela M.

Mi 100 Vējiem līdzi: Romāns, l.grām. /No angļu. vai. tulk. V. Kārkliņš;— R.: Liesma, 1987.—462 lpp.

4703000000—152

M- 114—87 84. 7Amer-44

M801 (11)—87

[1] mammīte — aukle neģeriete.

Content

Mičela Margareta Vējiem līdzi 1

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

TREŠĀ DAĻA